Hesse Hermann

Călătoria spre Soare-Răsare

Hermann Hesse

Călătoria spre Soare-Răsare

O povestire

(1932)

Traducere din limba germană George Guțu și Adriana Rotaru

RAO International Publishing Company

Grupul Editorial RAO CP. 2-l24 București, ROMĂNIA

Suhrkamp Verlag, Frankfurt am Main

Die Morgenlandfahrt

3 RAO International Publishing Company, 1996 pentru versiunea în limba romăna

Aceasta carte a apărut cu sprijinul acordat de INTER NATIONES, Bonn

București, Romănia

I

Deoarece mi-a fost hărăzit să trăiesc împreună cu alții ceva măreț, deoarece am avut norocul să aparțin — Confreriei— și să mi se îngăduie a mă număra printre participanții la acea călătorie unică, al cărei miracol a scăpărat atunci ca un meteor, pentru ca mai apoi să cadă uimitor de repede în uitare, ba chiar să dobîndească o faimă rea, am luat hotărîrea să mă încumet la o scurtă relatare a acestei nemaiauzite călătorii: o călătorie cum oamenii n-au mai cutezat să facă din zilele lui Huon și ale mîniosului Roland pînă în vremurile noastre bizare, vremurile tulburi, deznădăjduite și totuși atît de roditoare de după marele război. în ce privește dificultățile acestei încercări, presupun că nu-mi făc deloc iluzii. Sînt foarte mări și nu sînt doar de natură subiectivă, cu toate că și acestea ar fi fost, ele singure, demne de luat în seamă. Căci, pe lîngă făptui că nu mai posed astăzi nici un fel de obiecte care să-mi țină treze amintirile, nici un fel de suveniruri, documente său jurnale — nu, ci în anii grei, scurși între timp, urmărit fiind de neșansă, de boală și de cumplite încercări, am pierdut și mare parte din amintiri, iar datorită loviturilor sorții și descurajărilor mereu reînnoite, însăși memoria mea, ca și încrederea în această memorie, altădată ătît de fidelă, au slăbit în chip rușinos. însă, abstracție făcînd de aceste suferințe strict personale, am mîinile legate, într-o anumită măsură, prin jurămîntul de odinioară al Confreriei; căci acest jurămînt îmi îngăduie, ce-i drept, să-mi comunic fără opreliști experiențele personale, dar îmi interzice orice dezvăluire privitoare la taina în sine a Confreriei. Și chiar dacă, de ani și ani, Confreria nu pare să mai aibă o existență palpabilă, iar eu n-am mai revăzut pe nici unul dintre membrii ei, totuși nu exista pe lume ispită său amenințare care m-ar putea împinge să-mi calc jurămîntul. Dimpotrivă: dacă astăzi sau mîine s-ar întîmpla să fiu adus în fața unei curți marțiale și obligat să aleg între a mă lăsa executat sau a trăda taina Confreriei, o, cu ce bucurie fierbinte mi-ăș pecetlui prin moarte jurămîntul făcut! în treacăt fie spus: începînd cu jurnalul de călătorie al contelui Keyserling, au apărut cîteva cărți ai căror autori lăsau impresia, parțial involuntar, însă parțial intenționat, că ar fi membri ăi Confreriei și că ar fi luat parte la călătoria spre Soare-Răsare. Chiar și aventuroasele însemnări de drum ale lui Ossendowski au trezit uneori această onorantă bănuială. Dăr toți aceștia nu au cîtuși de puțin de-a face cu Confreria și cu călătoria noastră spre Soare-Răsare, ori, în cel mai bun caz, nu mai mult decît au predicatorii micilor secte pietiste cu Mîntuitorul, apostolii și Sfîntul Duh, a căror grație deosebită și împărtășire o invocă. Poate că, într-ădevăr, contele Keyserling a făcut înconjurul lumii l.a bordul unei nave cu tot confortul, poate că, într-adevăr, Ossendowski a străbătut țările pe care le descrie, totuși perindările lor dintr-un loc în altul n-au fost miraculoase și n-au descoperit ținuturi noi, pe cînd unele etape ale călătoriei noastre, renunțînd la toate accesoriile comune ale voiajelor moderne de duzina, precum trenurile, vapoarele, telegraful, automobilul, avionul și așa mai departe, au pătruns cu adevărat pe tărîmul eroicului și ăl magicului. Ne aflam atunci la puțină vreme după sfîrșitul războiului mondial și exista, mai ales în conștiința popoarelor învinse, o stare extraordinară de irealitate, de disponibilitate pentru suprareal, chiar dacă, în fapt, s-au petrecut doar puține străpungeri ale granițelor și înaintări în imperiul unei psihocrății viitoare. Drumul nostru pe Marea Lunii pînă la Famagusta, unde am fost conduși de Albert cel Mare, sau descoperirea Insulei Fluturilor, la doi pași de Zipangu, ori nobila ceremonie de la mormîntul lui Riidiger, acestea sînt fapte și trăiri dăruite o singură dată, atunci, oamenilor din vremea și din parte noastră de lume.

Încă de aici, după cum văd, întîmpin unul dintre cele mai mari obstacole ridicate în calea relatării mele. Planul pe care și-au găsit împlinirea acțiunile noastre, zona trăirilor sufletești căreia ele îi aparțin, s-ar putea explica destul de ușor cititorului, dacă mi-ăr fi permis să-l introduc în ceea ce reprezintă esența tainică a Confreriei. Așa însă, multe lucruri său poate chiar toate îi vor părea cu neputință de crezut, rămînîndu-i neînțelese. însă trebuie să riscam mereu paradoxul, să pornim iarăși și iarăși la realizarea imposibilului, împărtășesc părerea lui Siddhartha, înțeleptul nostru prieten din Orient, care spusese cîndva: „Cuvintele nu sînt de ajutor înțelesului tainic, de fiecare dată totul devine puțin altfel, puțin fals, puțin nebunesc, da, și asta e bine, eu încuviințez și asta, faptul că pentru un om este un lucru de preț și un dar al înțelepciunii ceea ce altuia i se înfățișează ca o nebunie. De altfel, încă în urmă cu secole, membrii și istoricii Confreriei noastre și-au dat seama de această dificultate, înfruntînd-o cu bravură, iăr unul dintre ei, unul dintre cei mai mari, a amintit-o astfel într-un vers nemuritor:

„Cine calatorește-n depărtare Adesea vede lucruri ce-l uimesc. Acasă-apoi le spune cu glas tare Și-ai lui ca mincinos îl dojenesc. Căci omul mărginit nu da crezare La tot ce ochii nu-i adeveresc. Deci cei neștiutori eu nu m-aștept Sa creadă în cuvîntul meu cel drept.”

Tocmai acești „neștiutori” sînt cei ce au izbutit să facă în așa fel, încît nu numai că astăzi lumea a uitat călătoria noastră, care odinioară înflăcărase pînă la extaz mii de oamenii, dar memoria ei a fost stigmatizată cu un adevărat tabu. La urma urmei, istoria abundă de exemple asemănătoare. Adesea mă gîndesc că întreaga istorie a lumii nu e altceva decît o carte cu poze, în care se poate vedea oglindită cea mai nestinsă și mai oarbă sete a omului: setea de uitare. Oare nu șterge fiecare nouă generație, folosindu-se de interdicții, de conjurația tăcerii, de ironie, exact ceea ce generația precedenta socotise a fi mai important? Și n-am văzut noi înșine, cu propriii noștri ochi, cum un război monstruos, îngrozitor, care a durat ani, a fost apoi, timp de alți ani, uitat, tăgăduit, împins în abisurile subconștientului, alungat din minte ca prin farmec de popoare întregi, pentru ca astăzi aceste popoare, după ce s-au odihnit puțin, să citească romane pasionante de război, căutînd să-și aducă aminte din nou de ceea ce chiar ele au săvîrșit și au suferit cu cîțiva ani mai devreme? La fel și pentru faptele și pătimirile Confreriei noastre, care acum sînt uitate ori au devenit obiect de batjocură, va veni ziua cînd vor fi redescoperite, iar consemnările mele reprezintă obolul pe care încerc să-l aduc, după slabele mele puteri.

Printre particularitățile călătoriei spre Soare-Răsare a existat și aceea că, deși Confreria urmărea cu această expediție scopuri extrem de precise, de natură superioară (ele fac parte din sfera secretă, așadar nu pot fi dezvăluite), totuși fiecare participant putea avea, mai bine zis, trebuia să aibă o ținta particulară la capătul drumului său, pentru că nimeni nu era acceptat, dacă nu se dovedea însuflețit de un asemenea țel personal, așa încît fiecare dintre noi părea că se supune idealurilor și scopurilor comune, că luptă sub un stindard comun, însă totodată purta neîncetat în inimă, ca pe o forță ascunsă și ca pe o mîngîiere supremă, propriul său vis nesăbuit, de copil. In ce privește ținta călătoriei mele, asupra căreia am fost chestionat în fața înaltului Scaun înainte de admiterea în Confrerie, ea era simplă, în vreme ce unii confrați mărturiseau țeluri pe care eu mă declaram, firește, gata să le stimez, dar nu izbuteam să le pătrund pe de-a-n-tregul. Unul dintre ei, de pildă, era căutător de comori și nu-l preocupa nimic altceva decît să ajungă la un tezaur prețios, numit de el — Tao, în timp ce altul își pusese în minte să prindă un șarpe anume, pe care îl credea înzestrat cu puteri fermecate și îl numea Kundalini. în schimb, scopul călătoriei și al vieții mele, ce mi se înfiripase ademenitor în visuri încă din adolescență, era acesta: să dau ochii cu frumoasa prințesă Fatme și, de va fi cu putință, să-i cîștig dragostea.

În momentul acela, cînd am avut norocul să fiu primit în Confrerie, adică îndată după sfîrșitul marelui război, țara noastră era plină de mîntuitori, profeți și apostoli, de presimțiri ale apocalipsei ori de nădejdi legate de nașterea unui al treilea Reich. Zguduit de război, adus la disperare de lipsuri și foamete, profund dezamăgit de evidenta inutilitate a tuturor sacrificiilor materiale și a jertfelor de sînge, poporul nostru era pe atunci la fel de receptiv față de unele năluciri ale minții, ca și de veritabilele înălțări ale sufletului. Existau cercuri de dans bacantic și grupuri militante anabaptiste, existau cîte și mai cîte, ce păreau să deschidă căi spre cealaltă lume și spre miracol, era larg răspîndită atunci și o înclinație către misterele și doctrinele religioase ale Indiei și ale antichității persane, în general, ale Orientului și toate acestea au avut drept urmare faptul că și Confreria noastră, care ființase dintotdeauna, a apărut în ochii celor mai mulți ca una dintre nenumăratele improvizații produse de această modă grăbita, iar, împreună cu ele, după cîțiva ani, a fost în parte înghițită de uitare, în parte acoperită de dispreț și pătată de o reputație dubioasă. Pe aceia dintre adepții săi care i-au păstrat credința neclintită, aceasta nu poate să-i tulbure.

Cît de limpede îmi amintesc clipa cînd, după împlinirea anului de probă, m-am înfățișat înaintea înaltului Scaun, unde împuternicitul m-a inițiat în proiectul călătoriei spre Soare-Răsare și, eu afirmînd că mă pun cu trup și suflet la dispoziția proiectului, m-a întrebat ce anume așteptam de la aceasta drumeție în regatul basmelor! îmbujorîndu-mă, trebuie să recunosc, însă fără a vădi vreo reținere ori șovăială, am dat glas în fața adunării Aleșilor dorinței arzătoare de a putea s-o văd cu ochii mei pe prințesa Fatme. Iar împuternicitul, tălmăcind gesturile bărbaților cu fața acoperită, mi-a pus blînd mina pe creștet, m-a binecuvîntat și a rostit formula ce însemna confirmarea mea ca membru al Confreriei. „Anima pia”, mi s-a adresat el și m-a îndemnat la statornicie în credință, la vitejie în primejdii, la iubire frățească. Temeinic instruit în cursul anului de probă, am pronunțat jurămîntul, am făgăduit solemn să mă despart de lume și de credința ei deșartă și am primit pe deget inelul Confreriei, cu acele versuri ce-l însoțesc, desprinse dintr-unul din cele mai frumoase capitole ale Confreriei noastre:

„În aer, pe pămînt, în foc și-n apa, De orice duh e mai presus;

Grozavii monștri de puterea lui nu scapă, Chiar Anticristul, tremurind, i s-a supus…” și așa mai departe.

Spre marea mea fericire, am avut chiar atunci, îndată după admiterea în Confrerie, una din revelațiile ce ne fuseseră promise nouă, novicilor. Și anume: urmînd instrucțiunile Aleșilor, abia mă alăturasem uneia din grupele de cîte zece persoane, aflate în mers pretutindeni în țară, pentru a se uni cu convoiul cel mare al Confreriei, cînd, deodată, am înțeles cu pătrunzătoare claritate una din tainele expediției noastre. Mi-am dat seama că mă alăturasem unui pelerinaj spre Orient, în aparență unui pelerinaj anumit și irepetabil, însă, în realitate, într-un sens mai înalt și esențial, această procesiune spre Orient nu era doar a mea și doar aceasta prezentă, ci era o procesiune a celor consacrați credinței și jertfei, care se scurgea neîncetat și etern către Răsărit, către patria luminii, avansînd neîntrerupt de-a lungul secolelor, mergînd în întîmpinarea luminii și a miracolului, și fiecare dintre noi, confrații, fiecare din grupele noastre, întreaga noastră armată și marșul ei gigantic nu însemnau decît un val în torentul veșnic al sufletelor, în veșnicul dor de întoarcere acasă al spiritelor spre locul unde răsărea soarele, spre patrie. Cunoașterea m-a străfulgerat ca o rază și, în aceeași secunda, s-a redeșteptat în inima mea un vers pe care îl învățasem în anul de noviciat și întotdeauna îl iubisem, părîndu-mi-se extraordinar, fără ca totuși să-i pot cuprinde întreg adevărul, un vers al poetului Novalis: „Spre ce ne îndreptăm? Mereu spre casă.”

Între timp, grupa noastră își începuse drumeția, curînd ne-am întîlnit cu alte grupe, iar sentimentul solidarității și al țelului comun ne umplea sufletul și ne dăruia tot mai multa bucurie. Devotați regulilor Confreriei noastre, duceam o viață de pelerini, nefăcînd uz de nici unul din acele obiecte ce provin de la o lume hipnotizata de bani, cifre și timp și golesc de conținut viața oamenilor; printre ele se numără, în primul rînd, invențiile mecanice, cum sînt trenurile, ceasurile și altele asemenea. Un alt principiu al nostru, unanim respectat, ne impunea sa cercetăm și să cinstim toate lăcașurile și vestigiile legate de istoria străveche a Confreriei și de credința sa. Am vizitat și am adus prinos de respect tuturor locurilor și zidirilor cucernice, bisericilor, nobilelor monumente funerare aflate în drumul nostru, am împodobit cu flori capelele și altarele, am venerat ruinele cu imnuri sau cu reculegere tăcută, am înălțat cîntece și rugăciuni în memoria celor ce-și dormeau acolo somnul veșniciei. Nu rareori am fost luați în derîdere și tulburați de necredincioși, după cum, de asemenea, s-a întîmplat destul de des ca preoții să ne dea binecuvîntarea, invitîndu-ne să le fim oaspeți, copiii să ne însoțească, plini de entuziasm, să învețe cîntecele noastre și să-și ia ramas-bun de la noi cu lacrimi în ochi, un bătrîn să ne arate monumente uitate ale trecutului sau să ne povestească vreo legendă din ținutul său, tinerii să meargă o bucata de drum alături de noi, dorind să devină și ei membri ai Confreriei. Acestora li se dădeau sfaturile de trebuință, făcîndu-li-se cunoscute primele deprinderi și exerciții ale noviciatului. S-au petrecut cele dintîi minuni, unele văzute cu ochii noștri, altele evocate neașteptat, prin relatări și legende. într-o zi, eu eram încă începător pe atunci, s-a răspîndit brusc vestea că în cortul Conducătorilor noștri sosise ca oaspete uriașul Agramant, care se străduia să-i convingă pe conducători să ne abatem prin Africa, unde ar fi trebuit să eliberam cîțiva confrați, ce se aflau în prizonierat la mauri. Altădată a fost zărit un pitic, Cel Smolit, Mîngîietorul, și s-a născut presupunerea că drumeția noastră avea să se îndrepte spre Căldare. însă cea dintîi arătare miraculoasa, pe care am putut-o vedea cu proprii mei ochi, a fost aceasta: ne oprisem la o capelă pe jumătate căzută în ruină, în prefectura Spai-chendorf, pentru o scurtă odihnă și meditație; pe singurul perete neatins al capelei stătea zugrăvit un uriaș sfînt Cristofor, purtîndu-l pe umăr pe pruncul Iisus, mic și aproape șters de vreme. Conducătorii, așa cum procedau uneori, n-au pornit pur și simplu la drum mai departe, ci ne-au chemat pe toți să ne spunem părerea, deoarece capela se găsea la o răspîntie de trei drumuri, ceea ce ne dădea posibilitatea să alegem. Prea puțini dintre noi au rostit vreo dorință sau vreun îndemn, unul însă arătă spre stînga și ne ceru stăruitor să mergem în direcția aceea. Noi tăceam, așteptînd hotărîrea Conducătorilor, și iată că sfîntul Cristofor, cel pictat pe perete, ridica brațul cu toiagul lung, de lemn nelustruit, arătînd într-acolo, spre stînga, unde năzuia să ajungă fratele nostru. Am văzut aceasta cu toții, în tăcere, și tot în tăcere Conducătorii s-au întors și au pornit pe acel drum, iar noi am pășit în urma lor, cu sufletul inundat de o bucurie profunda.

Nu călătoream de mult pe pămîntul Suabiei, cînd se făcu simțită o putere la care nu ne așteptasem și a cărei influența am perceput-o distinct cîtăva vreme, fără a ști însă dacă ea ne era favorabilă sau ni se opunea. Era puterea Paznicilor Coroanei, care ocrotesc din vremuri străvechi, pe meleagurile suabe, memoria și moștenirea dinastiei Hohenstaufen. Nu știu în ce măsură Conducătorii noștri au cunoscut mai multe și au avut anumite instrucțiuni. Știu numai că de la ei, de la Paznici, ne-au venit în cîteva rînduri încurajări sau avertismente, ca de pildă pe acea colina, pe drumul spre Bopfingen, unde un oștean în armură, cu tîmplele albite, ne-a ieșit în întămpinare și, închizînd ochii, și-a clătinat capul cărunt, pentru ca apoi să dispară într-o clipită. Conducătorii noștri au ținut seama de avertisment, am făcut cale întoarsă și n-am pus piciorul în Bopfingen. în schimb, în apropiere de Urach s-a întîmplat ca un sol trimis de Paznicii Coroanei să se ivească, parcă ieșit din pămînt, în cortul Conducătorilor, încercînd să-i determine, cu promisiuni și amenințări, să pună convoiul nostru în slujba familiei Hohenstaufen și anume să pregătească o cucerire a Siciliei. Și, întrucît Conducătorii au refuzat cu toată hotărîrea să-i dea ascultare, el ar fi aruncat un blestem cumplit asupra Confreriei și asupra călătoriei noastre. însă eu nu fac decît să relatez zvonurile care au circulat în șoaptă printre noi; Conducătorii înșiși n-au rostit nici un cuvînt despre această în-tîmplare. în orice caz, pare posibil ca relațiile noastre oscilante cu Paznicii Coroanei să fi fost cauza pentru care Confreria a dobîndit atunci, pentru o vreme, reputația nemeritată de a fi o organizație secretă ce ar intenționa să reinstaureze monarhia.

Iar odată, din păcate, am fost de față cînd unul dintre camarazi s-a lăsat cuprins de regrete, și-a călcat în picioare jurămîntul și s-a înapoiat la necredință. Era un bărbat tînăr pe care întotdeauna îl privisem cu simpatie. Motivul personal pentru care pornise împreună cu noi spre Soare-Răsare fusese dorința de a vedea sicriul profetului Mahomed, despre care auzise că, printr-o vrajă, ar pluti în aer, nesusținut de nimic. într-unui din acele orășele suabe sau alemane unde am făcut popas pentru cîteva zile, fiindcă opoziția dintre Saturn și Lună era neprielnica mersului nostru înainte, acest nefericit, care de un timp părea abătut și nu mai arata ca un om liber, și-a reîntîlnit unul dintre foștii profesori, căruia îi purta încă din anii de școala o afecțiune deosebită, iar acest profesor a izbutit a-l face pe tînăr să privească din nou cauza noastră în acea lumină în care o văd necredincioșii. După ce și-a vizitat profesorul, bietul om a venit înapoi în tabăra noastră cuprins de o agitație îngrozitoare, cu chipul schimonosit, a ridicat glasul în fața cortului Conducătorilor, iar cînd împuternicitul a ieșit din cort, a strigat la el cu mînie: s-a săturat, spunea, să mărșăluiască în acest cortegiu al măscăricilor, care nu ne va duce niciodată în Orient, s-a săturat să întrerupă zile întregi călătoria din pricina unor dubii prostești, născocite de astrologi; alaiurile copilărești, serbările cu flori, aerele pe care ni le dădeam cu magia, felul cum amestecam viața cu literatura, de toate se săturase pînă peste cap, acum își va arunca inelul la picioarele Conducătorilor, despărțindu-se de noi pentru a se întoarce cu binecuvîntata cale ferata la el acasă și la munca lui folositoare. Era o priveliște urîtă și jalnică, nouă ni se strinsese inima de rușine și, în același timp, de mila pentru cel astfel amăgit. împuternicitul îl ascultă cu bunăvoință, se aplecă surîzînd să culeagă inelul aruncat și vorbi cu un glas a cărui netulburare senina ar fi trebuit să-l facă pe zurbagiu să se rușineze:

— Așadar, te desparți de noi și te vei întoarce la calea ferata, la rațiune și la munca ta folositoare. Te desparți de Confrerie, de pelerinajul spre Orient, de magie, de serbările cu flori, de poezie. Ești liber, ești dezlegat de jurămîntul tău.

— Și de ce legea tăcerii? striga, îndîrjit, renegatul.

— Și de ce legea tăcerii, dădu răspuns împuternicitul. Adu-ți aminte, ai jurat să păstrezi tăcere fața de necredincioși în legătură cu tot ce privește taina Confreriei. însă pentru că tu, după cum se vede, ai uitat taina, n-ai cum s-o împărtășești altcuiva.

— Am uitat, eu? N-am uitat nimic! strigă tînărul, dar începuse să șovăie, iar cînd împuternicitul îi întoarse spatele, întrind din nou în cort, el o rupse dintr-o data la fugă.

Omul ne inspira compasiune, totuși acele zile au fost atît de încărcate, pline de tot felul de evenimente, încît l-am uitat surprinzător de repede. însă, puțin măi tîrziu, cînd, cu siguranță, nici unul dintre noi nu se mai gîndea la el, se întîmplă ca prin mai multe sate și orașe prin care treceam să-i auzim pe locuitori povestind chiar despre acest confrate. Fusese acolo un bărbat tînăr (iar ei îl descriau întocmai și îi pomeneau numele), care colindă peste tot în căutarea noastră. Mai întîi le povestise că era unul dintre noi, că în timpul marșului rămăsese în urmă și se rătăcise, dăr apoi izbucnise în plîns și recunoscuse că își călcase legămîntul de credință și dezertase, pentru ca acum să-și deă seama că nu mai putea trăi în afara Confreriei, de aceea dorea și trebuia să ne găsească, pentru a cădea la picioarele Conducătorilor și a-i implora să-i acorde iertarea. Din loc în loc, mereu și mereu, ni se repeta aceeași istorie; oriunde ajungeam, aflam că nefericitul fusese acolo puțin înaintea noastră. L-am întrebat pe împuternicit ce părere are despre toate acestea și cum se vor sfîrși.

— Nu cred că are să ne găsească, spuse laconic împuternicitul. Și nu ne-a găsit, într-adevăr, nu l-ăm mai văzut niciodată.

La un moment dat, cînd unul dintre Conducători a avut cu mine o convorbire personală, mi-ăm luat inima în dinți și l-am întrebat ce avea să se întîmple cu acest frate renegat. Doar el se caia acum și rătăcea în căutarea noastră, am spus eu, ar trebui să-l ajutăm să-și îndrepte greșeala. Fără îndoială că, pe viitor, avea să fie cel mai credincios dintre confrați. Conducătorul zise:

— Va fi o bucurie pentru noi toți dacă va reuși să găseăscă drumul înapoi. Noi nu putem să-i înlesnim aceasta. El însuși și-a ridicat piedici în calea reîntoarcerii la credință, nu ne va vedea și nu ne va recunoaște, mă tem, nici dacă vom trece pe lîngă dînsul. A orbit. Căința singura nu-i va fi de ajutor, grația nu poate fi cumpărată cu moneda căinței, ea nu poate fi cumpărata cu nimic. Mulți au trăit experiențe asemănătoare, bărbați cunoscuți și de seamă au avut o soartă geamănă cu a acestui băiat. Cîndva, în anii tinereții lor, li s-a arătat lumina, cîndva au știut să vadă și au mers după o stea, dar au întîlnit rațiunea și sarcasmul lumii, au întîlnit lașitatea, au întîlnit aparentele eșecuri, au întîlnit oboseala și dezamăgirea și astfel s-au pierdut iarăși, au orbit iarăși. Unii dintre ei ne-au căutat apoi necontenit, tot restul vieții, fără a ne putea găsi, și, de la un timp, au început să răspîndească în lume învățătura ca noi, Confreria, n-am fi decît o poveste frumoasă de care oamenii n-ar trebui să se lase înșelați. Alții ne-au devenit dușmani aprigi și au adus Confreriei orice ofensă și orice stricăciune care le-a stat în puteri.

Zile minunate și sărbătorești trăiăm de fiecare data cînd, în marșul nostru, dădeam de alte cete de confrați; atunci așezam uneori o tabăra ce cuprindea sute sau chiar mii de oameni. Căci călătoria nu decurgea într-o ordine bine stabilita, astfel încît toți participanții să înainteze în aceeași direcție, în coloane de armată, măi mult sau măi puțin compacte. Dimpotrivă, nenumărate grupe se aflau în mișcare simultan, fiecare urmînd Conducătorii și stelele ei, fiecare gata oricînd să se lase înghițită de un pîlc mai numeros și să facă parte din el pentru o vreme, dar, în aceeași măsură, gata oricînd să se retragă dintr-însul și să-și continue, că mai înainte, marșul separat. Ba cîte unii se răzlețeau și porneau într-o drumeție singuratica; și eu am umblat cîteodată de unul singur, cînd vreun semn său vreo chemare mă ispiteau pe drumuri ce erau numai ale mele.

Îmi amintesc de o mică grupă de elită, alături de care am mers cîteva zile, înnoptînd în taberele ei; membrii acestei grupe își asumaseră misiunea de a-i elibera pe confrații aflați în prizonierat în Africa și pe prințesa Isabella din mîinile maurilor. Despre ei se spunea că ar fi avut Cornul lui Huon și printre dînșii se găseau literatul Lauscher, cu care mă împrietenisem, pictorul Klingsor și pictorul Paul Klee; ei nu vorbeau de nimic altceva decît de Africa și de prințesa captivă, iar cartea lor de căpătîi era aceea care istorisea faptele lui Don Quijote, în cinstea căruia aveau de gînd să străbată, în drumul lor, Spania. Era o bucurie, de fiecare dată, să ne întîlnim cu o asemena grupă de prieteni, să luăm parte la serbările și lă rugăciunile lor, să-i invitam la ăle noastre, să-i ascultăm vorbind despre înfăptuirile și planurile lor, să le dăm binecuvîntarea la despărțire și să știm că ei mergeau pe drumul lor, ca și noi pe al nostru, că fiecare purta în inimă visul său, dorința sa, jocul său tainic și totuși pluteau laolaltă în marele torent, aparținîndu-și unul altuia, adăpostind în inimi aceeași evlavie, aceeași credință, și că rostiseră cu toții același jurămînt!

L-am cunoscut pe Jup, magicianul, care trăgea nădejde să descopere fericirea lui în Kashmir, l-am cunoscut pe Collofino, vrăjitorul nevăzut, citind pasajul sau preferat din Aventurile lui Simplzissimus, l-am cunoscut pe Ludovic cel Crud, al cărui vis era să aibă o plantație de măslini în Ţara Sfîntă și s-o lucreze cu sclavi; el mergea braț la braț cu Anselm, care își dorea să regăsească floarea albastră de iris a copilăriei lui. Am cunoscut-o și am iubit-o pe Ninon, numită — străina, ochii ei străluceau întunecați sub bogăția părului negru, era geloasă pe Fatme, prințesa visurilor mele, deși probabil că era ea însăși Fatme, fără s-o știe. Precum călătoream noi, la fel călătoriseră în vremuri de demult pelerini, capete încoronate și cruciați, ca să elibereze mormîntul Mîntuitorului ori să studieze magia arabă; cavaleri spanioli și învățați germani, monahi irlandezi și poeți din Franța parcurseseră acest drum ca pelerini.

Mie, care de meserie eram, de fapt, numai violonist și cititor de basme, îmi revenea în grupa noastră misiunea de a mă ocupa de muzică și atunci am avut prilejul să constat cum un moment glorios îl înalță pe individul mărunt și îi sporește forțele. Nu numai că dirijam corurile noastre și cîntam la vioară, dar, pe deasupra, adunam cîntece și corale vechi, compuneam motete și madrigaluri pe șase și opt voci și conduceam repetițiile. însă nu aceste lucruri doresc să le relatez. Mulți dintre camarazii mei și dintre superiori mi-au devenit foarte dragi. Totuși, nici unul nu mi-a ocupat mai tîrziu atît de stăruitor gîndurile ca Leo, deși la data aceea părea că nu i se acordă prea mare atenție. Leo era unul dintre servitorii noștri (desigur, voluntari ca și noi), el ajuta la căratul bagajelor și deseori era repartizat în serviciul personal al împuternicitului. Omul acesta, care nu ieșea în evidență prin nimic, avea în ființa lui ceva atît de plăcut, un farmec atît de neostentativ, încît se făcuse iubit de toată lumea. Munc cu voioșie, cel mai adesea îl auzeai cîntînd sau fluierînd ca pentru sine, știa să nu se arate decît atunci cînd aveai nevoie de dînsul, un servitor ideal. în afara de asta, toate animalele se țineau după el, aproape întotdeauna se găsea la noi cîte un cîine care ne însoțea de dragul lui Leo; se pricepea să dreseze păsări și să cheme la sine fluturii. Pornise în călătoria spre Soare-Răsare mînat de dorința de a învăța să înțeleagă limba păsărilor, după codul lui Solomon. Spre deosebire de unele personaje din Confreria noastră, care, fără a-și diminua meritele și fidelitatea față de Confrerie, aveau totuși în felul lor de fi ceva excesiv, ceva straniu, solemn sau fantastic, acest servitor Leo apărea simplu și firesc, cu modestia lui prietenoasă și culorile sănătoase din obraji.

Ceea ce îmi complică în mod deosebit istorisirea este marea diversitate a imaginilor ce îmi reînvie în amintire. După cum am mai spus, noi drumețeam uneori cu mica noastră grupă, alteori formam o ceată sau o armată întreagă, însă, din cînd în cînd, într-un loc sau în altul, eu rămîneam în urma celorlalți, în tovărășia unui camarad ori cu totul singur, fără cort, fără Conducători, fără împuternicit. De asemenea este greu de povestit, deoarece noi nu ne deplasam doar prin spațiu, ci, în egală măsură, și prin timp. Mergeam spre Orient, dar totodată spre Evul Mediu sau epoca de aur, cutreieram Italia sau Elveția, dar totodată zăboveam uneori pentru o noapte în secolul al zecelea și eram găzduiți de patriarhi sau de zîne. în perioadele mele de drumeție pe cont propriu am reîntîlnit adesea ținuturi și oameni din trecutul meu, am colindat cu fosta logodnică pe malurile împădurite ale Rinului Superior, am benchetuit cu prietenii din tinerețe la Tubingen, Basel sau Florența, sau am redevenit băiețandru și, împreună cu colegii din anii de școală, m-am dus să prind fluturi ori să pîndesc o vidră, sau m-am aflat în compania personajelor din cărțile mele preferate, au călărit pe lîngă mine Parsifal, Witiko ori Gură de Aur, ori Sancho Pănza sau am fost oaspeți la Barme Kide. Apoi, cînd mă regăseam în adăpostul vreunei văi, întors la grupa mea, cînd ascultam cîntecele Confreriei și îmi instalam cortul în preajma aceluia al Conducătorilor, îmi devenea de îndată limpede faptul că hoinăreala prin copilăria mea sau plimbarea călare împreună cu Sancho, făceau parte, obligatoriu, din aceasta călătorie; căci ținta noastră nu era numai Orientul sau, mai bine zis: Orientul nostru, țara Soarelui-Răsare, nu era numai o țară și o noțiune geografică, era patria și tinerețea sufletului, era pretutindeni și nicăieri, era o contopire a tuturor epocilor. Dar toate acestea îmi licăreau în conștiința cînd și cînd, pentru o clipă doar, și tocmai în aceasta consta imensa fericire cu care mă desfătam atunci. Fiindcă mai tîrziu, după ce mi-am pierdut fericirea, puteam înțelege cu claritate aceste lucruri și înlănțuirile lor, fără ca totuși înțelegera să-mi aducă fie și cel mai mic folos, ori măcar umbra unei mîngîieri. Cînd ceva încîntător și irepetabil s-a dus, avem sentimentul că ne-am trezit dintr-un vis. în cazul meu, acest sentiment este cum nu se poate mai îndreptățit. Fiindcă, într-adevăr, fericirea mea era făcută din aceeași taină ca fericirea încercată în vise, ea era făcută din libertatea de a trăi concomitent tot ce mintea putea să îmbrățișeze, de a schimba ca într-un joc lumea exterioară cu cea lăuntrică, de a împinge încolo și încoace timpul și spațiul ca pe niște decoruri de teatru. Așa cum noi, membrii Confreriei, străbăteam pămîntul întreg, fără a ne folosi de automobile sau vapoare, așa cum fermecam lumea zguduită de război, transformînd-o într-un paradis, tot astfel aduceam în chip creator trecutul, viitorul și imaginarul în clipa prezentă.

Și mereu, în Suabia, la lacul Konstanz, în Elveția și pretutindeni, ne veneau în întîmpinare oameni care ne înțelegeau sau cel puțin ne erau recunoscători într-un anume fel pentru faptul că existam; noi, Confreria, călătoria noastră spre Soare-Răsare. Printre tramvaiele și clădirile băncilor din Ziirich, noi am întîlnit arca lui Noe, păzită de un atelaj de cîini bătrîni ce răspundeau toți la același nume și veniseră cu ea prin hăurile unor vremuri prozaice, mînați de Hans C, descendent din seminția lui Noe, mare iubitor al artelor, iar la Winterthur, coborînd o scară, am vizitat, sub cabinetul magic al lui Stoecklin, templul chinezesc unde, la picioarele unui Maya de bronz, fumegau bețișoarele din lemn de santal și, în sunetul tremurător al gongului, regele negru cînta o delicată melodie din flaut. Apoi, la poalele muntelui numit Sonnenberg, — al Soarelui, am dat de Suon Mali, o colonie de-a regelui din Siam, unde, musafiri înfiorați de recunoștință printre statuile de piatră și bronz ale lui Buddha, am adus jertfele noastre de licori și fum înmiresmat.

Unul dintre episoadele cele mai frumoase a fost serbarea de la Bremgarten, acolo cercul magic s-a închis în jurul nostru și ne-a strîns în puterea lui. Salutați de Max și de Tilli, stăpînii castelului, l-am ascultat pe Othmar cîntînd Mozart la un pian de concert, în vastitatea sălii cu tavanul înalt, am fost uimiți de parcul populat cu papagali și de alte animale vorbitoare, ne-am oprit lîngă fîntîna arteziană ca s-o auzim cîntînd pe zîna Armida, iar capul astrologului Longus se înclina aprobator, fluturîndu-și buclele negre alături de chipul fermecător al lui Heinrich von Ofterdingen. în grădină țipau ascuțit păunii și Ludovic stătea de vorbă, în spaniolă, cu Motanul încălțat, în vreme ce Hans Resom, zguduit de cîte îi fusese dat să vadă în carnavalul vieții, jura să plece în pelerinaj la mormîntul lui Carol cel Mare. A fost unul din momentele glorioase ale călătoriei noastre: adusesem cu noi talazul magiei și el mătura totul în cale; localnicii căzură în genunchi, castelanul recită un poem inspirat din faptele noastre de amurg, viețuitoarele pădurii, adunate în jurul castelului, se apropiaseră de ziduri și trăgeau cu urechea, iar în apa rîului peștii sclipitori pluteau în cortegii solemne și erau ospătați cu prăjituri și cu vin.

Tocmai aceste cuvinte, cele mai alese, nu pot fi povestite, de fapt, decît acelora ce au venit ei înșiși în atingerea cu spiritul lor; în descrierea mea, ele apar sărăcite și, probabil, lipsite de noimă, însă oricine a petrecut și a sărbătorit împreună cu noi acele zile de la Bremgarten va confirma fiecare amănunt, adăugind alte o sută, și mai frumoase încă. întotdeauna îmi voi aminti cum, în zarea răsăritului de lună, cozile păunilor scînteiau de pe crengile arborilor înalți și cum la malul umbros, printre stînci, naiadele ieșite din apă străluceau dulce-argintiu, cum uscățivul Don Quijote, rămas singur la fîntîna de sub castan, veghea în prima strajă a nopții, pe cînd ultimele globuri luminoase ale artificiilor alunecau peste turnul castelului, stingîndu-se molcom în noaptea înseninata de lună, iar colegul meu Pablo, cu o cunună de trandafiri pe frunte, sufla în fluierul lui persan de trestie, cîntînd pentru tinerele fete. O, care dintre noi ar fi crezut că în curînd cercul magic se va rupe iar noi, aproape toți — și eu de asemenea, și eu! — ne vom rătăci, iar pașii în pustiul mort al unei realități funcționărești, așa cum slujbașii din birouri și vînzătorii din prăvălii, dezmeticiți după un chef sau după o excursie de duminică, se întorc resemnați ca să-și ia de la capăt treburile mărunte de zi cu zi!

În clipele acelea nimeni dintre noi n-ar fi putut să aibă asemenea gînduri. în turnul castelului din Bremgarten parfumul florilor de liliac adia în camera mea de culcare, printe copaci auzeam riul mur-murînd, am ieșit pe fereastră, am coborit în noaptea adîncă beat de fericire și de dor, m-am furișat pe lîngă cavalerul care stătea de strajă și pe lîngă chefliii adormiți pînă la mal, la apa fremătătoare, la naiadele ce licăreau albe, iar ele mi-au îngăduit să le însoțesc acolo, jos, în lumea de cristal stăpînită de o răceală selenară, unde își au lăcașul și unde se joacă, prizoniere visătoare, cu diademele și colanele de aur din sipetele lor cu comori. Mi se părea că petrecusem luni întregi în adîncimile sticloase, iar cînd m-am ridicat din nou la suprafață și, pătruns de răcoare în tot trupul, am înotat spre mal, fluierul de trestie al lui Pablo încă mai răsuna în depărtări, din grădini, și Juna încă mai adăsta în înaltul cerului. L-am zărit pe Leo jucîndu-se cu doi pudeli albi, fața lui de băiețandru inteligent strălucea de plăcere. în parc l-am descoperit pe Longus cu o carte pe genunchi, scriind pe filele de pergament semne grecești și ebraice: cuvinte, din ale căror litere își luau zborul dragoni și se desfășurau șerpi colorați. Nu m-a văzut, a continuat să picteze absorbit acel multicolor scris șerpesc și eu am privit mult timp peste umerii lui strînși deasupra cărții, am văzut șerpii și dragonii cum izvorau din șirurile de cuvinte, cum se rostogoleau și se pierdeau fără sunet în desișul plin de întunericul nopții. „Longos, l-am chemat încet, dragă prietene!” El nu mă auzea, îi vorbeam ca dintr-o lume depărtată, era cu totul absorbit. Și, retras sub arborii poleiți de lună, pășea Anselm, ținînd în mînă un iris; surizînd pierdut își ațintise privirea în cupa viorie a florii.

În acele zile trăite la Bremgarten mi-a revenit în minte, straniu și puțin dureros, un lucru pe care îl remarcasem de mai multe ori în cursul călătoriei noastre, fără totuși să reflectez la el pe îndelete. Se aflau printre noi mulți artiști, mulți pictori, muzicieni, poeți, se aflau acolo înflăcăratul Klingsor și nestatornicul Hugo Wolf, laconicul Lauscher și eminentul Brentano, însă chiar dacă acești artiști, sau unii dintre dînșii, erau făpturi pline de viață și de farmec, totuși personajele imaginate de ei izbuteau sa fie, fără excepție, mai vii, mai frumoase și oarecum mai autentice și mai reale decît înșiși poeții și creatorii lor. Pablo, cu fluierul său, te cucerea prin nevinovăția și prin bucuria de a trăi, dar autorul lui se strecura spre rîu ca o umbră aproape străvezie în bătaia lunii și căuta singurătatea. Șovăitor și pe jumătate amețit de băutură, Hoffman umbla de colo pînă colo printre oaspeți, vorbăreț, mărunt, ca un spiriduș, fiind și el, ca ei toți, o prezență numai în parte reală, numai în parte veritabilă, nu îndeajuns de concret, nu îndeajuns de adevărat, în timp ce arhivarul Lindhorst, care se amuza să imite un balaur, sufla foc cu fiece respirație și duduia de forță ca un automobil. L-am întrebat pe servitorul Leo de ce se întîmplă astfel, ca artiștii să ne apară uneori doar ca niște frînturi de oameni, pe cînd imaginile create de ei arată atît de neîndoielnic vii. Leo se uită la mine, mirîndu-se de întrebarea mea. Apoi lăsă jos pudelul pe care-l ținuse în brațe și spuse:

— Și cu mamele se întîmplă la fel. După ce și-au adus pe lume copiii și le-au dat laptele lor, și frumusețea lor, și puterea lor, ele devin neînsemnate și nu mai interesează pe nimeni.

— Dar e trist, am zis eu, fără să mă gîndesc de fapt prea mult la ce auzisem.

— Cred că nu e mai trist decît toate celelalte lucruri, spuse Leo, poate că e trist și frumos totodată. Legea vrea să fie astfel.

— Legea'.' am întrebat, curios. Ce fel de lege, Leo?

— E legea slujirii. Cine vrea să aibă viață lunga, trebuie să slujească. însă cine vrea să fie stăpîn, își scurtează zilele.

— Atunci, de ce năzuiesc atîția să devină stăpîni?

— Fiindcă nu știu ce-i așteaptă. Puțini sînt cei născuți ca să stăpî-nească, aceia pot s-o facă și să-și păstreze voioșia și sănătatea. Dăr ceilalți, cei care au ajuns stăpîni numai prin ambiție, sfîrșesc cu toții în neființă.

— În ce neființă, Leo?

— De exemplu, în sanatorii.

N-am înțeles decît prea puțin, cu toate acestea i-am păstrat cuvintele în memorie, iar în inimă am păstrat sentimentul că acest Leo știe o sumedenie de lucruri, că știe, probabil, mai mult decît noi, ceilalți, care în aparență îi eram stăpîni.

II

Desigur că fiecare dintre participanții la această călătorie de neuitat se va fi străduit în sinea lui să priceapă ce anume îl putuse îndemna pe credinciosul nostru Leo să ne părăsească pe neașteptate, chiar în mijlocul defileului primejdios de la Morbio Inferiore și abia mult mai tîrziu am început să presimt și să deslușesc, cel puțin în parte, adevăratul curs și implicațiile mai profunde ale acestui eveniment și s-a dovedit că aventura aceasta, care, aparent, avea o însemnătate secundară, însă în realitate a lăsat urme adînci, dispariția lui Leo, nu era nicidecum o întîmplare, ci o verigă în lanțul de prigoniri prin care dușmanul nostru de moarte căuta să împingă la eșec acțiunile noastre. în dimineața aceea rece de toamnă cînd s-a descoperit lipsa servitorului nostru Leo și toate cercetările întreprinse pentru a-i da de urmă au rămăs fără rezultat, cu siguranță că n-am fost singurul care a simțit pentru prima oară în adîncul inimii un fel de bănuială a nefericirii ce avea să vină, o amenințare a fatalității.

Dar, ca să nu anticipez, situația era următoarea: după ce străbătusem într-un marș temerar jumătate din Europa și o parte din Evul Mediu, ne stabilisem tabăra într-o vale stîncoasă, tăiată adînc în munte, un defileu sălbatic din vecinătatea graniței cu Italia, cautîndu-l pe servitorul Leo care se pierduse în mod inexplicabil și, cu cît căutarea se prelungea, cu atît se împuțina, încetul cu încetul, o dată cu scurgerea zilei, speranța noastră de a-l regăsi, cu atît se simțea fiecare din noi mai pătruns de sentimentul apăsător că nu era vorba numai de dispariția unui om îndrăgit de toată lumea și foarte plăcut, un servitor al nostru, care fie suferise un accident sau fugise pe ascuns, fie ne fusese răpit de dușmani, ci că acesta era începutul unui război, cea dinții prevestire a unei ofensive ce urma să se năpustească asupra noastră. Ziua întreagă, pînă după asfințitul soarelui, am petrecut-o căutîndu-l metodic pe Leo, cercetînd defileul de la un capăt la altul și, în vreme ce aceste strădanii ne consumau forțele și în noi toți creștea o senzație de insucces și zădărnicie, de la o ora la alta, în chip ciudat și neliniștitor, servitorul pierdut părea să cîștige în importanță, pierderea noastră — în gravitate. Nu numai că fiecare dintre noi, pelerinii, împreună cu toți servitorii, bineînțeles, îl regretam pe tînărul chipeș, plăcut și săritor, dar se părea că, pe măsură ce pierderea lui se transforma într-o certitudine, el ne devenea tot mai mult de neînlocuit: fără Leo, fără chipul lui drăguț, fără buna dispoziție și cîntecul lui, fără entuziasmul lui pentru marele nostru proiect, pîna și acest proiect părea să-și piardă într-un fel misterios o parte din valoare.

Cu mine, cel puțin, așa stăteau lucrurile. Pînă arunci, în cursul lunilor de călătorie, nu trăisem vreodată, în pofida tuturor eforturilor și a cîtorva mici dezamăgiri, nici măcar un moment de slăbiciune lăuntrica, de îndoială demnă de luat în serios; un general deprins să biruie pe cîmpul de lupta, un lăstun dintr-un stol migrind spre Egipt nu putea fi măi sigur de ținta, de menirea sa, de justificarea perfecta a acțiunilor și năzuințelor sale, decît eram eu în această călătorie. Acum însă, în acest loc ales de fatalitate, de-a lungul zilei albastre și aurii de octombrie, auzind mereu chemările și semnalele străjilor noastre, așteptînd mereu cu încordare crescîndă întoarcerea unui mesager, sosirea unei vești, pentru a fi mereu dezamăgit și a vedea în jur fețele nedumerite ale celorlalți, acum am simțit pentru întîia oară în inimă un fel de tristețe și îndoială și, cu cît aceste simțăminte puneau mai mult stăpînire pe mine, cu atît îmi dădeam mai limpede seama nu numai că îmi pierdeam încrederea în regăsirea lui Leo, dăr și că acum totul părea a deveni alunecos și îndoielnic, totul amenința a-și pierde valoarea și sensul: solidaritatea noastră, credința noastră, jurămîntul nostru, călătoria noastră spre Soare-Răsare, întreaga noastră viață.

Și chiar de-ar fi să mă înșel cînd presupun că noi toți nutream aceste sentimente, chiar de-ar fi să mă înșel astăzi în legătură cu propriile mele sentimente și trăiri lăuntrice de atunci, atribuind în mod greșit acelei zile ceea ce, în realitate, am trăit cu mult mai tîrziu, oricum rămîne în picioare ciudățenia cu bagajul lui Leo! Aceasta a fost, într-adevăr, dincolo de orice stări și dispoziții personale, ceva straniu, fantastic și din ce în ce mai îngrijorător: încă din timpul acestei zile din defileul de la Morbio, încă în timpul căutării noastre înfrigurate, a alergării după cel dispărut, cînd unul, cînd altul dintre noi am anunțat lipsa din bagaj a cîte unui lucru important, indispensabil, iar în cazul fiecărui obiect care lipsea s-a ajuns la concluzia că el trebuie să se fi aflat în bagajul lui Leo și, în ciuda faptului ca Leo nu purtase în spinare altceva decît sacul obișnuit de pînză al cărăușilor, lă fel cu toți oamenii noștri, un singur sac printre alți treizeci pe care îi aveam noi atunci, totuși în acesta unul, în sacul acum pierdut, păreau să se fi adunat toate lucrurile cu adevărat importante pe care le duceam cu noi în călătoria noastră! Și chiar dacă, în virtutea unei slăbiciuni omenești unanim cunoscute, obișnuim sa exagerăm însemnătatea unui obiect în clipa cînd îi observăm lipsa, socotindu-l mai necesar decît cele pe care le avem la îndemînă, și cu toate că, de fapt, unele din acele obiecte a căror pierdere ne-a neliniștit atît de mult atunci în defileul de la Morbio fie că au ieșit la iveală după aceea, fie că, pînă la urmă, s-au dovedit a fi mai puțin indispensabile decît crezusem, rămîne totuși adevărat, din păcate, că a trebuit să constatăm atunci, cu îndreptățită îngrijorare, pierderea unui șir întreg de lucruri de o extremă importanță.

Apoi, încă ceva ieșit din comun și neliniștitor: obiectele declarate pierdute, indiferent dacă aveau să se regăsească ulterior sau nu, s-au ordonat într-o clasificare după însemnătatea lor și, treptat, dintre cele pe care le crezusem definitiv pierdute, s-au găsit din nou în bagajele noastre tocmai acelea de a căror absență ne simțisem grav păgubiți, în fond fără temei, înșelîndu-ne profund asupra valorii lor. Da, e momentul să spun cît se poate de clar pe nume unui fapt esențial și absolut inexplicabil: în continuarea călătoriei s-a dovedit, spre rușinea noastră, că toate uneltele, obiectele de preț, hărțile și documentele rătăcite nu ne erau cituși de puțin indispensabile, se părea chiar că fiecare dintre noi ar fi făcut uz de întrega sa fantezie pentru a se convinge că suferisem pierderi cumplite și de neînlocuit, ca fiecare își dăduse osteneala sa prezinte ca pierdut și să deplînga acel lucru care lui i se părea a fi cel mai important: unul — pașapoartele, unul — hărțile, unul — acreditivul către calif, ba unul, ba altul cîte ceva. Iar la sfîrșit, după ce, rînd pe rind, ne-am dat seama că lucrurile socotite pierdute sau nu se pierduseră niciodată, sau fuseseră neimportante și de prisos, n-a mai rămas în discuție decît un singur obiect de preț, un document de importanță inestimabilă, pur și simplu fundamental și de care, într-adevar, nu ne puteam lipsi. Fusese realmente si definitiv pierdut — însă acum se punea întrebarea dacă documentul respectiv, dispărut o data cu servitorul Leo, chiar se aflase în bagajul nostru, iar asupra acestui punct părerile noastre se băteau cap în cap. Dacă în legătură cu înalta valoare a documentului și răul ireparabil produs de pierderea sa exista unanimitate de opinii, în schimb numai cîțiva dintre noi (printre care și eu) îndrăzneau să afirme fară ezitare că luasem documentul cu noi la plecarea în călătorie. Unii voiau sa ne încredințeze ca existase, ce-i drept, ceva de acest fel în sacul de pînza al lui Leo, dar nu fusese nicidecum documentul original ci, firește, o copie; alții erau convinși și puteau sa jure că nimeni nu se gîndise măcar o clipă să ia la drum documentul propriu-zis ori vreo copie și ca, fară îndoiala, aceasta ar fi însemnat sa facem de ocară însuși rostul călătoriei noastre. De aici s-au născut dispute înfierbîntate și, în continuare, s-a constatat că și în ce privește locul unde se putea găsi originalul (facînd acum abstracție de copia pe care noi am fi posedat-o și am fi pierdut-o sau nu) se rosteau cu insistența opinii diverse ce se contraziceau reciproc. Documentul, susțineau unii, ar fi fost predat spre păstrare autorităților din Kyffhăuser. Nu, spuneau alții, fusese depus într-o umă funerara, și anume în aceea care adăpostea cenușa maestrului nostru defunct. Absurd, se ridicau alte voci, epistola Confreriei fusese compusa de maestru în scrierea simbolica originara, numai de el știuta, și din porunca lui fusese arsă o dată cu cadavrul maestrului, iar interesul pentru această epistola străveche n-are nici un temei, întrucît ea n-ar fi putut fi descifrată de nici un ochi omenesc, după moartea maestrului; în schimb era neapărat necesar sa se dea de urma celor patru (alții ziceau: șase) traduceri ale epistolei, ce fuseseră întocmite încă în timpul vieții maestrului și sub supravegherea lui. Ar fi existat, așa umbla vorba, o traducere chineză, una greacă, una ebraică și una latina, care fuseseră puse la loc sigur, în cele patru capitale din vechime. S-au făcut auzite încă multe alte afirmații și păreri, unii își susțineau cu îndărătnicie punctele de vedere, alții se lăsau convinși de cîte un argument contrar, apoi îndată de cîte unul, schimbîndu-și iar, în scurta vreme, opinia pe care abia o îmbrățișaseră. într-un cuvînt, începînd de atunci, din grupa noastră au dispărut sentimentul de siguranță și armonia, deși marea idee a Confreriei continua să ne țină laolaltă.

Ah, ce bine îmi amintesc de primele controverse! Ele reprezentau ceva atît de nou și nemaiauzit în Confreria noastră, a cărei unitate fusese pîna atunci indestructibila. Purtau, la început cel puțin, pecetea respectului și a politeței, inițial n-au dus nici la violențe fizice, nici la imputări sau ofense personale; deocamdată mai apăream în fața lumii întregi ca o familie strîns unita și de ne-despărțit. Și acum îmi răsună în urechi glasurile și văd tabăra noastră, unde s-a iscat cea dintîi dintre aceste dezbateri și vad cum printre chipurile neobișnuit de grave pluteau în cădere lina, ici și colo, frunzele tomnatic-aurii, văd una oprita din zbor pe genunchiul cuiva, alta pe o pălărie. Ah, iar eu ascultam, ma simțeam tot mai trist și mai înspaimîntat și, în mijlocul atîtor păreri contradictorii, continuam, în adîncul inimii mele, să fiu pe deplin sigur, deznădăjduit de sigur, ca am dreptate cînd cred că în sacul lui Leo se aflase originalul, documentul autentic, epistola străveche a Confreriei, care dispăruse și se pierduse o data cu el. Oricît m-ar fi mihnit aceasta convingere, ea era totuși o convingere, avea stabilitate și îți oferea o siguranța. Ce-i drept, pe atunci mă gîndeam că mi-ar plăcea să-mi schimb această convingere cu o alta mai optimista. Abia mai tîrziu, după ce îmi pierdusem convingerea mea cea tristă, devenind accesibil oricăror opinii posibile, mi-am dat seama cît de prețioasă fusese convingerea mea.

Însă văd că întîmplările de atunci nu se pot istorisi în felul acesta. Dar, la urma urmei, în ce fel ar putea fi istorisite aceste întîmplări, această poveste a unei înfrățiri sufletești unice, a unei existențe atît de minunat înălțate și pline de ardoare? Fiind unul dintre ultimii supraviețuitori ai camaraderiei noastre, aș dori nespus să pot salva măcar o frîntură din amintirea cauzei noastre mărețe; îmi închipui că aș fi slujitorul bătrîn ce a supraviețuit unuia dintre paladinii lui Carol cel Mare, păstrînd în memorie un șir de fapte strălucite și de minunății ale căror imagini și aducerea-aminte se vor stinge împreună cu el, dacă nu va izbuti să transmită ceva din ele posterității, prin cuvînt ori prin chip zugrăvit, prin povestire sau cîntec. Dar cum oare, prin ce meșteșug ar fi realizabil acest lucru, cum ar deveni cu putință de relatat istoria călătoriei noastre spre Soare-Răsare? Nu știu. Chiar numai acest modest început, această încercare la care am pornit cu cele mai bune intenții, mă conduce într-o nemărginire de nepătruns. Am dorit, pur și simplu, să încerc a așterne pe hîrtie ceea ce îmi rămăsese în minte din desfășurarea călătoriei noastre spre Soare-Răsăre și diferitele ei amănunte, nimic nu mi se părea mai lesne. Și iată că abia dacă am reușit să relatez cîte ceva, căci m-am împotmolit la episodul dispariței lui Leo și, în loc de o țesătură, țin în mîini un caier cu o mie de fire înnodate, astfel încît o sută de mîini ar avea de muncit ani de zile ca să descîlcească și să-l pună în ordine, chiar dacă firele n-ar fi atît de teribil de fragile cum sînt și chiar dacă nu ți s-ar rupe între degete, îndată ce prinzi un capăt și încerci să tragi de el cu băgare de seamă.

Pot să-mi imaginez că orice istoriograf întîmpină o situație asemănătoare cînd începe să consemneze evenimentele unui interval de timp și nu vrea să denatureze adevărul. Unde se ăflă centrul evenimentelor, acel ceva la care ele se raportează și care le adună într-un mănunchi? Ca să rezulte ceva ce se poate numi conexiune sau cauzalitate sau sens, pentru ca măcar ceva din ceea ce există pe pămînt să devină posibil de povestit, istoriograful e obligat să inventeze monade: un erou, un popor, o idee, și să pună pe seama acestor monade inventate de el toate lucrurile care, în realitate, s-au produs în anonimat.

Dar dacă e deja atît de dificil să povestești un număr de evenimente real petrecute și certificate, este cu atît mai dificil în cazul meu, deoarece aici totul devine îndoielnic; de îndată ce vrei să-l cercetezi mai îndeaproape, totul îți scapă printre degete și se destramă cum s-a destrămat solidaritatea noastră, cea mai puternică din lume. Nicăieri nu există o monadă, un centru, punctul în jurul căruia se învîrte roata.

Călătoria noastră spre Soare-Răsare și colectivitatea pe care ea se întemeia, Confreria, au reprezentat esențialul, singurul lucru important în viața mea, ceva în comparație cu care propria mea persoană îmi apărea total neglijabilă. Iar acum, cînd doresc să exprim în cuvinte și să păstrez esențialul acesta ori, cel puțin, o parte din el, văd că totul nu e decît o învălmășeală de imagini transformate în cioburi și risipite, care s-au oglindit în ceva, iar acest ceva este eul meu și acest eu, această oglindă, se dovedește a fi, ori de cîte ori încerc să-l examinez, un nimic, marginea transparentă a unei suprafețe de sticlă. Pun condeiul jos, de fapt cu intenția și speranța de a continua mîine sau altădată, mai degrabă de a o lua iarăși de lă început, însă dincolo de intenție și de speranța, dincolo de pornirea mea nestăvilită de ă spune povestea noastră, se ascunde o îndoială de moarte. Este îndoiala care a mijit pentru prima dată în ziua cînd îl căutam pe Leo, în defileul de la Morbio. Această îndoială pune nu numai întrebarea: „Este oare povestea ta cu putință de istorisit?” Ea mai pune și întrebarea: „A fost ea oare cu putință de trăit?” Ne amintim de atîtea exemple, chiar și de combatanți din războiul mondial, care, avînd la dispoziție rapoarte oficiale, relatări pe deplin confirmate totuși uneori au căzut pradă acestor îndoieli.

III

De cînd am scris cele de mai înainte, am dat ocol încă și încă o dată în gînd proiectului meu, încercînd să descopăr o cale de a-l aborda. Nu am găsit nici o soluție, rătăcesc măi departe în haos. Dar mi-am promis mie însumi să nu renunț, iar în clipa cînd am făcut acest legămînt, o amintire fericită m-a mîngîiat ca o rază de soare. Căci un simțămînt asemănător, mi-am adus eu aminte, foarte asemănător cu cel de acum, am nutrit în inima mea pe cînd porneam în marea noastră expediție: și atunci doream să întreprindem ceva aparent imposibil, și atunci s-ar fi zis că mărșăluim în beznă și fără direcție precisă, n-aveam nici un fel de perspectivă și, cu toate acestea, mai puternică decît orice realitate sau probabilitate, ne strălucea în inimi credința în sensul și necesitatea acțiunilor noastre. Ca un fior îmi străbătu inima ecoul acelei emoții și pe durata de o clipă a acestui fior, totul fu inundat de lumină, totul mi se păru iar posibil.

Orice ar fi să se întîmple, am hotărit să nu mă dau bătut. Chiar dacă va trebui să reiau de zece, de o sută de ori povestea mea, aceasta care nu poate fi istorisită, și dacă de fiecare dată voi ajunge în fața aceluiași abis, ei bine, o voi lua de o sută de ori de la început; iar dacă nu voi putea recompune imaginile într-un întreg plin de sensuri profunde, atunci voi face să dăinuie, cît mai fidel cu putință, fiecare din frînturile disparate. Și în strădaniile mele voi avea mereu în minte, atît cît mai este posibil în ziua de astăzi, cel dintîi principiu al vremurilor noastre glorioase: niciodată nu-mi voi face calcule, niciodată nu mă voi lăsa orbit de motivele invocate de rațiune, voi ști și nu voi uita nici o secundă că între credință și așa-numita realitate, mai puternică este cea dintîi. între timp, sînt obligat să recunosc, am recurs și la o tentativa de a mă apropia de țelul meu pe o cale practică și rațională. Am vizitat un prieten din adolescență care locuiește aici în oraș și conduce un ziar. Se numește Lukas, a luptat în războiul mondial și a scris despre el o carte ce trezește mult interes cititorilor. Lukas m-a primit cu prietenie, era evident că se bucura să-și reîntîlnească un fost camarad de școală. Am avut cu el două convorbiri destul de lungi.

M-am străduit să-l fac a înțelege ce anume mă preocupă. De la bun început am renunțat la orice ocolișuri. I-am spus deschis că fusesem unul dintre participanții la acea mare acțiune de care presupuneam că și el va fi auzit, așa-numita „călătorie spre Soare-Răsare” sau expediția Confreriei sau cum va fi fost intitulată pe atunci în comentariile publice marea noastră acțiune. O, da, zîmbi el cu ironie amabilă, cu siguranța ca își amintea de povestea cu pricina, în cercul lui de prieteni episodul acela bizar fusese botezat, poate cu oarecare lipsă de respect, „cruciada copiilor”. în cercurile lui aceasta mișcare n-a prea fost luată în serios, fiind, întrucîtva, asimilată cu un curent teosofic, ori cu o organizație ce milita pentru înfrățirea între popoare, în tot cazul, unele succese ale acțiunii noastre au produs perplexitate, știrile despre traversarea îndrăzneață a Suabiei superioare, despre triumful de la Bremgarten, despre predarea satului lunii de la Tessin au fost citite cu emoție, iar unii au reflectat un timp la posibilitatea de a devia mișcarea, pentru a o pune în serviciul politicii republicane. Ce-i drept, se pare ca după aceea toată povestea a murit de la sine, mai mulți dintre foștii conducători au părăsit organizația, oarecum jenîndu-se și nemaivoind sa-și amintească de ea, veștile au apărut tot mai sporadic și s-au contrazis într-un mod din ce în ce mai ciudat, astfel încît, în cele din urmă, totul a fost clasat și dat uitării, cum se întîmplase cu atîtea mișcări excentrice, de nuanța politica, religioasă ori artistică, ale acelor ani de după război. Doar atunci s-au ivit atîția profeți, au răsărit din pămînt atîtea societăți secrete ce proclamau speranțe și pretenții mesianice, pentru ca apoi să dispară fară urmă.

Mă rog, punctul lui de vedere era clar, era punctul de vedere al unui sceptic binevoitor. în același fel ca Lukas vor fi gîndit despre Confrerie și călătoria ei spre Soare-Răsare toți cei ce au auzit povestindu-se despre ea, însă n-au trăit personal experiența. Nu țineam deloc să-l convertesc pe Lukas, totuși i-am dat cîteva informații, rectificînd cele știute de el. I-am spus că, de pilda, Confreria noastră n-a fost în nici un caz un fenomen al perioadei postbelice și că ea parcursese întreaga istorie a lumii, pe un traseu din cînd în cînd subteran, într-adevăr, dar nici un moment întrerupt, că și anumite faze ale războiului mondial nu fuseseră altceva decît etape ale îndelungatei istorii a Confreriei noastre, apoi că Zoroastru, Lao-Tze, Platon, Xenophon, Pitagora, Albertus Magnus, Don Quijote, Tristram Shandy, Novalis, Baudelaire se număraseră printre fondatorii și membrii Confreriei noastre. La toate acestea el zîmbi cu zîmbetul la care mă așteptasem:

— Perfect, am spus, eu n-am venit aici ca să-ți dau dumitale lecții, ci ca să învăț de la dumneata. Dorința mea cea mai fierbinte este să scriu nu istoria Confreriei (nici ”o întreagă armată de erudiți redutabili n-ar fi în stare de așa ceva), ci, pur și simplu, să istorisesc povestea călătoriei noastre. Numai că nu izbutesc nici măcar să abordez subiectul. Motivul nu stă în aptitudinile literare, pe acestea socot că le posed, fiind, de altfel, total lipsit de ambiții în aceasta privință. Nu, de altceva e vorba, și anume: realitatea pe care eu și camarazii mei am trăit-o împreună, cîndva, nu mai există și, cu toate că amintirile legate de ea reprezintă lucrul cel mai de preț și mai viu pe care îl dețin, totuși ele par atît de îndepărtate, într-atît sînt făcute din alta substanță, încît parca s-ar fi petrecut pe alte planete, în alte milenii, sau ar fi fost niște vise plăsmuite de febră.

— Cunosc asta! exclamă, înviorat, Lukas și abia acum discuția noastră începu să-l intereseze. O, ce bine cunosc asta! Vezi, exact așa mi s-a întîmplat și mie cu experiența războiului. Credeam că l-am trăit temeinic, cu claritate extremă, eram atît de plin de imagini, încît mi se părea că sînt gata să explodez, pe bobina de film din creierul meu aș fi zis că s-au înfășurat o mie de kilometri de peliculă, dar, cînd m-am așezat la masa de scris, pe un scaun, lîngă o masa, sub un acoperiș, cu un condei în mînă, atunci satele rase de pe fața pămîntului și pădurile nimicite, focul concentrat de artilerie ce făcea pămîntul să se zguduie ca la cutremur, amestecul de mizerie și grandoare, de frică și bravură, de capete și pîntece spintecate, de panică în fața morții și umor negru, toate acestea se retrăseseră la o distanță incomensurabila, erau trăite numai în vis, nu aveau legătură cu nimic și nu puteau fi nicidecum atinse. Totuși, după cum știi, eu mi-am scris pînă la urmă cartea despre război, care acum e mult citită și comentata. însă, vezi dumneata, eu cred că nici zece asemenea cărți, fiecare de zece ori mai buna și mai convingătoare decît a mea, nu pot da celui mai bine intenționat dintre cititori nici cea mai palida idee despre război daca acest cititor n-a trăit el însuși războiul. Și nu sînt atît de mulți cei care l-au trăit. Chiar dintre cei ce au „trecut” prin el, nici pe departe nu l-au trăit cu toții. Și ad-mițînd că l-ar fi trăit într-adevăr mulți, iată că, după aceea, l-au uitat. Poate că după foamea de evenimente omul nu are o alta mai puternică decît foamea de uitare.

El tăcu. Arăta parca însingurat și cufundat în sine, cuvintele lui erau o confirmare a propriilor mele experiențe și gînduri.

După un timp l-am întrebat încetișor:

— Și totuși cum ai avut puterea să scrii cartea? întors din gîndurile sale, a stat o clipă să reflecteze:

— Am avut puterea, spuse el, fiindcă era necesar. Trebuia sau să scriu cartea sau să ma înec în deznădejde, era unica posibilitate să mă salvez de neant, de haos, de sinucidere. Sub această presiune am scris cartea și ea mi-a adus salvarea așteptata, pur și simplu pentru ca a fost scrisa, indiferent cît de buna sau de proastă ar fi. Acesta a fost cel dintîi lucru, de fapt principalul. Și apoi: scriind, nu m-am putut gîndi nici o secundă la alți cititori în afară de mine însumi sau cel mult, cînd și cînd, la cîte un camarad de pe front, unul apropiat, și anume, în asemenea cazuri, nu la supraviețuitori m-am gîndit, ci, de fiecare data, la cei ce pieriseră în război. în timp ce scriam eram un bolnav torturat de febră sau un nebun, înconjurat de trei, patru morți cu trupurile ciopîrțite — astfel s-a născut cartea mea.

Și brusc zise — și aceasta a fost încheierea primei noastre convorbiri:

— Scuză-mă, nu mai pot vorbi despre lucrurile astea. Nu, nici un singur cuvînt. Nu pot, nu vreau. La revedere.

Mă împinse spre ușă.

La cea de-a doua întîlnire devenise din nou calm și detașat, avea din nou acel zîmbet ușor ironic, însă părea să-mi ia în serios dificultățile și să le înțeleagă destul de bine. Mi-a dat cîteva sfaturi care, într-o oarecare măsură, mi-au și fost de folos. Iăr la sfîrșitul acestei convorbiri, a doua și ultima, mi-a spus, parcă în treacăt:

— Ascultă, dumneata revii întruna la episodul cu acel servitor Leo, asta nu-mi place, mi se pare că acolo te lovești de un obstacol. Eliberează-te, aruncă-l peste bord pe Leo, el pare că amenință să devină o idee fixă pentru dumneata.

Am încercat să-i răspund că fără idei fixe nu se pot scrie cărți, dar nu m-a ascultat. în schimb, mă intimida cu o întrebare absolut neașteptata:

— Și îl chema sigur Leo?

Fruntea mi se îmbrobonă de sudoare.

— Da, desigur, am răspuns, bineînțeles că îl chema Leo.

— Era prenumele lui? Am rămas mut:

— Nu, prenumele era… îl chema… nu mai știu, am uitat. Leo era numele lui de familie, noi toți nu-i spuneam vreodată altfel. în timp ce eu mai vorbeam încă, Lukas luase de pe masa lui de scris o carte groasă și întorcea paginile. Cu o repeziciune uluitoare găsi ceea ce căuta și își ținu degetul apăsat într-un anume loc din cartea deschisă. Era o carte de adrese, iar acolo unde se oprise degetul lui stătea scris numele Leo:

— Ia uită-te, rîse el, aici avem deja un Leo. Leo, Andreas, Seilergraben 69 A. E un nume rar, poate că omul știe ceva despre acest Leo al dumitale. Du-te acolo, e posibil ca persoana asta să-ți poată spune ce ai nevoie. Eu nu pot să-ți spun. Timpul meu e drămuit, scuză-mă, te rog, mi-a făcut mare plăcere.

Am închis ușa în urma mea, zăpăcit de uimire și emoție. Lukas avea dreptate, nu mai aveam ce să caut la el.

Chiar în aceeași zi m-am dus la adresa respectivă, în Seilergraben, am căutat casa și m-am interesat de domnul Andreas Leo. Locuia într-o cameră la etajul al treilea, seara și duminica era uneori acasă, în cursul zilei mergea Ia lucru. Am întrebat ce meserie avea. Mi se răspunse că se ocupa de una și de alta, se pricepea la tăiatul unghiilor, pedichiură și masaj, prepara alifii vindecătoare și recomanda tratamente cu ierburi; în perioadele proaste, cînd nu se înghesuiau clienții, se mulțumea cîteodată să dreseze sau să tundă cîini. Plecînd, am luat hotărîrea ca ar fi mai bine să renunț a-l vizita pe bărbatul acesta sau măcar să nu-i dezvălui intențiile mele. Totuși, o mare curiozitate mă îmboldea să dău ochii cu el. De aceea, în zilele următoare am ținut casa sub observație, făcînd dese plimbări prin apropiere, iar astăzi mă voi duce din nou, căci pînă acum n-am reușit să văd cum arata Andreas Leo. Ah, toata povestea mă împinge la disperare și în același timp mă face fericit sau cel puțin ma incită, mă ține în tensiune, mă îndeamnă să acord iarăși importanță persoanei și vieții mele, ceea ce în ultima vreme nu se mai întîmplase.

Nu e exclus să aibă dreptate terapeuții și psihologii care susțin că toate acțiunile umane derivă din impulsuri egoiste. Mărturisesc că nu înțeleg foarte bine de ce între faptele unui om care slujește o viață întreagă unei cauze, care își neglijează plăcerile și prosperitatea, sacrificîndu-se pentru ceva anume, și cele ale unuia care face comerț cu sclavi sau cu muniție și obține venituri frumoase, ducînd un trai confortabil, ar trebui așezat semnul egalității; însă fără îndoială că în disputa cu un asemenea psiholog aș fi imediat pus la colț și mi s-ar demonstra că greșesc, fiindcă psihologii sînt niște ființe care au mereu ultimul cuvînt. Din partea mea pot să aibă dreptate. Atunci înseamnă că toate lucrurile pe care eu le-am socotit bune și frumoase și cărora eu le-am adus sacrificii au fost numai un scop al dorințelor mele egoiste. De altfel, în ce privește planul meu de a scrie un fel de istorie a călătoriei spre Soare-Răsare, eu chiar deslușesc egoismul tot mai limpede, pe zi ce trece: mai întîi mi s-a părut că m-aș lansa într-o munca anevoioasă, în serviciul unicei cauze nobile, însă treptat îmi dau seama că nici eu, cu notele mele de călătorie, nu urmăresc altceva decît domnul Lukas cu cartea lui de război, și anume să-mi salvez viața, dîndu-i iarăși un sens.

Numai dacă aș întrezări o cale! Numai daca aș avansa, fie și cu un singur pas!

— Aruncă-l peste bord pe Leo, eliberează-te de Leo, îmi spuses Lukas. La fel de bine aș putea să-mi arunc peste bord capul stomacul și să mă eliberez de ele!

Iubite Doamne, ajută-mă!

IV

Acum situația s-a schimbat din nou, iar eu nu știu încă dacă această schimbare este, de fapt, favorabilă planului meu sau nu, însă am trăit ceva, mi s-a întîmplat ceva la care nu m-aș fi așteptat niciodată… sau nu, oare nu așteptasem totuși întîlnirea aceea, n-o presimțisem, nu sperasem într-însa și, în aceeași măsură, nu mă temusem de ea? Da, așa fusese. Cu toate acestea, ea a rămas miraculoasă și parcă de necrezut.

M-am dus în cîteva rînduri, de douăzeci de ori sau și mai des, în Seilergraben, la ceasurile ce mi se păreau potrivite, purtîndu-mi agale pașii prin fața casei cu numărul 69, ultimele dați spunîndu-mi stăruitor în gînd: „Acum încerc pentru ultima oară și, dacă nu reușesc, nu mă mai întorc aici”. Ei bine, totuși mă întorceam mereu, iar alaltăieri seara dorința mi s-a împlinit. O, și cum mi s-a împlinit!

Pe cînd mă apropiam de casa a cărei tencuială de un verde cenușiu am privit-o adesea, astfel încît îi cunoșteam deja fiecare crăpătură și crestătură, am auzit de la una din ferestrele de sus un fluierat ce relua melodia unui cîntecel sau a unui dans, a unui refren la modă. încă nu știam despre ce era vorba, dar mi-am încordat auzul, acele sunete m-au făcut atent și în mine o amintire părea că începe să se trezească din somn. Era o muzică banală, însă cel ce fluiera se pricepea să moduleze cu buzele lui tonalități minunat de dulci, ușoare și grațioase ca o respirație, răsunînd la fel de pure, de prietenoase și firești ca niște triluri de pasăre. Stăteam să ascult, fermecat și totodată țintuit de o ciudată strîngere de inimă, însă fără vreun gînd anume sau, dacă totuși aveam vreunul, era acela că omul care știa să fluiere astfel trebuia să fi fost o ființă foarte fericită și foarte atrăgătoare. Minute în șir am rămas locului, în mijlocul străzii, fascinat, ascultînd cu lăcomie. Un bătrînel cu fața suptă, de om bolnav, trecu pe lîngă mine și, cînd mă văzu încremenit acolo întinse și el urechea, o clipă numai, pe urmă porni iar la drum, dăruindu-mi din mers un surîs plin de înțelegere, privirea lui bătrînească, înfrumusețată de înțelepciune, spunea cam așa: „Da, stai și ascultă, omule, asemenea fluierat nu auzi în fiecare zi”. Privirea bătrînului îmi înseninase cugetul și îmi părea rău că se duce în drumul lui. Dar în aceeași secundă mi-ăm dat seama că acest fluierat însemna împlinirea tuturor dorințelor mele, că omul care fluiera nu putea fi altul decît Leo.

Deși se înserase, la nici o fereastra nu ardea încă lumina. Melodia cu variațiunile ei naive ajunsese la capăt, se făcuse liniște. — Acum are să aprindă lumina în cameră, am gîndit eu, însă casa rămase învăluită în întuneric. Și atunci am auzit sus zgomotul unei uși, după aceea am auzit și pași pe scară, poarta s-a deschis încetișor, lăsînd pe cineva să iasă, iar omul pășea la fel cum fluierase mai înainte: avea un mers ușor, jucăuș, însă ferm, sănătos și tineresc. Cel ce mergea astfel era un bărbat nu prea înalt, dar foarte zvelt, cu capul descoperit și acum presimțirea mea se transformă în certitudine: era Leo, nu numai Leo cel din cartea de adrese, era Leo însuși, dragul nostru tovarăș de călătorie și servitor Leo, care odinioară, cu zece ani sau mai mult în urmă, ne provocase atîta mîhnire și confuzie prin dispariția sa. în clipa celei dinții bucurii și uimiri am fost gata să-l strig. Apoi mi-a venit în minte, abia acum, că și pe vremuri, în călătoria noastră spre Soare-Răsare, îl auzisem de nenumărate ori fluierînd. Erau sunetele de altădată, dar cît de straniu schimbate îmi vibrau în auz! O senzație de durere îmi pătrunse de-a curmezișul inima, ca o tăietura: o, cum deveniseră toate altfel de atunci — cerul, văzduhul, anotimpurile, visele, somnul, ziua și noaptea! Ce profund și ce înspăimîntător se schimbase totul pentru mine, daca o melodie fluierata de cineva, cadența unui pas familiar, ce nu făceau decît să-mi amintească de trecutul pierdut, mă puteau lovi astfel în străfundurile ființei mele, îmi puteau aduce atîta alinare și atîta durere!

Bărbatul trecu pe lîngă mine, foarte aproape, cu capul descoperit, pe care și-l purta mlădios și plin de voioșie, cu gîtul gol, ieșind din cămașa albastra, descheiata la guler, silueta lui plăcuta și înviorătoare pluti parcă, abia auzit, pe tălpi subțiri de sandale ori pantofi de sport, în lungul străduței peste care coborîse de acum seara. L-am urmărit fară nici un fel de intenție, cum aș fi putut să nu-l urmăresc! Umbla în lungul străduței și, oricît de ușor, de sprinten și de tineresc i-ar fi fost mersul, el era totuși noptatic, avea rezonanța crepusculului, se împrietenise și se contopea cu acel ceas, cu zgomotele înăbușite ce răzbăteau din inima orașului, cu lumina palidă a primelor felinare care tocmai se aprinseseră.

În parculețul de lingă intrarea bisericii Sf. Paul, se abătu din drum, dispărînd printre tufișurile înalte, rotunde, iar eu m-am grăbit, ca nu cumva să-i pierd urma. Iată-l din nou, hoinărind agale pe sub tufele de liliac și salcîm. Aleea șerpuia în două curbe prin petecul acela de pădurice; la marginea covorului de iarbă se aflau cîteva bănci. Aici, sub copaci, se întunecase de-a binelea. Leo trecu pe lîngă prima banca, unde stătea o pereche de îndrăgostiți, banca următoare era libera, aici se așeza, se sprijini de rezemătoare, își lăsă capul pe spate și o vreme privi frunzișul și norii de deasupra. Apoi dădu la iveală dintr-un buzunar al hainei o cutie mica, rotunda, o cutie de metal alb, o așeza lîngă el pe banca, îi deșurubă capacul și începu sa scoată ceva dintr-însa, fără graba, să bage în gură și să mănînce cu vădită plăcere. în tot acest timp, eu mă plimbasem încolo și încoace la intrarea în alee; acum m-am apropiat de banca lui și m-am așezat la celălalt capăt. El ridica fruntea, mă privi drept în fața cu ochii săi cenușii luminoși și continuă să mănînce. Erau fructe uscate, cîteva prune și jumătăți de caisă. Le culegea una după alta cu două degete, le apăsa și le pipăia puțin pe fiecare, le băga în gură și mesteca îndelung, delectîndu-se. Trecu o buna bucată de vreme pînă cînd o lua și o înghiți pe ultima. Acum închise cutia la loc și o strecura în buzunar, își rezemă spinarea de bancă și întinse picioarele, cît erau de lungi; acum puteam vedea că pantofii lui de pînză aveau tălpile din sfoară împletită.

— În noaptea asta are să plouă, vorbi el deodată și nu mi-am dat seama, oare către mine sau către el însuși.

— Tot ce se poate, am spus eu puțin tulburat, căci, chiar dacă pînă acum nu mă recunoscuse după înfățișare și mers, se putea întîmplă, mai bine zis mă așteptam, fiind aproape sigur, ca de astă dată să-mi recunoască vocea.

Dimpotrivă însă, el nu mă recunoscu, nici măcar după voce, și cu toate că aceasta corespundea dorinței mele dintru început, nu ma puteam împiedica să simt o profundă dezamăgire. Leo nu mă recunoștea. în vreme ce, în cei zece ăni care trecuseră, el însuși rămăsese același și, pare-se, nu îmbătrînise deloc, în cazul meu alta era situația, alta și tristă.

— Știți să fluierați atît de frumos, i-am zis, v-am auzit mai înainte acolo, în Seilergraben. Mi-a plăcut foarte mult. Trebuie să vă spun că eu am fost muzician, cu ani în urmă.

— Muzician? făcu el prietenos. E o meserie frumoasă. Ați re— nunțat la ea?

— Da, pentru moment. Mi-am vîndut și vioara.

— Așa? Mare păcat. Sînteți în impas? Vreau să spun, la urma urmei, vă e foame? Eu mai am cîte ceva de mîncare pe acasă, mai am și cîteva mărci în buzunar.

— Ah, nu, m-am grăbit să-i răspund, nu astă voiam să spun. Trăiesc în condiții foarte bune, am mai mult decît îmi trebuie. însă vă mulțumesc frumos, e cît se poate de drăguț din partea dumneavoastră că vreți să mă invitați. Nu întîlnești așa de des oameni drăguți.

— Credeți? în sfîrșit, e posibil. Oamenii sînt diferiți și adesea destul de ciudați. Și dumneavoastră sînteți ciudat.

— Eu? De ce?

— Uite, fiindcă aveți destui bani și totuși vă vindeți vioara! Oare nu mai găsiți nici o bucurie în muzică?

— Ba da. însă uneori se întîmplă că un om să piardă bucuria pe care i-o producea un anume lucru, care mai înainte i-a fost drag. Se întîmplă ca un muzician să-și vîndă vioara ori s-o spargă de perete său ca un pictor să-și ărdă într-o bună zi toate tablourile. N-ați mai auzit de așa ceva?

— Da, bineînțeles. Atunci e din disperare. Asta se întîmplă. Am cunoscut chiar două persoane care s-au sinucis. Există și oameni săraci cu duhul. Pe unii pur și simplu nu poți să-i ajuți. Dar dumneavoastră cu ce va ocupați acum, dacă nu mai aveți vioara?

— Ah, cu una, cu alta. De fapt, nu cu prea multe, nu mai sînt tînăr, mă și îmbolnăvesc destul de des. însă de ce vorbiți mereu de vioara asta? Doar nu e chiar așa de importantă.

— De vioară? Pentru că m-am gîndit la regele David.

— Cum? La regele David? Ce are acela de-a face cu vioara mea?

— Și el a fost muzician. Pe cînd era foarte tînăr îi cînta regelui Saul și uneori îl făcea să-și uite supărarea. Iar după aceea a devenit rege el însuși; un rege din aceia mari și plini de griji, cu tot soiul de toane și necazuri. A purtat coroană și a dus războaie și alte lucruri din astea, a făcut și cîteva josnicii sadea și a cîștigat mare faima. Dar, cînd mă gîndesc lă povestea lui, cel mai frumos dintre toate mi se pare tînărul David cu harfa și cum cînta el pentru bietul Saul și cred că ăr trebui să regretăm faptul că măi tîrziu a devenit rege. Era mult mai fericit și mai frumos pe cînd nu era decît un cîntăreț.

— Sigur că dă, am exclamat, ăprinzîndu-mă puțin. Sigur că atunci eră mai tînăr și măi frumos, și mai fericit, dar omul nu ramîne veșnic tînăr, iăr David al dumneavoastră ar fi îmbătrînit oricum cu timpul și s-ar fi urîțit și ar fi avut mai multe griji pe cap, chiar dacă ar fi rămăs cîntăreț. în schimb a devenit marele Dăvid, a înfăptuit ce se știe și și-ă compus psalmii. Viață nu e doar un joc!

Acum, Leo se ridica și își luă rămăs-bun.

— Se face noapte, zise el, și în curînd ăre să plouă. Eu nu-mi amintesc prea mult despre faptele regelui David și dacă au fost într-adevăr mări. Nici despre psalmii lui, cinstit vorbind, nu-mi amintesc prea mult. Dăr că viața nu e doar un joc, asta nici un David nu poate să-mi dovedească. Tocmai asta e ea, viață, cînd e frumoasă și fericită: un joc! Firește că poți să faci din ea orice altceva, o datorie sau un război sau o închisoare, dar n-ai s-o înfrumusețezi astfel. Noapte bună, mi-a făcut plăcere.

Cu mersul lui ușor, precaut și afabil, omul cel bizar și fermecător o porni la drum și fu gata să dispară. In clipa aceea, înlăuntrul meu s-a prăbușit orice demnitate și stăpînire de sine, am alergat deznădăjduit după el și am strigat, implorîndu-l din străfundurile inimii:

— Leo! Leo! Ești Leo, nu-i așa? Oare chiar nu mă mai cunoști? Am fost doar camarazi în Confrerie și ar fi trebuit să mai fim și acum. Amîndoi am pornit doar în călătoria spre Soare-Răsare. Oare într-adevăr m-ai uitat, Leo? într-ădevăr nu-ți mai aduci aminte de Paznicii Coroanei, de Klingsor și Gură-de-Aur, de serbarea de la Bremgarten, de defileul de la Morbio Inferiore? Leo, îndură-te!

El n-o luă lă fugă, așa cum mă temusem, însă nici nu se întoarse; păși domol măi departe, că și cum nu m-ăr fi auzit, dăr îmi lăsă timp să-l ajung din urmă și păru să n-aibă nimic împotriva faptului că îl însoțeam.

— Sînteți așa deprimat și așa pripit, zise el împăciuitor, asta nu-i frumos. Desfigurează chipul și te face să te îmbolnăvești. Acum vom merge foarte încet, ăsta liniștește atît de bine! Iar cei cîțiva stropi de ploaie — minunat, nu? Picură din aer ca apa de colonie.

— Leo, l-am implorat eu, ai milă! Spune-mi un singur cuvînt: mă mai cunoști?

— Așa, zise el, împăciuitor, și continua a-mi vorbi ca unui bolnav sau ca unui amețit de băutură, acum v-ați revenit, a fost numai o enervare. întrebați dacă vă cunosc? Dar, care om cunoaște vreodată pe altul sau chiar și numai pe sine? Iar eu, vedeți, eu nu sînt deloc un cunoscător de oameni. Nu mă interesează. Cîinii, da, pe aceia îi cunosc foarte bine, la fel pasările și la fel pisicile. Dar pe dumneavoastră într-adevăr nu vă cunosc, domnule.

— Ești totuși membru al alianței noastre? Ai fost totuși atunci cu noi în călătorie?

— Eu sînt mereu în călătorie, domnule, și mă aliez mereu cu toată lumea. Oamenii vin și pleacă, ne cunoaștem și totuși nu ne cunoaștem. Cu cîinii e mult mai simplu. Fiți atent, rămîneți o clipă pe loc!

Ridica un deget, avertizîndu-ma. în întunericul nopții, ne-am oprit pe strada mărginită de grădini și cufundată în noapte, ce se acoperea tot mai mult cu pojghița subțire a umezelii venite de sus.

Leo țuguie buzele și scoase un fluierat în surdină, prelung și vibrant, așteptă cîteva clipe, fluieră încă o dată, iar eu m-am retras puțin speriat, cînd în spatele grilajului lîngă care stăteam sări din tufișuri un uriaș cîine-lup și se lipi de gard, scheunînd bucuros, ca să se lase mîngîiat de degetele lui Leo, strecurate printre barele de fier și dantelăria de sîrmă. Ochii puternicului animal sticleau într-un verde luminos și, ori de cîte cîte ori privirea lui mă întîlnea, un mîrîit îi suna adînc în gîtlej, ca un tunet îndepărtat, abia perceptibil.

— Acesta este cîinele Necker, spuse Leo, făcînd prezentările, sîntem foarte buni prieteni. Necker, acesta de aici este un fost violonist, n-ai voie să-i faci nimic, nici să-l latri.

Stăteam acolo, iar Leo scărpina drăgăstos prin grilaj blana umedă a cîinelui. în fond era o scenă drăguță, în fond îmi plăcea foarte mult că el era prieten cu acel cîine și îi făcea bucurie să îl salute astfel în toiul nopții; dar în același timp mi se părea de plîns și socoteam de-a dreptul de nesuportat faptul că pe Leo îl lega de acest cîine-lup și, probabil, de mulți alții, poate de toți cîinii din împrejurimi, o prietenie atît de tandră, în timp ce de mine îl separa un ocean de înstrăinare. Prietenia și încrederea, pe care eu le cerșeam, implorînd și umilindu-mă, păreau acordate nu numai acestui cîine Necker, ci oricărui animal, oricărei picături de ploaie, oricărui petec de pămînt pe care Leo punea piciorul, el părea să se dăruiască fără încetare, aflîndu-se ca într-un perpetuu flux și balans, în legătură și în înțelegere cu toate cele din jurul său, pe toate cunoscîndu-le, de toate fiind cunoscut și iubit — numai către mine, cel ce îl iubeam atît și aveam atîta nevoie de el, nu-l ducea nici un drum, numai pe mine mă ținea lă distanță, mă privea străin și rece, nu mă primea în inima lui, mă ștersese din memorie.

Am pornit încet mai departe; de dincolo de gard, cîinele lui își însoțea prietenul cu mici sunete plăcute, vădindu-și simpatia și bucuria, fără că totuși să uite de prezența mea stînjenitoare, căci, de mai multe ori, de dragul lui Leo, își înăbuși în gîtlej hîriitul mînios de apărare și dușmănie.

— Iartă-mă, am început eu din nou, mă ăgăț de dumneata și abuzez de timpul dumitale, cînd cu siguranță că nu dorești altceva decît să ajungi acasă și în pat.

— O, dar de ce? zîmbi el. N-am nimic împotrivă să hoinărim toată noaptea, nu-mi lipsește timpul pentru așa ceva și nici cheful, daca pentru dumneavoastră nu e cumva prea mult.

Vorbise pe un ton lejer, foarte prietenos și cu siguranță fără nici o intenție ascunsă. Dar, o clipă după ce rostise cuvintele, eu am simțit deodată în cap și adînc în toate încheieturile ce îngrozitor de obosit eram, cu ce efort făceam fiecare pas în această drumeție nocturnă fără rost și atît de umilitoare pentru mine.

— E adevărat, am spus înfrînt, sînt foarte obosit, abia acum bag de seamă. Și, de altfel, nici n-are sens să colind astfel noaptea prin ploaie, devenind o povară pentru alții.

— Cum credeți, răspunse el, politicos.

— Ah, domnule Leo, atunci, în călătoria spre Soare-Răsare, nu-mi vorbeai așa. Oare într-adevăr ai uitat toate astea'?… în sfîrșit, n-are nici un rost, nu te mai rețin. Noapte bună.

S-a topit repede în bezna nopții, eu am rămas pe loc, singur, stupid, ca lovit în creștet, pierdusem partida. El nu mă cunoștea, nu voia să mă cunoască, se distra peseama mea.

Am luat-o înapoi pe același drum; de dincolo de gard, cîinele Necker lătra, furibund. împresurat de căldura umedă a nopții de vară, eu înghețam de oboseală, de mîhnire și singurătate.

Încă din anii tinereții mele degustasem clipe asemănătoare. Pe atunci, orice deznădejde de acest fel îmi apăruse ca și cum eu, pelerin rătăcit, aș fi ajuns la marginea cea mai îndepărtată a lumii, iar acum n-ar mai fi fost nimic de făcut decît să-mi urmez ultimul dor: să mă desprind de marginea lumii, lăsîndu-mă să cad în gol, în moarte. De-a lungul timpului, deznădejdea revenise deseori într-adevăr, însă impulsul vehement spre sinucidere suferise o transformare și aproape se stinsese. Pentru mine „moartea” nu mai însemna un neant, un gol, o negație. Și multe altele se shimbaseră. Clipele deznădejdii le primeam acum așa cum primești durerile fizice violente: le suporți, cu văicăreli sau cu dîrzenie, le simți cum dau în clocot și cresc, și le spionezi cu o curiozitate cînd furioasă, cînd batjocoritoare, ca să afli cît de departe poate merge, cît de sus se mai poate înălța durerea.

Tot amarul vieții mele pline de dezamăgiri, care de la întoarcerea mea singuratică după eșecul călătoriei spre Soare-Răsare, devenise mereu mai insignifiantă și mai descurajantă, toată neîncrederea în mine însumi și în aptitudinile mele, toată nostalgia, amestecată cu invidie și căință, după vremurile fericite și glorioase, pe care le trăisem cîndva, creșteau ca o durere în mine, creșteau uriașe ca un copac, ca un munte, mă trăgeau în direcții opuse și toate se raportau la misiunea mea prezentă, la istoria călătoriei spre Soare-Răsare și a Confreriei, pe care începusem s-o scriu. Acum realizarea în sine a proiectului meu nu mi se mai părea valoroasa sau demna de a fi dorita. Valoroasa îmi mai părea doar aceasta unică speranța: ca prin munca mea, prin serviciul adus memoriei acelui timp măreț, să pot întrucîtva sa mă purific și să mă mîntui, să restabilesc legătura mea cu Confreria și cu tot ce trăisem.

Ajuns acasă, am aprins lumina, m-am așezat la masa de scris cu hainele ude, cu pălăria pe cap și am scris o scrisoare, am scris zece, douăsprezece, douăzeci de pagini de plîngere, de căință, de rugăciune fierbinte către Leo. I-am descris suferința mea, i-am evocat imaginile celor trăite în comun, a prietenilor comuni, i-am deplîns nemărginitele, diabolicele dificultăți din pricina cărora avea să eșueze proiectul meu. Dispăruse ca prin farmec oboseala orei tîr-zii, ședeam și scriam cu pasiune. în pofida tuturor dificultăților, scriam eu, aș prefera să îndur tot ce poate fi mai cumplit decît să trădez fie și una singură din tainele Confreriei. Și cu orice preț nu voi renunța să-mi duc pînă la capăt lucrarea, în memoria călătoriei spre Soare-Răsare, ca o glorificare a Confreriei. Parcă încins de febra, așterneam o pagină după alta cu litere grăbite, fără să mă reculeg, fără să cred, jeluirile, învinuirile și autoînvinuirile gîlgîiau curgînd în mine ca apa dintr-un ulcior spart, fără nădejdea vreunui răspuns, numai din nevoia de a mă descărca. încă mai era noapte cînd am ieșit să pun scrisoarea confuză, voluminoasă, la cea mai apropiată cutie poștală. Apoi, în sfîrșit, aproape că se făcuse dimineață, am stins lumina, m-am dus în micul dormitor mansardat de lîngă camera de zi și m-am întins pe pat. Am adormit îndată și am dormit un somn foarte greu și lung.

V

În ziua următoare, cînd, după ce mă trezisem de cîteva ori și ațipisem la loc, m-am deșteptat cu dureri de cap, odihnit însă, l-am găsit alături, în camera de zi, spre nemărginita mea surprindere, bucurie și în același timp jenă, pe Leo. Stătea pe un capăt de scaun și arăta ca și cum ar fi așteptat pînă arunci destul de mult.

— Leo, am exclamat eu, ai venit'?

— Am fost trimis după dumneavoastră, zise el. Din partea Confreriei. Mi-ați scris o scrisoare în legătură cu asta, am predat-o Aleșilor. Sînteți așteptat la înaltul Scaun. Putem merge?

Stupefiat, m-am grăbit să-mi încalț pantofii. Masa de scris, pe care nu făcusem ordine, păstra încă din noaptea trecută un aer de agitație și de haos; în momentul acela nu-mi mai aminteam bine ce scrisesem acolo, temător și impetuos, cu cîteva ceasuri înainte. Oricum, părea să nu fi fost în zadar. Se întîmplase ceva, Leo venise.

Și, subit, am pătruns abia atunci conținutul cuvintelor lui. Așadar, exista în continuare o — Confrerie, de care eu nu mai știam nimic, care dăinuia fără mine și nu mă mai considerase ca făcînd parte dintr-însa! Existau în continuare Confreria, înaltul Scaun, existau Aleșii, ei trimiseseră după mine! în fața acestei vești am simțit că mă luau valuri de căldură și de frig. Iată că luni și săptămîni viețuisem în acest oraș, ocupat cu însemnările mele despre Confrerie și despre călătoria noastră, nu știusem dacă și unde anume ar mai putea eventual supraviețui resturi ale Confreriei, dacă eu nu sînt, poate, ultima ei rămășiță; da, cinstit vorbind, în unele momente nu fusesem sigur nici măcar de faptul că această Confrerie și apartenența mea la ea existaseră vreodată în realitate. Iar acum Leo se afla lingă mine, trimis de Confrerie, ca să mă ducă acolo. își aminteau de mine, mă chemau, voiau să-mi pună întrebări, poate să mă tragă la răspundere. Perfect, eram gata. Eram gata să demonstrez că nu fusesem necredincios Confreriei, eram gata să mă supun. Să binevoiască acum Aleșii să mă pedepsească ori să mă ierte, eu eram gata, încă de la început, să accept totul, să încuviințez orice hotărîre a lor și să le arăt supunere.

Am pornit, Leo o luă înainte și, pe cînd îi priveam statura și mersul, m-am gîndit iarăși cu admirație, ca în urmă cu ani, ce bun, ce desăvîrșit servitor era într-adevăr. Străbătea străzile, una după alta, mlădios și îngăduitor, mergînd în fața mea, arătîndu-mi drumul, din cap pînă în picioare călăuză, din cap pînă în picioare servitorul care își face datoria, omul funcției sale. Dar cu toate acestea mi-a pus răbdarea la o încercare nu tocmai ușoară. Confreria mă chemase, înaltul Scaun mă aștepta, întreaga mea viață viitoare avea să se decidă, întreaga mea viață trecută avea să capete acum un sens ori să-l piardă cu desăvîrșire, tremuram de speranță, de bucurie, de teamă, de o îngrijorare care mă sufoca. Astfel încît drumul pe care mă conducea Leo părea nerăbdării mele aproape insuportabil de lung, căci a trebuit să-mi urmez călăuza vreme de peste două ceasuri pe cele mai ciudate și, mi s-a părut mie, cele mai capricioase căi ocolite. De cîte ori Leo m-a lăsat să aștept îndelung în fața unei biserici în care el intrase să se roage, s-a oprit adîncit în contemplare, un timp care mie mi s-a părut nesfîrșit, în fața vechii primării, povestindu-mi cum fusese ea întemeiată în secolul al cincisprezecelea de către un membru ilustru al Confreriei, și oricît de neobosit, zelos și ferm i-ar fi fost mersul, eu m-am zăpăcit cu totul din pricina ocolișurilor, învăluirilor și zigzagurilor, pe care el găsea de cuviință să le descrie în vreme ce se apropia de ținta lui. Drumul care ne costase o dimineață întreagă s-ar fi putut parcurge, la fel de bine, într-un sfert de oră.

În cele din urmă, m-a condus într-o străduță somnoroasă de la marginea orașului și într-o clădire foarte mare și tăcută, arătînd pe dinafară ca un imobil masiv cu birouri sau ca un muzeu. La început n-am zărit pe nicăieri picior de om, coridoarele și casele scărilor se căscau pustii și sunau cu ecou sub pașii noștri. Leo începu să caute pe culoare, scări și în holuri. Odată deschise cu băgare de seama o ușă înaltă, prin care se putea privi interiorul încărcat al unui atelier de pictură, în fața unui șevalet stătea, numai în cămașă, pictorul Klingsor — o, cîți ani nu mai văzusem acest chip iubit! însă n-am cutezat să-l salut, încă nu era momentul, eram așteptat, mi se ceruse să mă prezint. Klingsor nu ne arătă prea multa atenție; dădu din cap spre Leo, pe mine nu mă observă sau nu mă recunoscu și, fără un cuvînt, cu un gest prietenos, dar hotărît ne invită să ieșim, nepermițînd să fie deranjat în timp ce lucra.

În sfîrșit, sus de tot, în imensa clădire, am pătruns într-o mansardă unde mirosea a hîrtie și carton și unde, de-a lungul pereților, pe multe sute de metri, se înșirau încremenite uși de dulapuri, cotoare de cărți și pachete de dosare: o arhivă gigantică, o cancelarie uriașă. Nimeni nu se ocupa de noi, toți își vedeau de treburi fără zgomot, eu am avut sentimentul că din acest loc e guvernat, sau cel puțin înregistrat și supravegheat, întregul Pămînt, împreună cu bolta cerească. Mult timp am rămas în așteptare, pe lîngă noi treceau grăbiți în toate părțile, fără zgomot, avînd în mînă fișe și cote de catalogare, numeroși funcționari ai arhivei și bibliotecari, se așezau și se urcau scări, se mișcau precaut și silențios lifturi și mici cărucioare pe rotile. în cele din urma, Leo începu să cînte. Ascultam cu emoție melodia, cîndva îmi fusese atît de familiară, era unul dintre imnurile Confreriei noastre.

Cîntecul a făcut ca totul să se pună în mișcare. Funcționarii se retraseră, sala se alungi pînă în depărtări vagi, în vastul peisaj al arhivei din fundal lucrau, minusculi și ireali, oamenii cei harnici, dar spațiul din apropierea noastră deveni larg și liber, sala crescu solemn, în mijlocul ei se găseau o mulțime de scaune ordonate sever și, parte venind din fundal, parte prin numeroasele uși ale încăperii, își făcură apariția numeroșii Aleși, îndreptîndu-se fără grabă spre scaune și așezîndu-se pe ele, unul după altul. Șirurile de scaune se umplură încet, unul cîte unul, întreaga alcătuire urca în trepte, încheindu-se sus cu un tron înalt pe care nu stătea încă nimeni.

Sanhedrinul solemn se umplu pînă la acel tron, Leo mă privi, ochii lui mă îndemnau la răbdare, tăcere și respect, și se pierdu printre cei mulți, acolo de față, dispăru pe neașteptate, și nu-l mai puteam zări. In schimb am văzut ivindu-se ici și colo, printre Aleșii adunați la înaltul Scaun, chipuri cunoscute, grave sau zîmbitoare, am văzut chipul lui Albertus Magnus, al luntrașului Vasudeva, al pictorului Klingsor și ale altora.

În sfîrșit se făcuse liniște și împuternicitul păși înainte. Eu stăteam singur și mărunt la picioarele înaltului Scaun, pregătit pentru orice, plin de o teamă profundă, însă totodată de o profundă acceptare a ceea ce urma să se întîmple și să se hotărască aici.

Vocea împuternicitului răsună limpede și calmă în cuprinsul sălii:

— Autoînvinuirea unui confrate dezertor, l-am auzit anunțînd. îmi tremurau genunchii. Viața mea era în joc. Dar era bine astfel,

acum totul avea să fie pus în ordine. împuternicitul vorbi mai departe:

— Vă numiți H.H.? Ați luat parte la marșul prin Suabia Superioară, la serbarea de la Bremgarten? Ați dezertat îndată după Morbio Inferiore? Mărturisiți intenția de a scrie o istorie a călătoriei spre Soare-Răsare? Considerați că sînteți împiedicat în proiectul dumneavoastră de jurămîntul de a păstra tăcere asupra tainelor Confreriei?

Am răspuns cu „da” la toate întrebările, una după alta, chiar și la cele de neînțeles și înspăimîntătoare.

N-a durat mult, pînă cînd Aleșii s-au pus de acord prin șoapte și gesturi, apoi împuternicitul ieși din nou în față și vesti:

— Autoînvinuitul este autorizat de către noi să dezvăluie public orice lege și orice taină a Confreriei, pe care le cunoaște. în afară de aceasta, i se pune la dispoziție pentru activitatea sa întreaga arhivă a Confreriei.

Împuternicitul se retrase. Aleșii se răspîndiră și dispărură iarăși, parte în adîncimea încăperii, parte prin ieșirile ei; în spațiul imens se făcu o liniște desăvîrșită. Am privit cu teamă împrejur, pe unul din birouri, chiar în fața mea, am văzut niște foi de hîrtie, mi s-a părut că le știam și, luîndu-le în mînă, am recunoscut în ele lucrarea mea, progenitura care-mi dădea atîta bătaie de cap, manuscrisul început de mine.

Istoria călătoriei spre Soare-Răsare, consemnată de HM. stătea scris pe coperta albastră. M-am repezit s-o deschid, am parcurs paginile sărace, acoperite cu un text înghesuit, cu multe ștersături și corecturi, le-am citit dintr-o răsuflare, plin de poftă de lucru și de sentimentul că acum, în sfîrșit, avînd înalta încuviințare, chiar susținere, îmi voi putea duce pînă la capăt însărcinarea. Gîndindu-mă că nici un jurămînt nu-mi mai închidea gura, gîndindu-mă că puteam dispune de arhivă, de acest tezaur incomensurabil, însărcinarea mea îmi părea mai importantă și mai înălțătoare decît o socotisem vreodată.

Totuși, pe măsură ce avansam cu lectura paginilor redactate de mine, manuscrisul îmi plăcea din ce în ce mai puțin, ba nici chiar în cele mai deznădăjduite momente trăite pînă acum nu-mi apăruse atît de nefolositor și de fals ca în clipa de față. Totul părea atît de confuz și de neghiob, înlănțuirile cele mai clare fuseseră deformate, lucrurile realmente indispensabile — omise, o sumedenie de amănunte secundare și fără însemnătate — împinse cu sila în față! Trebuie neapărat s-o iau de la început! Citind astfel manuscrisul, m-am văzut obligat să tai o frază după alta și fiecare fraza pe care o tăiam se fărîmița pe hîrtie, literele clar desenate, ascuțite, se răsfirau, devenind fragmente de forme jucăușe, linii și puncte, cercuri, floricele, steluțe, iar paginile s-au acoperit ca niște bucăți de tapet cu împletituri ornamentale grațioase și absurde. Curînd, din textul meu nu mai rămase nimic, în schimb aveam la îndemînă multa hîrtie nescrisă pentru lucrarea mea. Mi-am adunat gîndurile. Mi-am lămurit situația: firește că, mai înainte, o expunere dezinvoltă și limpede nu-mi fusese posibilă, deoarece totul stătea în legătura cu tainele, a căror dezvăluire îmi era interzisă prin jurămîntul Confreriei. Atunci recursesem la soluția de a renunța la o relatare istorica obiectivă și, făcînd abstracție de conexiunile, scopurile și intențiile majore, mă limitasem pur și simplu la evenimentele trăite de mine personal. Dar s-a putut constata la ce duce aceasta. Acum, dimpotrivă, nu mi se mai impunea legea tăcerii și nici un fel de îngrădiri și, pe deasupra, inepuizabila arhivă îmi era deschisă.

Era limpede: chiar dacă munca mea de pînă acum nu s-ar fi dizolvat în acea ornamentație, eu trebuia să iau totul de la capăt, sa argumentez din nou, să structurez din nou. Am luat hotărîrea sa deschid cu o istorie sumară a Confreriei, a întemeierii și fundamentelor ei. Cartotecile necuprinse, uriașe, care măsurau kilometri și se aflau pe toate mesele, estompîndu-se în fundul sălii, în depărtare și crepuscul, aveau să-mi dea, fără îndoială, răspuns la orice întrebare.

Deocamdată m-am decis să pun arhivei cîteva întrebări de sondaj, trebuia doar să mă deprind a lucra cu acest aparat gigantic. Firește că, înainte de orice altceva, am căutat epistola Confreriei.

„Epistola Confreriei — spunea cartoteca — vezi compartimentul Hrisostom, ciclul V, strofa 39, 8.”

Perfect, am găsit parcă de la sine compartimentul, ciclul, strofa, arhiva era minunat ordonata. Iar acum țineam în mînă epistola Confreriei! Că n-o voi putea citi, bineînțeles, la asta trebuia să mă aștept. Și, într-adevăr, n-am putut s-o citesc! Era scrisă, mi s-a părut, cu litere grecești, iar grecește înțelegeam într-o oarecare măsură, însă, pe de-o parte, era un scris extrem de arhaic, neobișnuit, ale cărui semne, cele mai multe, în ciuda aparentei lor clarități, îmi rămîneau ilizibile, iar, pe de alta parte, textul părea să fi fost compus într-un dialect sau un limbaj ocult al adepților, din care eu înțelegeam numai rareori un cuvînt, pe departe, prin asocieri și analogii. Dar încă nu mă lăsam descurajat. Chiar dacă scrisoarea rămînea de necitit, totuși semnele ei răscoleau în mine imagini vii, amintiri de odinioară, mai cu seama îl aveam iarăși în fața ochilor, atît de deslușit, încît aș fi putut să-l ating cu mîna, pe prietenul meu Longus, așa cum ședea în grădină, în întunericul nopții, și scria litere grecești și ebraice, iar literele se preschimbau în pasări, dragoni și șerpi, pierzîndu-se în noapte.

Răsfoind cartoteca, mi-am dat seama cu un fior de abundența materialului care mă aștepta. Am întîlnit cîte un cuvînt familiar, cîte un nume binecunoscut. Am întîlnit, tresărind, și propriul meu nume, dar nu m-am încumetat să consult arhiva în legătură cu el — cine ar suporta să afle sentința pronunțată asupra sa de un tribunal atoate-știutor? în schimb am găsit, de pildă, numele pictorului Paul Klee, cu care făcusem cunoștință în călătorie și care era prietenul lui Klingsor. I-am căutat cota în arhivă. Acolo am descoperit o plăcuță de aur emailat, ce părea a fi străveche, avînd pictat sau gravat pe ea un trifoi, iar dintre foile sale, una reprezenta o corabie albastră cu pînze, a doua — un pește cu solzii multicolori, însă a treia arăta ca un formular de telegramă, pe care stătea scris:

„Albastru ca zăpada e,

La fel de Paul, precum e Klee.”

Pătruns de o melancolică bucurie, am citit și despre Klingsor, despre Longus, despre Max și Tilli, de asemenea n-am rezistat ispitei de a afla mai multe despre Leo. Pe fișa lui Leo scria:

„Cave!

Arhiepisc. XIX. Diacon. D. VII

cornu Ammon. 6

Cave!”

Avertismentul cave, de două ori prezent, a avut efect asupra mea, astfel încît nu m-am simțit în stare să explorez mai departe acest secret. Cu fiecare nouă încercare însă, am început să-mi dau tot mai bine seama ce bogăție nemaivăzută de material, de cunoaștere, de formule magice cuprindea această arhivă. Ea cuprindea, mi se părea mie, pur și simplu întreaga lume.

După ocoluri în multe domenii ale cunoașterii, din care m-am întors plin de fericire sau tulburat, am revenit de cîteva ori la fișa — Leo, cu o curiozitate ce sporea tot mai aprig. îndoitul cave m-a intimidat de fiecare dată. Dar, scotocind într-o altă casetă cu fișe, mi-a căzut sub ochi cuvîntul — Fatme — cu următoarele adnotări: „princ. orient. 2 noct.mill. 983 hoit. delic. 07”

Am căutat și am găsit locul din arhivă. Se afla acolo un medalion micuț, ce se putea deschide, iar în interior avea o miniatură,

portretul unei prințese de o frumusețe răpitoare, care mi-a amintit într-o clipă de toate nopțile, o mie și una, de toate basmele anilor mei de tinerețe, de toate visele și dorințele acelui timp glorios, cînd, pentru a călători pînă la Fatme, în Orient, îmi absolvisem noviciatul și cerusem să fiu primit în Confrerie. Medalionul era înfășurat într-o mică năframă violeta, subțire ca pînza de păianjen, am mirosit-o, ea păstra mireasma nespus de îndepărtată și delicat ireală a prințesei și a acelui tărîm al Soarelui-Răsare. Și, inspirînd acest parfum fermecat, îndepărtat și diafan, m-a copleșit dintr-o dată, înțelegerea: în ce vrajă datatoare de fericire fusesem învăluit în vremea aceea, cînd pornisem în pelerinaj către Răsărit, cum pelerinajul a fost zădărnicit de obstacole perfide și, în fond, necunoscute, cum vraja s-a risipit apoi tot mai mult și ce pustiu, cîtă luciditate și disperare deșartă m-au însoțit de atunci, au fost aerul pe care l-am respirat, hrana și băutura mea! Nu mai puteam să văd nici năframa, nici portretul, atît de des era vălul lacrimilor care îmi împăienjeniseră ochii. Ah, astăzi, simțeam eu, portretul prințesei arabe n-ar mai fi fost de ajuns ca să mă facă invulnerabil în fața lumii și a infernului, transformîndu-mă în cavaler și cruciat, astăzi ăr fi nevoie de alte farmece, mai puternice. Dar ce dulce, cît de nevinovat, cît de sacru fusese acel vis care îmi călăuzise tinerețea, care făcuse din mine un cititor de basm, un muzicant, un novice și mă adusese pînă lă Morbio! Un freamăt m-a trezit din cugetare, spațiul cu profunzimi nesfîrșite ale arhivei mă privea neliniștitor din toate părțile. Un nou gînd, o nouă durere mă săgeta, ca o scăpărare de fulger: istoria acestei Confrerii voisem s-o scriu eu, nerodul, eu, care dintre milioane de documente, volume, imagini, simboluri ale arhivei, nu eram în stare să descifrez său să înțeleg nici măcar a mia parte! Nimicit, nespus de stupid, nespus de ridicol, neînțelegîndu-mă eu însumi pe mine, uscat și adus la micimea unui fir de praf, m-am văzut stînd în mijlocul acestor lucruri cu care mi se îngăduise să mă joc puțin, ca să pot simți ce însemna Confreria și ce însemnam eu. Prin multele uși intrară Aleșii, în număr nesfîrșit, pe unii i-am putut recunoaște încă prin perdeaua de lacrimi. L-am recunoscut pe Jup, magicianul, l-am recunoscut pe arhivarul Lindhorst, pe Mozart, deghizat în Pablo. Strălucita adunare era instalată pe multele rinduri de scaune ce se înălțau spre adîncul sălii și se îngustau mereu, urcînd; deasupra tronului înalt, așezat chiar în vîrf, am văzut scîn-teind un baldachin de aur.

Împuternicitul păși înainte și anunță:

— Confreria este pregătita să pronunțe prin Aleșii săi sentința asupra autoînvinuitului H., care s-a simțit chemat să păstreze tăcerea asupra unor taine ale Confreriei și care acum și-a dat seama cît de aberantă și de ofensatoare fusese intenția sa de a scrie istoria unei călătorii ce i-a întrecut puterile și istoria unei Confrerii, în existența căreia nu mai credea și față de care își călcase credința.

Se întoarse către mine și strigă cu vocea lui clară, de herald:

— Autoînvinuit H., ești de acord să recunoști autoritatea acestui tribunal și să te supui judecății sale'?

— Da, am răspuns eu.

— Autoînvinuit H., continuă el, ești de acord să fii judecat de tribunalul Aleșilor neprezidat de Alesul Aleșilor sau ceri să fii judecat de însuși Alesul Aleșilor?

— Sînt de acord, am spus, cu judecata Aleșilor, fie că sînt prezidați de Alesul Aleșilor, fie că nu.

Împuternicitul a vrut să dea un răspuns. Dar atunci s-a făcut auzit din cea mai îndepărtată profunzime a sălii un glas blînd:

— Alesul Aleșilor e dispus să rostească sentința el însuși. Sunetul acestui glas blînd a deșteptat în mine fiori stranii. Din adîncul și depărtarea acelui spațiu, dinspre orizonturile de pustietate ale arhivei, venea un bărbat, pășind fără grabă, avea mersul ușor și liniștit, veșmîntul lui scînteia de aur, el se apropia în tăcerea întregii adunări, iar eu i-am recunoscut mersul, i-am recunoscut mișcările, i-am recunoscut în cele din urmă și făță. Eră Leo. îmbră-căt în odăjdii solemne și somptuoase, ca un papă, el urcă printre rîndurile Aleșilor, îndreptîndu-se către înaltul Scaun. Ca o minunată floare exotica își purta splendoarea podoabelor în sus pe trepte, iar fiecare șir de Aleși pe lîngă care trecea se ridica să-l salute. Cu grijă, cu umilința, slujind, astfel purta el strălucitoarea sa demnitate, cu umilință, așa cum un papă sau un patriarh cucernic își poartă însemnele.

Stăteam profund subjugat și pătruns în așteptarea sentinței sale, pe care eram gata s-o primesc cu umilința, indiferent dacă avea să-mi aducă osînda sau grațierea; la fel de profund mă emoționa și mă impresiona faptul că Leo, cărăușul și servitorul de odinioară, era cel ce se afla acum în fruntea întregii Confrerii și se declarase dispus să pronunțe sentința asupra mea. Dar cu mult mai impresionat încă, mai uimit, mai consternat și mai fericit eram din pricina marii descoperiri a acestei zile: Confreria dăinuia, cu desăvîrșire neclintită și ca întotdeauna puternica, nu Leo și nu Confreria mă abandonaseră pe mine, ci doar eu fusesem atît de slab și de necugetat, încît, trăgînd concluzii greșite din propriile mele trăiri, să mă îndoiesc de Confrerie, să consider eșuată călătoria spre Soare-Răsăre și să mă socot pe mine însumi supraviețuitorul și cronicarul unor evenimente încheiate și epuizate, în vreme ce eu nu eram altceva decît un fugar, un om care își călcase datoria de credință, un dezertor. Găseam cutremurare și fericire în această revelație. Stăteam mărunt și umilit lă picioarele înaltului Scaun, unde fusesem cîndvă acceptat ca membru în Confrerie, unde mi se confirmase cîndva încheierea noviciatului, încredințîndu-mi-se inelul Confreriei și, întocmai ca servitorul Leo, fusesem trimis în călătoria spre Soăre-Răsăre. Iar în vîrtejul acestor gînduri inima îmi fu împovărată de un nou păcat, de o nouă neglijență, o nouă rușine: nu mai aveam inelul Confreriei, îl pierdusem și nici măcar nu știam cînd și unde, pînă astăzi nici măcar nu-mi dădusem seama de lipsa lui!

În acest timp, Alesul Aleșilor, Leo cel înveșmîntat în aur, începu a vorbi cu glasul lui frumos și blînd; blînde și aducătoare de fericire coborau cuvintele lui spre mine, blînde și aducătoare de fericire că lumină soarelui:

— Autoînvinuitul, mi se vorbi de pe înaltul tron, a avut prilejul să se elibereze de unele dintre erorile sale. Multe lucruri pledează contra lui. Poate fi de înțeles și lesne de iertat faptul că a fost necredincios Confreriei, că i-a atribuit propria sa vină și rătăcire, că s-ă îndoit de perpetuarea ei în timp, că a avut ciudata ambiție de a dori să devină istoricul Confreriei. Toate acestea nu cîntăresc greu. Ele sînt, auto-învinuitul să mă ierte pentru acest cuvînt, doar prostiile unui novice. Pentru a le șterge va fi de ajuns să zîmbim pe seamă lor.

Mie mi se luase o piatră de pe inimă și printre șirurile sublimei adunări trecu adierea unui surîs. Faptul că păcatele mele cele mai grele, chiar și convingerea mea smintită că această Confrerie n-ar mai exista și că eu aș fi fost cel din urmă ce i-a rămas fidel, erau privite de Alesul Aleșilor numai ca niște — prostii, niște copilării, însemna o imensă ușurare și totodată îmi arăta, în modul cel mai sever cu putință, care-mi era locul.

— însă, vorbi mai departe Leo, și acum glasul lui blînd căpătă o nuanță mîhnită și gravă, acuzatului i se pot imputa cu drept temei alte păcate, mult mai grele, iăr cel mai rău lucru este acela că pentru aceste păcate el nu ni se înfățișează aici ca ăutoînvinuit, ci despre aceste păcate pare să nu știe absolut nimic. El regretă profund că a ofensat Confreria în gîndurile sale, nu-și poate ierta că a fost incapabil să vadă în servitorul Leo pe judecătorul suprem Leo și e pregătit să înțeleagă amploarea infidelității sale față de Confrerie. Dar în timp ce a luat prea mult în serios aceste păcate comise cu gîndul și rătăcirile sale și înțelege abia în clipă aceasta, cu ușurare, că ele pot fi anulate printr-un zîmbet, el uită cu toată încăpățînarea adevăratele sale greșeli, al căror număr este legiune, fiecare din ele fiind destul de însemnată ca să merite o pedeapsă grea.

Inima mi se zbătu cu spaimă în piept. Leo se întoarse către mine:

— învinuit H., mai tîrziu vei izbuti să-ți vezi în totalitate greșelile și ți se va arătă și pe ce cale poți să le eviți pe viitor. Numai pentru a-ți arătă cît de puțină înțelegere ai în acest moment pentru stăreă dumitale, te întreb: îți amintești de drumul prin oraș în tovărășia servitorului Leo, care venise în chip de curier, ca să te aducă în fața înaltului Scaun? — Da, îți amintești. Și îți amintești cum am trecut pe lîngă primărie, pe lîngă biserică Sf. Paul, pe lîngă catedrală și cum servitorul Leo a intrat în catedrală, ca să îngenuncheze puțin și să se roage, și cum dumneata nu numai că ai renunțat să intri cu el și să spui o rugăciune, contravenind astfel punctului patru din jurămîntul Confreriei, dar ai rămas afara nerăbdător și plictisit, așteptînd să se termine acea incomodă ceremonie, care dumitale ți se părea într-atît de prisos, care pentru dumneata nu era decît o neplăcută punere lă încercare a nerăbdării dumitale egoiste? Da, îți amintești. Chiar numai prin felul cum te-ai purtat la intrarea în catedrală ăi încălcat în picioare toate cerințele fundamentale și tradițiile Confreriei. Ai desconsiderat religia, ai disprețuit un confrate, te-ai împotrivit și te-ai sustras unui prilej și unei invitații la meditație și concentrare. Păcatul ar fi de neiertat, daca n-ar exista în sprijinul dumitale unele circumstanțe atenuante.

Acum mă atinsese în plin. Acum se punea în discuție totul, nu numai lucrurile fără însemnătate, nu numai prostiile. Avea mai mult decît dreptate. Mă lovise de-a dreptul în inimă.

— Nu vom enumera toate greșelile învinuitului, continuă Alesul Aleșilor, el nu trebuie judecat după literă legii și noi știm bine că nu este nevoie decît de un avertisment din partea noastră pentru a trezi conștiință învinuitului și a face dintr-însul un ăutoînvinuit plin de căință. Oricum, ăutoînvinuit H., îți voi recomandă să supui tribunalului conștiinței dumitale și alte fapte pe care le-ai comis. Trebuie să-ți amintesc seara cînd l-ai căutat pe servitorul Leo și i-ai cerut să te recunoască drept membru al Confreriei, deși era imposibil, cîtă vreme dumneata însuți te-ai făcut în asemenea măsură de nerecunoscut, că membru al Confreriei? Trebuie să-ți amintesc de unele lucruri pe care dumneata însuți le-ai povestit servitorului Leo? De viața deznădăjduită, stupida, mărginită, sinucigașa, pe care ai dus-o de ani de zile?

Și încă ceva, confrate H., nu am voie să trec sub tăcere. Tot ce se poate, că în seară aceea servitorul Leo să te fi nedreptățit cu felul lui de a gîndi despre dumneata. Să presupunem că ășa este. Servitorul Leo a fost, poate, puțin prea sever, puțin prea cerebral, poate că n-ă avut suficientă indulgența, suficient umor față de dumneata și starea dumitale. însă există instanțe măi înalte și judecători mai puțin supuși greșelii decît servitorul Leo. Cum ai fost judecat de acea vietate, învinuit? îți amintești de cîinele Necker? îți amintești de refuzul și condamnarea pe care le-a pronunțat asupra dumitale? El e incoruptibil, nu e parte implicată, nu e membru ăl Confreriei.

Făcu o pauza. Da, cîinele Necker! Sigur, el mă refuzase și mă condamnase. Am spus „da”. Sentința îmi fusese dată încă de cîinele-lup, încă de mine însumi.

— Autoînvinuit H., vorbi Leo din nou, iar acum, venind din splendoarea aurita a odăjdiilor și din baldachinul sau, vocea îi suna la fel de rece, de clara și de pătrunzătoare ca vocea comandorului, apărut în ultimul act la ușa lui Don Juan. Autoînvinuit H., m-ai ascultat, ai spus „da”. Ai pronunțat deja, presupunem noi, sentința asupra dumitale.

— Da, am rostit eu cu glas scăzut, da.

— Sentința pe care ai pronunțat-o asupra dumitale este, presupunem noi, una de condamnare?

— Da, am șoptit eu.

Și iată că Leo se ridică de pe tron, întinzînd brațele într-un gest plin de blîndețe:

— Mă adresez acum vouă, Aleșilor. Ați auzit. Cunoașteți prin ce a trecut confratele H. E o cale a destinului ce nu vă este străină, unii dintre voi au trebuit s-o străbată. învinuitul n-a știut încă pînă în acest ceas, ori n-a putut să creadă cu adevărat, că această cădere și rătăcire a sa a fost o încercare. El n-a cedat multa vreme. A îndurat multă vreme să nu mai știe nimic de existența Confreriei, să rămînă singur și să vadă nimicite toate lucrurile în care crezuse. Dar în cele din urmă nu s-a putut ascunde și eschiva mai departe, suferința lui a devenit prea mare și voi cunoașteți asta: îndată ce suferința e destul de mare, omul merge înainte. Fratele H. a fost împins de încercarea lui pînă la deznădejde, iar deznădejdea este rezultatul oricărei încercări serioase de a înțelege și justifica existența omenească. Deznădejdea este rezultatul oricărei încercări serioase de a trece examenul vieții cu virtutea, cu dreptatea, cu rațiunea și de a răspunde exigențelor ei. Dincoace de această deznădejde trăiesc copiii, dincolo de ea — cei ce s-ău trezit. învinuitul H. nu mai e copil și încă nu s-a trezit pe deplin. Se află în viitoarea deznădejdii. Va merge prin ea pînă la capăt și astfel își va absolvi al doilea noviciat. îi urăm din nou bun venit în Confreria al cărei sens el nu mai cutează acum să creadă ca l-ar înțelege. îi înapoiem inelul pierdut, pe care servitorul Leo l-a păstrat pentru el.

Împuternicitul se și apropiase, aducîndu-mi-l, m-a sărutat pe obraz și mi-ă pus inelul pe deget. Și, îndată ce l-am zărit, îndată ce i-ăm simțit pe deget răceala metalului, mi-am și adus aminte o mie de lucruri, o mie de scăpări cu totul de neînțeles. înainte de toate, mi-am adus aminte că inelul poărtă patru pietre, așezate la distanțe egale una de alta și că e o lege a Confreriei și face parte din legămînt ca, măcar o dată pe zi, să răsucești încet inelul pe deget și, la fiecare din cele patru pietre, să rostești în gînd unul din cele patru precepte fundamentale, cuprinse în jurămînt. Eu nu numai că pierdusem inelul, fără să-i observ cel puțin lipsa, dar în toți acești ani înspăi-mîntători nici nu măi pronunțasem cele patru precepte de bază și nu-mi amintisem de ele. Am încercat pe loc să le recit în gînd. Le presimțeam, ele se aflau încă undeva în mine, îmi aparțineau, așa cum unui om îi aparține un nume care îi va veni pe buze în următorul moment, însă în clipa prezenta nu vrea să se lase găsit. Nu, în mine domnea tăcerea, nu eram în stare să spun regulile, uitasem textul. Le uitasem, vreme de mulți ani nu mă măi condusesem după ele și nu le măi respectasem cu sfințenie — și, cu toate acestea, mă putusem consideră un membru fidel al Confreriei!

Văzîndu-mă consternat și copleșit de rușine, împuternicitul mă bătu încetișor pe braț ca să mă liniștească. Iar în acest timp l-am auzit pe Alesul Aleșilor vorbind din nou:

— învinuit și autoînvinuit H., ești achitat. Trebuie, totodată, să-ți aduc la cunoștință că fratele achitat într-un asemenea proces are datoria de a intra în ceata Aleșilor, ocupînd unul dintre aceste scaune, după ce va fi trecut o proba de credință și supunere. Proba este liber să și-o aleagă. Răspunde acum, frate H., la întrebările mele. Ești gata să-ți pui lă încercare credința, îmblînzind un cîine rău?

M-am tras înapoi, cuprins de spaimă:

— Nu, n-aș putea, am exclamat, apărîndu-mă.

— Ești gata și de acord că, lă porunca noastră, să arzi neîntîrziat arhiva Confreriei, așa cum împuternicitul arde acum o parte din ea în fața ochilor tăi?

Împuternicitul pași înainte, vîrî amîndouă mîinile în cartote-cile desăvîrșit ordonate, le scoase pline de fișe, multe sute de fișe, pe care apoi, spre groaza mea, le arse deasupra unei tăvi cu cărbuni aprinși.

— Nu, m-am apărat eu, n-aș putea nici asta.

— Cave, frater, strigă înspre mine Alesul Aleșilor, ia seama, frate nechibzuit! Am început cu sarcinile cele mai ușoare, pentru care ai nevoie de cea mai puțină credință. Fiecare dintre sarcinile ce vor urma după ele va fi tot mai grea și mai grea. Răspunde: ești gata și de acord să întrebi arhiva noastră ce știe despre propria ta persoană?

Am înghețat și mi s-a părut că-mi pierd răsuflarea. Dar înțelesesem: întrebările vor deveni, una după alta, din ce în ce mai grele, nu exista cale de scăpare, decît într-un rău mai mare decît cel prezent. Stînd în fața lor în picioare și respirînd greu, am spus — da.

Împuternicitul mă conduse pînă la mesele la care se aflau sutele de cartoteci, am căutat și am găsit litera H, am găsit numele meu și anume mai întîi pe al strămoșului meu, Eoban, care fusese de asemenea membru al Confreriei, cu patru sute de ani în urmă, după numele lui venea al meu cu trimiterea:

„Chattorum r. gest. XC. civ. Calv. infid. 49”

Fișa îmi tremura în mînă. în acest timp, Aleșii s-au ridicat unul cîte unul de pe scaunele lor, mi-au întins mîna, m-au privit drept în ochi, apoi fiecare din ei s-a îndepărtat, sala înaltului Scaun s-a golit, cel din urmă a coborît de pe tronul său Alesul Aleșilor, mi-a întins mîna, m-a privit drept în ochi, zîmbind cu zîmbetul său episcopal, de slujitor cucernic, și a ieșit din sală cel din urmă. După plecarea lor am rămas singur, cu fișa în mîna stîngă, trimis să cer răspunsul arhivei.

N-am găsit în mine destulă putere ca să fac fără zăbavă pasul, întrebînd arhiva despre mine. Stătem în sala pustie, amînam clipa și priveam casetele cu fișe, dulapurile, nișele și cabinetele înșiruindu-se pînă departe, o însumare a tuturor lucrurilor demne de a fi știute, ce vor exista pentru mine vreodată. Atît din teama de a-mi vedea pro-

pria fișă, cît și din dorința înflăcărată de cunoaștere, mi-am acordat un mic răgaz în privința problemei mele personale, permițîndu-mi înainte de asta să mai aflu cîte ceva din lucrurile importante pentru mine și pentru istoria călătoriei spre Soare-Răsare. Deși, de fapt, știam de mult că această istorie a mea era deja condamnată și înmor-mîntată și că n-o voi scrie nicicînd pînă la sfîrșit. Totuși eram nespus de curios.

Într-una dintre cartoteci am zărit o fișă prost așezată, ieșind în afară, oblic, dintre celelalte. M-am apropiat, am scos fișa, pe ea scria:

„Morbio Inferiore.”

Nici un alt titlu n-ar fi putut numi mai lapidar și mai exact sîmburele intim al curiozității mele. Cu o ușoară bătaie de inimă am căutat locul în arhiva. Era un compartiment umplut cu destul de multe hîrtii. Deasupra se afla copia unei descrieri a defileului de la Morbio, extrasa dintr-o carte italienească veche. Apoi o filă, format in cvarto, cu scurte informații despre rolul jucat de Morbio în istoria Confreriei. Toate informațiile se refereau la călătoria spre Soare-Răsare și anume la etapa și la grupa din care făcusem parte și eu. Grupa noastră, era notat aici, își urmase drumul pînă la Morbio, unde fusese supusă unui examen pe care nu reușise să-l treacă: dispariția lui Leo. Deși ar fi trebuit să urmăm regulile Confreriei, deși existau instrucțiuni chiar și pentru cazul cînd vreuna din grupele Confreriei ar fi rămas fără Conducători, iar acest lucru ne fusese bine băgat în cap înainte de plecarea în călătorie, totuși, din momentul cînd s-a descoperit lipsa lui Leo, întreaga noastră grupă își pierduse cumpătul și credința, căzuse prada îndoielilor și controverselor inutile, iar la sfîrșit, ca o negare totala a spiritului Confreriei, se fracționase în grupulețe și se dezmembrase. Acest comentariu despre catastrofa de la Morbio nu mă mai putea surprinde foarte mult. în schimb, am fost uimit la culme de ceea ce am putut citi în continuare despre dezmembrarea grupei noastre. Căci nu mai puțin de trei dintre noi, confrații, încercaseră să redacteze o istorie a călătoriei noastre și o relatare a evenimentului de la Morbio. Unul din aceștia trei eram eu, iar în compartimentul respectiv al arhivei se afla și o copie curata a manuscrisului meu. Pe ceilalți doi i-am parcurs cu cele mai ciudate simțăminte. în fond, ambii autori nu consemnau întîmplările acelor zile foarte diferit de modul cum o făcusem și eu și totuși cît de diferit suna textul lor pentru mine! La unul din ei am citit:

„Absența servitorului Leo a fost cea care ne-a dezvăluit, brusc și nemilos, abisurile de discordie și de confuzie ce sfîșiau coeziunea noastră, pînă atunci în aparența atît de solidă. Este adevărat că unii dintre noi au știut ori ău bănuit imediat că Leo nici nu suferise vreun accident, nici nu fugise, ci fusese rechemat în secret de conducerea Confreriei. Dar desigur că nici unul din noi nu-și poate aminti altfel decît cu cea mai profundă căință și rușine ce slab ne-am prezentat noi toți la acest examen. îndată ce Leo ne-a părăsit, credința și armonia noastră s-au curmat; era ca și cum un spirit protector al casei ar fi plecat de lîngă noi, ca și cum printr-o rană nevăzută sîngele roșu al vieții s-ăr fi scurs din grupă noastră. Au apărut mai întîi deosebiri de păreri, apoi controverse deschise pe mărginea subiectelor celor mai insignifiante și mai penibile. îmi aduc aminte, de pildă, cum atît de simpatizănd și merituosul nostru capelmaistru, violonistul H.H., a făcut pe neașteptate afirmația că dezertorul Leo ar fi luat cu sine, în sacul său de cărăuș, printre alte obiecte de valoare, străvechea și sacra epistolă a Confreriei, manuscrisul original al maestrului! Pe această temă s-au purtat dezbateri zile întregi, cu toata seriozitatea. Interpretată simbolic, afirmația absurda a lui H. era, ce-i drept, în chip straniu plină de tîlc: lucrurile s-au petrecut realmente astfel, ca și cum, o dătă cu retragerea lui Leo, mica noastră grupă ar fi pierdut cu totul binecuvîntarea Confreriei, legătura cu întregul. Un trist exemplu l-a constituit tocmai acel muzician H.H. Fiind pînă la momentul Morbio Inferiore unul dintre confrații cei mai fideli și mai plini de credință, pe lingă aceasta simpatizat și ca artist, și, în pofida unor slăbiciuni de caracter, socotit drept unul din cei mai activi membri ai Confreriei, el a început acum să cadă îndelung pe gînduri, să aibă stări de deprimare și suspiciune, să devină intolerant, nervos, irascibil. Cînd, în sfîrșit, într-o zi, a rămas în urmă în timpul marșului și n-a mai fost de găsit, nimeni dintre noi n-a propus să ne oprim, pentru a ne interesa de soarta lui, dezertarea era evidentă. Din păcate, el n-a fost singurul, astfel încît, pînă lă urmă, din mică noastră grupă plecata în călătorie n-a mai rămas nimic…

Lă celălalt istoric am găsit acest pasaj:

„Ca vechea Roma o data cu moartea lui Cezar sau ca ideea democrației mondiale o dată cu dezertarea lui Wilson, astfel s-a prăbușit Confreria noastră o data cu nefericita zi de la Morbio. în măsura în care se poate vorbi aici de vină și de răspundere, s-au făcut vinovați de aceasta prăbușire doi confrați, în aparența inofensivi: muzicianul H.H. și Leo, unul dintre servitori. Aceștia doi, pînă atunci adepți ai Confreriei, îndrăgiți și fideli, chiar dacă incapabili să-i înțeleagă însemnătatea în configurația istoriei mondiale, aceștia doi au dispărut într-o zi fără urmă, totodată făcînd să dispară împreună cu ei unele obiecte de valoare și documente importante, aflate în posesia noastră, ceea ce ne obligă să tragem concluzia că acești doi ticăloși fuseseră cumpărați de inamici puternici ai Confreriei…

Dacă memoria acestui cronicar era pîna într-atît întunecată și falsificată, deși el își scria relatarea, în mod vizibil, cu maximă bună credința și avînd sentimentul că e perfect sincer — atunci cum rămîneă cu valoarea propriilor mele însemnări? Dacă s-ar fi descoperit încă zece relatări, provenite de lă alți autori, despre Morbio, despre Leo și despre mine, probabil ca toate zece s-ar fi contrazis reciproc, unul suspectîndu-l pe celălalt. Nu, ostenelile noastre istorice n-aveau nici un rost, nu trebuiau continuate, nu trebuiau citite, cu cugetul împăcat le puteam lăsa să se acopere de praf în acest compartiment al arhivei.

Am simțit cum mă cuprind fiori de groaza în fața a tot ce, pesemne, voi mai afla în acest ceas. Cum aluneca, se modifica și se schimonosea totul, dar absolut totul, în aceste oglinzi, cum se ascundea fața adevărului, batjocoritoare și de neatins, în spatele tuturor acestor relatări paralele și contradictorii, în spatele acestor legende! Unde se mai găsea adevărul, ce mai era credibil'? Și ce-mi va rămîne la sfirșit, atunci cînd voi afla ce știe arhiva despre mine însumi, despre propria mea persoană și istorie?

Trebuia să fiu pregătit pentru orice. Și dintr-o dată n-am mai suportat nesiguranța și teama așteptării, m-am precipitat spre secțiunea Chattorum res gestae, mi-am căutat subdiviziunea și cota și m-am oprit în dreptul compartimentului inscripționat cu numele meu. Era o nișă și, trăgînd la o parte perdeaua ce o acoperea, am constatat că nu conținea nimic scris. Nu conținea nimic altceva decît o figurină, o statuetă din lemn sau din ceara, în culori șterse, părînd veche și degradată, putea să fi fost, după cum arăta, o zeitate sau un idol barbar, mi-a părut complet de neînțeles la prima privire. Era o figurina compusă de fapt din două, care aveau spinarea comună. Un timp nu mi-am luat ochii de la ea, dezamăgit și mirat. Apoi mi-a atras atenția o luminare fixată pe peretele nișei, într-un sfeșnic de metal. Se găsea acolo și o brichetă, am aprins luminarea, ciudata figură dublă îmi apăru acum luminată în plin.

Doar cu încetul mi se dezvălui. Doar cu încetul și treptat am început a bănui și după aceea a recunoaște ce încerca ea să reprezinte. Reprezenta un personaj, acela eram eu, iar acest portret al meu era neplăcut de firav și numai pe jumătate real, avea trasaturile vagi și în întreaga sa înfățișare stăruia o impresie de instabilitate, fragilitate, de moarte sau de dorință de a muri, arăta oarecum ca o sculptura ce ar fi putut purta titlul „Vremelnicie”, sau „Descompunere”, sau ceva de felul acesta. Cealaltă figură, în schimb, cea contopită și devenită una cu a mea, înflorea în culori și forme vii și exact cînd am început să bănuiesc cui seamănă ea, anume lui Leo, servitorul și Alesul Aleșilor, am descoperit pe perete o a doua luminare și am aprins-o și pe aceasta. Acum am văzut cum figurina dublă, ce îmi sugerase să mă gîndesc la mine și la Leo, căpăta un aspect mai distinct și mai multă asemănare, dar, în afara de aceasta, am văzut că suprafața celor două figuri era străvezie și că se putea privi în interiorul lor, cum privești prin transparența unei sticle sau a unei vaze. Iar în interiorul figurilor am zărit mișcîndu-se ceva, mișcîndu-se încet, nesfîrșit de încet, așa cum se mișca un șarpe adormit. Se întîmpla ceva acolo, ceva ca o curgere sau o topire înceată, lină dar neîntreruptă, și anume ceva se topea sau se scurgea din imaginea mea în cea a lui Leo și mi-am dat seama că imaginea mea se dăruia clipă de clipă tot mai mult lui Leo, se revărsa în el, hranindu-l și întărindu-l. Cu timpul, așa se părea, întreaga substanța a unei imagini se va scurge în cealaltă și va rămîne una singura: Leo. El avea să crească, eu aveam să mă împuținez.

Pe cînd stăteam acolo privind și încercînd să înțeleg ce priveam, mi-a revenit în minte o scurta convorbire, avuta cîndva cu Leo, în zilele sărbătorești de la Bremgarten. Vorbisem atunci despre faptul că personajele din operele poeților sînt îndeobște mai vii și mai adevărate decît făptura autorilor înșiși.

Luminările arseră pînă la capăt și se stinseră, eu m-am simțit cuprins de o infinita oboseala și poftă de somn, am plecat și m-am dus să-mi caut un loc unde să mă pot culca și să pot dormi.

Content

Hesse Hermann Călătoria spre Soare-Răsare

Hermann Hesse Călătoria spre Soare-Răsare

I

II

III

IV

V