Dimā (tēvs) Aleksandrs

NAKTS FLORENCĒ

NAKTS FLORENCĒ

DAŽI VĀRDI PAR ITĀLIJU

Atļaujos sev šo teikumu, kas daudziem skanēs kā paradokss — „Tautas nav vainīgas pie tā, ka viņa dzīvo verdzībā: brīvība vai verdzība ir atkarīgas no dažādiem topogrāfijas apstākļiem, kādos tās dzimušas."

Kādēļ induss nav brīvs? Kādēļ brīvs nav ēģiptietis? Kādēļ krievs nav brīvs? Kādēļ abas Amerikas vēl šodien ir melno tirgus?

Pametiet acis uz šo teritoriju masīviem.

— Brīvība ir Dieva gars, un Dieva gars, — saka Genēzis, — lidoja virs ūdeņiem.

Verdzība ir visur tur, kur plešas plaši, ūdeņu neizvagoti kontinenti.

Tā tas ir Indijā, kas stiepjas no Kalkutas līdz Persijas jūras līcim. Tā tas ir Ēģiptē, kas stiepjas no Mēness kalniem līdz Vidusjūrai. Tāpat arī ir Krievijā no Kaspijas līdz Baltijas jūrai. Ilgi tā pastāvēja Ziemeļamerikā, vēl ilgāk Dienvidamerikā, un neviens nevar pateikt, kad tā beigsies Āfrikā.

Pametiet acis uz pasaules karti un spriediet paši!

Tad apskatiet mūsu mazo Eiropu un salīdziniet to ar Āzijas masīvu, ar necaurejamo Āfriku un ar šīm divām Amerikām, kas stiepjas cauri abām Zemes puslodēm un ar republiku dibināšanu dod brīvības paraugu visai pasaulei.

Un tad šis neatdarināmais brīnums, ko sauc par Grieķiju.

Pasekojiet triju jūru kontūrām, kas apskalo tās šaurumus, pussalas un krastu klintis, paskatieties, cik daudz tur līču un reljefi veidotu zemes šaurumu.

Vai nav jāsaka, ka tie ņirb un vizmo uz kartes un ka visas šīs saliņas ir mazas Dēlos salas, gatavas kuru katru brīdi atrauties no jūras dibena, lai aizlidotu mākslas un zinātnes vēju virpuļos?

Atcerieties,-kā tā saslienas cīņā pret nekustīgo Āziju; viņa tai uzbrūk Argonautu braucienā; viņa to apvalda Trojas karā; Salamīnas kaujā viņa to uzvaroši atvaira un pakļauj sev Aleksandra Lielā laikā; viņa pieteic cīņu Austrumu jūteklībai, ierobežo poligāmiju un, atdodama sievietei dvēseli, ko tai liedz Višna, Džerids un Zaratustra, viņa padara to par vīrieša cīņasbiedru.

Lūk, ko ir izdarījusi tūkstoš līču zeme Grieķija, viskaistākā starp visskaistākajām, dievišķīga un tomēr jau cilvēcīga* uz ūdeņiem izplaukušais brīvības zieds; visaugstāko sasniegumu zeme, kurai neviena cita nav spējusi līdzināties un kuru ikvienai, kas gribējusi tuvoties skaistumam, ir vajadzējis atdarināt.

Pēc Grieķijas nāk Itālija, kura vairāk atgādina salu un kuru tāpat apskalo trejas jūras: Tirēnu, Adrijas jūra un Vidusjūra. Arī tā padzen savus ķēniņus un top republika, kas tikai tad vainago savus imperatorus, kad jau stāv uz savas materiālās un garīgās panīkšanas laikmeta sliekšņa.

Sabiedrisko normu kārtošanā tā ir darījusi vairāk nekā Grieķija. Grieķija aprobežojās ar koloniju dibināšanu; Roma ne tik vien kolonizē, bet arī adoptē, tā ievelk sevī tautas, sakausē nācijas; tā uzsūc visu pasauli, viss tajā sakūst: Austrumu kultūra un Rietumu barbarisms; tā uzceļ Panteonu visas pasaules dieviem; tad ar vienu rokas vēzienu satriec šo Panteonu līdz ar visām statujām un altāriem, lai ietu un nomestos ceļos uz Golgātas krustveidīgā brīvības koka pakājē.

Un tad šī krusta paēnā jūs redzat dzimstam republikas citu pēc citas.

Kur tās radās vispirms?

Piekrastēs.

Jau kopš Solona laikiem ir novērots, ka jūrnieki ir visneatkarīgākie ļaudis: jūra, tāpat kā tuksnesis, ir patvērums pret tirāniem. Tas, kurš pastāvīgi atrodas starp ūdeni un debesīm neaptveramas bezgalības.- priekšā, neatzīs citu kungu kā vienīgi Dievu.

Tā, lūk, arī Venēcija, kas nav pat cietzeme, bet tikai salu savienība, ar brīvības karogu rokā iet kā pirmā.

Kas ir tās tauta? Dažas nabadzīgas Akvilejas un Padujas dzimtas, kas bēga no Atillas, šā Āzijas masīva briesmoņa.

Sākumā katra sala, kā nu prazdama, ved savu atsevišķu dzīvi, bet 697.gadā visas salas apvienojās un ievēlēja kopīgu vadoni. Vēl labu laiku Venēcija atzīst Austrumimpērijas virskundzību, bet X gadsimta sākumā tā salauž savas robežas un pakļauj sev Istrijas un Dalmācijas piekrastes pilsētas.

Adrijas jūras valdniecei seko Piza: kopš 888.gada tā top par patstāvīgu republiku ar savu pārvaldi un drīz vien izvēršas par vienu no varenākiem Itālijas tirdzniecības centriem; atņem vienu daļu Sardlnijas arābiem, otru dženoviešiem, dabūn no pāvesta Korsiku, iekaro Palermo, Baleāru salas un Elbu, izkaulē sev privilēģiju nodibināt faktorijas Konstantinopolē, Tirā, Laodisā, Tripolē un Ptalemajā.

Un tomēr Pizai bija jāpanīkst un jākrīt, jo, aizmirsusi savus pirmsākumus, tā kļuva imperiālistiski varaskāra — īsta gibelīnu partijas pilsēta, tādēļ arī, lai nožņaugtu vareno renegātu, pret to apvienojās četras gvelfu pilsētas: Pistoija, Luka, Sienna un Florence.

Tad tālāk — Dženova. Piekļāvusies kalnu masīvam, kas to, līdzīgi augstai klinšu sienai, atdala no Lombardijas, tā bija lepna uz savu visskaistāko ostu Eiropā, jo tanī jau X gadsimtenī kuģi ņudzēt ņudzēja.

Tā kā tās noslēgtais stāvoklis to nodrošināja pret impērijas uzmākšanos, Dženova nodevās tirdzniecībai un dēku pilnai jūrniecībai ar tādu aizrautību, ka četrus gadu simteņus vēlāk viens no tās dēliem kļuva par jaunas pasaules atradēju. 936.gadā to noposta saracēņi, bet nav vēl pagājuši simt gadu, kad dženovieši sabiedrībā ar citiem pārstaigā ar uguni un zobenu Sardīniju, atmaksādami neticīgajiem par viņu iebrukumu Ligūrijā.

Kafaro, visvecākās, 1101.gadā sāktās un 1164.gadā pabeigtās hronikas stāsta, ka tai laikā, kad viņš rakstīja šo hroniku, dženoviešiem jau bijis savs maģistrāts no četriem vai sešiem locekļiem, kas saukušies par konsuliem un pārmaiņus dalījušies pilsētas pārvaldīšanā, palikdami savā amatā trīs vai četrus gadus.

Tik daudz par piekrastes iedzīvotājiem.

Kas attiecas uz Itālijas vidienas pilsētām, tad tās bija palikušas iepakaļ.

Brīvības dvesma, kas pāršalca piekrasti, bija gan sasniegusi Milānu, Florenci, Perūzu, Areko, bet šīm pilsētām trūka jūras, tas ir, to skatieni nepievērsās bezgalībai. Tās nevarēja sūtīt savus kuģus plašumā, kur vējiem ceļš, un kā marmora lauva, kas rotaļīgi ritina bumbu, tā impērija izstiepa pēc tām sava ķetnas.

Tā kā mūsu turpmākajā stāstā darbība noris Florencē, tad aplūkosim tuvāk šo pilsētu.

Kad Sulla, pakļaudams Tomai Itāliju, iegāja Etrūrijā, tā bija vēl vienīgā zeme, uz kuru neattiecās kolonizācijas un agrie likumi un kuras tauta vēl bija saglabājusi savu brīvību.

Laikā starp divām asiņainām kaujām imperators reiz apstājās kādā jaukā ielejā, kur tecēja upe ar daiļskanīgu nosaukumu, un še viņš dibināja

pilsētu, dodams tai vārdu — Flora, kuru drīkstēja izrunāt vienīgi Romas patricieši.

Tā radās Florence.

Divi no trīs lielākajiem pasaules dzejniekiem ir dzimuši uz auglīgas Etrūrijas zemes:

Vergīlijs — Mantujā,

Dante — Florencē.

Šī ir tā pati province, par kuru Makmvelli saka: „Para nata a resucitāre Je cose morte."

Sullas pilsētu, Mediči, Bokačio, Makiavclli, .Gvičardini, Ameriko Vespuči, Cimabu, Brunelieši Andre del Sārto un Leona X turpmāko dzimteni ieņēma un nopostīja Tolila un Narzes. Kārlis Lielais to atjaunoja 781.gadā.

Beidzot, lai paildzinātu tai ceu uz brīvību, Gotfrīds no Lotringijas, Toskānas marķīzs, nomira 1070.g., bet viņa sieva Beatrise — 1076.gadā, atstādami savai meitai Matildai mantojumā vislielāko lēni, kāds vien Itālijā jebkad ir bijis. Divas reizes precējusies, pirmo reizi ar Gotfrīdu Jaunāko un otru reizi — ar Bavarijas gvelfu, viņa šķīrās no pirmā un tāpat arī no otra vīra, novēlēdama visus savus īpašumus Sv.Pētera krēslam.

Florence tūdaļ sekoja Venēcijas, Pizas un Dženovas paraugam; tā kļuva par republiku tāpat kā Sienna, Pistoija un Areko.

Tanī laikā Itālija bija sašķēlusies divās lielās partijās: gvelfos un gibelinos.

Dažos vārdos paskaidrosim šo divu partiju vadošos principus.

1073.gadā mūks Hildebrants bija ievēlēts par pāvestu un, iesēzdamies Svētajā Krēslā, pieņēma Gregora VII vārdu.

Vācijā toreiz valdīja ķeizars Indriķis IV.

Gregors VII bija ģeniāls cilvēks, kurš patiesi reprezentēja kristīgās baznīcas, tas ir, demokrātijas domu. —

Apskatījies visapkārt Eiropā, viņš tur redzēja tautas mostamies — kā sējumi mostas pēc ziemas miega. Viņš arī saprata, ka viņa, kā Svētā Pētera pēcnācēja uzdevums ir ievākt šo brīvības ražu, kas izaugusi no Kristus vārda sēklas; lai emancipētu tautas, kuru priekšstāvis viņš bija, viņš nolēma pirmāmkārtām emancipēt pašu baznīcu.

Tāpēc 1076.gadā viņš publicēja dekrētu, ar kuru saviem pēcnācējiem noliedza Svētā Krēsla ieņemšanu saistīt ar kādas laicīgas varas gribu.

Ar šo dienu sākot Svētais Krēsls bija pacelts tādā pašā augstumā kā ķeizara tronis, un ja aristokrātijai bija savs cēzars, tad tagad tāds bija arī tautai.

Nekad vēl gadījums, liktenis vai augstāka vara nebija nostādījusi vienu otram pretī divus cilvēkus ar tik neatlaidīgu gribu.

Uz pāvesta dekrētu Indriķis IV atbildēja ar reskriptu. Romā ieradās viņa sūtnis, kurš pavēlēja valdonīgajam pontifiksam nolikt tiāru, bet kardināliem lika ierasties ķeizara galmā, lai tur nozīmētu citu pāvestu.

Starp garīgo un laicīgo varu bija sācies karš.

Gregors VII kā Olimpietis ļāva krist sava zibens bultām.

Ķeizar* smējās par ekskomunikāciju.

Un patiesi — abu cīnītāju spēki likās ļoti nevienādi.

Indriķis III bija atstājis savam dēlam milzīgu mantojumu, pirmkārt, visu feodālo varu Vācijā, šai klasiskajā feodālisma zemē; tad, otrkārt, pilnīgi noteicošu iespaidu visā Itālijā un, beidzot, tiesību iecelt un, protams, arī atcelt pāvestus.

Gregoram VII nebija nekā; viņam pat nebija noteikšana ne Romā, ne Baznīcā, kuru tas bija sacēlis pret sevi ar celibāta uzlikšanu priesteriem un vajādams tos Baznīcas locekļus, kas gribēja paturēt savas sievas vai piegulētājas.

Bet tur, kur trūka redzama spēka, radās neredzams varas atbalsts — sabiedriskā doma.

No visām pusēm vajāts bēglis tomēr palika uzvarētājs, kaut gan šim uzvarētājam viņa nāves stundā nebija pat akmens, ko palikt pagalvī, un viņš mira, teikdams šos vārdus, kas ļoti atgādināja Bruta pēdējo teicienu:

„Es mīlēju taisnību un ienīdu netaisnību, tāpēc arī mirstu trimdā. "Dilexi just it i am, et od iv i iniquitatem, propterea morior in exilio"

Bet ekskomunikācija nepalika bez sekām. Vācijas prinči sapulcējās Terburgā, un tā kā Indriķis IV dusmās bija pārkāpis savas varas robežas, kas viņam gan piešķīra tiesību uz investitūru, bet nevis uz iecelšanu, tā piedraudēja viņu atcelt uz to pašu tiesību pamata, ar kādām to bija izvēlējuši, ja viņš gada laikā nesamierinātos ar Svēto Krēslu.

Un viņam vajadzēja piekāpties. Kā grēku nožēlnieks ķeizars ieradās pie Romas vārtiem bez kareivjiem, bez karogiem, bez bruņojuma, tērpies ar virvi apjoztā svētceļnieku tērpā un basām kājām. Asti, Kremona, Milāna, Pāvija un Lodi redzēja viņu ejam garām un pārliecinājušās, cik bezspēcīga būtne ir tāds ķeizars bez sceptera un zobena, tās viņa acu priekšā lauza tam doto uzticības zvērastu.

Gandrīz vai visu atstāts Indriķis IV vienā kreklā, basām kājām trīs dienas nostāvēja sniegā Kanosas pils pagalmā. Tikai pēc trim dienām pāvests bija ar mieru viņu pieņemt.

Nākamajā dienā šīs abas valdošās varas — ķeizars un pāvests — kopīgi gāja pie dievgalda, pie kam pāvests lūdza Pestītāju pārvērst maizi indē, ja viņš būtu kādā ziņā vainojams.

Dieva vietnieks uzticēja lietas izšķiršanu Dieva tiesai.

Ķeizars atgriezās Vācijā. Tur viņš aizmirsa doto solījumu un to, ka bija dalījis svēto mielastu ar savu ienaidnieku.

Viņš iecēla Klementu III par pāvestu; sakāva vācu firstus, kas bija piedraudējuši to atcelt no troņa, kā uzvarētājs pārgāja Alpus un ieņēma Romu.

Bet tad Dieva lāsts, it kā atriebdams tā Kunga priesteri, gāzās par veco ķeizaru. Viņa vecākais dēls Konrāds, kuram tas bija piešķīris Romas karaļa titulu, sacēlās pret viņu.

Indriķis IV atņēma tam karaļvārdu un par viņa pēcnācēju iecēla savu otro dēlu.

Bet ķeizara ģimenē bija ieperinājies dumpīgs gars.

Šis otrs dēls, arī Indriķis, savukārt sacēlās un, vai nu būdams laimīgāks vai nelaimīgāks nekā viņā brālis, sagūstīja savu tēvu.

Tad bīskapi, kas bija tīri no simonijas grēka, izrāva sirmgalvim no rokām kroni, scepteri un karaļtērpu. Kad tēvs redzēja, ka pats dēls paceļ roku pret viņu, viņa žēlabas bija ne mazāk aizgrābjošas kā Cēzara vārdi:

„Tiklīdz es to ieraudzīju, savās sāpēs un tēva mīlestībā līdz sirds dziļumiem satricināts, es metos viņam pie kājām un lūdzu to pie viņa Dieva, viņa dvēseles svētības un goda atsacīties no sava nodoma un nesagandēt ar šo varmācības aktu savu sirdsapziņu un sava vārda labo slavu, jo kaut arī savu pārkāpumu dēļ es būtu izpelnījies tā Kunga sodību, bet nekad vēl dievības likums nav cēlis dēlus par tēvu grēku atriebējiem."

Šis lūgums, kas būtu varējis aizkustināt visniknāko ienaidnieku, neatrada dēla sirdi; pamests bez visa kā, pat bez drēbēm, badā un aukstumā Indriķis ieradās Speierā un pieklauvēja pie Dievmātes baznīcas vārtiem; viņš pats bija to cēlis un tagad, atsaukdamies uz to, ka viņš prot lasīt un dziedāt, lūdza pieņemt viņu baznīcas apkalpē.

Bet mūki izturējās draudīgi un to padzina, un viņš devās uz Lježu, lai tur nomirtu kā visnožēlojamākais ubags, pie kam viņa apbedīšana tika liegta un tā miesas veselus piecus gadus trūdēja kādā pagrabā.

Un tā, lūk, ķeizars un pāvests, galvenie pretinieki šai cīņā, kas turpinās jau gadu simteņus un ilgi vēl šķels cilvēku cilti, abi nomira trimdā, viens Lježā, otrs Salernā, tālu no troņiem, uz kuriem tie reiz bija sēdējuši.

No šīs cīņas starp kroni un tiāru radās tie divi lielie nogrupējumi, kas bija par postu visai Itālijai.

Tie, kas nostājās pāvestu, tas ir, tautas pusē, pieņēma gvelfu vārdu, atvasinādami to no Saksijas hercoga Indriķa Lepnā brāļa dēla Bavarijas hercoga Gvelfa II vārda. Tie, kas pieslējās Indriķim IV, tas ir, aristokrātijai, saucās par gibelīniem pēc Vaiblingenas pils, kuras sinjors bija Švābu zemes hercogs, Fridriķa Hohenštaufena dēls Konrāds.

Florence tāpat kā citas pilsētas sašķēlās divās partijās, un šo partiju naids, kā liecina Dante, bieži krāsoja Arno ūdeņus sarkanus, tā kā lilijas kļuva sārtas.

Un tagad vēl pēdējo vārdu par šo Itāliju, šo Grieķijas meitu un Francijas māti, kuras skolēni mēs esam tiklab kara, kā arī politikas mākslā.

Tai laikā, kad citu tautu arhitektūra vēl kalpoja reliģiskiem mērķiem, itāliešiem jau bija, un tas ir itāliešu garu zīmīgi raksturojošs fakts — sava pilsoniska arhitektūra.

Vārds pontifikss, burtiski tulkots, nozīmē — tiltu cēlājs.

Lielais vairums itāļu monumentu un gandrīz vai visi etrusku monumenti bija tilti, ūdensvadi, kapenes; dievnami Itālijā līdz XV gadsimtam stāvēja tikai otrā vietā. Vislielākās naudas summas Pizas pilsoņi veltīja nevis savai katedrālei, bet gan savam Kampo-Santo, tas ir, pilsētas kapsētai.

Pilsoņi savos kapos varēja justies labāk nekā Dieva baznīcā.

Kad Galcas Sforca gribēja pabeigt savas katedrāles arkas, viņam trūka arhitektu un tos vajadzēja aicināt no Strasburgas.

Itāļu sabiedriskajā struktūrā ievērību pelna vēl kas cits, proti: nevienā tautā individuālisms nav tik varens kā šeit. Itālis, kurš tikai ar zināmiem noteikumiem atdodas Dievam, ir vēl atturīgāks savās saistībās ar cilvēkiem.

Veselus trīs gadu simteņus Itālijas iekārta bijusi feodālisma atveids, bet nekad pats feodālisms.

Tajā ir stipras pilis, strauji zirgi, skaisti ieroči, bet nav kā Francijā no feodālisma izrietoša cilvēka pakļaušana cilvēkam.

Itāļa heroLsms ir augstākas dabas; viņš pieķeras idejai un ja viņš reiz ir pieķēries kādai idejai, tad viņš arī mirst par to un mirst apbrīnošanas cienīgi.

Kas tad bija šis Indriķis IV, kuram pieķērās gibelīni? Tikai ideja.

Un kas bija Gregors VII, kuram pieķērās gvelfi? Tāpat ideja.

Bet, kā jau mēs teicām, viena reprezentēja aristokrātiju, otra — demokrātiju.

Itāļu ģēnijs ir kaislīgs, bet bargs. Viņš nepieļauj, kā to mums atļauj mūsu ģēnijs, nevajadzīgu briesmu dēku pilno meklēšanu tāpat kā Servantesa darbs, viņa bruņniecības poēma ir satīra par bruņniecību.

Protams, viņiem ari ir melanholisks ģēnijs — Torkvato Tasso. Bet Tasso tika uzskatīts par prātā jukušu, un ja jūs pavaicāsit itāļiem, ko viņi vērtē augstāk, „Trakojošo Rolandu" vai «Atbrīvoto Jeruzālemi", deviņi no desmit jums atbildēs: — «Trakojošo Rolandu".

Tas pats sakāms par arhitektūru un glezniecību. Maz dabas skatu, tāpat kā maz ir aprakstošās poēzijas. Visur, pat laukos vērojams pilsētas konstruktīvais iespaids, un modernajā Itālijā jūs varat redzēt tiklab seno etrusku, kā arī romiešu pilsētu ietekmi.

Zemes vidienas itālim nepietiek ar tām robežām, ko viņam kalnu un krāčaino upju veidā ir novilkusi pati daba. Atstādams savu marmora pili, viņš nemeklē meža paēnu, zaļo mauru vai brīvi plūstošos, čalojošos strautus; nē, viņš apmaina savu pili pret kādu villu ar akmens iežogotiem dārziem un ūdens baseiniem.

Apskatiet labi šo villu Destē un Izolabella, no kurām viena atrodas vienā, bet otra otrā Itālijas malā, un jūs redzēsit, ka tie ir tie paši ciklopiskā rakstura vilcieni, kādus sastopam nevien Volteras mūros, bet arī Piti un Stroci piļu drūmajos masīvos; tāpat arī, ja, pārejot no arhitektūras pie glezniecības, ja jūs tikai labi pameklēsit, tad atradīsit to pašu etrusku mākslai īpato līniju Džioto, Rafaēla un pat Mikelandželo darbos. Florenciešu un tāpat arī romiešu skolas gleznotāju cilvēku figūras gandrīz vai vienmēr izpaužas primitīva vienkāršība un pozu nabadzība, un tas arī ir saprotams zemē, kur brauc vēl ar tādām pašām arbām, kā mums to apraksta Vergīlijs un kur lopus, kā tajos laikos, kad Mantijas dzejnieks vēroja lielos, gremojošos vēršus, vēl joprojām baro ar koku lapām, nevis ar zāli, un tie ir jāieslēdz aplokos, lai nenopostītu vīnogulājus un jaunos olīvu dēstus.

Vienīgi tikai ziemeļos vēnēciešu un lombardiešu zemniecības piekļāvīgais raksturs dara cilvēku cilvēcīgāku.

Itālijā viss ir likums un matemātika. Izstrādājot savu pilsoņu tiesību kodeksu, Kriskas akadēmijā viens vārds tiek apsvērts gadiem ilgi. Itāļu modernajā literatūrā, kas ir daudz šaurāka un pedantiskāka nekā mūsējā, trūkst iesakņojušos jaunvārdu, jo zinātnieki tos gluži vienkārši nav ļāvuši lietot valodā. Vēl šodien, tai vietā, lai sacītu: šaut ar karteču, itālis saka: šaut ar akmeņiem — tirare a sealia.

Šis sistematizēšanas princips jo redzamāk izpaužas viņu militārās taktikas paņēmienos. Itāļu kondotjēru praksē kāra vešana kļuva par zinātni, kuras principus uzstādīja Montekukulli.

Itālijā gleznotāji un arhitekti, gluži dabīgi, ir civilo vai kara resoru inženieri. Leonardo da Vinči izgudro dinamikas un apūdeņošanas ierīces. Mikelandželo ieslēdzas Florencē, lai aizstāvētu to pret spāniešiem.

Abi vislabākie modernās un antīkās pasaules kara ģēniji pieder Itālijai:

Cēzars un Napoleons.

Lai izskaidrotu tās nelaimes un pagrimšanu, mēdz teikt: Itālija ir pārmainījusies. No vienas puses tā ir kļūda, jo ir pat naivi tenkotāji, un no otras puses — tie ir apzināti meli. Nav zemes, kas tik maz būtu pārmainījusies kā Itālija: katra tās province vēl arvien ir palikusi uzticīga savam antīkajam ģēnijam.

Mēs jau teicām, ka Florence vēl joprojām ir etrusku pilsēta; Neapole turpretī arvien ir bijusi grieķiska; neapolieši vienmēr ir trokšņaini, pļāpīgi un mūzikas mīlētāji. Viņi vēl nav aizmirsuši, ka Nērona laikos šinī pilsētā notika skaņu turnīri.

Improvizētājs, vai nu viņš saucās Staua vai Sgrinēji, arvien tur var sapulcēt ap sevi pūli; venēciešu filozofi ir antīkā gara literāti; romiešu dāmu gredzeni un kaklarotas ir tās pašas, kādas izrok Pompējos, un zelta adata, ar kuru tās mēdz saspraust savus matus, ir tā pati, ar kuru Fulvija pārdūra Cicerona mēli un Popēja izdūra Oktāvijas acis.

Un vai par Romu var teikt, ka tā būtu mainījusies? Vai var teikt, ka šis svinīgais, sapņainais romietis, kurš, kaut arī skrandās tērpts, liekas nupat ir nokāpis no Trojāna kolonnas spirālēm, nav tas pats civis romānus?

Kur jūs esat redzējuši kādu romieti strādājam vai kalpojam? Nē, arī viņa sieva atsakās sašūt sava mēteļa atirušās vīles. Romietis diskutē Forumā un apspriežās uz Marsa laukuma.

Kas labo ceļus? Abrucietis. Kas nes nastas? Bergāmietis. Romietis kā senāk ubago, bet, ja tā var sacīt, viņš ubago kā pavēlnieks.

Jūs teiksit, viņš vēl arvien nežēlīgs — tas var būt — tikai nesakiet, ka viņš ir kļuvis gļēvs. Nekur duncis nesēd tik vaļīgi makstī kā Romā.

Seno romiešu sauciens svētkos bija: «Kristīgos lauvām!" Viņu karnevāla sauciens mūsdienās ir: «Nāvi abata kungam!", «Nāvi daiļajai princesei!"

Un reizi par visām reizēm ir jāizbeidz smieklīgie apgalvojumi par itāļu mīkstčaulību. Mēs jau teicām: itālis pakļaujas nevis cilvēkiem, bet gan idejām.

No visām Itālijas tautiņām ņemsim to, kurai vissliktākā slava — ņemsim neapoletānieti — viņš bēg ar Ferdinandu, viņš bēg ar Miratu, viņš bēg ar Fransuā, un Fransuā vēl saka savam mirstošajam dēlam, kas bieži mīlēja mainīt uniformas: „Vcstite di bianco, vestite do rosso, fuggirono sempre" — vai tie bija ģērbti balti vai sarkani, viņi bēga vienā bēgšanā.

Jā, viņi vienmēr bēga, kad tie sekoja Ferdinandam uz Romu, Miratam uz Tolentino vai Fransuā uz Abruci — viņi bēga tāpēc, ka bija pieķērušies cilvēkam, tāpēc, ka viņi paši nezināja, kāpēc tam seko un beidzot

tāpēc, ka šinī cilvēkā nebija nekādas idejas, un ja ari bija, tad tā bija negatīva un nepieņemama

Bet ja neapolieši iekaist par savu ideju, tad paskatieties, kā viņi cīnās!

Šampionē trīs dienas nevar ietikt Neapolē. Kas aiztāv Neapoli? Lacaroni. Un kādi ir Neapoles aizstāvju ieroči? Akmeņi un rungas.

Un kad kalambriešu armija, ko vada kāds kardināls, spiež Šampionē atkāpties; kad bendēm nemaksā vairs par katru nocirsto galvu, bet mēnešalgu, jo galvu krīt pārāk daudz — paskatieties tad, kā prot mirt Neapolē!

Sāksim ar Karačiolo — šo astoņdesmit gadus veco admirāli, varoni ar sniegbaltiem matiem. Gaidīdams Nelsona spriedumu, viņš pastaigājas uz Minervas klāja, un pastaigādamies izskaidro jaunam virsniekam, kādā ziņā angļu kuģi savā konstrukcijā ir pārāki par itāļu kuģiem.

Sarunā viņus pārtrauc, lai tam pasludinātu nāves spriedumu. Viņš ir notiesāts uz pakāršanu, saprotiet, tā nav tikai nāve, bet — kauna pilna nāve. Smaidīdams viņš noklausās protokolu un bez mazākās trīsas balsi atkal .griežas pie jaunā cilvēka.

—           Es jau jums teicu, — viņš turpināja, — ka, salīdzinot ar mūsējiem, angļu kuģu lielā priekšrocība ir tā, ka tiem virs ūdens ir maz koka, bet daudz buru.

Desmit minūtes vēlāk viņa ķermenis šūpojās pie rājas — kā vispēdīgā Tunisas vai Alžiras pirāta miesas. Nodibinātā karaliskā padome darbojās nepārtraukti.

Tā bija pilnvarota attaisnot vai piespriest nāvessodu.

Spriedums tika izpildīts vēl tai pašā dienā. Padomes sēdes notika otrā stāvā un tās priekšsēdētājs bija kāds nelietis vārdā Speciāle.

Viņa priekšā stājās Nikolo Palemba.

—            Nosauc man tavus līdzzinātājus, vai arī tu mirsi, — viņam teica Speciāle. ~

—   Mirt es varu arī bez tevis, — atcirta viņam Palemba.

Un tā kā spiedīgās tveices dēļ logs bija atvērts, viņš izrāvās no abu žandarmu rokām, metās ārā uz ielas un uz bruģa pāršķēla galvu.

—           Ar ko tu nodarbojies karaļa Ferdinanda laikā? — jautāja Speciāle Čirillo.

—   Es biju ārsts, — tas atbildēja.

—• Un pie republikāņiem?

—  Tautas priekšstāvis.

—   Un tagad, manā priekšā stāvot, kas tu esi?

—   Tavā priekšā, nelieti, es esmu — varonis.

Abus uz pakāršanu notiesātos, Čirillo un Pagāno, reizē veda uz karātavām. Tur nonākuši, viņi sāka atrīdēties, kuram pirmajam jāmirst; tā kā neviens negribēja piekāpties, tie izlozēja ar salmiņiem. Pagāno izvilka īsāko, paspieda vēl Čirillo roku, iesprauda salmiņu starp zobiem un smaidīdams droši uzkāpa pa kauna staba trepēm.

Pats par sevi saprotams, ka Čirillo viņam turp sekoja un mira tikpat varonīgi kā Pagāno.

Hektors Karafa ir notiesāts uz giljotīnu; viņš nonāk pie ešafota, kur tam apjautājas, vai viņam neesot vēl kāda vēlēšanās.

—           Jā, — atbild Karafa, — es vēlos, lai mani giljotinē augšpēdus, ka varu redzēt asmeni krītam.

Viņu piesēja pie dēļa uz muguras un nevis uz vēdera.

Eleonora Pimentele — apbrīnojama sieviete, kuras vienīgā vaina bija tā, ka republikas laikā viņa bija rediģējusi „Partenopejas Monitūru", tika notiesāta uz pakāršanu. Nekautrīgas un rafinētas sadistiskas iegribas dēļ viņas karātavas ir celtas divreiz augstākas nekā citas.

Cerēdams, ka viņa izlūgsies žēlastību, Speciāle viņai pie karātavām čukst:

—   Saki man kādu vēlēšanos, man ir vara izpildīt visu, ko tu lūgsi.

—   Tad liec man padot apakšbikses, — atteica šī sieviete.

Es saku: Leonīda laika spartiete un Cincināta laika romiete nebūtu varējušas labāk atbildēt — bet es aizmirsu, ka pat kaunība ir kristietības tikums.

Mocekļi, vai nav tiesa, ka jūs sakustējāties savos kapos, dzirdot franču lielgabalus?

Un tagad atgriezīsimies Florencē, kur mums nolikta satikšanās ar mūsu lasītājiem.

Aleksandrs Dimā.

i

SANTA KROČE LAUKUMS

Ja gaisa baloni būtu bijuši izgudroti pāvesta Farnēzes Aleksandra trešajā valdīšanas gadā — šis pāvests baznīcas hronoloģijā stāv starp Klementu VII un Jūliju III un saucas Pāvils — un ja mūsu lasītājs ap pulkstens vienpadsmitiem vakarā būtu tajā pacēlies virs Florences pilsētas, lūk, ko viņš būtu ieraudzījis 1537.gada naktī no 2. uz 3.augustu.

Divās vai trīs vietās vāji apgaismotu tumšu masu, kas stiepās no Santa • Maria della Pače līdz Sangallo vārtiem un no della Zeka līdz della Serpe bulvārim!

Ap vidu šinī masā, kuru plata sudraboti mirdzoša lenta — Arno upe — dalīja divās nevienlīdzīgās daļās, viņš būtu ieraudzījis šinī jumtu jūrā kā milzīgas valzivs vienu otrai līdzās peldam divas varenākās Florences celtnes, Arnolfo Dihapo roku vadītas: Ziedubagātas Dievmātes katedrāli un pilsētas maģistrāta palaco, kas tagad saucas Vecā Pils.

Līdzās Santa Trinita laukumam Leanoli un Čipolle ielu stūrī milzīgām, tumsā nogrimušām kapenēm līdzīgā masīvā celtnē viņš būtu pazinis Stroci pili ar tās dzelzī kaltām durvīm, gredzeniem un lāpturiem.

Trīs gaišākie plankumi bija:

Katedrāles laukums, kur hercoga Aleksandra kareivju pūlis, kas sastāvēja no visu zemju sbiriem,*starp kuriem pārsvarā bija spāņi un vācieši, kafejnīcu priekšā, kā tas Florencē parasts, līksmi tērēja saņemto algu, ko tiem hercoga vārdā bija izmaksājis viņu vadonis Aleksandrs

Tiesas un p licijas kalpotāji agrāko laiku pāvestu baznīcas valstī.

Vitelli, kurā tēvs, Pāvils Vitelli, pirms diviem gadiem kādas sacelšanās laikā bija ticis nogalināts. Plītēdami un dziedādami, kareivji bieži aizkāra vēlīnos garāmgājējus, kas, iedami savās darīšanās vai izpriecās, bija spiesti vienā vai otrā virzienā šķērsot Ziedubagātās Dievmātes laukumu.

Otra vieta bija mazā Garofāno ieliņa pie Santa Maria Novellas, kur kardināls Cibo ar serenādi uzjautrināja tā laika pazīstamo kurtizāni Lauru di Felbro, ko tas ar savu zeltu bija novīlis Frančesko Paci. Šī devība tomēr nemazināja kardināla milzīgās bagātības, jo ļaudis melsa, ka viss šis zelts tam nākot no hercoga Aleksandra, kuram galantais kardināls viņa laulātās draudzenes prombūtnes laikā bija piegādājis savu brāļa sievu marķīzi Cibo.

Beidzot, trešais apgaismotais punkts šinī tumšajā masā bija Sanabrozijo vārti, kur daži bandīti dedzināja un izlaupīja Ručellas namu, kura īpašnieks bija viens no tā laika pazīstamākajiem trimdiniekiem.

Citur visur valdīja klusums un tumsa.

Tomēr, ja īsajos starpbrīžos, kad mēness paspīdēja caur mākoņu plaisām, mūsu novērotājs gaisā būtu pametis skatienu uz Santa Kroče laukumu, viņš, atvizot bālajiem mēness stariem, vispirms būtu ieraudzījis klosteri, kas kā plašs četrstūris piegūla laukumam.

Tad Dilūvio ielas stūrī viņš būtu ievērojis aku ar lielisku dzelzs rotājumu, kādi tajos laikos visikdienišķīgajiem priekšmetiem piešķīra īstu mākslas darbu vērtību. Šī aka patiesi bija kāda bagāta Florences pilsoņa, Segio Kaporāno iedaža, viņš to bija licis izrakt sava nama priekšā, lai tā kalpotu daiļumam un citām praktiskākām vajadzībām.

Beidzot uz liela robota mūra, kas stiepās no Koči ielas līdz Torta ielai, viņš būtu pamanījis sēžam kādu cilvēku. Kājas tam nokarājās pār mūri, bet līdzās bija noliktas virvju trepes un pats viņš tik tikko bija saskatāms milzīgo koku paēnā, kuru galotnes lepni pacēlās pāri mūrim.

Vienīgais gaišais punkts visā šai vietā bija Dievmātes tēla priekšā degoša lampa, kas bija novietota klostera stūra sienas nišā pretī Pepe ielai.

Vecās Pils torņa pulkstenis lēni nosita divpadsmit. Cilvēks, kas sēdēja uz mūra un, acīmredzot, še bija nolikts sardzē, skaitīja pulksteņa sitienus ar tādu uzmanību, kas pavisam nesaskanēja ar viņa šķietamo nevērību. Šai brīdī kāds otrs, kaltajiem papēžiem ielas bruģi dimdinādams, piešiem žvadzot iznāca no Dilūvio ielas un devās uz klostera vārtiem. Sargs no mūra sekoja tam ar vislielāko uzmanību, bet, acīmredzot, pazina viņu tikai tai brīdī, kad tas apstājās pie klostera vārtiem, lai pieklauvētu. Tiklīdz nācējs jau izstiepa roku, sargs iesvilpās tik zīmīgi, ka nebija vairs nekādu šaubu, — tas ir sauciens.

Un patiesi — nācējs pagriezās, un kad tas pats svilpiens skanēja vēl otru reizi, viņš klusi nolaida āmuru un devās turp, no kurienes nāca aicinājums.

Tā ka mēness atkal bija pazudis mākoņos, viņš nevarēja saskatīt savu biedru un, tikai uztaustījis virvju trepes, viņš noskārta, ar ko tam ir darīšana.

Pielicis abas delnas pie mutes, viņš klusinātā balsī iesaucās:

—   Ungār, vai tu?

—   Es pats, — atbildēja jautātais.

—            Kāda joda pēc tu tupi kā pūce augšā uz mūra, ja tev kopā ar hercogu vajadzētu atrasties Santa Kroče klosterī?

—           Hercogs nemaz nav Santa Kroče klosterī, — atbildēja cilvēks, kurš bija nosaukts par ungāru, — viņš ir pie marķīzes Cibo.

—            Kāpēc pie marķīzes, ja viņam vajadzēja būt klosteri? — jautāja atnākušais.

—            Gaidi vien, lai es tev no piecpadsmit pēdu augsta mūra izklāstītu visas monsieur dēkas… Kāp augšā un tu dabūsi dzirdēt visu, ko vien vēlies zināt.

Tūdaļ tas, kuram šis uzaicinājums bija domāts, satvēra trepi un, rāpdamies ar tādu veiklību, kas liecināja, ka šādi vingrinājumi viņam nav sveši, drīz vien bija uzkāpis pie ungāra.

—   Kas tad ir noticis? — viņš jautāja.

—            Ak, pavisam vienkārša lieta. Kādas ticīgās nāve ir uztraukuši visu komūnu. Fra Leonardo bija tur un labā abatese par to godu, ko monsieur viņai bija vēlējies parādīt, bija to lūgusi atnākt kādu citu dienu vai, pareizāk sakot, naktī…

—   Un vai Viņa Augstība ar to apmierinājās?

—            Viņa Augstība gribēja likt izsviest mirušo kopā ar mūku, kas to vāķēja. Bet kā krietns katolis es viņam iečukstēju ausī, ka labāk ir likt šīs ticīgās pilnīgi mierā un iet sagādāt pārsteigumu skaistajai marķīzei Cibo.

—           Nudien, tas būtu labi, — viņš atteica, — es pavisam biju aizmirsis šo nabaga marķīzi…

Un tā kā viņam vajadzēja tikai pāriet šo laukumu, tad viņš to arī darīja.

—   Bet vai hercogs uzkāpa pa šīm tavām trepēm?

—           Goda vārds, nē! Marķīza nav mājās, un viņš droši iegāja pa durvīm. Tikai Lorencīno, kuram labāk patīk divi sargi nekā viens, drošības pēc nolika mani šeit.

—   Ahā, es pazīstu mūsu draudziņu… vienmēr piesardzīgs.

—   Cst, Džakopo! — pačukstēja ungārs.

Un tiešām — šai brīdi no Neapmierināto ielas puses bija dzirdams soļu troksnis.

Nācēji, divi platos mēteļos satinušies vīrieši, tūdaļ parādījās pie klostera sienas stūra, neapstādamies pagāja garām Pepe un Fogna ielām un, pārgājuši gareniski pāri laukumam, iegriezās Torto ielā.

—           Piezvani tā klusāk, — teica viens no tiem, — lai kaimiņi mūs nedzird.

—   Nav vajadzīgs, — atbildēja otrs, — man ir nama durvju atslēga.

—   Tad viss ir labi, — noteica pirmais.

Un abi, nepamanījuši ne Džakopo, ne ungāru, iegriezās Torta ielā un tur pazuda.

—   Klausies, — teica ungārs, — ko tas nozīmē?

—           Tas nozīmē, — atbildēja Džakopo, — ka, lūk, divi godīgi pilsoņi atgriežas mājās un ka vienam no tiem ir nama durvju atslēga.

—           Jā, bet no kura nama durvīm? Nokāp un paskaties, kurp viņi ieiet. Man ir aizdomas…

—   Kādas?

—   Es tev saku — kāp zemē un apskaties!

Džakopo nošļūca pa kāpnēm un ielīda Torto ielā, no kurienes drīz vien atkal atgriezās ļoti uztraukts.

—   Ei, ungār! — viņš paklusām sauca.

—   Kas ir?

—   Vai tu neesi kļūdījies?

—   Kā tā?

—   Viņi iegāja pirmajās durvīs pa kreisi.

—   Tas ir Cibo palaco.

—   Der TeufeJl* — noņurdēja ungārs.

—   Vai hercogs ir viens? — jautāja Džakopo.

—   Nē, es jau tev teicu, ka viņš ir kopā ar savu nolādēto brāļadēlu.

—            Nu, lūk, tāpēc tik es tev vaicāju, jo būt kopā ar to nozīmē būt pilnīgi vienam.

—   Tu maldies… tas ir vēl daudz sliktāk.

—   Ja tu skrietu viņus brīdināt.

—   Un ja nu es tos par velti iztraucēju? Tad zini, kā mani saņemtu…

Velns (vācu vai.)

—   Vai viņš ir apbruņots?

—   Viņš ir bruņukreklā un ar zobenu.

—           Tad ir labi! Hercogs mēdz teikt, ka savā bruņukreklā un ar zobenu rokā viņš varot uzņemties cīņu ar četriem, bet šie bija tikai divi.

—  Tikai divi.

—   Kāp augšā, es tev ko gribu teikt.

Džakopo atkal ieņēma savu vietu līdzās ungāram.

—   Un kas tas būtu? — viņš jautāja.

Ungārs vērīgi palūkojās visapkārt un brīdi uzmanīgi klausījās.

Tad nolaidis balsi tik zemu, ka Džakopo to tikai ar pūlēm varēja sadzirdēt, viņš čukstēja:

—   Un ja nu tas būtu viņš, kas to ii nodevis?

—   Lorencīno! — iesaucās Džakopo.

—   Lops, vai tu klusēsi!

—   O, bet tad tu nu gan ari stāsti lietas…

—   Pieņemsim, ka es nekā neesmu teicis.

—   Gluži otrādi… pieņemsim, ka tu esi gan kaut ko teicis, tikai paskaidro man savus vārdus.

—   Nu, labi.

Te ungārs apklusa un izstiepa kaklu uz tās mājas pusi, kurā bija iegriezušies abi vēlīnie gājēji.

Viņa sejas vaibsti šai brīdī bija tik izteiksmīgi, ka viņa biedrs pat nedomāja tam prasīt stāsta turpināšanu un arī izstiepa kaklu minētajā virzienā.

—  Ātri! Ātri! — pēkšņi iesaucās ungārs.

—   Ko? Kas ir?

—  Tur cērtas.

—  Jā gan… es arī dzirdu zobenus šķindam…

—    Uzbrukums monsieur].. Džakopo, tu steidzies pie Torta ielas durvīm…apakšā pie trepēm tu atradīsi knaibles!., es skriešu te… Turieties, monsieur, turieties dūšīgi!.. Es tūdaļ būšu klāt!..

Un kamēr Džakopo nokāpa pa kāpnēm un, apbruņojies ar knaiblēm, devās Torta ielas virzienā, ungārs, izrāvis zobenu, pazuda dārzā.

Gandrīz vai tai pašā acumirklī kāds maskojies stāvs parādījās augšā uz mūra un, pieplacis notekai, nogaidīja, kamēr ungārs bija pazudis no viņa redzesloka. Tad tas žigli nokāpa pa kāpnēm, aizskrēja līdz Segio Kaporāno akai, izvilka no sava mēteļa apakšas bruņukreklu un iesvieda to akā; tad viņš atkal atgriezās uz mūra un, redzami uztraukts, sāka klausīties.

Pēc dažām sekundēm atskanēja kliedziens. Tā mēdz kliegt tikai nāvīgi ievainots cilvēks… Tad apklusa zobenu šķinda un iestājās pilnīgs klusums.

—    Viens no viņiem ir beigts, — nomurmināja maskotais cilvēks, — bet kurš?

Viņa neziņa nevilkās ilgi; tiklīdz tas bija izteicis pēdējo vārdu, uz mūra parādījās kāda cilvēka galva, tad pleci un, beidzot, viss stāvs. Šis cilvēks zobenu turēja zobos. Ieraudzījis savu biedru, kurš to apakšā pie kāpnēm laukumā gaidīja, viņš apstājās, izņēma zobenu no mutes, nopurināja no tā asinis un sakrustoja rokas uz krūtīm.

—    Pie joda! — viņš teica tik mierīgā balsī, ka nemaz nevarētu sacīt, ka šis cilvēks nupat ir bijis nāves briesmās, — esi tu gan varens biedrs, Lorencīno!.. Mums uzbrūk tikai divi vīri un man jāaizstāvas nevien savā vietā, bet arī vēl tavējā!..

—   Ak, monsieur, es domāju, ka mums tas jau reiz uz visām reizēm ir noskaidrots, ka es būšu uzticams līdzgaitnieks jūsu dzīrēs, jūsu izpriecās, jūsu mīlas dēkās, bet jūsu cīņās, — nē… jūsu neveiksmēs — nē… jūsu zobenu cirtienos — nē, nē, nē! Ko lai dara! Jums jāsamierinās ar to, ka tāds, lūk, es esmu, vai ļaujat man iet…

—    Zaķapastala! — norūca hercogs un, pārsviedies pār mūri, kāpa zemē pa kāpnēm.

—   Jā, zaķapastala, kā tik vien jūs gribat, - atbildēja Lorencīno. — Bet starp līdzīgiem man ir vismaz tā priekšrocība, ka es neslēpju savu mazdūšību. Un bez tam vēl, — piebilda jaunais cilvēks smiedamies, — man taču nav, kā jums, bruņukreklā, kas man varētu dot dūšu.

Hercogs ar abām rokām ātri saķēra pie krūtīm un viņa uzacis draudoši savilkās.

—    Tu man to atgādināji, — viņš teica, — es to būšu aizmirsis marķīzes istabā.

Pēc šiem vārdiem viņš pagriezās, lai kāptu atpakaļ pa kāpnēm; bet Lorencīno, satverdams aiz mēteļstūra, to atturēja.

—    Nudien — viņš teica, — pats nelabais ir ielīdis Jūsu Augstībā… Kā! Nieka bruņukreklā dēļ jūs gribat doties briesmās?..

—   Tas ir to vērts, — atteica hercogs.

Tomēr viņš uzklausīja Lorencīno un atstāja trepes, par kurām jau bija sācis rāpties augšup.

—   Nekad es vairs neatradīšu citu, kas man tik labi piegulētu, kā viņš tā piekļāvās manam augumam, ka nelikās smagāks par caunādas vai zīda vamzi.

1 1. 3aK83 No 333 *

—     Marķīze jums to atsūtīs vai atnesīs pali. Vai jūs ari zināt, ka sēru tērpā viņā izskatīsies ļoti skaista?.. Kuru tad no tiem abiem jūs nodūrāt? Es ceru, ka marķīzu…

—   Man liekas, ka būšu nogalinājis abus.

—   Kā, otru ar'?

Hercogs paskatījās uz savu zobenu, kura asmens līdz pusei bija sarkans no asinīm.

—      Tad viņu dzīvībai, — viņš turpināja, - vajadzētu būt sīkstai kā kaķiem. Bet pagaidi… lūk, nāk ungārs; viņš mums pastāstīs ko jaunu.

—   Patiesi — uz mūra parādījās ungāra galva.

—   Nu, kas ir? — jautāja hercogs.

—      Lieta darīta, monsieur, viens ir beigts un otrs arī tikpat kā pagalam… Vai Jūsu Augstība vēlas, ka es to nobeidzu?

—       Lai paliek… Tas apstāklis, ka viņi mums uzbruka klusēdami, modina manī zināmas aizdomas, ka viens no tiem bija pats Cibo, tas ir skaidrs, bet man liekas, ka otrs bija Selvadžo Aldobradīni, kas uz tiesas sprieduma pamata ir izraidīts no Florences. Ja tas patiesi būtu viņš, tad šī atgriešanās vairs nebūtu vienkāršs gadījums, bet jau īsta sazvērestība. Paziņo slepenās uzraudzības priekšniekam par visu notikušo un liec manā vārdā apcietināt ievainoto.

—     Un nu, monsieur, — teica Lorencīno, — man liekas, mēs varam pazust! Viens cilvēks nogalināts, otrs ievainots un tas viss vienā naktī… man šķiet, tas ir pietiekami.

—     Jo vairāk tāpēc, — piebilda hercogs, — ka mums šeit vairs nav ko darīt.

Un hercogs jau bija gatavs doties projām pa Dilūvio ielu, lai sasniegtu Santa Maria Novella laukumu, bet otrs sbirs, kas pa to laiku arī jau bija atgriezies, viņu atturēja.

—     Ne uz to pusi, monsieur, — viņš teica, — es dzirdu tur vairākus nākam.

—   Tā ir, — apstiprināja ungārs.

Un viņš aizvilka hercogu pa Koči ielu.

—   Nu, nu, — noteica hercogs, — vai tad tev, ungār, arī ir bailes?

—   Gadās, — atbildēja sbirs. — Un jums, monsieur?

—   Nekad, — atteica hercogs Aleksandrs. - Bet tev, Lorencīno?

—   Vienmēr, — bija atbilde.

Un visi četri ar hercogu Aleksandru priekšgalā pazuda kādā tumšā ieliņā, kas izgāja uz Lielā Hercoga laukumu.

II

SBIRS MIKELE TOVOLAČĪNO

Abi hercoga Aleksandra pavadoņi nebija kļūdījušies — patiesi trīs cilvēki tuvojās Santa Kroče laukumam, tikai nevis pa Dilūvio ielu, bet gan pa tai paralēlo Fogna ielu.

Bez šaubām šiem trīs vīriem, kas cieši bija ietinušies platos mēteļos, bija savi dibināti iemesli palikt nepazītiem. Viens no viņiem pabāza galvu pie ielas stūra, rūpīgi novērodams apkārtni, un tikai, kad bija pārliecinājies, ka laukums ir pilnīgi tukšs, viņš riskēja uznākt uz tā.

No visiem trim šis bija vecākais un gāja pa priekšu abiem pārējiem, kas liekas bija zemākas kārtas ļaudis.

Arī viņa tonis, ar kādu tas griezās pie sava tuvākā līdzgaitnieka, liecināja par zināmu pārākumu.

—  Man liekas, Mikele, ka šai laukumā bija cilvēki?

—           Tas, Ekselence, nebūtu nekāds brīnums, — atbildēja uzrunātais, — pulkstens vēl tikai nosita divpadsmit, kad mēs ienācām pa Sangallo vārtiem. Var jau būt, ka trokšņa cēlēji bija tie, ar kuriem Jūsu Ekselencei bija še norunāta tikšanās.

—           Tas ir iespējams, — atbildēja sirmgalvis. — Izej cauri Torta ielai un nāc atpakaļ pa Koči ielu, bet apskaties labi, vai kur neredz gaismu Cibo pilī. Es tevi gaidīšu šā mūra ēnā.

Tas, kuram tika dota šī pavēle, aizgāja klusiem un steidzīgiem soļiem — kā cilvēks, kas paradis bez ierunas paklausīt, un drīz vien pazuda aiz Torta ielas stūra.

Pa to laiku sirmgalvis, kurš tiklab pēc sava stāva, kā arī pēc sejas izteiksmes likās bija ievērojama persona, pamāja savam otrajam pavadonim, kurš steidzīgā paklausībā nebija gausāks par pirmo.

—           Mateo, — viņš teica, — aizej līdz manai māsai Alfāni ielā. Pasaki viņai, ka esmu ieradies, un apvaicājies, vai mana meita Luīza arvien vēl ir pie viņas. Bet ja kaut kāda iemesla dēļ viņas būtu atradušas par labāku šķirties, tad lai māsa tev pasaka, kur pašreiz atrodas viņas brāļa meita.

—          Jūsu Ekselences māsa ir ļoti uzmanīga dāma, — atbildēja kalpotājs, saņemdams augšminēto pavēli. — Vai viņa man uzticēsies un atbildēs, ja no jums nebūs nekāda pierādījuma.

—  Tev taisnība, — atbildēja sirmgalvis, — pagaidi!

Un piegājis pie Dievmātes tēla nišas, kurā dega lampa, viņš ar zīmuli uzmeta dažas rindiņas savā piezīmju grāmatiņā un, izplēsis lapu, pasniedza to Mateo.

Ja kāds šai brīdī būtu atradies tuvumā, tas būtu ievērojis, ka rakstītājs bija sešdesmit vai sešdesmit piecus gadus vecs cilvēks; brīnišķīgi labi saglabājies, spēcīgs un slaids; viņa melnās acis vēl jauneklīgi liesmoja; bārda un mati tik tikko bija sākuši sirmot, pie kam matus viņš nēsāja īsi apcirptus, kurpretī bārda kuploja visā savā krāšņumā.

Mateo devās projām pa Pepe ielu, bet sirmgalvis, pārgājis pāri visam laukumam, nostājās vītenājiem apaugušā mūra ēnā tā, ka zaļajā lapotnē viņš pavisam nebija saskatāms.

Tiklīdz tas bija noticis, kāds, pēc visām zīmēm spriežot, jauns cilvēks, iznākdams no Borgo dai Greci, arī vieglā gaitā devās pāri laukumam un trīs reizes pieklauvēja pie kādas mazas mājiņas durvīm, kas atradās starp Dilūvio un Fogna ielām: kad viņš bija trīs reizes pieklauvējis, tas vēl trīs reizes sasita plaukstas.

Par atbildi uz šo divkāršo signālu atvērās kāds logs, kurā parādījās sievietes galva. Klusā balsī viņa pateica dažus vārdus, uz kuriem tik pat klusi tika atbildēts. Pēc brīža ne mazāk klusi un uzmanīgi tika atdarītas durvis. Jaunais cilvēks veikli iešmauca mazajā mājiņā un durvis aiz viņa aizvērās.

Vecais bija novērojis šo mīlas scēnu, un joprojām vēl raudzījās uz durvīm, kad pēkšņi kāda balss, kas pačukstēja pie auss viņa vārdu, lika tam nodrebēt.

Viņš strauji apgriezās: tas kurš to bija iztraucējis no viņa domām nebija neviens cits kā Mikele, kuru viņš bija sūtījis izlūkos.

—   Tu paliki pārāk ilgi, — sirmgalvis teica. — Bet vai tev vismaz ir kādas jaunas ziņas.

—   Tikai viena, bet tā pati ir briesmīga.

—   Tad runā! Tu zini, ka vari man teikt visu.

—    Hercogs Aleksandrs ir pārsteidzis marķīzu Cibo, kad tas kopā ar Selvadžo Aldobrandīni atgriezās mājā. Hercogs ir nogalinājis marķīzu un ievainojis Selvadžo.

—   No kurienes tev visas šīs ziņas? — jautāja vecais.

—   Netālu no marķīza durvīm es pamanīju kādu cilvēku, kas, atspiezdamies pret sienu, lēni vilkās uz priekšu. Kad es tam tuvojos, viņš noslīga uz kāda staba un teica: „Ja jūs esat ienaidnieks, tad nogaliniet mani, bet ja esat draugs, tad palīdziet man. Es esmu Selvadžo Aldobrandīni.

—   Un tu?

—    Es viņam pateicu, kā cilvēks es esmu un piedāvājos palīdzēt. Tad viņš pieķērās man pie rokas un lūdza to aizvest pie Bernardo Korzīni. Tas bija drīz izdarīts, jo Bernardo Korzīni dzīvo Paladžo ielā. No turienes viņš sūtīja mani šurp pie jums, lai paskubinot jūs bēgt.

—   Kāpēc bēgt? — jautāja sirmgalvis.

—    Tāpēc, ka viņš nevar vairs jūs uzņemt, jo pats ir spiests meklēt patvērumu citur.

—   Nu, lai! Bet Florencē, neskaitot mani, ir vēl trīsdesmit deviņi Stroci; tas nozīmē, ka trīsdesmit deviņas durvis ir man atvērtas; un ja arī es būtu spiests ieslēgties mana paša pilī, tā ir pietiekami stipra, lai es tur varētu aizstāvēties pret visiem Aleksandra karapulkiem.

—     Jo māja būs nabadzīgāka, monsieur, jo drošāk jūs tajā varēsit justies. Neaizmirstiet, ka jūsu vārds ir Fīlips Stroci un ka jūsu galva ir desmit tūkstošu zelta florīnu vērta.

—   Tev taisnība, Mikele.

—   Tātad Jūsu Ekselence paliek še?

—   Jā, bet tā kā tev nav tādu iemeslu palikt šeit kā man, tu vari iet. Sargs, kurš mūs ielaida pa Sangallo vārtiem, vēl nebūs nomainīts: tātad ārā tikšana tev būs viegla… Ej, Mikele, es tevi atbrīvoju no dotā vārda.

Bet tas, kuram Fīlips Stroci to teica, tikai drūmi pakratīja galvu.

—   Monsieur, — viņš teica, — es gan cerēju, ka Jūsu Ekselence mani pazīs labāk. Ja jums ir savi dibināti iemesli palikt Florencē, tad man atkal tādi ir jūs neatstāt. Tā lieta, kuras dēļ es še esmu ieradies, ir jānoved līdz galam.

Tad apspiestā balsī, it kā tas sarunātos pats ar sevi, piebilda:

—    Pirmkārt jau, ja es gribētu begt, — un viņš izstiepa savu roku uz Santa Kroče pusi, — no šā klostera atskanētu kāda balss, kas mani nosauktu par ģļēvuli. Lielais paldies par jūsu laipnību, monsieur, bet ja jūs dotos atpakaļ, tad es būtu lūdzis jūsu atļauju palikt šeit.

Vai nu Fīlips Stroci dzirdēja Mikeles vārdus vai nē, bet viņš neatbildēja tam ne vārda un liekas bija nogrimis dziļās pārdomās.

Stāvoklis patiesi bija šaubīgs. No sākuma Fīlips Stroci bez iebildumiem bija piekritis hercoga Aleksandra iecelšanai, jo tikai vēlāk trimdā, viņš bija īsti mācījies pazīt šo Klementa VII protežēto Kārļa V znotu. Pateicoties savām milzīgajām bagātībām, kā arī savam augstajam stāvoklim, viņš svešumā bija kļuvis visu trimdinieku galva. Viņš bija uzņēmies saistības ar republikāņu partiju un sakarā ar šīm saistībām bija ieradies kopā ar labprātīgajiem trimdiniekiem marķīzu Cibo un Selvadžo Aldobrandīni Florencē, lai noorganizētu visu Florences gvelfu sacelšanos.

Bet mēs jau redzējām, kādā veidā viņam aizslēdzās to namu durvis, kuros tas bija cerējis atrast patvērumu.

Kurp lai viņš iet? Politiskas partijas vadonis nepieder vienīgi tikai sev. Ja S|roci kristu hercoga Aleksandra rokās, republikāņu partijai būtu beigas, jo viņš bija ne vien tās labā roka, bet arī galva.

Viņš vēl joprojām bija nogrimis savās domās, kad pēkšņi atvērās Santa Kroče klostera vārtiņi un pa tiem iznāca kāds dominikāņu mūks, kas, iedams uz savu Svētā Marka klosteri, devās pāri laukumam taisni uz Torta ielu, kuras stūrī stāvēja Fīlips Stroci un Mikele Tovolačīno.

Dzirdot vārtu čīkstēšanu un mūka soļus, Fīlips Stroci pacēla galvu.

—   Kas šis ir par mūku? — jautāja viņš Tovolačīno.

—  Tas, Ekselence, ir kāds dominikānis.

—   Man viņš jāuzrunā.

—   Man arī.

Un kā akmens tēls Stroci atdalījās no sienas un devās pretī mūkam, kurš, redzēdams pretimnācēju, apstājās.

—           Piedošanu, tēv, — uzrunāja to Fīlips, — ja es nemaldos, jūs esat no Svētā Marka klostera?

—  Jā, mans dēls, — atbildēja mūks.

—   Vai jūs pazināt Savonarolu?

—   Esmu viņa māceklis.

—   Un viņa piemiņa jums ir svēta?

—  Es viņu godāju tāpat kā svētos mocekļus.

—            Manu tēv, es esmu trimdinieks; nams, kurā es cerēju atrast patvērumu, man ir slēgts; par manu galvu ir izsolīti desmit tūkstoši zelta florīnu, jo mans vārds ir Fīlips Stroci. Godājamo tēv, Savonarolas vārdā es izlūdzos no jums pajumti.

—           Mīļo brāli, man ir tikai mana nabadzīgā mūka celle, bet tā ir jūsu rīcībā.

—           Godājamo tēv, apdomājiet, ka jūs sagaida vajāšana vai varbūt pat nāve.

—   Izpildīdams savu pienākumu, es tos saņemšu ar prieku.

—  Nu, tad, godājamo tēv…

—           Es jau teicu, ka mana celle ir jūsu rīcībā. Es iešu un jūs sagaidīšu.

—  Vēl šonakt es pieklauvēšu pie klostera vārtiem.

—   Prasiet tik pēc brāļa Leonardo.

Abi vīri spieda viens otram roku. Brālis Leonardo jau gribēja turpināt savu ceļu, bet šoreiz to aizturēja Mikele.

—  Atvainojiet, godājamo tēv, — viņš teica.

—   Ko jūs vēlaties, mans dēls? — jautāja mūks.

Mikele vilcinājās, tad, no pieres sviedrus slaucīdams, viņš beidzot izdabūja pār lūpām:

—  Vai starp mūķenēm, kas dzīvo šajā klosteri, nav kāda, kas saucas?..

Un samulsis viņš atkal apklusa.

—   Vai jūs esat aizmirsis viņas vārdu? — jautāja mūks.

Mikele skumji pasmaidīja.

—  Es drīzāk aizmirstu savējo, — viņš teica. — Viņas vārds bija Nella.

—           Kas jūs bijāt šim nabaga bērnam, mans dēls? — jautāja mūks. — Vai jūs bijāt viņas radinieks, draugs vai vienkārši svešinieks?

—  Es biju…

Mikele saņēma visu savu drosmi un teica:

—  Es biju viņas brālis.

—           Tad, mans dēls, — atbildēja mūks svinīgi pacilātā balsī, — lūdziet par viņas dvēseli, kas ir debesīs.

—   Mirusi! — Mikele iesūcās piesmakušā balsī.

—  Šorīt, — papildināja mūks.

Mikele nolieca galvu, it kā šis sitiens tai būtu bijis par smagu, bet tūdaļ atkal viņš to pacēla.

—           Ak, debesu valdniek, — viņš teica, — tu esi liels un žēlīgs; pēc šīs pasaules nemiera pilnās dzīves — miers debesu augstībā; pēc īsa ciešanu brīža — bezgalīga svētlaime. Vai es, tēv, viņu varētu redzēt?

—            Šonakt viņas miesas pārvedīs uz Svētās Annas klosteri, kur viņa vēlējusies tikt apglabāta. Jūs varēsit to redzēt, kad viņu iznesīs pa klostera vārtiem.

—  Vai tas notiks drīz?

—  Lūk, tur jau viņu nes.

—  Paldies.

Mikele satvēra mūka roku un to noskūpstīja. Mūks paskatījās vēl uz Stroci un pamāja tam ar roku, it kā likdams saprast, ka tas viņu gaidīs, un tad aizgāja pa Torta ielu.

Un patiesi, kā brālis Leonardo nupat vēl bija teicis, Santa Kroče klostera vārti plaši atvērās un zem velvēm ar lāpām rokā parādījās gara rinda grēku sūdzētāju. Četri no tiem, iedami starp divām melnām lāpnesēju rindām, nesa uz pleciem jaunas, deviņpadsmit vai divdesmit gadus vecas meitenes līķi, kas bija noguldīts uz puķēm klāta katafalka: viņas piere bija apvīta ar baltu rožu vainagu un, neskatoties uz līķa

bālumu, no jaunavas neaizsegtās sejas bija redzams, ka tā bijusi brīnišķīgi skaista.

To ieraudzījis, Mikele tik smagi un sāpīgi ievaidējās, ka gājiens apstājās.

—   Brāļi, — viņš teica, — es jums ko lūgtu.

Vai nu aiz pārsteiguma, vai ziņkāres uz brīdi iestājās klusums.

Mikele turpināja:

—   Ak, brāļi, nolieciet uz vienu acumirkli šis jaunās meitenes miesas: tajās pukstēja sirds, kas vienīgā šinī pasaulē mani ir mīlējusi, un tagad, kad tā ir stājusi pukstēt, es gribētu tai pēdējo reizi pateikties par viņas mīlestību.

Nesēji nolika katafalku klostera vārtos un atkāpās, lai Mikele tam varētu piekļūt.

Viņš iegāja lāpu apgaismotā lokā, svētbijīgi nometās ceļos pie katafalka un, noliecies pie mirušās, teica:

—    Nabaga bērns, tava nāves stunda nebija tik ciešanu pilna, kā tava dzīve, jo nāve, kas vieniem šķiet tik briesmīga, otriem ir bāla, klusa draudzene, kura kā mīļa māte ieaijā mūs savās rokās, lai tad maigi noguldītu mūža gultā, ko mēs saucam par kapu. Nabaga bērns, vai nebūs labāk, ja es tevi neapraudāšu, bet pateikšos Radītājam, ka viņš tevi ir ņēmis pie sevis? Ardievu, Nella! Ardievu pēdējo reizi. Es tevi mīlēju, tu nabaga zemes bērns, un es tevi vienmēr vēl mīlu, skaistais debesu eņģeli! Ardievu, Nella! Es esmu nācis tevi atriebt dzīvu vai mirušu! Dusi saldi; tev nebūs mani ilgi jāgaida.

Un arvien vairāk noliekdamies pār līķi, viņš uzspieda skūpstu jaunavas aukstajai pierei un tad piecēlās.

—   Bet nu, brāļi, — viņš teica, — es jums pateicos. Guldiet šo skaisto ziedu tai zemes klēpī, no kuras viņš ir nācis. Viss ir galā un es nodošu šīs miesas un dvēseli Dieva rokā.

Tad noliecis galvu uz krūtīm un sakrustojis rokas, viņš gāja un nometās ceļos Dievmātes tēla priekšā.

Nesēji atkal uzcēla plecos jaunavas līķi un drūmā svīta aizgāja pa Dilūvio ielu, bet laukums no jauna kļuva tukšs un kluss.

Patiesībā uz tā arvien vēl atradās trīs cilvēki.

Fīlips Stroci stāvēja atslējies pret Segio Kaporāno akas dzelzs margām, Mikele Tavolacīno gulēja uz ceļiem Dievmātes tēla priekšā un Mateo, kura uzmanību bija pievilcis nupat klostera vārtos redzētais skats, kas tam uz brīdi lika aizmirst savu uzdevumu, ko kungs tam bija uzticējis.

III

FĪLIPS STROCI

Likās, ka ari pats Filips Stroci to bija aizmirsis, tik ļoti viņu aizkustināja nupat redzētais skats.

Kad Mateo, atgriezdamies un vērīgi lūkodamies tumsā, saskatīja pret akas dzelzs margām atēnojamies kāda cilvēka figūru, viņš tanī pazina savu kungu un pavēlnieku; bet kad viņš bija pienācis klāt, Filips Stroci tam vispirms nejautāja par savu meitu, nē…

—   Vai tu arī pazini šo mūķeni? — viņš prasīja.

—           Vai es to pazinu?.. Jā, Ekselence, — atbildēja Mateo nopūzdamies; — tā ir mana tautieša, vecā vilnas kārsēja Nikolas Lapo miesīgā meita. Atceros, ka pirms viena vai diviem gadiem Florencē runāja, ka hercogs Aleksandrs licis nolaupīt to viņas tēvam un ka divas dienas pēc nozušanas tā iestājusies klosterī. Visu šo laiku, kā man nupat vēl teica kāds no grēku nožēlniekiem, viņa ir pavadījusi asarās un lūgšanās un šorīt mirusi kā svētā.

—            Vēl, hercog Aleksandr, viens upuris, kurš pie debesu troņa sauc pēc atriebšanas. Lai Dievs dod, ka tas būtu pēdējais!

Sirmgalvis pārmeta krusta zīmi un pakratīja galvu, it kā gribētu aizdzit šīs domas par citu likteni un nodarboties ar savējo; tad, vērsdamies pie Mateo, viņš atvieglotā balsī un gandrīz vai smaidīdams uzprasīja:

—   Nu, kas ir, Mateo, vai tu redzēji manu māsu?

—   Jā, Ekselence.

—   Nu tad saki drīzāk, ko viņa tev teica… Vai mana meita ir drošībā?

—   Viņa tā vismaz domā…

—   Kā, viņa domā?

—            Kā Jūsu Ekselence nojauta, viņa nav varējusi paturēt sinjorīnu Luīžu pie sevis; kad, jūs satiksities, viņa jums par to tuvāk pastāstīs.

—   Un Luīza?

—           Ir paslēpta šinī pašā laukumā, kādā mazā mājiņā, kur tā dzīvo kopā ar veco Asuntu un kur jūsu māsa aiz bailēm, ka viņu neizseko, jau piecpadsmit dienas nav uzdrošinājusies ierasties?

—           Un kur ir šī mazā mājiņa? — jautāja Fīlips Stroci, būdams acīmredzami uztraukts.

—   Tā atrodas starp Fogna un Dilūvio ielām.

—    Fogna un Dilūvio ielām! — iesaucās sirmgalvis, atcerēdamies, ka tieši tā bija mazā mājiņa, kurā pirms pusstundas bija iegājis jaunais cilvēks.

—   Tu maldies, Mateo… tā nevar būt īstā adrese, ko tev ir iedevusi mana māsa.

—    Piedošanu, monsieur, tieši šo adresi man iedeva sinjora Kaponi; un baidīdamās, ka es to varētu aizmirst, viņa man to deva abējādi — mutiski un rakstiski.

—    Un mana meita tur dzīvo viena pati? — jautāja sirmgalvis, slaucīdams sviedrus no pieres.

—   Viena pati kopā ar veco Asuntu.

—   Un pie viņas nav nevienas citas sievietes?

—   Nevienas citas.

—   Ak, mans Dievs!

Un juzdams, ka viņam kājas ļogās, vecais pieķērās pie akas dzelzs margām.

—   Dievs augstais, kas jums notika?..

—   Kas juma kait, monsieur Filip?

Šis jautājums lika sirmgalvim atjēgties.

—    Nekas, — viņš teica, — nekas, Mateo… mazs reibonis. Ej un uzgaidi mani Svētā Marka laukumā, pretī dominikāņu klosterim; pēc stundas ceturkšņa es būšu tur.

—    Bet, Ekselence… — gribēja iebilst vecais kalps, kurš noprata, ka viņa kungam ir kas neparasts padomā.

—    Ej, Mateo, ej!.. — atkārtoja Stroci; un viņa balsī bija tik daudz sāpju, ka Mateo aizgāja, vairs neuzdrošinādamies bilst ne vārda.

Kā fantoms — slīdošiem un klusiem soļiem — Fīlips Stroci tagad devās uz mazo mājiņu, cieši apņēmies ielauzt durvis, ja tās netiktu atdarītas. Bet tieši tai brīdī, kad viņš jau izstiepa roku pēc āmura, durvis kā uz burvja mājienu pagriezās savās eņģēs un kāds cilvēks maskā parādījās uz sliekšņa.

Pirms šis cilvēks paguva atkāpties, Fīlips Stroci bija to sagrābis aiz apkakles un viņu starpā norisinājās sekojošs dialogs:

—   Ko tu gribi? — jautāja maska.

—   Kas tu tāds esi? — atjautāja sirmgalvis.

—   Kāda tev tur daļa? — atbildēja maskotais, pūlēdamies izrauties no sirmgalvja dzelzs pirkstiem.

Bet tas ar spēcīgu rāvienu ievilka viņu sānielā.

—   Man ir tāda daļa, ka es uz vietas to vēlos zināt…

Un ar lik ātru kustību, ka viņa pretinieks nepaspēja to ne paredzēt, ne atvairīt, viņš norāva tam masku.

It kā atbalstīdams apvainotā tēva vēlēšanos, mēness šai brīdī izlīda mākoņu spraugā, apgaismodams Santa Kroče laukumu.

Tagad sirmgalvis un jaunais cilvēks viens otru pazina un abi izgrūda pārsteiguma kliedzienu.

—   Fīlip Stroci! — iesaucās jauneklis.

—   Lorencīno! — izsaucās sirmgalvis.

—    Filip Stroci! — atkārtoja jauneklis, nespēdams apslēpt bailes, kas bija dzirdamas viņa balsī. — Nelaimīgais! Ko tu meklē še, Florencē?.. Vai tu nezini, ka par tavu galvu ir izsolīti desmit tūkstoši florīnu?..

—    Es esmu nācis prasīt hercogam norēķinus par Florences brīvību, bet no tevis — par manas meitas godu…

—    Mīļo tēvoc, ja tu būtu ieradies tikai šīs pēdējās lietas dēļ, tad tā būtu pavisam viegli nokārtojama, jo tavas meitas gods ir tik pat neskarts, kā tad, ja māte būtu to glabājusi sava kapa dibenā.

—     Kā? Lorencīno iznāk pulkstens divos naktī no manas meitas dzīvokļa un apgalvo, ka mana meita ir vēl sava tēva cienīga!.. Lorencīno melo!

—    Ak, nabaga vecais vīrs, kam trimda un nedienas ir novājinājušas atmiņu! — iesaucās jaunais cilvēks, pie kam viņa balsī bija saklausāmas savādas zobgalīgas skumjas. — Bet tu, Stroci, esi aizmirsis vienu, proti, ka tu esi apprecējis Jūliju Sodarini, manas mātes māsu; ka Luīza un es bijām nolemti viens otram un ka tava sieva, kamēr šī svētā vēl dzīvoja, nekad netaisīja nekādu izšķirību starp mani un abiem taviem dēliem Tomasu un Pjēru. Kas tur ko brīnīties, ka es joprojām mīlu Luīžu un ka Luīza mīl mani, kad tu pats esi piekritis mūsu mīlai?

Stroci domīgi noglaudīja pieri.

—    Tas tiesa, — viņš nomurmināja, — es to biju piemirsis; bet, mazliet papūloties, es atceros visu… visu, tu vari būt mierīgs. Lūk, nupat es atceros… Klausies… Jā gan, tu esi manas māsas dēls; es un mana sieva tikām nolēmuši jūs vienu otram; mēs netaisījām nekādu izšķirību starp tevi un mūsu abiem pārējiem bērniem.

Nu, tad zini, Lorencīno, solītais laiks ir pienācis; tev ir divdesmit pieci, bet Luīzai sešpadsmit gadu. Es esmu vajāts un bēglis, viņa ir atstāta un viena; vajag kādu, kas to mīlētu kā tēvs un laulāts draugs. Viņa ir vienīgā manta, ko tirāns man, trimdiniekam, nav vēl atņēmis; vienīgais eņģelis, kas par mani virs zemes vēl aizlūdz ir viņa… Un šo eņģeli, manu vienīgo mantu, manu cerību es, nabaga trimdinieks, atdodu tev, Lorencīno… Ņem manu meitu, dari to laimīgu, un lai cik liela ir šā nama dārguma vērtība, es tomēr vēl arvien uzskatīšu sevi par tavu parādnieku.

Kamēr sirmgalvis runāja, Lorencīno viņā klausījās ar pieaugošu nemieru. Bet kad Fīlips Stroci tam piedāvāja savas meitas roku, viņš grīļodamies atkāpās, atspiezdamies pret kādu balkona kolonnu. Beidzot, kad sirmgalvis apklusa, arī viņš brīdi cieta klusu, it kā vārdi, ko viņš gribēja teikt, būtu iesprūduši tam kaklā. Tad viņš apspiestā balsī atbildēja:

—    Tu pats Stroci it labi zini, ka tas, ko tu man piesoli, kādreiz bija iespējams un varbūt būs reiz atkal iespējams nākotnē, bet pašreiz tas nav īstenojams.

—    O, es jau iepriekš zināju, kāda būs tava atbilde, Lorencīno!.. Bet saki, kāpēc tas nav iespējams, saki?.. Dievs, lūk, dod man pacietību tevi uzklausīt un es klausos…

—     Nu, labi, kā tu vari gribēt, lai es, hercoga Aleksandra mīlulis, es, viņa uzticības persona un hercoga Aleksandra draugs apprecētu tieši tā vīra meitu, kurš trīs gadus ved pret hercogu atklātu cīņu; kurš sešus gadus, kamēr hercogs ir uzkāpis tronī, jau divas reizes ir mēģinājis viņu nogalināt un kurš, kaut gan izraidīts no Florences, kur par viņa galvu izsolīta liela summa, ir šovakar atgriezies, lai atkal izdarītu kaut kādu tamlīdzīgu neprātību… Jo, saproti labi, Fīlip, es saucu par neprātu katru sazvērestību, kas neizdodas; bet ja tā izdotos, es to sauktu par gudrību. Precēt tavu meitu! Precēt Luīžu Stroci!.. Tad jau man vajadzētu būt prātā jukušam.

—   Ak, Dievs, ak, Dievs! — iesaucās sirmgalvis, — ko tu man vēl liksi piedzīvot?.. Un tomēr iešu līdz galam… Lorencīno, tu nupat pieminēji manu atmiņu un redzēji, ka tā man nav zudusi, bet atļauj, ka es drusku pamodinu arī tavējo.

—   Stroci, Stroci, es tevi brīdinu, ka esmu daudz ko aizmirsis.

—    O, — iesaucās sirmgalvis, — ir daudz kas tāds, ko tev vajadzēto atcerēties: tie ir padomi, ko tev deva tavs tēvs; tie ir solījumi, ko tu devi savai dzimtenei…

—   Turpini vien, Filip, — teica jaunais cilvēks, - es tev tūdaļ atbildēšu.

—    Lorenco, — atsāka vecais, — vai tiešām būtu varējusi notikt tik liela pārmaiņa, ka tevī būtu zudis tas viss, kas tevī kādreiz bija, kā tagadne tik ātri būtu iznīcinājusi pagātnes solījumus? Vai tas var būt, ka Savonarolas dedzīgais piekritējs būtu kļuvis par šā Mediči bastarda lišķi.

—    Turpini, turpini, — teica Lorencīno, — es atzīmēju katru tavu vārdu, lai uz tiem varētu atbildēt.

—    Vai tas ir iespējams, — turpināja Stroci, — ka tas, kurš deviņpadsmit gadu vecumā tēloja Brutu republikas traģēdijā, piecus gadus vēlāk Nērona galmā tēlo Narcišu…

—   Vai Otomu…

—   Nē, tas nav iespējams, tas nevar' būt!

—    Jā, Filip, — rūgti izsaucās jaunais cilvēks, — tas viss ir taisniba. Bet ja nu reiz par to ir runa, tad atjauj, ka ari es tev atgādinu pagātni… Kas apspieda Florenci? Klements VII. Kas piedāvājās jums divas reizes nogalināt Klementu VII, kaut ari viņš bija pāvests un mans protektors, kā viņš pats mēdza teikt? Es… Bet kas mani noraidīja, teikdams: „Dari, bet nozieguma sekas jāuzņemas tev pašam." Tas bijāt jūs!.. Kad Florence tika aplenkta un ieņemta padevās; kad visi atzina, ka tikai vienīgi kāds no Mediči var tajā valdīt, kurš bija tas, kas jums teica: „Es esmu Pjēra Fransuā Mediči dēls, divkārtējs Laurensa radinieks, Koma brālis un Marijas Sadarīni dēls; mana māte ir pazīstama kā ļoti gudra un apdomīga sieviete, un es zvēru pie sava godavārda, ka atkal nodibināšu republiku; kas to teica jums?.. Es!.. Un, goda vārds, es to arī būtu izdarījis. Bet nē. Jums labāk patika kādas maurietes dēls, kādas dzimtas vecākā nozarojuma bastards; bet kad es saku — vecākā nozarojuma, tad jūs paši nezināt un viņa māte nezina ne tik - kā dēls viņ? ir… Vai viņa tēvs ir Urbinās hercogs Laurenss, vai Klements VII, vai vienkāršs mūļu dzinējs. Bet jums visiem viņš šķita labāks, jūs to izvēlējāt, godinājāt, un tu, Stroci, biji pirmais, kas to darīja. Bet mani jūs atstājāt, mani, kuram jūs nekā nevarējāt pārmest.

Lorencīno ar rūgtumu brīdi noskatījās uz Filipu Stroci un tad turpināja:

—   Tā kā es augumā biju trausls un sievišķīgs, jūs mani saucāt, vieni par Lorencīno, otri par Lorencačo. Jūs teicāt, ka es visriebīgākajā kārtā esot pielīdis pāvestam Klemantam VII, un, nespēdami mani apmelot, jūs par mani izplatījāt visādas tenkas. Lai jūs sanāktu naidā ar hercogu Aleksandru, vajadzēja nocirst galvas pirmajam gonfalonēram Karduči, Bernardam Kastiljone un vēl četriem citiem maģistriem; otram gonfalonēram Rafaēlam Džirolami vajadzēja tikt ieslodzītam Pizas cietoksnī, kur to noindēja; sludinātāju Benuā Forāno vajadzēja izdot Klementam VII, kurš viņu ieslēdza Svētā Eņģeļa cietoksnī un nomērdēja badā.

Brālis Cakarijs, kuram, pārģērbjoties par zemnieku, bija laimējies izbēgt, nomira Perūzā, bet kādā nāvē, to nezina neviens.

Simts piecdesmit viscienīgāko pilsoņu tika izraidīti un divpadsmit citiem, starp kuriem biji arī tu, tika uzdots pārorganizēt Florences satversmi, ja par republiku vairs nevarēja būt runas!

Šai divpadsmit vīru komitejai vajadzēja atcelt tiesas un pārvaldes gonfalonēronus un uz visiem laikiem noliegt atjaunot līdzšinējo maģistratūru, kas ar tādu spožumu bija valdījusi divus gadu simteņus.

Jaunais hercogs pulcināja ap sevi svešus algotņus un iecēla svešzemnieku Aleksandru Vitelli par viņu komandieri, bet nodevēju Gičardini par Boloņas gubernatoru. Saziņā ar pāvestu viņš Itri pilī noindēja savu pirmdzimto, kardinālu Hipolitu Mediči; apprecējis ķeizarisko princesi Austrijas Margeritu, viņš, par spīti šīm laulībām, turpināja savas ārprātīgās orģijas, apkaunodams vissvētākos klosterus un viscienījamākās Florences pilsoņu ģimenes. Tas viss bija vajadzīgs…

Un kad es visu to redzēju, kad es redzēju, ka uz augšu var tikt viszemiskākie lišķi un nelieši, ka ikviens godaprāts un krietna sirds tiek nonievāta, tad es ierados Florencē, kļuvu hercoga galminieks, draugs, vergs un viņa orģiju līdzgaitnieks. Un tā kā man nebija izdevies kļūt pirmajam godā, es kļuvu otrs negodā… Saki, Fīlip, vai tas nav smalks aprēķins?..

—    Lorencīno, Lorencīno!.. Vai tā ir taisnība, ko daži klusu čukst? — iesaucās Stroci, satverdams jaunā cilvēka roku, un par spīti tumsai, meklēdams atbildi viņa acīs.

—   Un ko tad čukst šie daži? — jautāja jauneklis.

—    Ka, līdzīgi pirmajam Brutam, tu izliekoties par plānprātiņu, bet ka tu ik vakaru, tāpat kā viņš, noskūpstot mūsu kopējo māti — zemi, lūgdams, lai tava dzimtene tev piedod šo izlikšanos patiesības labā. Nu, labi, Lorencīno… ja tas tā ir, tad pienācis brīdis nomest masku, tad pienācis brīdis apmainīt nerra zizli pret republikāņa dunci… Lauru vainagi vēl gaida Harmodijus un palmu zari Aristogitonus… Bet ja tu gribi piedalīties lielajos notikumos, kas sagaidāmi, tad tu nedrīksti zaudēt ne mirkli. Rīt vai parīt varbūt būs jau par vēlu. Lorencīno, tev vēl daudz kas jādara, lai tu kļūtu par Lorenco… , -

Labi, es ņemu visu tavu pagātni uz sevi; es tev sagatavošu ceļu uz slavas pilnu nākotni; es tevi uzņemšu mūsējo skaitā un došu tev savu vietu.

Mēs esam trīs simti vīru, kas zvērējuši mirt par Florences brīvību. Stājies mūsu priekšgalā, ved mūs, un es būšu pirmais, kas visiem derēs kā paklausības paraugs!

Lorenco sāka skaļi smiet savu īpato, spalgi metālisko smieklu.

—   Vai zini, Stroci, — viņš teica, — tev nu gan ir lieliskas idejas!.. Es, Lorencīno, izpriecu karalis, jautro dienu un trakulīgo nakšu princis, lai kļūstu par vadoni šai sarežģītajai, īsti romiski tumšajai un drausmajai sazvērestībai, kas ar asins dzeršanu no kopējā kausa un zvērastiem pie dunča smailes atgādina Katalīnas dēku…

Nē, mīļais draugs, nē… Ja jau kādreiz man uznāktu trakums kļūt par sazvērnieku, tad es to nedarītu tik svinīgi un drūmi, bet gan apmēram tā kā Fiesko, tikai bez bruņām, lai es nenoslīktu, ja man gadītos iekrist ūdenī.

Un tad vēl es to darītu tikai tad, ja šī tava lepnā Florences republika pienācīgi atalgotu tos, kas viņai nododas; tikai tad, ja viņa būtu mīloša māte saviem dēliem un uzticīga mīļākā saviem draugiem…

Atēnu sāncense, viņa pat nepateicībā pret saviem labākajiem dēliem ir centusies pārspēt savu antīko līdzinieci… Palūko, saskaitīsim, cik viņa ir aprijusi, pat neaizvērdama rīkli, pār viņai uzticīgajiem upuriem… *

Vispirms jau Paci, kuri, nojauzdami nākotnes draudus, gribēja iznīcināt ļaunumu pašā saknē un kuru jūs ļāvāt pakārt pie Vecās Pils margām…

Tad Savonarola, kristietības Likurgs, kas gribēja uzcelt republiku, salīdzinot ar kuru tā, par ko sapņoja Platons, būtu tikai izvirtības un izlaidības skola, un šo cilvēku jūs ļāvāt sadedzināt uz rātslaukuma…

Beidzot Kastiljonas Danti, šo Grakhu laiku romieti, kas diez kā bija iemaldījies mūsu modernajā gadsimtā, jūs ļāvāt noindēt Itri pilī…

Un tā, lūk, virve, uguns sārts un inde ir atvieglojums, ko jūsu lepnā Florence glabā tiem, kas sevi viņai ziedo!..

Paldies! Nē, nē, Fīlip, labāk neielaisties nekādās sazvērestībās, tici man!

Bet ja tu gribi piedalīties sazvērestībās, tad uzklausi mani: sazvērniekam jābūt vienam, tu nedrīksti teikt ne vārda gan savai naktsmicei, gan savai kreisajai rokai! Sazvērniekam jābūt bez draugiem, bez domu biedriem, un ja vien tu nebūšu tēmējis pārāk augstu, tu varēsi zināmā mērā cerēt, ka tavs plāns izdosies. Tu, Fīlip, man saki, lai es ieņemot tavu vietu, lai stājoties visu jūsu priekšgalā un plūcot sev šā pasākuma viskuplākos laurus… Neprātīgais, vai gribi lai es tev pasaku, kā šī jūsu sazvērestība beigsies?..

Nepaies ne divdesmit četras stundas un jūs visi būsit aiz restēm. Vai nav tiesa, jūs nupat esat ieradušies Florencē? Jūs tik tikko esat spēruši še kāju, jo pirms divi stundām ienācāt pa tās vārtiem… Un, lūk, viens no jums jau ir nokauts, otrs ievainots un jau ir dots rīkojums jūs visus arestēt.

Ak, Stroci, Stroci, uzklausi labu padomu — kādreiz arī bezprātis var tādu dot: steidzies atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru esi nācis, traucies ārā pa vārtiem, kas tevi ir ielaiduši, dodies uz savu Monteredžione pili, aizver vārtus, nolaid režģus, uzvelc savus tiltus un gaidi!..

—   Ko? Ko tu gribi, lai es gaidu?

—     Kā lai es to zinu? Varbūt kādudien, kāduvakar, kādunakt, tieši tad, kad to vismazāk gaidīsi, kāda balss tev pačukstēs vārdus: «Hercogs Aleksandrs ir miris!"

—      Man, Lorenco, šodien spēlē neveicas, — atbildēja Stroci. — No trim lūgumiem, ar kuriem es pie tevis biju nodomājis griezties, divus jau tu esi noraidījis. Bet es ceru, ka vismaz trešo tu uzklausīsi…

—     Ar lielāko prieku, Stroci, ja vien tas nebūs tikpat neprātīgs kā abi iepriekšējie.

—     Un tas būtu, — iesaucās sirmgalvis, izraudams zobenu, — ka tu man tūlīt dotu atbildi uz visiem taviem apvainojumiem un padomiem.

—      Nudien, mīļais draugs, tu noteikti esi traks!.. Duelēties ar mani?.. Ar mani, Lorencīno? Vai tad es maz cīnos, es?.. Tas taču ir izlemts, atzīts un apstiprināts, ka man pat nav spēka pacelt zobenu un ka man paliek nelabi, tiklīdz redzu vienu asins pilienu? Vai tad tu nezini, ka es esmu bāba, gļēvulis?.. Godavārds, es domāju, ka esmu labāk pazīstams, kopš Florence dzied man slavas dziesmas par visu Itāliju un Itālija atkal pa visu pasauli!.. Pateicos, Stroci, vienīgi tu vēl varēji parādīt man šo godu.

—     Tev taisnība, Lorencīno, — izsaucās sirmgalvis, — jā, Lorencīno, tu esi nožēlojams gļēvulis. Jā gan, Lorencīno, tu esi nelga un neesi cienīgs krist no manas rokas… Ej, man vairs nav tev ko lūgt… ej, es no tevis nekā vairs negaidu un paļaujos vienīgi uz Dievu… Vācies!..

—     Lai notiek, — teica Lorencīno, smiedams savu parasto smieklus, — lūk, nu tu reiz runā prātīgi… Ardievu, Stroci!

—  Ardievu!..

Viņš devās projām pa Dilūvio ielu un drīz vien pazuda namu ēnā.

Stroci strauji palūkojās visapkārt, it kā kādu meklētu. Mikele pa to laiku bija beidzis savu lūgšanu un stāvēja uz Fogna ielas stūra.

—   Mikele, Mikele! — iesaucās sirmgalvis.

Mikele tūdaļ bija klāt.

—  Te es esmu, kungs, — viņš teica.

—   Vai redzi to aizejošo cilvēku?.. Tur, lūk, tur… Vai tu viņu redzi?

—  Jā.

—     Nu, tad klausies, ja šis cilvēks rīt no rīta nebūs miris, mēs visi esam pagalam… viņš zina visu…

—  Kā viņu sauc?

—  Lorencīno.

—     Lorencīno!.. — iesaucās Mikele, — Lorencīno, hercoga mīlulis?.. Esiet bez rūpēm, monsieur Fīlip, viņš mirs…

—   Labi… tad ej, un tikai tad rādies manās acīs, kad varēsi teikt: „Viņš ir miris."

Ar rokas mājienu viņš pavēlēja sbiram aiziet, un Mikele uz vietas paklausīja.

• Palicis viens, Stroci, joprojām vēl turēdams rokā kailu zobenu, strauji piesteidzās pie mazās mājiņas un satvēra pie durvīm karājošos āmuru it kā viņš gribētu ieiet.

Bet tad pēkšņi pārdomāja un nepieklauvējis atkāpās murminādams:

—   Nē, ne šonakt… rīt; šonakt es viņu nogalinātu.

Un aiziedams viņš pazuda ielu labirintā starp Santa Kroče un Sieviešu laukumu.

IV

PALACO RIKARDI

Un tagad lasītājam jānokāpj no balkona, kur mēs viņu palūdzām uzkāpt, jānāk mums līdzi uz Larga ielu, kur mēs to palūgsim sekot tā saucamajā Vecā Koma pilī, kas tajos laikos bija pazīstama ar nosaukumu palaco Rikardi.

Bet iepriekš dažos vārdos minēsim šīs lepnās pils cēlāju un pametīsim skatienu uz šo lielo Mediči dzimtu, kas dalījās divos nozarojumos: vecākajā un jaunākajā, no kuriem gan tikai kādi trīs locekļi skaitījās florencieši.

Jūlijs II, kura Mikelandželo rokas marmorā veidotais krūšutēls ar nosaukumu Domātājs, bija hercoga Aleksandra tēvs, bet varbūt tas bija Klements VII vai kāds vienkāršs mūļu dzinējs… Mēs jau teicām, ka pat viņa māte, pazīstama mauru kurtizāne, nezināja sava dēla īsto tēvu.

Hercogs piederēja pie dzimtas vecākā zara. Jaunākā zara reprezentanti bija Lorencīno, ar kuru iepazināmies iepriekšējā nodaļā, un Koms, kas vēlāk kļuva Aleksandra pēcnācējs. Koms I, kuram vēsture ir devusi pievārdu — Florences Tibērijs.

Atstāsim šoreiz pie malas pirmdzimtā tiesības un iesāksim ar Komu. Tādā veidā mums būs ērtāk risināt savu stāstu, kas iepriekšējā nodaļā beidzās ar Lorencīno. Bet vispirms lai sakām dažus vārdus par par palaco Rikardi un tā. cēlāju.

To bija licis celt Koms Vecākais. Sākumā Florence viņu divas reizes izraidīja, bet beigās deva tam goda pilno nosaukumu — Tēvijas glābējs.

Viņa tēvs bija tas pats Žans Mediči, par kuru Makiavelli raksta sekojošo: „Žans Mediči bija pati žēlsirdība. Viņš deva dāvanas ne tik vien tiem, kas tās lūdza, bet viņš centās apmierināt arī to vajadzības, kas pie viņa nemaz nebija griezušies. Viņš vienādi mīlēja visus savus līdzpilsoņus, slavēdams krietnos un līdzjuzdams sliktajiem. Viņš nekad nedzinās pēc goda un tomēr viņam tā bija vairāk nekā jebkuram citam. Nekad viņš neaicināts neieradās pilī, un tomēr katrā svarīgākā gadījumā viņu turp aicināja. Viņš atcerējās cilvēkus viņu trūkumā un palīdzēja tiem panest viņu labklājību. Nekad izšķērdīgajos pārsaimniekošanas laikos viņš nepaķēra savu daļu valsts mantas un pielika savu roku komunālajiem fondiem tikai tādēļ, lai tos palielinātu. Viņš bija laipns pret visiem maģistrātiem, un tā kā debesis viņam bija liegušas tālredzību, bet piešķīrušas viņam daiļrunības dāvanas un, kaut gan pēc pirmā acu uzmetiena viņš likās grūtsirdīgs, tomēr drīz vien varēja pārliecināties, ka viņš ir jautras dabas un sabiedrisks cilvēks.

Šis lielais pilsonis, Laurensa Vecākā un Koma tēvs, divas reizes bija izvēlēts par precīzo, vienreiz par gonfalonjēru, reiz viņš bija viens no desmit stratēģiem, tad sūtnis pie Ungarijas karaļa Vladislava, pie pāvesta Aleksandra V un pie Dženovas Republikas valdības. Viņš bija lieliski ticis galā ar visiem tam uzticētajiem uzdevumiem un ar tādu uzmanību un lojalitāti veicis savu augsto misiju, ka viņa iespaids uz augstmaņiem kļuva arvien lielāks un arī tautā viņu popularitāte pieauga, kaut gan šāda piekrišana no abām pusēm ir gaužām reta parādība.

Viņš mira 1428.gada februāra beigās un tika apglabāts Svētā Laurensa bazilikā, kas ir viena no slavenākajām Filipo Bruneleski celtnēm. Šis pats Filipo Bruneleski trīsdesmit gadu vēlāk kļuva nemirstīgs ar Florences katedrāles būvi. Komam un Laurensam šīs bēres izmaksāja trīs tūkstošus zelta florīnu, kas mūsu naudā būtu simts tūkstoši franku un vini to pavadīja uz pēdējo dusas vietu kopā ar saviem astoņdesmit, radiniekiem un visiem ārvalstu sūtņiem, kas tai laikā bija Florencē.

Mēs jau tikām minējuši, bet labākas notikuma izpratnes dēļ turam par vajadzīgu atkārtot, ka, sākot ar šiem abiem Žana dēliem, Mediči nama ģenealoģiskajā kokā iezīmējās tā lielā dalīšanās, kas pašķir ceļu nākamajiem mākslas veicinātājiem un Toskānas valdniekiem.

Vecākais nozarojums, kurš bauda lielu cieņu republikā, sākot ar Komu Vecāko, strauji kāpj uz augšu un tajā sevišķi izceļas Laurenss Lieliskais un hercogs Aleksandrs.

Jaunākai zars novirzās sāņus, gūst slavu kaujas laukos un principātā, un tā redzamākās personas ir Melno Bandu Zans un Koms I.

Koms Vecākais piedzima vienā no tiem laimīgajiem laikmetiem, kad tautā visi tās spēki mostas uz attistas un kad ģeniālam cilvēkam ir dotas visas iespējas tikt pie slavas.

Līdz ar viņu bija sācies Florences Republikas spožākais laikmets. Māksla atdzima visās nozarēs: Bruneleski cēla monumentālas katedrāles; Donatello cirta savas skulptūras, Orkaņja veidoja durvju ailes un Maskačo izgleznoja bazilikas.

Beidzot vēl saimnieciskais uzplaukums, iedams soli solī ar uzplaukumu mākslā, izveidoja no Toskānas, ko iežogoja Lombardija, Baznīcas valsts un Venēcijas Republika, ne tik vien varenāko, bet arī vislaimīgāko zemi visā Itālijā.

Koms jau piedzima ļoti bagāts un šīs savas bagātības viņš vēl pavairoja divkārtīgi, tādā kārtā, būdams tikai vienkāršs pilsonis, viņš bija ieguvis ārkārtīgi lielu iespaidu. Kad viņš nebija pilsētas pārvaldē, viņš to nekad neapkaroja; ja tā rīkojās pareizi, Koms teica: „Tas ir labi"; bet ja pārvalde novirzījās no taisnā ceļa, Koms teica: „Tas ir slikti". Un šī uzslava vai paļa bija ārkārtīgi iespaidīga. Tā iznāca, ka Koms, nebūdams valdības galva, bija vēl lielāks par to: viņš bija valsts cenzors.

No visa teiktā viegli saprotams, ka pār šādu cilvēku pamazām vajadzēja savilkties draudošiem negaisa mākoņiem. Koms to it labi redzēja un dzirdēja ducinām, bet, aizņemts ar saviem lielajiem darbiem, kuros izpaudās viņa lielie projekti, viņš pat nepagrieza galvu uz to pusi, no kurienes atskanēja pirmie draudīgie grāvieni.

Pavisam mierīgi viņš pabeidza Svētā Laurensa kapelas būvi, ko jau bija aizsācis viņa tēvs, turpināja celt dominikāņu mūku Svētā Marka klostera baznīcu, strādāja pie Sanfrediāno klostera un lika jau pamatus tam skaistajam palaco Largo ielā, par. kuru mēs pašreiz runājam.

Beidzot, kad viņa ienaidnieku draudi kļuva jau gluži atklāti, viņš atstāja Florenci un devās uz Mugello, kur bija karājies viņa dzimtas šūpulis. Lai nestāvētu dīkā, viņš tur uzcēla Bosko un Svētā Fransiska klosterus; tad atgriezās pilsētā, lai apskatītu Svētā Krusta tēvu noviciāta kapelas pabeigšanu un Kamaldīlas Eņģeļu klostera būvi.

Bet tiklīdz pret viņu tika pacelts pirmais akmens, tas no jauna atstāja pilsētu, lai dotos pasteidzināt savu Karedži Katalio Fresoti un Trebio villu celšanu. Tad viņš Jeruzālemē nodibināja nabagu svētceļnieku hospitāli un atkal atgriezās Florencē pārliecināties, cik tālu pavirzījušies skaistā palaco jaunbūves darbi uz Larga ielas.

Un šīs milzīgās celtnes izauga kā pēc burvju mājiena — visas vienā laikā, nodarbinādamas neskaitāmus strādnieku barus un arhitektus. Pieci simti tūkstoši ekiju tika tajās ieguldīti, kas, mūsu naudā pārvērtējot, būtu septiņi vai astoņi miljoni franku, un tomēr, par spīti šiem nebeidzamajiem izdevumiem, neviens nevarēja teikt, ka šis greznības dievinātājs pilsonis būtu kļuvis nabagāks.

Tas bija tāpēc, ka Koms patiesi bija bagātāks nekā dažs labs viņa laika karalis. Viņa tēvs Žans bija tam atstājis gandrīz vai četrus miljonus zeltā un sudrabā un astoņus vai desmit miljonus vērtspapīros, un visu šo bagātību viņš pats ar kursa operācijām bija pavairojis gandrīz vai pieckārtīgi. Visdažādākos Eiropas centros viņa vai arī viņa aģentu vārdā strādāja sešpadsmit bankas. Florencē visi skaitījās viņam parādā, jo viņa naudas maks bija atvēris katram.

Tāpēc, lūk, kad viņam beidzot pienāca ilgstoša svešniecības stunda; kad Reno Albici to uz desmit gadiem izraidīja uz Savonnu; kad 1433.g. 3.oktobra naktī viņš līdz ar savu dzimtu un klientiem atstāja Florenci, tad likās, ka no Toskānas galvaspilsētas aizietu viss viņas galms. Nauda, šīs tautas saimnieciskās sadzīves asinis līdz ar viņa aiziešanu, likās, bija gluži izsīkušas; visi viņa pasāktie lielie celtniecības darbi palika nepabeigti: visas šīs villas, palaco, baznīcas, kas tik tikko bija pacēlušās no zemes, citas pusbūvētas, citas gandrīz vai jau gatavas, tagad izskatījās pēc drupām, kas nepārprotami liecināja, ka pilsētai ir uzbrukusi briesmīga nelaime.

Pie pusceltajām būvēm pulcējās strādnieki, prasīdami darbu, un katru dienu šie pūļi kļuva arvien lielāki — izbaduši un draudoši. Bet pa to laiku viņš, būdams uzticīgs saviem principiem visu vadīt pie zelta pavediena, sāka piedzīt parādus no saviem daudzajiem debitoriem, bet to visu tā palēnām, bez draudiem, kā spaidīgos apstākļos nonācis draugs un nevis ka nepielūdzams aizdevējs, kas padzen savas summas. Pie tam viņš apgalvoja, ka vienīgi izraidīšana spiež viņu savus aizdevumus atprasīt un- ka viņš to nemaz nedarītu, ja būtu varējis palikt Florencē un turpināt savus bezgalīgos pasākumus.

Tā kā kredīta atprasīšana daudziem nāca pilnīgi negaidīta, tie vai nu nespēja samaksāt, vai arī atmaksādami izputēja, tā kā nemiers no strādniekiem* pārsviedās arī uz pilsoņu aprindām.

Pēc piecpadsmit "trimdas gadiem Koms tika aicināts atpakaļ, jo ar politiska apsvēruma starpniecību pie varas bija nākusi demokrātija. Bet pateicoties savam stāvoklim un bagātībai, trimdinieks triumfators stāvēja pārāk augstu pāri visiem tiem, kas viņu bija izvēlējuši un nedomāja raudzīties uz tiem kā uz pilsoņiem, kur nu vēl, kā uz sev līdzīgiem.

Sākot ar Koma atgriešanos Florencē, kas līdz šim vienmēr bija piederējusi pati sev, tā kļuva par viņa dzimtas īpašumu; trīs reizes padzīta, tā atkal trīs reizes atgriezās, atnezdama pilsētai pēc pirmās padzīšanas zelta ķēdes, pēc otrās — sudraba, bet pēc trešās — dzelzs važas.

Koms tika saņemts ar svinībām un uguņošanu, un jau pirmajā atgriešanās dienā viņš atkal ķērās pie savām būvēm, tirdzniecības un biržas spekulācijām, atstādams izrēķināšanos ar pretiniekiem savu piekritēju rokās. Sākās ilgas vajāšanas un bezgalīgi nāvessodi, kuros Komam šķietami nebija ne mazākās līdzdalības.

Viens no viņa draugiem, kurš bija nojaulis to vīru, kura roka slepeni iedarbina bendes cirvi, kādudien ieradās pie viņa, lai tam pateiktu, ka, šādā veidā turpinādams, viņš drīz vien iznīcinās visus pilsētas iedzīvotājus. Viņš sastapa Komu tā birojā, sēžam pie kāda tirdznieciska aprēķina. Koms pacēla galvu un, nenolicis spalvu, ko viņš turēja rokā, ar dīvainu smaidu noskatījies, teica:

—    Es labāk gribu iznīcināt šīs pilsētas iedzīvotājus, nekā to vēlreiz zaudēt.

Un nelokāmais metemātiķis atkal pievērsās saviem skaitļiem.

Tā, lūk, tuvodamies mūža galam, viņš bija kļuvis bagāts, varens un godāts, bet Dieva rīkste bija to situsi viņa ģimenes dzīvē. Viņam bija vairāki bērni, no kuriem tikai viens bija palicis pie dzīvības. Un kad beidzot to salauztu un nespēcīgu nēsāja apkārt pa bezgalīgajām zālēm, lai viņš aplūkotu freskas un rotājumus, tas, galvu kratīdams, skumji teica:

—   Ak vai, šī mītne ir pārāk liela tik mazai ģimenei!

Un tiešām — kā visu savu bagātību, savas varas un sava vārda vienīgo mantinieku viņš atstāja Pēteri Mediči, kas atrazdamies vidū starp Komu — Tēvijas Glābēju un Laurensu Lielisko dabūja pievārdu Pēteris Rcimatiķis.

Šo palaco Rikardi, no Konstantinopoles padzīto grieķu zinātnieku patversmi, renesanses laika mākslu šūpuli un tā laika Kriskas akadēmijas sēžu vietu, pēc Pētera Reimatiķa apdzīvoja Laurenss Lieliskais, kas tur apmetās pēc Paci sazvērestības, kurā tas tikai ar mokām bija izglābies. Viņš savukārt novēlēja to līdz ar visiem milzīgajiem dārgakmeņu krājumiem, antīkajām kamejām, greznajiem ieročiem un oriģinālmanus- kriptiem kādam citam Pēterim, kas nesaucās vis Pēteris Rcimatiķis, bet gan Pēteris Nelga, Pēteris Vientiesis, Pēteris Trakais.

Tas bija tas pats, kurš atvēra Florences vārtus Kārlim VIII un kurš izdeva tam Sarzanas, Pietra Santas, Pizas, Libra Fatas un Livorno atslēgas un piespieda republiku samaksāt tam divsimt tūkstošus florīnu.

Beidzot milzīgais stumbrs bija izdzinis tik varenus zarus, ka tā spēks sāka nīkt. Un tiešām, kad nomira Katrīnas Mediči tēvs Laurenss II, no Koma Vecākā pēcnācējiem vēl bija palicis tikai Jūlija II nelikumīgais dēls, kardināls Hipolits, kas tika noindēts Itrī pilī. Tad Jūlijs, kurš kļuva Klements VII un kura nelikumīgo tēvu Juliānu Vecāko Paci nogalināja Ziedubagātās Dievmātes katedrālē; un beidzot Juliāna vai Klementa, vai kāda vienkārša mūļu dzinēja bastards hercogs Aleksandrs, kurš dabūja Toskānas hercoga vārdu un ar kuru mēs iepazināmies kādā viņam parastā nakts dēkā uz Santa Kroce laukuma.

Kā viņš bija kļuvis par valdnieku, to mēs tūdaļ.gribam paskaidrot.

Tiklīdz Klements VII bija uzkāpis pāvesta tronī, viņa skatiens tūdaļ pievērsās abiem viņa brāļadēliem — Hipolitam un Aleksandram, un tas bija jo dabīgāk tāpēc, ka pēdējais, kas atklātībā tika atzīts par Laurensa II dēlu, patiesībā bija Klementa VII dēls vēl no tiem laikiem, kad viņa tēvs bija tikai vienkāršs Rodosas bruņinieks.

Tāpēc viņš pirmām kārtām izmantoja visu savu iespaidu, lai vecākā nozarojuma nelikumīgajiem pēcnācējiem saglabātu to izcilo stāvokli, kādu Mediči nams Florencē arvien bija ieņēmis.

Tikai Klements VII sev par nelaimi bija sabiedrojies ar Franciju; sekas bija tās, ka spāniešu Burbonu konetabla vadībā izlaupīja Romu un saņēma pašu pāvestu gūstā. Bet Klements VII zināja izpalīdzēties. Viņš pārdeva septiņas sarkanas cepures, izdalīja pieciem kardināliem ienesīgas vietas un tā sadabūja vajadzīgo izpirkšanas naudu.

Ievērojot dotās garantijas, Klementu bija atstājuši puslīdz brīvībā; pāvests izmantoja šo apstākli, lai, pārģērbjoties par zemnieku, izkļūtu no Romas un aizbēgtu uz Orvieti.

Un tā, lūk, fiorenciešiem, kas jau trešo reizi bija padzinuši Mediči, likās, ka tie var būt pilnīgi mierīgi, jo pāvests bija aizbēdzis un Kārlis V varēja svinēt uzvaru.

Bet kopīgās intereses var atkal tuvināt tos, ko ir šķīrušas kopīgas intereses. 1519.gadā Kārlis V bija ticis ievēlēts par ķeizaru, bet pāvests to vēl nebija kronējis. Un tomēr šis svinīgais akts tajā laikā, kad baznīcu šķēla Luters, Cvingli un Indriķis III, bija ārkārtīgi no svara viņa Katoliskās Majestātes projektu īstenošanai. Un tā, lūk, starp kroni un tiāru tika panākta vienošanās, ka Klements VII svaidīs ķeizaru, bet ķeizars iekaros viņam Florenci. Kad Florence būtu ieņemta, tajā par hercogu ieceltu bastardu Aleksandru, kurš tad apprecētu ķeizara nelikumīgo meitu Austrijas Margarētu. Par seši miljoni iedzīvotāju interesēm, protams, nebija runas. Ko gan nozīmē tautas intereses, kad runa ir par pāvesta un ķeizara nelikumīgajiem bērniem?

Viss tika izdarīts, kā bija norunāts: Kārlis V ieņēma Florenci, iecēla tur par hercogu Aleksandru, bet 1535.gada 28.februārī apprecināja viņu ar savu meitu.

Laikā, kad norisinās mūsu stāsts, hercogs Florencē jau valdīja piecus gadus, bet kā viņš valdīja, to mēs jau redzējām.

Viņa lielais protežētājs pāvests Klements VII bija miris jau pirms diviem gadiem.

Mēs jau pieminējām, ka vienlaikus ar vecākā Mediči nama locekļiem vēl dzīvoja divi jaunākā nozarojuma pārstāvji.

Šie divi bija Lorencīno un Koms.

Komam bija septiņpadsmit gadu un viņš bija Melno Bandu Žana dēls.

Vispirms dažus vārdus par šo Melno Bandu Žanu, kas bija viens no slavenākajiem Itālijas kondotjēriem.

Tas bija Milānas hercogs Galeas meitas Katrīnas un kāda otra Žana Mediči dēls. Viņa tēvs nomira jauns, bet māte, palikusi atraitne savos labākajos gados, pārdēvēja zēnu, kas saucās Ludviķis, par Žanu, lai, cik nu tas bija iespējams, dēlā atdzīvinātu sava mirušā vīra piemiņu. Bet drīz vien viņas bažas par dievināto puisēnu pieauga tādā mērā, ka viņa to apģērba par meiteni; un, tāpat kā Tēti bija slēpuši Ahileju Deidamijas galmā, viņa to paslēpa Annalēnas klosterī.

Bet ne dieviete, ne māte nespēja piekrāpt likteni: abiem zēniem bija lemts kļūt par varoņiem un mirt jaunībā.

Kad zēnam bija divpadsmit gadu, viņš tika izņemts no klostera. Katrs viņa vārds un žests atsedza viņa drēbēs paslēptos melus. Viņš atgriezās savas mātes mājā un Lombardijā sāka pirmās ieroču gaitas, pie tam tik sekmīgi, ka driz vien dabūja pievārdu Neuzvaramais. Pateicoties savai slavai, viņš driz kļuva par Republikas kapteini.

Reiz, atgriežoties Lombardijā kā Francijas karaļa sabiedrotās līgas kapteinis, viņš pie Burgo Forte cietokšņa ar falkonetes šāvienu tika ievainots virs ceļgala, un pie tam tik smagi, ka viņam vajadzēja nogriezt gurnu.

Tā kā bija jau nakts, Žans negribēja, ka cits kāds rādītu ķirurgiem lāpu, viņš pats to turēja visu operācijas laiku un ne reizi viņa roka neiedrebējās tik stipri, ka liesma sāktu trīsēt. Vai nu ievainojums bija pārāk grūts, vai operācija bija slikti izdevusies, bet pēc divām dienām Žans Mediči deviņpadsmit gadu vecumā mira.

Kareivji viņu tik ļoti mīlēja, ka pēc tā nāves apvilka sēras un zvērēja, ka mūžīgi nēsās šīs krāsas. Tā cēlās vārds Melno Bandu Žans, kādā viņu vēlāk sauca.

Viņa dēls Koms tika uzaudzināts ne tik vien tālu no visas politiskās dzīves, bet arī tālu no pilsētas. Viņš dzīvoja savā Trebio pilī, un viņa mīlošās mātes vienīgās rūpes bija ne ar ko neatgādināt, ka viņas dēls ir pasaulē.

. Bez tam vēl šinī dzimtas nozarojumā bija otrs, vecākais: šis vecākais bija Lorenco, ko mūsu lasītājiem stāsta sākumā stādījām priekšā kā Lorencīno.

Lorenco, Koma brālis, piedzima Florencē 1514.gada 23.martā. Viņa tēvs bija Pjērs Fransuā Mediči, bet māte — Marija Sodarīni, kuras vārdu jau esam minējuši.

Puisēns bija nepilnus deviņus gadus vecs, kad nomira viņa tēvs. Jau ilgu laiku nāve bija sākusi apciemot šo dzimtu visai agri. Pirmā audzināšana notika mātes uzraudzībā, bet tad, sākot ar divpadsmito dzīvības gadu, viņš stājās sava tēvoča Fīlipa Stroci aizbildniecībā.

Tur arī izveidojās viņa savādais raksturs, kurā bija sajaucies kopā viss — zobgalība, nenoteiktība, nemiers, bezdievība, godkārība, alkas, pazemība un augstprātība. Līdz. astoņpadsmitajam dzīvības gadam viņa labākie draugi nekad to nebija redzējuši divas reizes no vietas rādām vienu un to pašu seju. Tomēr laiku pa laikam šinī pretešķību pilnajā raksturā uzliesmoja kaislas slavas alkas, kas bija jo vairāk negaidītas tāpēc, ka nāca no tik trausla un sievišķīga ķermeņa, kā visi viņu saukāja par Lorencīno.

Vistuvākie cilvēki nekad nebija redzējuši viņu raudam vai smejamies, jo viņš vienmēr prata tikai lādēt vai zoboties. Tādos brīžos arī viņa seja, kas bija drīzāk sievišķīga nekā skaista, jo viņš bija sērīga izskata tumšmatis, pieņēma tik atbaidošu izteiksmi, ka lai arī cik ātri pārejoša bija viņa jūtu lēkme, kas kā zibens pavīdēja tā sejā, — pat visdrošsirdīgākajiem kļuva baigi.

Kad viņš palika piecpadsmit gadus vecs, to neizprotamā kārtā iemīlēja ~ Klements VII, kas viņu bija ataicinājis uz Romu. Tas bija tai pašā laikā, kad viņš florenciešiem bija piedāvājies nogalināt pāvestu. Tos šis pusaudža piedāvājums tik ļoti nobiedēja, ka viņi no tā atteicās.

Tad viņš bija atgriezies Florencē, kur ar tādu veiklību un pazemību sāka pieglaimoties hercogam Aleksandram, ka drīz vien kļuva ne tik vien viņa draugs, bet arī vienīgais draugs. Un visu to viņš darīja tikai tāpēc, ka bija ieņēmies prātā — par ko viņu bieži izsmēja — uzrakstīt traģēdiju „Bruts", kuru tas dažas reizes arī bija licis iestudēt.

No otras puses hercogs Aleksandrs viņam pilnīgi uzticējās, ko vislabāk pierāda tas, ka Lorenco bija kļuvis par savedēju visās viņa mīlas intrigās.

Lai kādas bija hercoga iegribas — vai tās sniedzās visaugstāk, vai nolaidās viszemāk, vai viņš sekoja kādai ielas staigulei, vai ielauzās kāda klostera mītnē, vai viņa iekāres priekšmets bija kāda neuzticīga laulāta sieva, vai nevainīga jauna meitene, Lorenco uzņēmās visu, Lorenco visu noveda pie laba gala. Pēc hercoga viņš bija otrs varenākais un visvairāk ienīstais cilvēks Florencē.

Tāpēc arī mūsu lasītāji, kas sekoja mums šinī vēstures ekskursijā, nebrīnīsies, ja dodoties uz hercoga pili, tie sastaps vienā istabā Aleksandru Mediči un viņa mīluli Lorencīno.

v

UNGĀRA AIZDOMAS

Un, patiesi, hercogs, kurš vakar, pirms atgriešanās pilī, bija šķīries no Lorenco, tiklīdz atausa rīts, nevarēja vairs ilgāk iztikt bez sava dubultnieka un bija aizsūtījis ungāru to sameklēt. Kā jau parasti Lorencīno bija pasteidzies paklausīt hercoga pavēlei, piekodinādams aizsūtīt pēc viņa, tiklīdz ierastos daži komedianti, kurus tas bija uzaicinājis pie sevis.

Vispār hercoga draudzība pret Lorencīno bija tik liela, ka viņš negribēja ļaut jaunajam cilvēkam dzīvot no viņa šķirti un tāpēc bija iekārtojis tam kādu viņa pilij līdzās esošo namu, kas atradās tur, kur tagad stāv palaco Rikardi zirgu staļļi. Aleksandrs pat gribēja likt izlauzt durvis, kas tieši savienotu hercoga telpas ar Lorencīno dzīvokli. Tikai Lorencīno pret to bija noteikti uzstājies, teikdams, ka ja izlauzīs durvis, hercogs vienmēr būšot viņa pusē un tā neļaušot viņam ne brīdi vaļas. Hercogs viņam bija pārmetis nepateicību un beidzot tomēr piekāpies, kā viņš parasti piekāpās visām savām favorīta kaprīzēm.

Lorencīno atrada hercogu paukojamies ar viņa jauno ieroču meistaru, kuru tas bija ataicinājis no Neapoles. Hercogs bija sajūsmā par jaunā skolotāja mākslu, un tā kā Lorencīno no tiem laikiem, kad viņš vēl saucās Lorenco, bija saglabājis zināmu reputāciju kā lietpratējs zobenu cīņā, hercogs bija gribējis iespiest tam rokā savu rapieri. Bet Lorencīno no tā bija noteikti atteicies, aizrādīdams, ka visi tamlīdzīgi vingrinājumi viņu nogurdinot.

Nogūlies uz kādas kušetes, viņš bija licis atnest sev biskvītus un pudeli heresa. Grauzdams cepumus un palēnām tukšodams pudeli, viņš aplaudēja un kritizēja vienu vai otru cirtienu kā lietpratējs mākslā, kuru pats nepiekopj.

Kad stunda bija beigusies, hercogs atlaida savu jauno skolotāju un piegāja pie Lorenco, kurš kavēja sev laiku, caururbdams zelta sekīnas. Šim nolūkam viņš lietoja mazu, smailu, uzasinātu dāmu duncīti, kura lieliskais ārdējums ļāva tam parādīt visu viņa veiklību, pat spēku, ja vien nebūtu smieklīgi attiecināt šo vārdu uz vārgulīgo Lorenco, bet fakts ir tas, ka viņš caururba divus vai trīs naudas gabalus uzreiz.

—   Pie velna, ko tu še dari? — jautāja hercogs, kad bija brīdi noskatījies viņa rotaļā.

—   Jūs jau redzat, Augstība, es tāpat kā jūs vingrinos ieroču mākslā.

—   Kā! Ieroču mākslā?

—   Bez šaubām, šie ir mani ieroči. Šis mazais duncītis ir mans zobens. Vai jūs domājat, ka tai dienā, kad man kāds aizdos dusmas, es muļķīgā kārtā iešu ar viņu meklēt strīdu un nolikšu to sava zobena galā, pats stādamies pretī viņa ierocim?.. Nē, mans princi, tāds muļķis es neesmu. Ja jau kādam ir tā nelaime būt par hercoga Aleksandra favorītu, tad arī viņam vajag izmantot visus labumus, ko šis stāvoklis dod. Es savu vīru nogaidīšu vārtu vidū un tad ietriekšu šo viņam kaklā!.. Apskaties, Augstība, manu mazo duncīti, vai tas nav glīts?

Hercogs paņēma dunci un to apskatīja. Tas patiesi bija lieliska kaluma un viņš ar lietpratēja skatienu pētīja tā rokturi.

—   O, — teica Lorenco, — tas nav rokturis, ko jums vajag apbrīnot, tas ir asmens… Redzat, noārdēts kā adata un stiprs kā mūsu ienaidnieka karaļa Franciska I ar abām rokām cilājamais zobens.

—   Un kur tu nopirki šo meistardarbu? — jautāja hercogs.

—   Nopirku? Vai tad šādas lietiņas maz pērk? — atjautāja Lorenco. — Tas ir mans brālēns Melno Bandu Koms, kas man to uzdāvināja" Iedomājies, šis nabaga bērns savā Trebijas pilī tik ļoti garlaikojies, ka ir sācis nodarboties ar ķīmiju; viņš ir izgudrojis paņēmienu, kā noindēt kaķus un noārdēt tēraudu. Ar viņa indi kaķi nobeidzas piecās sekundēs un ar viņa tēraudu var griezt porfiru. Vai varat uzminēt, ko es pēdējā apciemojumā pie viņa sastapu? Benvenuto Čellinī, to pašu, kurš atteicās strādāt jūsu labā. Šis velna vīrs bija tur un lielījās, ka tas esot bijis viņš, kas ar musketes šāvienu nogalinājis Burbonu konetablu. Viņš šo dunci bija atnesis Komam un Koms to atdeva man. Lūk, tāpēc es to jums nepiesolu: jo kas kuram dāvāts, pie tā tas arī paliek… Bez tam mans mazais duncītis ir man pašam vajadzīgs… man arī kāds ir jānodur!..

—  Tu būtu muļķis, ja pats uzņemtos šīs pūles, saki man, kas tas tāds ir, un es tevi no viņa atsvabināšu.

—   Ah, cik jūs esat delikāts atriebības lietās, monsieurl Jūs mani no tā atsvabināsit ar kāda sbira palīdzību, vai nav tā? Ko jūs gan domājat! Vai tad jūs to prieku — atriebties pašam ar savu roku — uzskatāt par nevērtīgu? Vai nav patīkami izjust, ka šāds smalks, labi ārdēts asmens ielien kādam sānos un ar savu smalko tērauda mēli aplaiza jūsu ienaidnieka sirdi? Piemēram, vai jums pašam pagājušajā naktī nebija vairāk prieka nodurt marķīzu Cibo ar šo pamatīgo dūrienu, kas ir tam izgājis cauri abām plaušām, nekā kad jūs būtu nosūtījis tam uz kakla Džakopo, kas vienkārši būtu pārgriezis rīkli, vai ungāru, kas muļķīgi būtu uzšķērdis vēderu.

—  Velns lai parauj, tu man liec pārdomāt. Vai tu arī zini, ka otrs nav beigts?

—   Tā.

—    Nē! Viņa asiņainās pēdas veda no Cibo mājas līdz Bernardo Korsīni namam, kur viņš arī tika arestēts, un līdz ar viņu apcietināja Korsīnī, ko nebija grūti izdarīt.

—   Un kas tas tāds bija?

—   Selvadžo Aldobrandinī. Nudien, šis Mauricio, Astoņu uzraugu priekšnieks ir patiesi veikls zellis… Vai ne tā, mīlulīt?

—  Jā, bet šis veiklais zellis bez šaubām būs pateicis jums vēl kaut ko?

—   Es viņam vairāk nekā neprasīju.

—    Vai patiesi? Nu, lieliski! It kā policijas priekšniekam vajadzētu atbildēt tikai to, ko viņam prasa! Tātad viņš domā, ka tikai marķīzs Cibo un Selvadžo Aldobrandinī ir atgriezušies Florencē.

—  Jā, tā viņš domā…

—   Un viņš Jūsu Augstībai neviena vārdiņa neieminējās par kādu citu?

—   Nē.

—   Piemēram, vai viņš jums nekā neteica par Fīlipu Stroci?

—   Ak, jā, es viņam tieši prasīju, kur Stroci pašreiz atrodas?

—   Un viņš jums atbildēja?

—   Bez šaubām — policijas priekšnieks vienmēr atbild.

—   Un kur tad atrodas mans dārgais tēvocis?

—   Savā Montē Redžiones cietoksnī.

—   Ak, tā, es redzu, ka esmu savā draugā Maurīcijā vīlies.

—   Kādā ziņā.

—   Es līdz šim domāju, ka viņš ir tikai vientiesis, bet tagad es redzu, ka viņš ir īsts muļķis.

—   Un kas tev liek tā domāt?

—   Viņa izziņas veids.

—   Kā! Fīlips Stroci?

—  Ir atstājis Montē Redžione vakar pulkstens trijos pēc pusdienas.

—   Un kur viņš atrodas tagad?

—   Viņš ir Florencē.

—  Stroci Florencē! — iesaucās hercogs. — Tas nav iespējams!..

—   Fakts nu ir tas, — turpināja Lorencīno savā parastajā zobgalīgajā tonī, — ka šī persona nav pietiekami svarīga, lai uztrauktos par to, vai viņš iet vai nāk, šis kungs ir tikai visu neapmierināto barvedis… Vai viņš nav divas reizes mēģinājis nogalināt Jūsu Augstību? Pirmo reizi viņš piepildīja ar pulveri kādu somu, uz kuras jūs parasti mēdzāt nosēsties, jo viņš bija ticis brīdināts, ka Jūsu Augstība valkā bruņukreklu… Ak, jā, šis jūsu bruņukrekls.

—  Kas ir ar to? Vai tas ir atrasts?

—   Nav iespējams viņu dabūt rokā.

—   Nu, tad vajadzēs uzdot Maurīcijam to sameklēt; viņam nepazudīs nekas, izņemot, varbūt trimdiniekus… Laime vēl, ka es tos atrodu.

—   Pie velna, ko tu te runā?

—  Es saku, monsieur, ka ja jums nebūtu jūsu nabaga Lorencīno, kas par jums vienmēr ir nomodā, nu tad gan notiktu smukas lietas!..

—  Un es, mīlulīt, viņam par tā modrību esmu tik pateicīgs, ka ja mans tronis kļūtu vakants, vienīgi viņš būtu cienīgs tur nosēsties.

—  Monsieur, es gan sev vēlētos tādu troni, uz kura var arī gulēt un nevis tikai sēdēt.

—   Klausies, Lorencīno, — teica hercogs, atdodams viņam mazo duncīti, ar kuru tas visu laiku bija rotaļājies un kuru Lorencīno veikli paķēra un iebāza makstī, — man tev kaut kas ir jāsaka… Es domāju — tu esi mans vienīgais īstais draugs.

—   Es ļoti priecājos, ka varu būt par tevi tādās pašās domās kā jūs, monsieur, — atbildēja jaunais cilvēks.

—  Un ja man vajadzētu kādam uzticēties, — turpināja hercogs, — tad es uzticētos vienīgi tev, bet tam ir vajadzīgs, ka tu man vienlīdz labi kalpotu mīlas lietās un politikā.

—   Un ja es Jūsu Augstībai vienlīdz labi kalpotu mīlā un politikā?

—  Tad tu būtu vērtīgs cilvēks, nesalīdzināms un nesamaksājams, ko es nemainītu pat pret visu Neapoli, ne arī pret mana sievas tēva Kārļa V pirmo ministru, kaut an viņš apgalvo, ka tam esot labākie ministri visā pasaulē.

—   Labi!.. Es gan laikam monsieur mīlas lietās slikti kalpoju?

—  Jā, jā, lielies tikai… Lūk, jau pagājis vesels mēnesis, kopš es tev uzdevu izokšķerēt, kur paslēpusies šī mazā Luīza, kurā es pats nezinu, kāpēc esmu tik neprātīgi iemīlējies un kura man neizprotamā kārtā ir izsprukusi… Un tu esi tikpat tālu ticis kā pirmajā dienā; bet es tev varu teikt, ka esmu palaidis viņai uz pēdām savu labāko suni.

—  Patiesi, monsieur, man jāatzīstas, ka es esmu liels muļķis.

—  Tu?

—  Jā, es… Kā! Un es par viņu jums nekā vēl nebūtu teicis?..

—   Neviena paša vārda, nodevēji

—   Ne nodevējs, bet aizmārša. Lūk, jau būs trīs dienas, kopš esmu uztapis viņai uz pēdām.

—   Goda vārds, Lorencīno, es nezinu, kāpēc es tevi pašreiz nenož- ņaudzu!..

—  Sasodīts! Nu tad pagaidiet vismaz, kamēr es jums iedodu adresi.

—  Saki, bende, kur viņa dzīvo?

—  Santa Kroče laukumā, starp Dilūvio un Fogna ielām, divdesmit soļu no marķīzes; un, goda vārds, pagājušo nakti jūs būtu varējis, kad aizgājāt pāri mūrim no vienas, piesliet trepes turpat pie balkona un uzkāpt pie otras.

—   Labi, šovakar es likšu viņu aizvest.

—  Ak, monsieur, — noteica Lorencīno, — var tūdaļ redzēt, ka jums patīk īsti mauru paņēmieni.

—   Lorencīno! — draudīgi iesaucās hercogs.

—   Piedošanu, monsieur, — atbildēja Lorencīno pa pusei pazemīgi, pa pusei izsmejoši, — bet tas gan ir taisnība, ka jūs pasaulē visu mērojat ar vienu un to pašu svaru mēru. Pie velna! Starp sievieti un sievieti taču jātaisa izšķirība, nevar viņām visām pieiet vienādi; ir starp viņām tādas, kuras aizved un kurām tas tīri labi patīk… Marķīze ir viena no tām. Turpretī citas prasa, lai ar tām apietas maigāk, viņas grib, lai papūlas tās savaldzināt.

—  Nu, un kam tas ir vajadzīgs?

—  Lai viņas neizmestos ārā pa logu, kad jūs nākat iekšā pa durvīm, kā to izdarīja nabaga audēja meita, neatceros vairs, kā viņu sauca… ar to jūs tikai piespiežat jūsu florenciešus kliegt kā ugunsgrēka gadījumā.

—  Lai viņi kliedz šie tavi florencicši, es tos nicinu!

—   Nu, lūk… atkal tie paši aizspriedumi pret jūsu labo tautu.

—   Šie nožēlojamie zīda tirgotāji un nekrietnie vilnas kārsēji, kuru vapeņi ir viņu veikalu izkārtnes un kuri uzdrošinās iepūsties un ķengāt manus vecākus…

—   It kā dažam labam no mums būtu dota tā iespēja izvēlēties sev tēvu, — plecus paraustīdams, atbildēja Lorencīno.

—  Tev vēl laikam patīk nostāties viņu pusē?

—  Šie nelieši, kas mani ik dienas apvaino?

—   Kāpēc ne, man par to samaksā…

—  Ar to, ka viņi mani saudzē?

—   Kāpēc tad uzstājies tiem par aizstāvi?

—   Lai viņi, monsieur, neuzstātos pret mums. Šie jūsu florencieši ir lieli sūdzību iesniedzēji, viņi sūdzas visai pasaulei: Fransuā I, pāvestam, ķeizaram. Un tā kā jums ir tas gods būt par ķeizara znotu, tad, ja viņiem ienāktu prātā aizsūtīt tam sūdzību par jūsu mīlas dēkām, ir ļoti iespējams, ka viņš noteikti atbalstītu savu meitu, Austrijas Margeritu, kura sāk jau žēloties, ka pēc desmit mēnešu laulības dzīves viņa tiek pamesta novārtā.

—   Hm, — norūca hercogs, — vai zini, dēls, ka no šāda redzes viedokļa tev var būt taisnība.

—   Goda vārds, monsieur, jūsu galmā es esmu vienīgais prātīgais cilvēks. Tāpēc jau arī visi n^ani sauc par traku.

—  Hm, — nomurmināja hercogs pēc īsām pārdomām, it kā piekrizdams Lorencīno ieskatiem, — tad tu manā vietā pavedinātu šo Luīžu?

—  Jā gan, monsieur, tā būtu tikai maza taktikas maiņa.

—  Bet vai zini, — teica hercogs žāvādamies, — šis tavs paņēmiens ir pārāk garš un apnicīgs…

—   Nu… piecas, sešas dienas.

—  Bet saki man, lielais pavedēj, kā tad tu to iesāktu?

—  Es iesāktu ar to, ka nogaidītu, kamēr uzzinu, kur ir paslēpies Stroci.

—   Kā, nelaimīgais! — iesaucās hercogs. — Un tu to vēl nezini?

—   Ak, monsieur, jūs prasāt pārāk daudz… Es jau jums pateicu meitas adresi. Dodiet man dažas dienas laika, lai sameklētu arī tēvu… Nevar taču visu paveikt vienā dienā.

—  Un ja tev būs tēva adrese?

—  Nu, tad es likšu viņu arestēt un tiesāt pēc visiem likumiem.

—   Ak, tā! Tu man gan vēl neesi teicis, ka būtu konsula Fabija pēcnācējs, bet šodien tev gribas visu vilkt garumā…

—   Nu, redzēsim, varbūt monsieur ir kas labāks padomā?

—   Stroci ir izraidīts, Stroci atgriežas Florencē, Stroci ir pārkāpis likumu. Par viņa galvu ir izsolīti desmit tūkstošu florīnu; šo galvu atnes manam mantzinim, mans mantzinis samaksā… Un tā lieta darīta. Gar visu citu man nav nekādas daļas.

—   Nu, lūk, tas jau ir tas, no kā es baidos.

—  Kāpēc?

—   Tāpēc, ka šādi rīkodamies, jūs sabojāsit visu, jo Luīza nekad nepiederēs sava tēva slepkavam. Turpretī, ejot pa to ceļu, ko es jums rādu, jūs vispirms liekat apcietināt Stroci. Astoņu padomei jūs liekat viņu tiesāt, kas jūsu rīcībai piešķir šķietamu taisnīgumu, par ko gan, cik es zinu, jums ir maza bēda… Velns lai parauj! Tāda maiga meitene kā Luīza neļaus notiesāt savu tēvu, ja viņai vajag teikt tikai vienu vārdu, lai to glābtu… Viss naids par notiesāšanu kritīs uz tiesnešiem, bet, starojošs kā antīkais Jupiters, jūs parādaties izšķirošā brīdī, lai novestu pie atrisinājuma… Pierādījums ir drošs.

—   Bet ellišķīgi vecmodīgs, mīlulīt!..

—    Velna lai parauj! Vai jūs domājat, ka mūsu laiku tirānija varētu atrast kaut ko jaunu? Kopš Falarisa, kurš izgudroja slaveno vara vērsi, un Prokrusts, kurš kļuva pazīstams ar savām divējādām gultām, ir bijis tikai viens šāda veida ģeniāls izgudrotājs — dievišķīgais Nērons. Bet es jums prasu, ar kādu atzinību viņu ir atalgojušas nākamās paaudzes? Spriežot pēc Tacīta, vieni apgalvo, ka viņš ir bijis ārprātīgs, bet, lasot Svetonu, redzam, ka citi to ir uzskatījuši, par plēsīgu zvēru. Esiet nu vēl pēc visa tā tirāns!..

—   Piecas, sešas dienas…

—  Nu, lūk, esiet mazliet pacietīgāks. Jūs jau zināt, cik ļoti esmu jums pieķēries; nākamajās sešās dienās es nokārtošu jūsu lietas ar manu radinieci Katerīnu Džironi.

—  Jā, kā tad ar to paliek?

—   Nu, tā, es viņu vakar redzēju, tāpēc arī pēc jūsu galantās dēkas Santa Kroče laukumā es no jums aizgāju, jo man bija ar viņu jāsatiekas.

—   Nu, vai viņa tev ko apsolīja?

—   Rīt vai parīt viņas vīrs dodas mazā izbraukumā pa Florences apkārtni un…

—   Un ko?..

—  Šā lāga vīra prombūtni pacentīsimies izmantot…

—   Es uzticu tev nokārtot šo lietu. Bet nu man šodien pat jādabū Stroci adrese.

—   Tad prasiet to savam kancleram Maurīcio kungam… Tā ir viņa darīšana, bet ne mana.

—   Lorencīno, tu man apsolīji…

—  Es jums apsolīju? Tad jūs to ari dabūsit. Bet, lūk, mūsu ļaudis už mums gaida: ungāram ir jums kaut kas sakāms un Birbants grib parunāt ar mani. Neaizturēsim viņus, monsieur, esmu pārliecināts, ka tic abi nāk paša velna uzdevumā…

—   Panāc šurp, ungār, — teica hercogs.

Abi brīdi sarunājās ar saviem kungiem.

—  Ienāc, Birbant, — teica Lorencīno.

—           Tu, ungār, nāc par vēlu, lai varētu cerēt uz atalgojumu, — teica hercogs smiedamies. — Zinām jau… starp Dilūvio un Fogna ielām.

—   Un kas jums, monsieur, deva šo adresi?

—    Kāds daudz smalkāks okšķeris nekā tu, mans nabaga draugs. Un viņš norādīja uz Lorencīno.

—           Ak, sātans! — nomurmināja sbirs. — Tas to vien zina, kā sagandēt nabaga cilvēkiem viņu prieku.

—  Un kas tev tur ir, Lorencīno? — jautāja hercogs.

—  Kāda dāma maskā prasa pēc manis un ir ar mieru noņemt masku tikai jūsu padevīgā kalpa priekšā.

—   Laimīgais nelga!

—    Jā gan… Ja vien šī skaistā nezināmā ir ieradusies manis dēļ! Tad, tuvodamies hercogam, piebilda:

—   Neaizturiet mani, monsieur, es jau pa gabalu saožu Džinori.

—   Vai patiesi?

—  CstL

—   Zini, mīlulīt, man būtu viena vēlēšanās…

—  Sakiet.

—   Iet tev līdzi?

—  Tad nu gan jūs iztaisītu smukas lietas?

—   Kāpēc tad jums neiet vienam pašam?

—  Tas būtu vislabākais…

—  Tādā gadījumā es palieku še un vairs nekur nejaukšos.

—    Ja jau nu reiz tev jāļauj vaļa, tad ej ar! Tad klusu piebilda:

—  Soli šai savai radiniecei visu ko.

—   Es teikšu tai, ka viņas dēļ jūs liksiet sev nogriezt bārdu un matus.

—   Kāpēc tā?

—  Tāpēc ka dārgā radiniece man atzinās — mīlot tikai tumšmatainus.

—   Muļķi!

Un hercogs pagrūda Lorencīno, kura acīs uzdzirkstīja tāda naida un dusmu liesma, ka ungārs nodrebēja.

Tāpēc, kamēr Lorencīno lēniem un gļēviem soļiem kāpa lejā pa Rikardi palaco trepēm, sbirs familjāri piegāja pie sava kunga, ko hercogs atļāva saviem izpriccu un nozieguma līdzgaitniekiem:

—   Monsieur, — teica ungārs, — tiklīdz es redzēšu, ka jūsu sasodītais brālēns kaut kur laidīsies lejā pa virvi no otrā stāva, atļaujiet man tad šo virvi pārgriezt!..

—   Kāpēc tā, tu nezvērs? — jautāja hercogs.

—   Tāpēc, ka man ir savas aizdomas… Šis cilvēks jūs pieviļ.

—   Virvi, ungār, tu vari pārgriezt, uz to tu esi meistars.

Sbira acis iedzirkstījās.

—            Tikai, ja tu to izdarīsi, — turpināja hercogs — es likšu bendēm sasiet atkal abus galus kopā, bet tā kā tavs kakls būtu mezgla vidū… Vai tu nu saproti?

—   Jā, monsieur, — nomurmināja ungārs atkāpdamies.

—   Tad panāc šurp! — hercogs pavēlēja.

Mazliet aizvainotais ungārs novērsās.

—            Es apsolīju simts florinu tam, kas man pirmais pateiks Luīzas adresi.

—   To es zinu, monsieur, un cerēju, ka būšu tos nopelnījis.

—           Bet es vēl piebildu, ka došu piecdesmit otram adreses pienesējam… Še, saņem.

Un hercogs pasvieda sbiram maku tā, kā sunim pamet kaulu.

Ungārs ņurdēdams paķēra to, pasvārstīja rokā, lai pārliecinātos, vai tanī būtu solītā summa, tad atkal ieminējās par savām aizdomām:

—           Lai nu kā, monsieur, — viņš teica, — jo lielāka būs jūsu labvēlība pret mani, jo vairāk es jums atgādināšu: neuzticieties šim cilvēkam!

Un viņš aizgāja, atstādams hercugu domīgu, kas tam pavisam nebija parasts.

VI

NOASA BALODIS

Kamēr ungārs hercogam stāstīja par savām aizdomām, kaut arī, kā mēs to jau redzējām, bez panākumiem, Lorencīno izgāja no Rikardi pils, un tiklīdz bija ārpus redzes aploka, steidzīgiem soļiem devās uz savu nelielo, bet apbrīnojamu gaumi iekārtoto mājiņu, kura bija cienīga būt par paša Alkibiāda vai Fiesko mitekli.

Aizdarījis ieejas durvis, viņš skriešus uzskrēja pa trepēm, un vēl pirms • Birbanta iegāja kabinetā, kur to gaidīja minētā persona, kas nebija gribējusi nosaukt savu vārdu.

12. 3axa3 N» 333

Dzirdot Lorencīno soļus, kas tai acīm redzot jau bija pazīstami; viņa norāva masku un piecēlusies steidzās pretī.

—            Luīza!.. — iesaucās Lorencīno un viņa balsī bija dzirdams pārsteigums un bailes.

Luīza metās sava līgavaiņa rokās.

—            Luīza! — atkārtoja Lorencīno, bailīgi apkārt skatīdamies un dodams Birbantam zīmi apsargāt durvis. — Ak, Dievs! Kā tu varēji būt tik neuzmanīga un ierasties pie manis gaišā dienas laikā?

—            Lorencīno, — iesaucās jaunā meitene, — hercogs zina, kur es dzīvoju!

. — Vai tik vien tās bēdas? — smiedamies jautāja Lorencīno.

—           Augstais Dievs! Un tu domā, ka tā nav vislielākā nelaime, kāda mums būtu varējusi notikt?

—            Katrā gadījumā, mīļais bērns, es to biju paredzējis un spēris vajadzīgos soļus. Bet tagad saki man, jo man tas ir jāzina, kā tas viss notika?

—            Šorīt, izejot no Santissima Annunciātas, kurp es biju aizgājusi noklausīties svēto mesi, kāds cilvēks man bija sācis sekot.

Lorenco paraustīja plecus.

—   Es tev jau labi piekodināju, bērns, neiziet bez maskas.

—           Mans dārgais Lorenco, es biju maskā. Bet nenojauzdama, ka šodien kāds cilvēks grib mani izspiegot, es vienu acumirkli noņēmu masku, lai ar svētīto ūdeni pārmestu krusta zīmi, bet šis cilvēks bija noslēpies aiz ūdens tvertnes.

—  Un tā viņš tevi pazina un sāka sekot?

—   Līdz pat mājām…

—            Tev vajadzēja iegriezties pie kādas draudzenes un aiziet pa • pakaļdurvīm, lai nojauktu viņam pēdas.

—           Ak, Lorenco, es par to nemaz neiedomājos! Redzēdama, ka man seko, es vienkārši zaudēju galvu.

—   Un šis cilvēks bija ungārs?

—  Jā, es to parādīju Asuntai, un Asunta viņu pazina.

—  To visu es jau zināju.

—   Kā! Tu zināji? Kā tas ir iespējams?

—  Es nāku tieši no hercoga.

—  Nu, un tad?

—   Un tad, mans mīļais bērns, pirmkārt tev nevajag uztraukties.

—  Man nevajag uztraukties!.. Jā, kā tas saprotams?

—  Tev ir vismaz trīs dienas un trīs naktis laika.

—  Trīs dienas un trīs naktis?

—    Trijās dienās un trijās naktis var daudz kas notikt, — teica Lorenco.

—   Bet, atceries, ka, ieteikdams man visādus līdzekļus, kā noslēpt manu atrašanās vietu, tu man simtām reižu esi teicis, ka tu labāk gribētu mirt, nekā redzēt viņu atklājam.

—   Jā, bet toreiz mums draudēja lielas briesmas.

—   Un vai tagad šo briesmu vairs nav?

—   Vismaz tās nav tik lielas.

—   Tātad tu neuztraucies par to, ka hercogs zina manu dzīvokli?

—    Es viņam pateicu tavu adresi, pirms ungārs to bija paspējis izdarīt. Jaunā meitene vienu acumirkli palika bez valodas.

—    Lorenco, — viņa teica, — es tevi redzu, es tevi klausos, bet saprast es tevi nesaprotu.

—   Luīza, vai tu man uzticies?

—   O, jā…

—   Nu, labi, kāda tad tev vajadzība mani saprast?

—   Ak, es tomēr gribētu ieskatīties tavā sirdī.

—   Nabaga bērns, visu ko tu vari no Dieva izlūgties, tikai ne to!

—   Un kāpēc ne?

—   Tad tu gribi ieskatīties bezdibenī…

Un smiedams savu savādo smieklu, viņš piebilda:

—   No tā, ko tu tur redzētu, tev sāktu galva reibt.

—   Lorencīno!

—   Tu arī?

—   Nē, nē, Lorencīno, mans dārgais Lorenco!

—    Vai tev, Luīza, nav vairāk nekā jauna, ko man teikt? — jautāja Lorenco, stingri skatīdamies uz meiteni.

—   Vai tas tev arī jau būtu zināms?

—   Ka tavs tēvs ir Florencē, vai nav tā?

—   Ak, Dievs!..

—   Tu redzi, es jau to zinu…

—   Jā, vai tu zini visu? Saki! — meitene izbailēs iesaucās.

—           Es zinu, ka tu, Luīza, esi eņģelis un ka es tevi mīlu, — atbildēja Lorencīno.

—           Šorīt pie manis atnāca kāda mūks un atnesa man šo priecīgo un tomēr briesmīgo ziņu, viņš ar mani ilgi runāja par tevi un mūsu mīlu.

—   Ceru, ka tu viņam nekā nebūsi stāstījusi? — jautāja Lorenco.

—   Tomēr, bet tikai kā bikts noslēpumu.

—   Luīza! Luīza!

—   No viņa mums nav ko bīties, tas ir brālis Leonardo, Savonarolas māceklis.

—  Luīza! Luīza, es pats no sevis baidos.-.. Un vai tu redzēji savu tēvu?

—   Ne, mūks man teica, ka tēvs vēl nevēloties mani redzēt.

—  Nu, tad es esmu bijis laimīgāks nekā tu, jo es viņu redzēju.

—   Kad?

—   Vakar vakarā.

—  Še, pie tevis?

—   Nē, pie tava nama durvīm, kur viņš bija redzējis mani ieiejam un gaidīja, kad atkal iznākšu.

—   Un tu ar viņu runāji?

—  Jā.

—  Ak, Dievs, ko viņš teica?

—   Viņš man lika priekšā kļūt par tavu vīru.

—   Un?

—  Es, Luīza, atteicos.

—  Tu, Lorenco, atteicies!?

—   Es atteicos.

—  Un tomēr tu saki, ka mani mīlot.

—  Jā, Luīza, taisni tāpēc, ka tevi mīlu, es atteicos.

—  Ak, Dievs! Tu, Lorenco, man laikam gribi būt mūžīga mīkla? Un kāpēc tu atteicies?

—  Tāpēc, ka tas brīdis vēl nav nācis. Uzklausi mani, Luīza… Tu zini, ko visu par mani runā Florencē?

—  Ak, jā! — dedzīgi iesaucās jaunā meitene. — Bet es tev zvēru, ka nekad tam neesmu ticējusi.

—  Neizliecies stiprāka, kā tu patiesībā esi, Luīza: ne vienu reizi vien tu par mani esi šaubījusies.

—   Jā, tev taisnība, kad tu nebiji pie manis, Lorenco, bet tiklīdz es atkal ieraudzīju tevi un dzirdēju tavu balsi, tiklīdz es redzēju, ka tavs skatiens nogrimst manās acīs, kā pašreiz, tad es sev teicu: visa pasaule pieviļas, bet mans Lorenco mani neviļ!

—   Un tev ir taisnība, Luīza. Padomā vien, ko es pārcietu, kad man tika piedāvāts manu sapņu lielākais dārgums un man vajadzēja tikai pamāt ar galvu, lai tas kļūtu mans, kad man vajadzēja tikai izstiept roku, lai to satvertu un es — atteicos, atteicos no tā, par ko es citos apstākļos būtu samaksājis ar savu dzīvību! Ak, Luīza, tu nezini, ko es pagājušajā naktī pārcietu! Cik daudz rūgtu asaru es esmu norijis un daudz dziļu moku man nācās noslēpt, tu to nekad nezināsi!

—        Nabaga bērns! Lai Dievs aizdzen no tavas svētītās pieres visas tumšās bēdu ēnas, visu to postu un kaunu, kas aptumšo manējo!

Un smagi nopūzdamies, Lorencīno atspieda galvu rokās.

—   Bet kāpēc tu atteicies? — jautāja meitene.

Lorencīno krampjaini satvēra jaunās meitenes rokas un, tās cieši spiezdams, teica:

—        Tāpēc, ka man gan pietiek spēka panest to pazemojumu, kas gulstas uz mani, bet es nekad nespētu paciest, ka tas būtu jācieš tai, ko es mīlu. Tai, ko es mīlu vajag augstu nest savu cēlo, šķīsto, skaidro pieri, un šo jaunavīgo šķīstību, šo eņģeļa nevainību un nemainīgo skaidrību es esmu atradis tevī.

Viņš atkal smagi nopūtās un turpināja:

—   Bet tiklīdz tu kļūtu Lorenco sieva, tu visu to zaudētu.

—        Un tomēr, Lorenco, — kautrīgi ieminējās jaunā meitene, — reiz tomēr pienāks tā diena, kad starp mums vairs nebūs ne šķēršļu, ne noslēpumu? Reiz taču pienāks tā diena, kad mēs visiem varēsim atklāt mūsu mīlu?

—        O, jā! — iesaucās Lorenco, pacēlis vienu roku pret debesīm un otru spiezdams pret krūtīm, — un es ceru, ka tā diena vairs nav tālu!..

—       Ak, dārgais draugs, — teica meitene, — tā būs visskaistākā diena manā mūžā.

—        Un tā būs liela diena visai Florencei, — turpināja Lorencīno, varbūt pirmo reizi aizraudamies savā entuziasmā. — Nekad vēl neviena hercogiene, uzkāpdama tronī, nebūs piedzīvojusi tādus gaviļu saucienus kā tu! Lai tikai Dievs un tava mīla mani neatstāj un es tev zvēru, Luīza, ka īstenība tālu pārsniegs tavus sapņus par laimi…

—   Tātad, Lorenco, ja mans tēvs mani sauks…

—        Ej droši pie viņa; saki tam, ka tava mīla ir tīra un nevainīga, un saki tam, ka manējā ir liela un mūžīga.

—   Bet hercogs?

—   Par to nebēdā, tā būs mana darīšana.

—   Monsieur… — dzirdēja sulaini aiz durvīm saucām.

—   Kas tur ir? — jautāja Lorencīno.

—        Kāds komediants, kurš dzirdējis, ka jūs hercogam par uzjautrināšanu gribat uzvest kādu traģēdiju, un nu atnācis lūgt jūs uzņemt viņu jūsu trupā.

—        Labi, — noteica Lorenco, — lai viņš pagaida. Es esmu ieslēdzies un un strādāju; drīz es atvēršu durvis un tad lai viņš ienāk.

Tad, pagriezies pret Luīžu, Lorenco teica:

—     Bet tu, mans bērns, uzliec savu masku, lai neviens nezinātu, ka tu esi bijusi še. Izej caur šo istabu un šis slepenās kāpnes tevi novedīs pagalmā.

—   Ardievu, mans Lorenco! Kad es tevi atkal redzēšu?

—      Cerams vēl šonakt. Ak, jā, saki Luīza, kur atrodas tavs tēvs. Tu negribi teikt? Es saprotu tavs nav tavs noslēpums. Nu tad glabā vien…

—      Nē, nē, priekš tevis, Lorenco, man nav nekādu noslēpumu! — izsaucās jaunā meitene, mezdamies sava mīļākā rokās.

—   Mans tēvs ir Svētā Marka klosterī, brāļa Leonardo cellē. Ardievu!

Un viegli kā balodis, kas izpleš spārnus lidojumam, viņa devās uz

kāpnēm un pagriezusies vēl pameta ar roku pēdējā sveiciena skūpstu Lorencīnam.

Noliecies pār margām, viņš tai sekoja, kamēr vien to spēja saskatīt kāpņu spirālē. Kad tā vairs nebija redzama, viņš atvēra durvis un apsēdās pie galda, uz kura gulēja ar zeltu bagātīgi rotāta Damaskas pistole.

Cilvēks, kuru sulainis bija pieteicis, tūdaļ arī parādījās uz durvju sliekšņa.

VII

SKATS NO RASINA TRAĢĒDIJAS

>

Tas bija gadus trīsdesmit piecus vecs cilvēks, kurš savā jaunībā droši vien bija bijis viens no stingri klasiskajiem Dienviditālijas skaistuļu tipiem. Bet komedianta profesija bija piešķīrusi viņa vaibstiem tādu maiņveidu un pagurums bija tik agri piekaisījis viņa bārdu un matus ar sudrabu, ka tiešām grūti bija saskatīt klasisko cilvēku šinī nenoteiktā vecuma komediantā, kas nostājās Lorencīno priekšā.

Lorencīno kādu brīdi to uzlūkoja ar savu caururbjošo skatienu, kas likās spēja iespiesties līdz pašiem dvēseles dziļumiem, un tad pirmais pārtrauca klusēšanu, ko līdz šim komediants, jādomā, aiz cienības bija ievērojis.

—   Tu gribēji ar mani runāt? — viņš jautāja.

—   Jā, — atbildēja komediants, panākdamies dažus soļus uz priekšu.

Bet Lorencīno, roku pacēlis, to apturēja.

—   Pagaidi, draudziņ, — viņš teica, — es esmu paradis ar nepazīstamiem cilvēkiem sarunāties tikai pa gabalu.

—   Es lūdzu monsieur pieņemt, ka man tas pārāk labi zināms, lai es nebūtu pirmais, kas šo distanci pārkāpj.

—    Kā, jokdari! — iesaucās Lorencīno un it kā smaidīdams parādīja savus baltos, asos zobus, — vai tu pretendē būt asprātīgs?

—    Goda vārds, monsieur, — atbildēja komediants, — kopš esmu uzstājies jūsu komēdijā „Aridorio", man pār mēli ir gājis tik daudz asprātību, ka nebūtu nekāds brīnums, ja vēl tagad mēles galā šis tas būtu pielipis.

—   Skat, skat, glaimotāji Bet es tevi brīdinu, draugs, ka še to pieprot divas vai pat trīs reizes labāk, un ja tu biji iecerējis šādā lomā debitēt, tad tu vari mierīgi atgriezties turp, no kurienes esi nācis.

—     Velns lai parauj! Monsieur, esiet bez rūpēm, — turpināja nesamulsināmais komediants. — Es pārāk labi zinu, cik daudz esmu parādā maniem amata brāļiem galminiekiem, lai man pārietu visa patika tos atdarināt… Nē, es spēlēju tikai pirmās lomas un kalpiņus lai ņem, kas grib!

—   Traģiskās vai komiskās pirmās lomus? — jautāja Lorencīno.

—   Vienlīdz daudz — traģiskais un komiskais.

—   Nu, labi, un kādas būtu tās, kuras tu esi spēlējis?

—   Jums tik ļoti draudzīgā, labā pāvesta Klementa VII galmā es tēloju Kalomako „Mandragorā" un Benvenuto Čellīni, kas šai uzvedumā noskatījās, varētu jums liecināt par maniem izcilajiem panākumiem. Tad Venēcijā es uzstājos kā Menko Parabolāno «Kurtizānē", un ja slavenajam Mikelandželo kādreiz rastos dūša atgriezties Florencē, viņš jums pastāstītu, ka es viņu nosmīdināju gandrīz vai līdz nāvei un ka pārsmiešanās dēļ šai izrādē viņam trīs dienas bija jāguļ uz gultas. Beidzot Ferārā es traģēdijā «Sofroniste" tēloju tirānu un pie tam tik raksturīgi un dabīgi, ka princis Herkuless Destē vēl tai pašā vakarā mani izraidīja ārpus valsts robežām tā iemesla dēļ, it kā es savus pienākumus būtu guvis ar netiešo norādījumu uz viņu, kurpretī tā, goda vārds, bija tīri nejauša sagadīšanās.

—  Tā, tā, ja tev var ticēt, — teica Lorenco, kuru pļāpīgais komediants patiesi sāka interesēt, — tad tu esi pirmās šķiras aktieris?

—   Ļaujiet, monsieur, man jums to pierādīt! Bet ja jūs no visas tiesas gribat redzēt manu labāko lomu, tad atļaujiet man nodeklamēt kādu fragmentu no jūsu traģēdijas „Bruts". Goda vārds, tas ir lielisks darbs! Nelaime tikai tā, ka tas aizliegts gandrīz vai visās zemēs, kur runā to valodu, kādā tas sarakstīts.

—   Un kuru lomu šinī šedevrā tu esi izvēlējies? — jautāja Lorencīno.

—   Lielais Baķus! Vai tas vēl jājautā?.. Protams — Brutu.

—           Kā! Un tu to saki tādā tonī, kas jau pa gabalu skan pēc republikāņa… Vai tu, varbūt, ari pats esi Bruta piekritējs?

—           Es neesmu ne par Brutu, ne par Cēzaru, es esmu komediants — tas ir viss. Lai dzīvo skaistas lomas! Tātad ar jūsu atļauju es drīkstētu deklamēt Jūsu Ekselencei, ja vien viņa parāda man to godu uzklausīt mani Bruta lomā.

—   Nu, labi, redzēsim, ko tu gribi deklamēt?

—   Piektā cēliena lielo skatu, vai jūs to gribētu?

—            To, kur kur beigās Bruts nodur Cēzaru? — jautāja Lorencīno mazliet smaidīdams.

—   Tieši to.

—   Lai tad arī iet lielais skats!

—           Tikai, — piebilda komediants, — ja Jūsu Ekselence gribētu, ka es pilnīgi ieeju savā lomā, jums vajadzētu likt dot man gala vārdus, vai, vēl labāk būtu, ja tos man dotu jūs pats.

—   Labprāt, — atteica Lorencīno, — kaut gan agrākās traģēdijas man mazliet izgājušas no prāta, jo pašreiz domāju ķerties pie kādas citas… Ā! — piebilda viņš nopūzdamies, — lūk, tanī man vajadzētu labu aktieri!

—    Nu, redziet, tāds še stāv! — teica komediants. — Noklausieties vispirms mani un jūs redzēsit, ko es spēju!

—   Es klausos.

—   Nu, lūk, mēs pašreiz atrodamies senāta vestibilā. Tur stāv Pompeja statuja. Jūs esat Cēzars, es esmu Bruts. Jūs nākat no laukuma, es jūs še gaidu. Vai jums, monsieur, šis inscenējums pieņemams?

—   Pilnīgi.

—   Bet tagad uzgaidiet, kamēr es ietinos savā togā.

Un kārtīgais komediants ietinās savā mētelī, tad paspēris soli uz Lorencīno pusi, iesāka:

Komediants :

Sveiks, Cēzar! Vienu vārdu…

Lorencīno:

Teic, Brut, klausos.

Komediants:

Es nācu šurp, lai še ar tevi satiktos.

Lorencīno:

Tas godu dara man, ja klients cēls kā tu… Komediants:

Tu maldies, Cēzar, nāku es ar lūgumu.

Lorencīno: Tu, lūdzējs?

Komediants :

Zini pats, ikviena lieta rāda, Ka tiek tā vadīta no principa divējāda. Jo labs un ļauns pie katras lietas līp un sienas, Un nedienām mēdz sekot laimīgākas dienas. Ar tādu noteiktību ļaunums labs nāk līdz', Kā dienai seko nakts un naktij atkal rīts. Tā cilvēks dažs, ko redz uz augšu soļojam, Grib pārkāpt robežas, ko dievi nosprauž tam, Bet tur kur viņa ģēnijs, lāpa mirdzošā, Kas, likās tam, joprojām vēl kvēlos mūžībā, Tā rokā pēkšņi dziest, pirms viņš vēl ticis galā. Un aklā tumsā pamests sava ceļa malā Viņš velti lūko teku tālāk sataustīt, Un līdz ar pirmo soli bezdibenī krīt. Ak, Cēzar, uzklausi, jo sen jau teikt tev slāpu — Tu esi cilvēks šis ar izdzisušu lāpu!

Lorencīno :

Ir tiešām likums tāds, es neapstrīdu tevis

Bet liktenis ir katram savu tiesu devis,

Ar to tad katrs, kā prazdams, tīko laimi gūt:

Viens paliek mazs, bet otrs grib liels un slevens kļūt

Tik šitā balss mums jāuzklausa ir arvien,

Kas ērglim saka: „Lido!", tārpam atkal: „Lien!"

Un man šī balss, lūk, saka: „Cēzar, tālāk ej!

Tavs senāts tevi gaida uz sēdi pēdējo,

Un turpmāk Cēzars ies pa ceļu nosprausto."

Komediants :

Teic, Cēzar, 'ko vēl vairāk vēlēties tu vari,

Ir uzvarēti briti, tāpat gaili ari.

Pie ķēdes pavadā, lūk, Kartāga top vesta,

Un Romas vilku mātei Ēģipte ir m^sta;

Nav varas Eifratai pār saviem ūdeņiem,

Jo dzeramsile tā ir Romas kumeļiem,

Zūd visi šķēršļi, viss nu iet pēc tavas gribas,

Kas vakar dumpojās, lūdz šodien žēlastības.

Gan mīla, aprēķins, gan bailes, cerības:

Nu taviem likumiem ar prieku padodas,

No augstumiem, kur pērkons grauj un saule smej,

Tavs lepnais ērglis raugās pāri pasaulei.

Kā vēl tev vajag? Lūk, jau par dievišķu

Mēdz tevi daudzināt, teic, ko vēl gribi tu?

Vai Romu sodīt, ka tā tevi radīdama,

Ir radījusi vairāk nekā tikai cilvēku?

Lorencīno :

Klau, Brut, advokāt, pats zini tu, ka Romā

Ne runā, kā saki tu, ne arī domā,

Nē, tā nav Roma, draugs, bet patriciešu kava,

Ko žilbina mans vārds un kaitin' mana slava.

It sevišķi kopš viņas dienas nīsts es tieku,

Kad, cīnoties ar savu titānisko pretinieku,

Pie Farsalas es liku viņus sejā sist,

Un tik caur to vien nācās Pompejam tur krist,

Tu zini, Brut, ka ar mani tauta iet,

To dievi vēlās tā.

Komediants:

Klus\ Cēzar, klusu ciet!

Lai miers tā pīšļiem! būt par viņu klusēt mums, Jo tava uzvara var kļūi reiz noziegums. Un neapsmej, ko cīņā uzvarēji tu, Jo uzveicēju veiktais krizdams satriektu: Tā piemiņa ar katru dienu varenāka augs, Bet kauna traips būs tavai slavai viņa nāve, draugs, Par to vēl šodien varam debatēt, cik zinu; Bij' dievi tavā pusē, bet Kato bij' ar viņu.

Lorencīno:

Tā tīri liekas man, ka savā naidā cietā Ir Brutam labpaticis stāties verga vietā, Kas iet uz ratiem, kuros triumfators brauc, Un balsī svinīgā pa laikam skaļi sauc: (Kad pūlim cauri trumfgājiens ceļu šķir), „Lai Cēzars atceras, ka Cēzars cilvēks ir!"

Komediants:

Nē, Cēzars būtu dievs, ja Cēzars romiešiem To mantu atdotu, ko saņēmis no tiem, Bet ja viņš nodos Romu, tici jel man tu, Viņš nebūs dievs, pat sliktāks būs par cilvēku, Jo Cēzars tirāns ir… (ne draudēdams, bet lūdzoši) Bet ja tu redzētu

Še mani ceļos krītam un ja dzirdētu, Kā reizi pēdējo no sirds vēl lūdzu tevi: «Apžēlojies par romiešiem un pats par sevi!" Tev domas mainītos… Ak, briesmas! — nava tam Pat man ko atbildēt!..

Lorencīno :

Dod ceļu ķeizaram!

Komediants : Tad mirsti, tirān!

Un pie šiem vārdiem komediants, kurš pamazām bija pienācis Lorencīno gluži tuvu klāt, izrāva no drēbēm dunci un, nometis mēteli, deva Lorencīno tādu dūrienu, kas noteikti būtu bijis nāvīgs, ja vien dunča smaile nebūtu atdūrusies pret bruņukreklā tēraudu, ko zem drēbēm valkāja hercoga draugs.

Tomēr cirtiens bija tik spēcīgs, ka jaunais cilvēks sagrīļojās. — Ā! — iesaucās komediants, pārsteigts atkāpdamies. — Šis sātans ir bruņās!

Varbūt pirmo reizi savā mūžā Lorencīno skaļi iesmējās, tad ar vienu lēcienu viņš bija ieķēries komediantam rīklē un starp abiem sākās briesmīga, klusa cīņa, no kuras bija skaidri redzams, ka tai jābeidzas ar nāvi.

Ar pirmo acu uzmetienu šiem abiem cilvēkiem, no kuriem viens bija ar spēcīgiem muskuļotiem locekļiem, bet otrs trausls un vārgs, nevarēja būt ne mazāko šaubu, ka pirmajam ir visas izredzes palikt uzvarētājam. Tomēr pēc vienas minūtes izrādījās, ka atlēta muskuļu spēks sāka gurt un ar piesmakušu kliedzienu nogāzdamies uz parketa, viņš atradās sava trauslā pretinieka varā.

Tai pašā brīdī Lorencīno rokā pazibēja mazais, skaistais duncītis, kurš bija ass kā odzes dzelonis un ar kuru viņš vēl pirms stundas pie hercoga durstīja zelta florīnus.

Tad pielicis dunci pie komedianta rīkles, viņš aizelsies izsmejoši ierunājās:

—            Ahā! Kā šķiet, tad lomas ir mainījušās, un šoreiz tas ir Cēzars, kurš nodurs Brutu…

—           Vari pateikties Dievam, hercog Aleksandr! — uzvarētais nomurmināja piesmakušā balsī.

—           A, — teica Lorencīno, atņemdams dunci no komedianta kakla, kur tas jau draudēja ieurbties, — vienu acumirkli… Ko tu tur teici?

—            Es teicu, — ierunājās sbirs, — debesis negrib, ka Florence kļūtai brīva, jo tavā personā debesis ir devušas hercogam nesalaužamu vairogu.

—            Ahā, — nomurmināja Lorencīno, — tātad tu gribēji nogalināt hercogu?

—   Es esmu zvērējis, ka viņš mirs vienīgi no manas rokas.

—            Velns un elle! Tas visu nostāda pavisam citā gaismā, — teica Lorencīno, atlaizdams savu pretinieku, — piecelies, apsēdies un pastāsti man par to. Es klausos.

Sbirs piecēlās uz viena ceļa, tad ar kauna pilnu izmisumu balsī teica:

—            Lorenco, nesmejies par mani. Es gribēju tevi nonāvēt, man tas neizdevās, tu biji stiprāks… Pasauc savus ļaudis, liec mani aizvest pie karātavām un lai ar to viss būtu izbeigts.

—            Es redzu, ka tu vēl runā, it kā še būtu noteicējs, — zobgalīgi piezīmēja Lorencīno. — Bet ja nu man būtu ienācis prātā ļaut tev dzīvot, saki, kas man to varētu liegt?

—             Ļaut man dzīvot! — izsaucās sbirs, izstiepdams abas rokas pret jauno cilvēku. — Tu varētu ļaut man dzīvot?

—           Varbūt gan, Mikele Tavolačīno, — atbildēja Lorencīno, ar sevišķu uzsvaru izrunādams tā cilvēka vārdu, kurš nupat bija tīkojis to nogalināt.

—   Tu zini manu vārdu?— sbirs pārsteigts iesaucās.

—   Varbūt arī visu tavu dzīves gājumu, mans nabaga Skoronkonkolo!

—   Tad tu visu saproti, Lorencīno?

—   Jā, es par šo notikumu dzirdēju runājam, es tai laikā biju Romā. Bet, nu, redzēsim, pastāsti man pats.

—   Tā kā tu mani pazīsti, — teica Mikele, — tu arī zināsi, kas es reiz biju?

—     Velns lai parauj! — teica Lorencīno, iekārtodamies, lai ērtāk varētu klausīties, — tu biji hercoga Aleksandra nerrs.

—   Vai tu esi kādreiz mīlējis, Lorencīno?

—   Es? — jautāja jaunais cilvēks saltā, griezīgā balsī.— Nekad!

—    Bet es, lūk, reiz mīlēju; es biju reiz pietiekami neprātīgs, lai aizrautos. O, tu nezini, ko nozīmē būt atstumtam, padzītam un nicinātam nerram, ko viņa valdnieks, kad tas viņam apnicis, nodod savu galminieku rīcībā, lai tie ar viņu uzjautrinās. Tu nezini, kas tas ir, — no cilvēka pārvērsties par lietu, kas smej, raud un vaibstās…. Par lietu, kurai katrs uzsit, lai dzirdētu viņam patīkamu skaņu, par ķiparu, ko visi var raustīt aiz diedziņa… Lūk, tas es biju!..

Un, lūk, šinī visdziļākajā pazemojumā, šinī vistumšākajā naktī kādudien pēkšņi man pamirdzēja gaišs saules stars: mani iemīlēja kāda jauna meitene. Viņa bija maigs un mīļš bērns, jauna, nevainīga un smaidīga. Vistīrākais lilijas zieds nespēja sacensties ar viņas pieres baltumu; rozes pumpuram izplūkta ziedlapiņa nebija svaigāka par viņas smalko vaigu. Un viņa mani mīlēja, mani!..

Vai jūs saprotiet, monsieur?.. Mani, nabaga nerru, manu vientuļo sirdi, manu nabaga apmāto galvu! Toreiz es vēl cerēju, kā to dara visi cilvēki; es sapņoju par mīlas laimi, es sapņoju par ģimenes priekiem. Es uzmeklēju hercogu un lūdzu viņam atļauju precēties.

Viņš sāka skaļi smieties.

„Precēties!" viņš izsaucās, „tu gribi precēties!.. Mans nabaga nerrs, tu patiesi esi kļuvis traks. Vai tad tu nemaz nezini, kas ir laulības dzīve? Vai tu neesi ievērojis — kopš tā laika, kamēr es esmu apprecējies, mani ir daudz grūtāk uzjautrināt? Un tāpat arī tu, mans nabaga Skoronkonkolo, tiklīdz būsi apprecējies, kļūsi bēdīgs, īgns un noraizējies. Tiklīdz būsi apprecējies, tu mani nemaz vairs nespēsi uzjautrināt. Pietiek, nerr, par to runāt, un ja tu man vēlreiz to atgādināsi, es likšu tev uzskaitīt divdesmit pārus rīkšu.

Nākamajā dienā es viņam atkal par to ieminējos un hercogs turēja vārdu… Džakopo un ungārs mani pēra līdz asinīm. Un tomēr es riskēju runāt vēl trešajā dienā.

„Nu," viņš teica, „es redzu, ka tā slimība ir iesakņojusies un še ir vajadzīgi stiprāki līdzekļi."

Tad laipnā balsī kā kungs, kas interesējas par savu kalpotāju priekiem un bēdām, viņš man noprasīja manas mīļotās vārdu un viņas ģimenes adresi. Būdams pārliecināts, ka viņš ir piekritis manas sirds tieksmēm, es nokritu pie viņa kājām, noskūpstīju tā ceļus; tad steigšus devos pie Nellas un mēs pavadījām to dienu neizsakāmā laimē. Vakarā pilī tika sarīkota orģija; tur bija hercogs, tur bijs Frančesko Gičardīni, Aleksandrs Vitelli, Andrē Salviati un arī es, jo es biju spiests piedalīties visās orģijās. Kad no vīna un mūzikas viņi bija jau diezgan iekaisuši, durvis atvērās un viņu vidū tika iegrūsta jauna meitene… Šī šķīstā, šī mocekle, monsieur, bija tā, kuru es tā mīlēju, kuras dēļ es būtu atdevis savu dzīvību, savu dvēseli… tā bija Nella…

—   O, — iesaucās sbirs uz ceļgaliem pievilkdamies pie Lorencīno, — ļaujiet man dzīvot, monsieur, ļaujiet man atriebties, un, goda vārds, tiklīdz es būšu nožņaudzis šo tīģeri, es atnākšu nogulšos atkal pie jūsu kājām un atsedzis kaklu, teikšu: „Nu, Lorencīno, ir tava kārta! Atriebies man, kā esmu atriebies viņam!"

—    Bet tas vēl nav viss, Mikele, — teica Lorencīno, pēc kura sejas izteiksmes ne par matu nebija redzams, kādu iespaidu uz viņu ir atstājis dzirdētais stāsts.

—    Ko jūs vēl gribat, lai es jums saku, un ko gan nozīmē beigas? — teica sbirs. — Es aizbēgu no šī nolādētā galma. Es skrēju, kamēr tiku pāri Toskānas robežām. Boloņā es sastapu Filipu Stroci. Es zināju, ka viņš ir viens no hercoga nāvīgākajiem ienaidniekiem, un iestājos viņa dienestā ar to vienīgo noteikumu, ka, atgriežoties Florencē, es būšu tas, kas hercogu nodurs. Vakarvakarā mēs ieradāmies. Tai brīdī, kad gājām garām Santa Kroče klosterim, no turienes iznesa Nellas līķi; viņa bija mirusi aiz kauna, sāpēm un dvēseles izmisuma… Nu, es jums esmu pateicis visu!

—    Jā, un kas attiecas uz pārējo — uz Fīlipa Stroci pavēli mani nogalināt, tāpēc ka negribēju precēt viņa meitu, uz tavu neizdevušos mēģinājumu un visu, kas še notika, tad par to nav vērts runāt, es saprotu…

Lorencīno apklusa un pēc brīža atkal turpināja:

—    Nu, labi, Mikele: atbildi man sekojošo… Jā, tai vietā, lai sauktu savus ļaudis un liktu tevi pakārt, kā tu pats man nupat vēl teici, es tev atdodu dzīvību un arī brīvību, bet tikai ar vienu nosacījumu?

—    Es pieņemu to pat nezinādams, ko no manis prasa, — iesaucās sbirs, — es to apliecinātu ar savu dzīvību un asinīm.

—   Mikele, — tumši teica Lorencīno,— arī es gribu kādam atriebties.

—   O! — iesaucās sbirs, — jums grandsiņjoriem tas ir viegli izdarāms.

—   Tu maldies, Mikele, jo tas ir kāds no hercoga tuvākajiem draugiem, kas arī piedalījies Nellas orģijā.

—   O, Lorencīno, es esmu tavā rīcībā! Un ja tu baidies, ka es nepazū- du vai neaizbēgu, liec mani ieslodzīt visdziļākajā pagrabā, kura atslēgas glabātos vienīgi pie tevis, un izlaid mani tikai tādēļ, lai nogalinātu tavu ienaidnieku… Bet pēc tam… ak, pēc tam atstāj man hercogu!

—   Lai notiek, bet kas man garantēs tavu uzticību?

—            Es zvēru pie Nellas dvēseles pestīšanas! — svinīgi teica sbirs, paceldams roku. — Un tagad pavēli man! Ko lai es daru?

—            To, ko tu vislabāk gribētu… Atgriezies pie Stroci, kurš tevi jau droši vien ar nepacietību gaida; saki, ka tev neizdevās pie manis iekļūt; ka tu mani šodien vēl neesi nogalinājis, bet ka tu to izdarīsi rīt.

—   Un tad?

—            Tad, piebilstot vēl to, ka tev ik nakti no vienpadsmitiem līdz vieniem jāpastaigājas Larga ielā, būtu viss, ko es no tevis prasu.

—   Vai jūs, monsieur, man tur kādu atsūtīsit?

—   Nē, kad tu man būsi vajadzīgs, es tevi paņemšu pats.

—   Un tas būs viss, ko jūs man pavēlat?

—   Jā, ej! Ak tā, tev varbūt ir vajadzīga nauda?

Un Lorencīno pasniedza Mikelem maku pilnu ar zeltu.

—           Paldies! — teica sbirs atsacīdamies, — bet jūs man varētu uzdāvāt kaut ko vērtīgāku.

—   Labprāt.

—   Ļaujiet man ņemt vienu zobenu no šīs kolekcijas.

—   Izvēlies!

Mikele citu pēc cita apskatīja piecus vai sešus rapierus, kas karājās pie sienas, un beidzot apstājās pie kāda Brešas asmens.

—   Lūk, šito, monsieur, — viņš teica.

—   Ņem, — atteica Lorencīno.

Tad pats pie sevis nomurmināja:

—   Skat, šis nerrs izrādās pazinējs.

—   Kā tad paliek? — jautāja Mikele.

—           Larga ielā, no pulkstens vienpadsmitiem līdz pulkstens vieniem no rīta.

—   Šonakt?

—   Šonakt un visas citas naktis.

—            Tad ir norunāts, monsieur, — teica sbirs, apjozdams zobenu, • — varat uz mani paļauties.

—   Velns lai parauj! Es domāju! — iesaucās Lorencīno.

Un kad sbirs bija jau pazudis priekšistabā, jaunais cilvēks smaidīdams noteica: w

—           Man liekas, ka es esmu laimīgāks nekā Diogēns, un būšu atradis savu cilvēku.

Tad kādu brīdi viņš stāvēja domīgs, it kā pūlētos atcerēties kādu svarīgu lietu, kas tam vēl bija nokārtojama.

Pēkšņi viņš iesita sev pa pieri:

—   Nu, lūk, es aizmirstu pašu svarīgāko.

Un apsēdies pie galda, viņš uzrakstīja:

„Fīlips Stroci ir Svētā Marka klosterī, brāļa Leonardo cellē."

Uz kunga svilpienu ieradās Birbants.

—            Hercogam Aleksandram, — teica Lorencīno, — un, lejā iedams, pasaki, ka es nevienam neesmu mājā, izņemot, monsieur hercogu, kuram esmu sastopams katrā laikā.

VII

BRĀĻA LEONARDO CELLE

»

Svētā Marka klosteris, kurā Fīlips Stroci bija patvēries, atradās starp Larga un Kokomero ielām, kas pieder pie skaistākajām visā Florencē. Vēl šodien tas ir ceļamērķis daudziem ceļotājiem, ko pievelk gan mākslinieciski, gan reliģiski motīvi. Pirmos saista Beato Angeliko gleznas un freskas, otrus — mocekļa Savonarolas piemiņa.

Šā cilvēka piemiņa Florencē ir tik lielā cieņā, ka tur atstāsta viņa pēdējos brīžus un citē viņa pēdējos vārdus, it kā tie būtu teikti vēl vakar. Viņa soda vieta katru gadu tiek greznota ar puķēm. Un, lūk, kādā šā cilvēka bijušā skolēna cellē bija ieslēgts Fīlips Stroci.

Trimdinieks jutās gluži mierīgs. No rīta viņš bija aizsūtījis savu saimnieku pie Luīzas. Brālis Leonardo, aiznesdams tai tēva pārmetumus, bija panācis no meitenes pilnīgu atzīšanos un atgriezies viņš sniedza abas rokas Stroci, teikdams:

— Jums atliek tikai apskaut, mīlēt un svētīt jūsu bērnu un piedot šim Lorencīno.

—     Bet es jums saku, ka viņa to mīl? — iesaucās sirmgalvis, — es jums saku, ka redzēju to iznākam no viņas mājas pulkstens divos no rīta! Un es jums saku, ka tas ir nelietis!

—   Jā, — apstiprināja mūks, — viņa to mīl ar tīru māsas mīlestību.

—    Un Lorencīno būtu tas, kurš spētu viņu mīlēt kā brālis! Es gan nesaprotu, kā jūs, mans tēvs, kas esat paradis ieskatīties cilvēku dvēselēs, tā varat runāt! Kā jūs vēl varat aizstāvēt šo nelieti!?

Mūks domīgi klusēja, tad, uzlicis roku uz Stroci pleca, teica:

—   Jā, mans dēls, tā ir, kā tu saki. Daudz dvēseļu es esmu pārbaudījis un nebūs daudz to krēslaino bezdibeņu, kur verd cilvēcīgas kaislības un kuru dziļumus es vēl nebūtu mērījis. Klausies, Stroci, ko tev teikšu! Lorencīno ir viens no tiem, kuru apslēptās domas es neesmu spējis izdibināt. Un tomēr es esmu viņu vērojis vairāk nekā kuru katru citu, jo, kā tu pats zini, uz viņu republikāņi ilgu laiku lika visas savas cerības. Nu, lūk, jo vairāk es iedziļinos citos cilvēkos, jo mazāk es varēju ieskatīties viņa sirdī. Nu jau būs gads, kopš viņš ir atgriezies no Romas, un no tā laika viņš ir kļuvis neizdibināms ne tikai citu, bet arī mūsu acīm, jo pēc atgriešanās viņš ne reizi nav tuvojies bikts krēslam.

—    O! — iesaucās mūks, bailēs nodrebēdams, — ko gan dzirdēs tas, kurš pirmais klausīsies šā cilvēka grēksūdzi!

—   Jā, — drūmi piebalsoja Fīlips Stroci, — ja vien viņš nenomirs bez grēka atlaišanas.

Brālis Leonardo papurināja galvu.

—   Bet tas nav svarīgi, — viņš teica, — ja šis cilvēks mīl, tad viņam nav vēl viss zudis. Mīla ir ticība, un tā sirds, kurā saglabājies kaut stariņš mīlas, nekad nav gluži atrāvusies no Dieva.

—    Jau tā es esmu diezgan nelaimīgs! — izsaucās Stroci, — bet lai galīgi salauztu manu šaubu nomākto sirdi, vajadzēja vēl gadīties, ka šis cilvēks ir iemīlējis Luīzi un tā viņam atbild ar pretmīlu.

—   Stroci, Stroci, — teica mūks, — tai vietā, lai gauztos uz debesīm, tev vajadzētu tām pateikties, ka nabaga no visiem pamestais bērns, mīlēdama kā sieviete, tomēr paklausot tēva vārdam, ir palikusi tīra kā eņģelis.

—   O, ja es tam spētu ticēt! — nomurmināja Stroci.

—   Tici, es tev to varu apzvērēt, — teica brālis Leonardo, izstiepdams roku.

Nabaga tēvs, kura sirds bija pārpilna, iesaucās:

—   Bet kāpēc tad viņa pati nenāk un man to nepasaka? Man šķiet, ja viņa pati man to teiktu, es vairs nešaubītos.

—   Lūk, še es esmu, nešaubaties vairs, tēt! — iesaucās Luīza, ko mūks bija ievedis blakus cellē, kur tā bija noklausījusies visu, gaidīdama uz pirmo sirsnīgāko vārdu no tēva mutes, lai varētu mesties viņam ap kaklu.

Tai pašā mirklī, kad meita ienāca pa vienām durvīm, mūks, negribēdams traucēt abu saredzēšanās priekus, izgāja pa otrām.

Tas bija acu mirklis, kur vārdi un skūpsti jaucās cits caur citu un kur tikai vienīgi Dievs varēja sadzirdēt tos klusos pateicības čukstus, ko viņam sūtīja tēvs un meita.

Tad Stroci apskatījās pēc Leonardo un pamanīja viņu aizejam.

—   Vai jūs, mans tēvs, mūs atstājiet? — viņš jautāja.

—   Laime paiet tik drīz, — teica mūks, — ka, ja kāds cilvēks ir laimīgs, ir labi, ja ir vēl kāds otrs, kas tad par viņu lūdz Dievu.

Un brālis Leonardo aizvēra durvis.

Stroci, kas priekos bija mazāk izturīgs nekā bēdās, nokrita uz koka sola, kas stingrajam dominikānim noderēja kā sēdeklis.

Luīza apsēdās pie viņa kājām.

—    Ak, Dievs, mīļo tēt, — teica Luīza, — ko jums gan vajadzētu pārciest, ja tas ir taisnība, ka jūs par mani šaubījāties!

—    Ak, jā! — iesaucās Stroci, — es daudz ko pārcietu, tāpēc ka tu nekad nesapratīsi, Luīza, cik ļoti es tevi mīlu. Vecāku mīla ir noslēpumaina saite staip viņiem un Dievu. Visus šos trīs gadus, kamēr biju projām no Florences, es tikai pa ilgiem starplaikiem dabūju par tevi kādu ziņu. Tu un Florence esat man vienīgās, ko es mīlu, un, Dievs lai man piedod! Man liekas, ka no šīm divām apspiestajām būtnēm, no kurām viena ir mana māte un otra mana meita, tevi es tomēr mīlu visvairāk.

—   Mani brāļi, tēt, bija pie jums un es biju laimīga, zinādama, ka viņi bēdās jūs mierinās.

—    Tavi brāļi ir spēcīgi cilvēki, radīti cīņai un ciešanām. Kad tēvs iedzemdē dēlu, viņš zina, ka tas būs jātdod tēvijai; bet meita pieder vairāk tēvam. Meita ir kristīgas ģimenes mājas eņģelis, jaunavīgas mīlas tēls, kas atvieto mūsu senču penātus. No tā tu vari spriest, mans bērns, ko es izcietu, domādams par briesmām, kas tev draud šinī nelaimīgajā pilsētā, kur es nekādi nevarēju tevi aizstāvēt; bet tu, mana meita, ko tu te esi visu šo laiku darījusi?

—    Viss šis laiks, tēt, man pagāja mīla un lūgšanās, — atbildēja Luīza, — es lūdzu par jums un mīlēju Lorencīno.

—   Tātad tu viņu mīli? — jautāja Stroci, dziļi nopūzdamies.

—  Tā, ka ja es viņu pazaudētu, es nesaprastu, ar ko Dievs to manā sirdī varētu aizvietot, — atbildēja Luīza.

—  Bet, — vilcinādamies jautāja sirmgalvis, — neviens taču nezina par šo jūsu mīlu?

—   Neviens, tēt.

—   Bet kur un kā tu ar viņu satiecies?

—   Līdz tam laikam, kamēr viņš man lika aiziet no krustmātes, mēs satikāmies pie viņas un pēc tam mazajā mājiņā Santa Kroče laukumā. Tur viņš ierodas pārģērbies gan šā, gan tā, bet vienmēr zem maskas. Katru reizi mēs norunājām jaunu signālu nākamai reizei. Man liekas, ka viņa dzīvē ir kāds liels noslēpums. Brīžiem viņš ir līksms un lepns, brīžiem skumjš un nomākts; brīžiem viņš ir jautrs kā bērns, bet dažreiz atkal raud kā sieviete.

—   Un tu?

—   Es, es esmu gan jautra, gan skumja, skatoties pēc tā, kādā omā ir viņš.

—  Un par jūsu iepriekš nolemtajām laulībām vai viņš arī kādreiz runā?

—  O, jā, un diezgan bieži, tēt! Tad viņš sajūsminās, tad viņš runā par nākotni, par varu, par kroni, bet es no visa tā saprotu tikpat daudz, ja viņš nerunātu nekā, jo viņā, tēt, viss ir noslēpums.

—  Ak, bērns… bērns!

—   Nomierinies, tēt, no Lorenco jums nav ko bīties.

— Jā, pareizi tu man atgādini, ka tev draud vēl citas briesmas… Tātad šis nelietis hercogs ir tevī iemīlējies.

—  Neviens man to vēl nav teicis, bet vairākas reizes, pat šodien vēl, man sekoja maskojušies cilvēki, un es jutu, ka man sirds sažņaudzās, it ka man draudētu briesmas.

—  Viņš nezina, kur tu dzīvo?

—   Kopš dažām stundām viņam tas ir ticis atklāts.

—  Augstais Dievs!

—  Es gan no sākuma ļoti nobijos, bet tad Lorenco man iegalvoja, ka man neesot ko bīties, un es nomierinājos.

—   Lorenco! Tātad tu viņu satiki?

—  Jā, tēt, šorīt.

—   Un viņš tev teica, ka mēs vakar redzējāmies?

—  Jā, viņš man stāstīja.

—   Vai viņš tev teica, ka es viņam tevi piedāvāju par sievu?

—  Jā, tēt.

—  Un viņš arī neliedzas, ka tevi ir atraidījis?

—  Arī to viņš man pateica.

—  Un ko tu tad domāji?

—  Man, tēt, viņa bija žēl.

—  Žēl!?

—  Jā, tāpēc ka es zinu, ka viņam tas bija ļoti sāpīgi.

—  Un kur tu ar to satikies?

—  Pie viņa.

—  Tu biji pie viņa, šā nelieša mājā, Larga ielā?

—  Man likās, ka briesmas ir tuvu.

—   Un vai tu pirmā viņam stāstīji par mani?

—  Nē, viņš pirmais sāka runāt par jums.

—  Viņš taču nezina, kur es atrodos.

—   Piedod, tēt, viņš to zina.

—   Kas viņam to pateica?

—   Es.

—  Nelaimīgā, tu pazudini mani un pazudināsi sevi! — iesaucās Stroci.

—  Ak, tēt, kā jūs tā varat domāt?

—   Un tu, kā tu varēji būt tik akla un lētdabīga? Šai brīdī, Luīza, hercogs Aleksandrs zina visu. Šai brīdī es, tu, mūsu draugi, visi esam viņa varā. Un tā ir tava neprātīgā mīla, tava apmātā uzticība, kas mūs ir pazudinājusi! Ak, nelaimīgā! Lai Dievs tev piedod, kā es tev piedodu! Bet ko tu esi izdarījusi!

Un Stroci, kas bija piecēlies, rokas lauzīdams, nokrita uz sava krēsla.

Šai brīdī pie klostera vārtiem atskanēja spēcīgi sitieni.

—   Klausies! — teica Stroci, izstiepis roku uz to pusi, no kurienes atskanēja troksnis.

—   Kas tas ir? — apjukusi vaicāja Luīza.

—  Vai tu dzirdi? Redzi, šaubies nu vēl!

Un, saņēmis meitu pie rokas, Stroci to aizvilka līdz celles logam, kur tā caur pusatvērtajiem vārtiem redzēja zibam ieročus.

—   Sbiri!.. zaldāti… hercogs! — iekliedzās Luīza. — Tēvs, tēvs, nogaliniet mani! Bet nē, tas nav iespējams! Vai tiešām jūs būtu nodots!

— Jā, es esmu nodots. Un briesmīgākais ir tas, ka mani nodevusi mana paša meita!

—  Ak, pagaidiet, tēt, netiesāsim vēl paši sevi!

Nebija ilgi jāgaida. Brālis Leonardo parādījās celles durvīs.

—   Mans brāli, — viņš teica, vērsdamies pie Stroci, — vai jūs esat gatavs mocekļa nāvei?

—  Jā, — dzedri atteica sirmgalvis.

—   Tad labi, — piebilda mūks, — bendes ir klāt.

Šai brīdī atskanēja hercoga Aleksandra balss, kura teica:

—            Palieciet pie šiem vārtiem un neļaujiet nevienam iziet. Jūs ātri sekojiet man!

Un viņš parādījās savu slepeno gaitu līdzbiedru, abu sbiru, Džakopo un ungāra, pavadīts.

—            Ahā, — smiedamies teica hercogs, — kā mans godājamais tēvs pats redz, es esmu dievbijīgs piligrims, kas apmeklē mūsu Kunga mitekli, lai atalgotu vai sodītu tos, kas savā augstprātībā iedomājas stāvam augstāk par katru sodu vai atalgojumu. Ko es gribu, tas ir…

Un viņš atbīdīja mūku sānis.

— …Ir tas, lai tu man dotu ceļu, jo man jāparunā ar šo cilvēku.

Bet brālis Leonardo no jauna aizstājās Stroci priekšā, lai pirmais izbaudītu hercoga dusmas.

—           Šis cilvēks ir tā Kunga viesis, — viņš teica, — kā tāds viņš ir svēts un tu pie viņa iesi tikai pār manu līķi.

—           Labi, — noteica hercogs, kura acis jau sāka mest zibeņus, — tad pāriesim. Varbūt tu domā, ka tas, kurš, lai uzkāptu tronī, ir saminis zem kājām veselas pilsētas, apstātos kāda nožēlojama mūka pīšļu priekšā?

—   Vai var?.. — prasīja ungārs, uzlikdams roku uz dunča spalu.

—           Nē, nav vajadzīgs, vai, vismaz, vēl nē, tu esi vienmēr ļoti steidzīgs… Nu, draugs, — atkārtoja hercogs, no jauna vērsdamies pie mūka, — ceļu tavam hercogam!

—           Manam hercogam? Es nepazīstu šo vārdu, — atcirta mūks. — Es zinu, kas ir gonfalonjērs, es zinu kas ir priors. Es esmu gatavs paklausīt balijam*, bet es nepazīstu ne hercogus, ne hercogienes.

—            Nu, tad, — teica Aleksandrs caur dusmās sakostiem zobiem, — ceļu tavam kungam!

—            Manam kungam! Mans kungs, — stūrgalvīgi atteica brālis Leonardo, — ir Dievs. Man nav cita kunga, kā vien tas tur debesīs, un, ja kāda balss še apakšā man saka: „Ej!" es dzirdu otru no augšienes, kas man saka: „Paliec!"

—   Nu, pagaidi tik! — atkārtoja ungārs.

Bet hercogs piecirta kāju un uzmeta sbiram skatienu, kas tam lika atkāpties.

Golfalonjērs, priors, balijs: Itālijas republikānisko pilsētu amatpersonu nosaukumi viduslaikos.

—    Pagaidi jel! — viņš uzsauca, — ja es esmu pacietīgs, esi tāds arī tu. Tu taču redzi, ka es negribu nobiedēt šo jauno meiteni. Nu, labi mūk, — turpināja hercogs, — tā kā tu neatzīsti ne kungu, ne hercogu, tad ceļu stiprākajam!

Un uz hercoga mājienu ungārs ar Džakopu parāva sānis mūku, tā atsegdami Stroci, kas tagad stāvēja aci pret aci ar hercogu.

—    Hercog Aleksandr, — nievājoši teica sirmgalvis, vēl instinktīvi ar roku aizsegdams savu meitu, — es domāju, ka tev pietiek ar tavu kancleru, tavu cietumu un sargiem, lai pašam nebūtu jāuzņemas sbira loma. Bet es esmu maldījies.

Hercogs skaļi iesmējās:

—    Vai tu domā, ka prieks sastapt savu ienaidnieku vaigu vaigā nav nekā vērts? Tu laikam arī mani uzskati par vienu no tiem, kas naktī slepeni iezogas pilsētā, pa dienu noslēpjas kādā alā un pacietīgi gaida, kamēr tumsā varēs pacelt roku un no muguras dot nodevīgo dūrienu? Nē, es no saules nebaidos un esmu ieradies še gaišā dienas laikā, lai tev pateiktu: „Mēs, Stroci, esam spēlējuši augstu spēli, kur dzīvība bija likta ķīlā; tu pazaudēji un tagad Stroci — maksā!"

—    Jā, — atbildēja Stroci, — un man atliek tikai apbrīnot mana pretspēlētāja apdomību, kurš ar tik lielu pavadonību ierodas pieprasīt savu parādu?

—    Tu laikam iedomājies, ka man būtu bail? Vai tu domā, ka es nebūtu uzdrošinājies viens uzmeklēt tevi, kur vien būtu varējis cerēt sastapt? Tad tu gan ļoti maldies un laikam noturi mani par kādu citu.

Tad, pagriezies pie abiem sbiriem, viņš piebilda:

—   Ungār un Džakopo, izejiet! Aiztaisiet durvis un, lai ko jūs dzirdētu, nenāciet, kamēr pats jūs nesaukšu!

Abi sbiri gribēja vēl ko iebilst, bet hercogs, pagriezies pret tiem, piecirta kāju. Abi palaida vaļā Leonardo un izgāja, aizvērdami durvis, bet mūks nometās ceļos kāda krucifiksa priekšā.

—    Nu, lūk, — hercogs augstprātīgi teica, — tagad, Stroci, es esmu viens, viens pret jums diviem. Ā! Jā, es saprotu, es esmu apbruņots un jūs esat bez ieročiem. Pagaidi! Skaties, Stroci, es nometu šo zobenu.

Un izvilcis šo zobenu, hercogs to nometa aiz sevis.

Tad viņš pasniedza Stroci savu dunci.

—    Nāc, vecais romiet… Vai nebija senatnē kāds Virgīnijs, kas nodur savu meitu un Brutu, kas nodur savu karali? Izvēlies starp tiem. Dur un topi nemirstīgs tāpat kā viņi! Nu, dur! Dur droši! Ko tu riskē? Pat savu galvu nē: tu zini labi, kā tā pieder bendem. Un tu, mūk, kas tevi tur?

Paņem šo zobenu un uzbrūc man no muguras, ja tev nav dūšas ieskatīties man sejā.

—        Dievs aizliedz saviem kalpiem izliet asinis, — mierīgi, bet stingri atbildēja brālis Leonardo, — jo citādi, hercog Aleksandr, es nebūtu uzticējis tēvijas glābšanu citu rokām, bet tu jau sen būtu miris un Florence brīva.

—       Nu, Stroci, — jautāja hercogs Aleksandrs, — vai tu domā, ka man ir bail?

Uz brīdi iestājās klusums, ko pasteidzās izmantot Luīza.

—       Nē, monsieur, nē! — iesaucās viņa drebošā balsī, — jūsu drosme ir visiem zināma. Ak, esiet tikpat žēlīgs, cik jūs esat vīrišķīgs.

—   Klusu, bērns! — iesaucās Stroci. — Nesāc viņu lūgties!

—        Ak, tēt, — turpināja Luīza, kamēr hercogs iebāza atpakaļ makstī savu dunci un zobenu, — ļaujiet man, Dievs dos maniem vārdiem spēku. Monsieur].. — viņa, ceļos nokritusi, iesaucās.

Bet tagad uzlēca kājās brālis Leonardo. V

—        Piecelies, bērns! — viņš iesaucās. — Nevar būt vienošanās starp nevainību un noziegumu, ne līguma starp dēmonu un eņģeli! Piecelies!

—        Tu runā aplam, mūk, — teica hercogs, smiedams savus parastos smieklus, kas bija briesmīgāki par viņa dusmām, — viņa pašreiz bija tik skaista, ka es mīlā uz to aizmirsu visus apvainojumus.

—        Mans bērns! Mans bērns! — iesaucās Stroci, satverdams savu meitu un to apskaudams.

—       Ak, Dievs, Dievs! — teica brālis Leonardo, pacēlis abas rokas pret debesīm, — ja tu to redzi un nesūti savu zibeni, tad man jāteic, ka tava žēlastība ir lielāka nekā tava taisnība.

Hercogs nogaidīja brīdi, it kā dodams Dievam laiku viņam sodīt, tad iesaucās:

—   Ungār, Džakopo!

Ienāca abi sbiri.

—   Ko Jūsu Augstība pavēl? — prasīja ungārs.

—        Nododiet šos abus sargiem un lieciet tos aizvest uz bargello, — teica hercogs, norādīdams uz Stroci un brāli Leonardo.

—       Monsieur! Monsieur! — iesaucās Luīza, — Dieva dēļ, nešķiriet tēvu no meitas un netņemiet Dievam viņa priesteri!

—        Ciet klusu un paliec, — uzkliedza viņai Stroci. — Ne viena vārda vairs, ne soļa, vai es tevi nolādēšu!

—       Ak, Dievs! — nomurmināja Luīza un kā salauzta nokrita uz ceļiem.

—     Ardievu, bērns, — teica Stroci. — Tagad vienīgi Dievs būs par tevi nomodā. Tikai neaizmirsti nekad, ka tas bija Lorencīno, kas mani nogalināja.

—      Tēvs, tēvs! — iekliedzās meitene, izstiepdama abas rokas pret sirmgalvi.

Bet tas bez līdzjūtības viņas ciešanām pamāja vēl pēdējās ardievas, kurā bija vairāk dusmu nekā maiguma, un izgāja.

—     Ak, monsieur, monsieur! — uz ceļiem gulēdama, Luīza griezās pie hercoga, — vai es tiešām nekā nespēju darīt, lai glābtu savu tēvu?

Hercogs, kas jau bija pie durvīm, atgriezās pie Luīzas.

—     Zini, bērns, — viņš teica, — vienīgi tu vēl vari ko darīt, lai viņu glābtu.

—   Un kas man, monsieur, būtu jādara? — jautāja meitene.

—  To tev pateiks Lorencīno, — atbildēja hercogs un izgāja.

IX

BARGELLO

*

Plašo Bargello ēku, kurā bija apvienots krimināltiesas sēžu nams kopā ar cietumu un uz kuras sienas nesen vēl atrada Džioto gleznotu Dantes potretu, bija cēlis Arnolfo Lupo. Ar savām milzīgajām kāpnēm, ko grezno lauvas tēls, šī celtne vēl šodien pieskaitāma dižākajiem un oriģinālākajiem Florences pieminekļiem no tiem laikiem, kuru drausmīgos notikumus tā … ir pieredzējusi.

Šai cietumā bija tikuši ievietoti nevien Fīlips Stroci un brālis Leonardo, bet arī ievainotais Selvadžo Aldobrandīni, Bernardo Korzīni, kas tam bija devis patvērumu un vēl citi patrioti, kurus hercogs bija uzskatījis par vajadzīgu pievienot iepriekšējiem — kā pret viņu vērstas sazvērestības dalībniekus.

Cietums.

Visi bija ieslēgti vienā kopīgā istabā. Tā bija plaša telpa ar aizrestotiem logiem, kur sienas bija noraibinātas ar zīmīgiem uzrakstiem. Tos še bija atstājuši tie daudzie politiskie mocekļi, kas te bija uzturējušies pirms mūsu stāsta varoņiem.

Tai brīdī, kas mēs mūsu lasītāju ievedām hercoga tirāna dižciltīgo upuru vidū, brālis Leonardo ir atspiedies pie kolonnas, kas atbalsta velvi, Stroci sēž uz kāda sola ar mēteli pagalvī. Viņam līdzās guļ Selvadžo Aldobrandīni. Pārējie ir sastājušies ap Bernardo Korzīni, kurš uzkāpis uz ķeblīša, ar vecu naglu mēģina sienā ieskrīpot savu vārdu.

—   Ko tu, Bernardo, tur dari? — jautāja mūks.

—       Tu redzi, godājamais tēv, — atbildēja Bernardo, — es ierakstu savu necienīgo vārdu līdzās to agrāko mocekļu vārdiem, kas mūs gaida debesīs.

Un viņš pasniedza naglu Vitorio Paci.

—       Tagad ir mana kārta, — teica Vitorio. — Pie Kristus — ir mūsu pēdējā no tautas izvēlētā valdnieka! Šīs sienas reiz dienās būs Florences zelta grāmata. Lūk, še, vecā Jēkaba Paci, mana senča vārds, te Džeroms Savonarola, te Nikola Karduči, Dante Kastiljone… Augstais Dievs! Tur augšā taču ir vesels pulks dižciltīgo brīvības ēnu!

—       Paci, uzraksti arī manējo! — iesaucās Selvadžo, — raksti to starp tavu un Stroci vārdu, lai nākamās paaudzes zina, ka es še reiz biju. Bet ja mūris ir par cietu, tad nāc, ņem manas asinis un raksti ar tām… mana rēta vēl ir svaiga un neliegs tev šo tinti. Raksti, raksti: „Selvadžo Aldobrandīni, miris par brīvību"!

—       Tava kārta, Stroci, — teica Vitorio, kad bija iegravējis Selvadžo Aldobradīni vārdu zem savējā.

Un viņš tam pasniedzas niecīgo naglu, kas šo dižciltīgo cietumnieku rokās pārvērtās par vēstures griezekli.

Fīlips Stroci paņēma naglu un rokas augstumā uzrakstīja itāliešu sentenci, ko varētu tulkot šādā divrindā:

Sargi mani no tā, kam es uzticos. No tā, kam neuzticu, pats es sargāšos.

Vitorio sāka smieties:

—       Šis padoms ir labs, — viņš teica,— bet ja to mums dod cietuma mūri, tad tas nāk mazliet par vēlu.

Pārējie turpināja ierakstīt savus vārdus.

Šai brīdī ieradās kāds inkvizīcijas sulainis.

—   Vai Fīlips Stroci ir atgriezies no nopratināšanas? — viņš prasīja.

—  Jā, kas pēc viņa prasa? — jautāja Stroci.

—   Kāda jauna meiča, kurai atļauts pavadīt ar viņu kopā pusstundu, — atbildēja sulainis.

—    Jauna meiča! — Stroci izbrīnījies iesaucās. — Kad tik tā nav Luīza!

—  Tā ir Luīza, tēt! — iesaucās durvīs Stroci meita.

—    Nāc, mans bērns, nāc! — teica Fīlips, rokas atplētis. — Es tev esmu piedevis un ceru, ka arī citi tev piedos.

Tad pēkšņi ar tēva mīlas pārpilnu sirdi to pie krūtīm spiezdams, viņš bailēs izsaucās:

—    Ak, bērns, es drebu iedomājoties… Saki, kas tev atļāva ar mani tikties?

—   Hercogs pats, — atbildēja Luīza.

—   Un kā tu dabūji atļauju?

—   Es gāju to meklēt.

—   Kur?

—   Uz pili.

—   Uz pili, pie hercoga?.. — iesaucās Stroci. — Tu biji pie šī nelieša? Stroci meita pie Mediči bastarda! O, ja tu šādā ceļā esi iekļuvusi še, tad labāk es tevi nemaz vairs nebūtu redzējis… Ej! Ej!

Un viņš atgrūda savu meitu.

—    Stroci, esat vīrs… — teica brālis Leonardo, uztverdams rokās Luīžu.

Bet sirmgalvis saslējās un, kamēr nevainīgais bērns tajā noraudzījās ar izbrīna un baiļu pilnu skatienu, viņš, abām rokām matus plēzdams, sauca:

—   Viņa ir bijusi pie tā… Viņa ir iegājusi šinī netiklības pereklī, šinī izvirtības zaņķī! Un ar cik nevainības gadiem tu samaksāji par šo atļauju uz pusstundu mani satikt? Atbildi, Luīza, atbildi!

—   Tēt, — pazemīgā balsī atbildēja jaunā meitene, — Dievs redz, ka neesmu pelnījusi tos pārmetumus, ko jūs man sakāt. Pirmkārt, es tur nebiju viena. Pie hercoga bija arī Lorencīno, kas mūs ne uz brīdi neatstāja divatā.

—   Tātad, Luīza, nebija nekādu apkaunojošu nosacījumu?

—   Nē, tēt, es tev zvēru pie mūsu ģimenes goda! Es metos viņiem pie kājām un lūdzu atļauju tevi satikt. Hercogs ar Lorenco klusi savā starpā pārmainīja dažus vārdus, tad hercogs parakstīja kādu papīru, pasniedza to man un es iznācu nosarkusi vienīgi no viņa skatiena.

—    Visvienalga, Luīza, — galvu kratīdams, teica Stroci, — aiz šīs žēlastības slēpjas kāds briesmīgs noslēpums. Bet, tas nav svarīgi, tā kā mums ir dots pusstunda laika, tad pacentīsimies to izmantot, jo ir ļoti iespējams, ka tie ir pēdējie brīži, ko mēi pavadam kopā.

—  Tēt! — iekliedzās Luīza.

—   Dievs tev, mana meita, ir devis spēku, — teica sirmgalvis, — un es varu runāt ar tevi nevis kā ar bērnu, bet kā ar sievieti.

—  Ak, Dievs! Tēv, jūs mani baidāt, — čukstēja jaunā meitene.

—  Tu pazīsti cilvēku, kas prasa manu galvu, tu pazīsti tiesnešus, kas par mani spriež!

—  Tēt, vai jūs būtu jau notiesāts?

—  Nē… vēl ne… bet ka mani notiesās, par to nav ko šaubīties. Tātad atbildi man, it kā mans nāves sprieduma būtu jau pasludināts. Neaizmirsti, ka tas, ko es tev prasu, būs mana stiprināšana nāves stundā. Neaizmirsti, ka notiesātam atliek tikai mirt, bet mirt kā kristīgam cilvēkam pieklājas: bez lāstiem un bez zaimošanas.

—   Ak, Dievs, es tev pateicos! — čukstēja brālis Leonardo, — ka tu esi atsūtījis šo eņģeli, lai tas viņam atdotu prātu, ko tas gandrīz vai jau bija zaudējis.

—  Kas man, tēt, ir jādara, lai jums atdotu mieru? Sakiet, un es tūdaļ paklausīšu.

—   Luīza… — Stroci svinīgi teica, — kad tu redzēsi taisām man ešafotu, kad tu zināsi, ka es eju uz soda vietu, zvēri man, ka tu nespersi ne soli pie šā cilvēka, lai mani glābtu, kaut arī ar to izpelnītos manu dzīvību! Zvēri man, ka nekad nebūs nekāda sakara starp tavu nevainību un viņa nelietību. Jo pie tavas mātes dvēseles miera, pie manas bezgalīgas mīlestības uz tevi, Luīza, es tev zvēru, ka tā tu manis neizglābsi, bet ka tad es miršu izmisumā… un, pazudinājusi mani zemes virsū, tu, nabaga bērns, manis vairs neatradīsi debesīs.

Lai viņas solījums būtu svinīgāks, Luīza nometās ceļos, ielika abas rokas sirmgalvja rokās un teica:

—  Tēvs, mans tēvs, es jums to zvēru un Dievs lai mani soda, ja es šo zvērastu lauztu!

—   Tas vēl nav viss, — teica Stroci, uzlikdams abas rokas meitai uz galvas un nolūkodamies tanī ar dziļu maigumu, — tās briesmas, kas tev uzmāksies manā tiesāšanas laikā, var vēl turpināties pēc manas nāves… Ko hercogs nebūs varējis panākt ar iebiedēšanu, viņš var lūkot panākt ar varu.

—  Tēt! — iesaucās Luīza.

—  Viņš var visu un viņš drīkst visu! — turpināja sirmgalvis. — Viņš ir nelietis!

—       Ak, Dievs! — murmināja jaunā meitene, paslēpdama rokās nosarkušo seju.

—        Luīza, — neatlaidās Fīlips, — tu tačū labāk mirtu jauna un nevainīga, nekā dzīvotu kaunā un negodā?

—   Jā, jā, simtkārt labāk! Tūkstoškārt. Dievs mans liecinieks!

—        Nu, labi… — teica Stroci, un viņa balss sāka drebēt, — ja tu kādreiz kristu šā cilvēka rokās, ja tev nebūtu vairs nekāda līdzekļa no viņa aizbēgt… un ja pat Dieva žēlastība neatstātu tev vairs nekādas cerības…

—   Tālāk, tālāk, tēv!

—      Nu, lūk, viens dārgums man vēl ir palicis, ko līdz šim esmu noslēpis no visu acīm: pēdējais mierinātājs, cēlākais draugs, kam vajadzēja atvieglot manas mokas un paglābt no ešafota… Tā ir inde…

—       Tēt, dodiet man to! — iesaucās Luīza, izpratusi sirmgalvja runas nolūku.

—      Labi, Luīza, labi, — teica Fīlips, — es tev pateicos. Šinī flakonā ir brīvība, gods… ņem to, Luīza, es atdodu to tev… Un neaizmirsti, ka tu esi Stroci meita!

—   Mans tēvs, es darīšu, kā jūs to vēlaties, to es jums zvēru!

Un pastiprinādama savus vārdus ar žestu, viņa svinīgi pacēla roku.

—       Pateicos! — teica Fīlips, — tagad es varēšu mierīgi mirt. Un tu, mans Dievs, kas dzirdi šo zvērastu, tu taču ļausi to izpildīt.

Šai brīdī atvērās cietuma durvis un tajās parādījās tas pats tiesas sulainis, kas bija ievedis Luīžu. Tikai šoreiz līdz ar viņu bija ieradies kāds cilvēks maskā.

Maska ienāca un nostājās pie durvīm.

—        Atļautā pusstunda ir beigusies, — teica sulainis, vērsdamies pie jaunās meitenes, — jums jāseko man.

—   Vai tiešām jau! — iesaucās Luīza.

—   Ej, mans bērns, un lai Dievs tevi svētī, — teica Stroci.

—       Vēl vienu brītiņu, tikai dažas sekundes! — rokas lauzīdama, viņa lūdzās.

—   Nē, ej, tagad, ej! Šie cilvēki nepazīst žēlastības. Ardievu, bērns!

—   Ardievu, tēt! — teica Luīza.

—   Uz redzēšanos debesīs! — piebilda brālis Leonardo.

—   Ak, Dievs! — stenēja Stroci, rokas lauzīdams.

—        Dūšu, nabaga tēvs, dūšu! — mierināja viņu brālis Leonardo, spiezdams to pie savām krūtīm.

Pa to laiku sulainis aizveda Luīžu.

Tai brīdī, kad viņi gāja garām maskai, tā pačukstēja:

—   Luīza!

Dzirdot šo balsi, jaunā meiča nodrebēja.

—   Lorencīno! — viņa izdvesa.

—   Vai tu man vēl arvien uzticies? — jautāja maska.

—   Vairāk nekā jebkad!

—   Labi, tad šovakar.

—   Šovakar, — gluži klusi atkārtoja meitene.

Un viņa izgāja ar drosmes un cerību pilnu sirdi.

Durvis aizvērās un maska palika stāvam viena starp cietumniekiem, kuru skatieni urbās tajā ar izbrīnu un draudiem.

Tikai Fīlips Stroci, kuru atbalstīja brālis Leonardo, sāpju pārņemts, to neievēroja.

Tad Vitorio Paci, paspēris soli uz maskas pusi, pirmais to uzrunāja.

—            Kas tu esi, ka ierodies starp mums maskā? Vai tu esi kāds no Maurīcija spiegiem? Vai hercoga sbirs?

—           Vai tu esi bendes kalps? Mēs esam gatavi gulties uz moku sola, — teica Bernardo Korzīni.

—            Varbūt tu esi pats bende? — jautāja Selvadžo Aldobrandīni, ar pūlēm uzsliedamies kājās. — Mēs esam gatavi mirt!

—           Runā taču, nelaimes putns! — uzstāja Vittorio. — Kādas vēstis tu mums nes?

—           Es jums nesu tādu vēsti, — teica Lorencīno, noņemdams masku, — ka jūs visi esat notiesāti uz nāvi un ka sods tiks izpildīts rīt gaismai austot.

—   Lorenco! — visi cietumnieki reizē iesaucās.

—   Lorencīno! — atkārtoja brālis Leonardo un Stroci.

—   Ko tu še meklē? — jautāja Vitorio Paci.

—   Ko tu še gribi? — uzstāja Bernardo Korzīni.

—           Vai tad jums tas ir svarīgi? — atjautāja Lorencīno. — Jums, kam šinī pasaulē vēl tikai atliek pielūgt Dievu un mirt.

Tagad panāca uz priekšu brālis Leonardo.

—            Lorenco, — viņš teica, — vai tu esi nokāpis Katakombās, lai ņirgātos par mocekļiem? Ko tu še gribi darīt?

—  To tu, mūk, tūdaļ uzzināsi, jo tieši tevi es meklēju.

—   Ko tu no manis gribi?

—           Saki šiem cilvēkiem, lai viņi aiziet, cik tālu vien iespējams un atstāj mūs divatā.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka man tev jāatklāj kāds noslēpums, un tā, kā ari es pašreiz atrodos nāves briesmās, es gribu, lai tu pieņemtu manu grēksūdzi.

—    Tavu grēksūdzi! — iesaucās brālis Leonardo, atkāpdamies soli atpakaļ.

—   Jā.

—    Es lai pieņemu tavu grēksūdzi! — atkārtoja mūks nobijies, — un kāpēc es, bet ne kāds cits?

—   Tāpēc, ka tu esi uz nāvi notiesāts, tāpēc, ka tava dzīvība ir atkarīga no mana noslēpuma, un beidzot tāpēc, ka visā Florencē tu esi vienīgais, kam es uzticu savu grēksūdzes noslēpumu.

—   Brāļi, paejiet tālāk! — teica mūks Leonardo nobālis, jo kā viņš jau bija izteicies Stroci, viņš nojauta, ka tam nāksies dzirdēt kaut ko briesmīgu.

Cietumnieki paklausīja. Brālis Leonardo apsēdās kolonnas pakājē un Lorencīno nometās viņa priekšā ceļos.

—    Godājamais tēvs, — teica jaunais cilvēks, — nu jau ir gads, kopš es atgriezos Florencē, un jau toreiz manī bija nobriedis plāns, ko es šodien gribu īstenot.

Tikko atgriezies savā dzimtajā pilsētā, es, baidīdamies, ka nepiedzejoju citiem tās pašas izjūtas, kas bija pārņēmušas mani, es krustām šķērsām izstaigāju dažādus pilsētas iecirkņus. Es apvaicājos bagātnieku pilīs un nabagu būdiņās, Es sastapos gan ar lepniem patriciešiem, gan ar nabaga strādniekiem. Un tikai viena balss kā milzīga nopūta pacēlās no visām pusēm, sūdzēdamās par hercogu Aleksandru. Viens tam atprasīja savu naudu, otrs savu godu, šim bija paņemts tēvs un tam bija paņemts dēls. Visi raudāja, žēlojās un apsūdzēja. Tad es teicu sev: „Nē, tas nav taisnīgi, ka viena tirāna dēļ tā jācieš visai tautai.

—   Ak, — nomurmināja brālis Leonardo, — tas ko mēs sapņojām, ir bijis taisnība.

—     Un tad, — turpināja Lorencīno, — es sāku apskatīties visapkārt. Es redzēju, ka negods bija visās sejās, bailes visās sirdīs un nelietība katrā dvēselē. Es meklēju, kam varētu pieslieties, un jutu, ka viss grīļojas un ļogās. Nodevība bija visur: gan ārā, gan iekšā. Tā iezagās ģimenēs, bija sastopama publiskos laukumos, kur tā ielaidās debatēs. Nodevība nosēdās pie laulātu ļaužu pavarda un apstājās uz krustceļiem! Tad es sapratu, ka, ja šādos apstākļos kādam ienāktu prātā organizēt sazvērestību, viņš drīkstētu uzticēties vienīgi paša domām un par biedru uzskatīt vienīgi savu roku. Es sapratu, ka tam, līdzīgi pirmajam Brutam, jāaizklāj sava seja ar pietiekami biezu segu, lai neviens skatiens nevarētu tai izurbties cauri. Un tā, lūk, Lorenco kļuva par Lorencīno.

—  Turpini, mans dēls, — teica mūks, smagi elpodams.

—   Vajadzējs piekļūt pie hercoga, — turpināja jaunais cilvēks. — Vajadzēja panākt, ka viņš neuzticētos nevienam, un vajadzēja panākt, ka viņš uzticētos man. Tā es kļuvu viņa galminieks, viņa dienderis, viņa nerrs. Es ne tik vien izpildīju viņa pavēles, es jau paredzēju viņa iegribas un aizsteidzos priekšā viņa kārībām. Veselu gadu Florence mani sauca par nodevēju, nelieti, nelgu! Veselu gadu mani smagāk nekā kapakmens nospieda manu līdzpilsoņu nicināšana; veselu gadu visas sirdis, izņemot vienu vienīgu, šaubījās par mani. Beidzot esmu sasniedzis mērķi, ko gribēju sasniegt, beidzot esmu sava garā un grūtā ceļa galā… Godājamais tēvs, šonakt es nogalināšu hercogu Aleksandru.

—   Runā klusāk… runā klusāk! — nomurmināja brālis Leonardo.

—  Bet, — turpināja Lorencīno, — hercogs ir spēcīgs, veikls un drošs. Var gadīties, ka, mēģinādams glābt Florenci, es pats krītu cīņā. Tātad man ir vajadzīga grēku atlaišana in art icu Jo mortis. Dodiet man to, tēvs dodiet bez kavēšanās! Man šķiet, es esmu pietiekami daudz cietis virs zemes, lai jūs man neliegtu ieeju debesīs!

—   Lorencīno, — teica priesteris, — es zinu, ka šis grēks ir attaisnojams; bet es ņemu šo grēku uz sevi. Un kad Dievs tevi aicinās savā priekšā, lai tu atbildētu par tām asinīm, ko tu izliesi, es nostāšos tavā vietā un teikšu: „Kungs, nemeklē vainīgo… Vainīgais stāv tavā priekšā."

—   Labi, tas būtu viss, — teica Lorencīno. — Tagad arī viņš, tāpat kā jūs, ir notiesāts. Viņa laiks drīz būs klāt… Kad rīt, tēv, atnāks pēc jums, sauciet visi: „Hercogs Aleksandrs ir miris! Lorencīno viņu ir nogalinājis! Ejiet uz Lorencīno māju un tur jūs atradīsiet viņa līķi". Tad bende pats nodrebēs, ļaužu pūlis trauksies uz manu māju Larga ielā, atradīs tur hercoga līķi un tai vietā, lai ietu uz ešafotu, jūs iesit savu triumfa gājienu.

—   Un tu?

—   Es? Es atvēršu tautai tās istabas durvis, kur gulēs hercoga līķis. Tagad es esmu pateicis visu, kas man jums bija sakāms. Ardievu, godājamais tēv!

Tad, paspēris soli uz pārējo cietumnieku pusi, kas bija nostājušies pie durvīm, viņš teica:

—  Ceļu, kungi!

—   Bet ja nu mēs tev nedosim ceļu? — jautāja Vitorio Paci.

—   Ja mums ir ienācis prātā pirms nāves tev vēl atriebties? — piezīmēja Stroci.

Un visi kopā, neizslēdzot pat ievainoto Selvadžo Aldobrandīni, kas mēģināja aizvilkties līdz jaunajam cilvēkam, tie sauca cits caur citu:

—   Nāvi tam, kas mūs ir pārdevis! Nāvi nodevējam! Nāvi nelietim! Lorencīno savilka uzacis un uzlika roku uz zobena spala, bet tad viņš

izdzirda, ka brālis Leonardo tam iečukstēja ausī:

—           Mierā, Lorenco! Tās ir pēdējās mokas tavā sāpju ceļā un pēdējais ērkšķis tavā vainagā!

Tad, pagriezdamies pie cietumniekiem, viņš skaļā balsī teica:

—   Brāļi, ļaujiet šim cilvēkam iet, viņš ir lielākais no mums visiem! Un Lorencīno aizgāja garām pārsteigtajiem cietumniekiem, kas,

paklausīdami brāļa Leonardo pavēlei, viņu vairs nedomāja aizturēt.

X

SLEPKAVĪBA

Šai vakarā Largas ielas pilī bija lieli svētki. Hercogs Aleksandrs tur bija sapulcējis savus tuvākos draugus, lai kopā ar tiem nosvinētu savu triumfu pār republikāņiem. Tikai viena vieta pie viņa laBās rokas bija tukša.

Tā bija Lorencīno vieta.

Jau vairākas reizes daži bija pabrīnījušies par hercoga favorīta prombūtni, bet hercogs uz katru jautājumu bija smaidīdams atbildējis:

—  Nemaz nebēdājiet par to; es zinu kur viņš atrodas.

Pusnaktī ienāca Lorenco, apsēdās līdzās hercogam, piepildīja savu kausu un, to pacēlis, iesaucās:

—   Uz mūsu sirsnīgi mīlētā hercoga panākumiem, veiksmi un prieku!

Uz jaunā cilvēka tostu visi atbildēja ar skaļu piekrišanu, kamēr viņš,

noliecies hercogam pie auss, teica:

—           Monsieur, dzeriet labāk divus kausus nekā vienu! Pēc stundas Luīza būs manā istabā, kur viņa sagaidīs Jūsu Augstības labvēlību.

—   Un tu to izdarīji, mīlulīt? — hercogs dzērumā reibdams jautāja.

—   Vai tad es, monsieur, nebiju devis jums savu godavārdu?

—  Pēc vienas stundas? Un kas man to pateiks?

—            Ziniet, monsieur, man nav neviena cilvēka, kam es varētu uzticēties, bet jums ungārs ir ļoti padevīgs, vai nav tiesa.

—  Es uz viņu paļaujos — kā pats uz sevi.

—   Aizdodiet man viņu, lai atvestu mūsu skaisto bēdulīti.

—            Tas neiet! — teica hercogs, — viņa pazīs, ka tas ir no maniem ļaudīm un negribēs tam sekot.

—            Ja viņam būs maska uz sejas un zīmīte no manis? Ko jūs nu runājat! Un, pirmkārt, maigais bērns jau zina, kurp viņa iet.

—   Kāpēc tad šāda lieka uzmanība?

—   Lieciet to pasaukt, monsieur, un piesakiet, lai viņš man paklausītu visās lietās.

Hercogs pasauca sbiru.

—           Seko Lorencīno, — viņš tam teica, — un pie tavas galvas es tev pavēlu darīt visu, ko viņš tev liek.

Ungārs jau bija apradis ar šāda veida pavēlēm un tikai pamāja ar galvu.

Lorencīno piecēlās.

—   Vai tu aizej, mīlulīt? — jautāja hercogs.

—   Velns lai parauj! Man taču jāliek sakārtot jūsu istaba.

—   Un tu apsoli, tiklīdz skaistulīte ieradīsies, man to paziņos?

—   Ungārs pats atnāks pasacīt jums to brīdi, kad gaidīt.

Lorencīno jau bija pagājis uz durvju pusi, bet tad viņš atkal atgriezās

pie hercoga un teica:

—   Monsieur, jūsu godavārdu, ka neviens no jūsu galda biedriem nezinās, kurp jūs ejat un kāpēc pieceļaties no galda!

—   Dodu tev godavārdu.

—    Un jūsu godavārdu, ka jūs iziesit pa citām durvīm, lai maldinātu tos, kas jūs redzēs izejam.

—   Es dodu.

—   Un jūs neaizmirsīsit, ks to man esat devuši?

—   Ko tu gan domā, mīlulīt!

—   Es domāju, ka divi solījumi ir vairāk vērts nekā viens. Tātad man, monsieur, ir jūsu bruņinieka godavārds?

—   Mans bruņinieka godavārds!

—   Tad viss ir labi.

—   Kas tev ir, Lorencīno? — jautāja hercogs.

—   Man? — atjautāja jaunais cilvēks.

—   Tu esi bāls kā nāve un tomēr tev piere ir vienos sviedros.

—    Tas var būt, — atbildēja Lorencīno, noslaucīdams pieri batista mutautiņā, kādu parasti lieto sievietes. — Še pie jums jau var nosmakt.

Un viņš steidzīgi izgāja.

Katedrāles pulkstenis nosita pusnakti, kad Lorencīno iznāca Larga ielā.

Tā bija nakts no 5. uz 6.janvāri, auksta, tumša ziemas nakts, kad tikai desmit soļus varēja redzēt uz priekšu.

Lorenco gāja klusi un uzmanīgi, skatīdamies pa labi un pa kreisi — kā cilvēks, kas kādu meklē.

Lansī ielas stūrī pēkšņi viņam priekšā nostājās kāds cilvēks.

Lorencīno atlēca soli atpakaļ un ķērās pie dunča.

—   Monsieur, tas esmu es! — svešais teica.

—   Ā, tas esi tu, Mikele! — iesaucās Lorencīno.

—           Vai tad Jūsu Ekselence nelika man gaidīt Larga ielā no vienpadsmitiem līdz vieniem?

—            Taisnība, es esmu laimīgs, ka tu tik akurāti esi ieradies uz satikšanos. Vai tu esi gatavs?

—  Jā.

—  Tad seko man!

—   Vai jūsu atriebšanās brīdis jau klāt? — jautāja sbirs.

—   Es ceru, Mikele, ka stundas laikā viss būs cauri!

—  Jūs esat laimīgs, monsieurl

Lorenco, neteicis ne vārda, devās tālāk, tad iegriezās Larga ielā un atvēra kādas mazas durvtiņas.

—   Ā, — noteica sbirs, — tātad pie jums tā lieta norisināsies?

—   Jā, pie manis.

—           Vai jūs nobaidāties, ka no hercoga pils vārētu sadzirdēt kliedzienus un ieroču šķindu? — jautāja sbirs.

—           Esi bez rūpēm, — teica Lorencīno, — jau veselu gadu kaimiņi ir dzirdējuši pie manis tik daudz kliedzam un ieročus žvadzinam, ka viņi tam nepievērsīs nekādu vērību.

Uzkāpis pirmajā stāvā, Lorencīno atvēra kādas durvis, pa kurām iebīdīja Miķeli.

Lorencīno jau gribēja viņu atstāt vienu, kad sbirs to satvēra aiz rokas.

—           Monsieur, — viņš teica, — es esmu jūsu rīcībā, bet arī jūs man esat devis kādu solījumu.

—   Saki kādu?

—            Ja jūsu ienaidnieks būs beigts, jūs man ļausit izrēķināties ar hercogu.

—   Tātad tu vēl arvien paliec pie savas apņemšanās?

—   Vairāk kā jebkad.

—           Un ne zelts, ne sudrabs, ne lūgums, ne drauds nespētu tevi atturēt no šā tava nodoma?

—   Es esmu zvērējis tb nokaut bez līdzjūtības, bez žēlastības.

—   Un tas, ko tu man stāstīji, viss būtu patiesība?

—   Es jums pateicu visu.

—   Tas nav iespējams.

—   Kāpēc ne?

—  Tāpēc, ka neviens cilvēks nevarētu būt tik nežēlīgs.

—   Hercogs Aleksandrs nav cilvēks!

—   Vai šī jaunā meitene bija skaista?

—   O! Kā eņģelis.

—   Es aizmirsu tās vārdu; tu man teici, kā viņu sauca?

—   Nella.

—   Un cik veca viņa mira?

—   Astoņpadsmit gadu.

—   Pārāk jauna.

—    Nē, — pārāk veca, jo jau kopš diviem gadiem kauns un negods sagandēja viņas dzīvi.

—    Un tu teici, ka pēc tam, kad viņa tev bija solījusies, hercogs Aleksandrs…

—    Ak, klusējiet, monsieur, klusējiet! — iesaucās sbirs, kura atmiņā Lorenco tik nesaudzīgi atdzīvināja pagātnes ainas. Klusējiet! Jūs mani padarīsit traku. Runa pašreiz nav par mani, bet par jums. Jūs man likāt še ierasties, lai palīdzu jums kādu nogalināt… Nu, labi, kas ir šis cilvēks, kuru debesis atstājušas un par kura asins cenu man jānopērk iespēja savukārt atriebties? Nosauciet man to, es esmu gatavs.

—   Nav nekādas vajadzības viņu nosaukt, tu pats to redzēsi.

—   Tātad es viņu pazīstu.

—    Tev ir slikta atmiņa, Mikele. Tu taču pats man minēji četrus cilvēkus, kas tajā liketnīgajā naktī bija atradušies tai telpā, un es tev teicu, ka vienam no šiem četriem gribu atriebties.

—   Pareizi, monsieur, ar to man pietiek.

—   Tad viss ir kārtībā! Es tevi atstāšu šinī istabā. Esi gatavs… domā par hercogu… sapņo par atriebšanos tam… un, kad es atnākšu pēc tevis, lai es tevi atrstu ar zobenu rokā.

—   Par to esiet drošs, monsieurl

Lorenco aizdarīja durvis un iegāja hercogam paredzētajā istabā.

Kamīns gaiši dega un tā arī bija vienīgā uguns, kas apgaismoja šo telpu.

Tiklīdz jaunais cilvēks bija tur iegājis, viņš izdzirda uz kāpnēm soļus.

Viņš apstājās, klausījās: tie bija vīrieša un sievietes soļi.

Bija dzirdama zīda drēbju čaukstoņa.

Lorencīno metās blakus ejā, tik tikko paspēdams vēl atvērt un aizdarīt kādas durvis.

Piecas sekundes vēlāk Luīze maskotā ungāra pavadībā pagāja garām šīm durvīm un iegāja istabā.

Šī telpa Luīzai nebija pazīstama, jo istaba, kurā to šorīt bija ieveduši, atradās mājas otrā galā.

Bet viņa bija saņēmusi Lorencīno rakstītu zīmīti un, pazīdama viņa rokrakstu, pēc cita nekā vairs nejautāja.

-r- Mēs esam klāt un še jums būs jāgaida, — teica ungārs.

—   Pateicos! — atbildēja Luīza apsēzdamās.

—   Vai jūs kaut ko vēlētos? — jautāja sbirs.

—           Nē, — atbildēja jaunā meitene, — tikai pasakiet tam, kas jūs sūtīja pēc manis, ka esmu ieradusies un viņu gaidu.

—   Labi, kundze, — atteica ungārs.

Un, aizvēris durvis, viņš izgāja.

Tiklīdz viņš bija spēris soli gaitenī, Lorencīno to aizturēja.

—   Vai viņa ir tur? — jaunais cilvēks klusu prasīja.

—   Jā, monsieur.

—           Labi, tad ej un pasaki hercogam, ka mēs viņu gaidam, bet lai viņš neaizmirst, ka vienīgi tu drīksti redzēt viņu še ienākam.

Ungārs palocījās un gribēja atdot Lorencīno atslēgas.

Bet Lorencīno tās nepaņēma.

—   Kā tu domā, lai hercogs ienāk? — viņš jautāja.

—   Pareizi, — norūca ungārs.

Un viņš aizgāja ar visu atslēgu.

Hercogs šo laiku bija pacenties izmantot un, kad ungārs atgriezās zālē, viņš bija jau stipri iereibis.

Ungārs pamāja hercogam, tas piecēlās un devās pie viņa.

—   Nu, kā ir? — viņš jautāja sbiram.

—   Monsieur, viņa jūs gaida.

—            Nudien, — iesmējās hercogs, — šis Lorencīno ir nesamaksājams. Man šķiet, ja es to prasītu, viņš man atvestu pašu Madonnu.

Tad, iegājis tualetes istabā, viņš apvilka garu satina tērpu ar caunādas oderi.

—            Vai lai es apvelku savus kara vai mīlas cimdus? — jautāja viņš ungāram.

—   Velciet, monsieur, jūsu mīlas cimdus, — tas atbildēja.

Un patiesi — uz hercoga galda atradās pāris brūnu un pāris parfimētu cimdu.

Hercogs uzvilka parfimētos.

Tad, atvēris zāles durvis, viņš teica:

—           Ar labu nakti, kungi, jūs varat palikt pie galda, cik vien ilgi jums patīk. Pagrabos vīna ir diezgan un istabās ir gultas. Pirms pusdienām nenāciet mani modināt, es gulēšu ilgi.

—             Uzgaidiet, monsieur, — teica viens no dzīrotājiem, — es iešu jums līdzi.

—            Nē, paliec vien Džustiāno, — teica hercogs, — man neviens nav vajadzīgs.

Bet ar dzēruša cilvēka neatlaidību Džustiāno Cesena, hercoga virsnieks, neatlaidās.

—   Nu, tad nāc, žūpa! — teica hercogs un klusi piebilda Džakopo:

—            Svētā Marka laukumā vai nu ar ļaunu, vai ar labu viņš tev ir jāaizved. Man pietiek ar ungāru.

Un visi četri izgāja no pils. Bet lai novērstu aizdomas, kā to hercogs Lorencīno bija solījis, viņš nogriezās pa Kaldera ielu, iegāja Džinori ielā, tad pagājis gabaliņu pa Sangallo ielu, devās tālāk pa Ardeieri ielu, Svētā Marka laukumā atkratījās no Džustiāno, kuru sbiram Džakopo lika aizvest uz mājām un, ungāra pavadīts, atkal atgriezās Larga ielā.

Pa to laiku Lorencīno bija iegājis istabā, kur viņu gaidīja Luīza.

Viņu ieraudzījusi, jaunā meitene strauji piecēlās un metās tam ap kaklu.

—  Es tev pateicos, ka tu neesi šaubījusies par mani, — teica Lorenco.

—           Tā diena, kad es sāktu šaubīties par tevi, būtu mana pēdējā, — atteica Luīza.

—  Pagaidi, lai es aiztaisu šīs durvis, — teica Lorencīno.

Aizdarījis durvis, viņš atkal atgriezās pie Luīzas.

—            Mana mīļotā Luīza, tu man esi palikusi uzticīga līdz galam, bet tagad klausies, ko tev teikšu.

—  Tāpat kā uzklausa Dieva balsi, bet vispirms, kas būs ar manu tēvu?

—            Es jau teicu, ka tavs tēvs tiks glābts. Bet ar to vēl nepietiek, domādams par viņu, es, mana sirdsmīļotā, esmu padomājis arī par mums abiem: pēc vienas stundas mēs atstāsim Florenci.

—   Un kurp mēs dosimies?

—            Mēs dosimies uz Venēciju… Lūk, še, — Lorencīno piesita pie ķešas, — man ir bīskapa Morei izdotais orderis pasta zirgiem. Tiklīdz būsim brīvībā, tavs tēvs mums pievienosies.

—  Tad ejam, ejam, mans mīļotais Lorencīno!

—  Vēl nē, pirms mēs aizejam, ir jānotiek kādam svarīgam notikumam.

—  Kur?

—  Še.

—   Kā še?

—   Še, šinī istabā.

—   Un es… es?

—   Tu, Luīza, būsi šinī blakusistabā. Lai arī ko tu dzirdētu, lai kāds troksnis še saceltos, un lai kas še tiktu darīts, tu nekusties ne no vietas, un neizdves ne vārda! Kad viss būs galā, es tev atvēršu, Luīza… Tad tu, nākot cauri šai istabai aizvērsi acis, un mēs steigsimies projām.

—    Lorenco! Lorenco! — iesaucās Luīza, — tu mani biedē! Kam še jānotiek? Ak, es vairs neesmu nekāds bērns… Arī mans tēvs teica, ka es jau esmu sieviete!

—   Cst! — čukstēja Lorenco, — vai tu kaut ko nedzirdēji?

—   Man liekas — kāds atdarīja ārdurvis.

—   Tad labi. Ej, Luīza, blakusistabā… Izšķirošais brīdis ir klāt. Saņem visu savu drosmi un, kaut tu redzētu ienākam pašu nāvi, ciet klusu!

—   Ak, svētā Madonna, kam gan šeit jānotiek?

Lorencīno iebīdīja meiteni blakusistabā, tad, iebāzis atslēgu ķešā, devās laukā no istabas un ieslīdēja mazajā kabinetā, kur tas arī pirmīt, ungāram garām ejot, bija noslēpies.

Ungārs pagāja viņam arī otru reizi garām, tikai šoreiz tas veda hercogu.

Hercogs smagiem soļiem iegāja istabā un apsēdās uz gultas.

—   Nu kur tad viņa ir? — jautāja hercogs.

—   Kāda viņa?

—    Nu, šī skaistā Luīza, ko Lorenco man apsolīja un ko tev ar viņa ziņu man vajadzēja atvest.

—   Es to, monsieur, atstāju še, bez šaubām, viņa tūdaļ ieradīsies.

—     Labi… Tad ir labi, — teica hercogs. — Par turpmāko gādās Lorencīno… Tu paliec… gaidi mani pie Sosteņjī pils un gaidi līdz rītam. Ja es tad vēl nebūšu atgriezies, kas ir ļoti iespējams, tad ej uz pili un' gaidi mani tur.

—   Vai monsieur paliks viens?

—    Nē, viens es še nebūšu, muļķis tāds! — smiedamies teica hercogs, — jo Lorenco man atvedīs savu līgavu… Un tagad ej!

Ungārs aizgāja.

Tāpat kā pirmo reizi I orencīno viņu sagaidīja gaitenī.

—   Kur ir atslēga? — viņš prasīja.

—   Te būs, — atbildēja ungārs.

—   Vai hercogs tev lika viņu gaidīt?

—            Jā līdz rītam… Ja viņš līdz rītam vēl nebūs iznācis, es varu atgriezties pilī.

—       Tu turp vari doties tūlīt, — smiedamies teica Lorencīno. — Es tevi atlaižu.

—   Vai jūs galvojat, ka hercogs pirms gaismas neiznāks?

—        To es tev galvoju ar savu bruņinieka godavārdu, — teica Lorencīno, uzlikdams sbiram roku uz pleca. — Vari mierīgi iet gulēt.

—   Nudien, — atteica ungārs, — to es darīšu.

—   Nu tas būs labi darīts… Ej, draugs, ej!

Ungārs devās lejā pa kāpnēm, un Lorencīno, pārliecies pār margām, klausījās aizejoša sbira soļos. Tad viņš dzirdēja lejā durvis atveram un atkal aizveram.

Tikai tagad viņš atvieglots nopūtās.

Tad. pārvilcis ar roku pār pieri, Lorencīno iegāja pie hercoga.

—        Nu, kur tad viņa ir — šī tava skaistā bēdulīte? Kāpēc viņa mani še nesagaida?

—        Še! Jūs, monsieur, taču bijāt pie vakariņu galda… Vai, spriežot pēc tā, cik cītīgi jūs tukšojāt kausus, es varēju zināt, kādā stāvoklī jūs atvedīs? Es negribēju, ka jūs to nobiedētu.

—        Skat, cik liela piesardzība! — teica hercogs, atjozdams zobenu. — Nu, redzēsim, ej ved viņu šurp!

—   Tūlīt, monsieur!

Lorencīno paņēma no hercoga rokām zobenu, divas reizes izvilka siksnu caur maksts uzkabi tā, lai hercogs nevarētu izvilkt asmeni.

Tad viņš nolika zobenu zem pagalvja.

—   Vai jūs paturēsit mugurā šo rīta svārku? — viņš prasīja hercogam.

—   O, nē, še ir pārāk karsti.

—   Tad dodiet šurp un liecieties gultā, viņa tūdaļ būs klāt.

Nolicis rīta svārkus uz kāda krēsla, viņš izgāja.

Durvis aizdarījās.

Un tūdaļ Lorencīno skriešus devās uz to istabu, kur viņš bija ieslēdzis Miķeli.

—         Brāl, — viņš teica, to izlaizdams, — tā stunda ir situsi: manā istabā ir ieslēgts ienaidnieks, par kuru es tev minēju… Vai tu arvien vēl esi gatavs man palīdzēt ar viņu izrēķināties?

—   Ejam! — bija sbira atbilde.

Tad abi, paslēpdami kailos zobenus zem mēteļiem un iedami pēc iespējas klusākiem soļiem, devās uz hercoga istabu.

Lorencīno atvēra durvis un iegāja pirmais.

Hercogs vairs nesēdēja, bet gulēja gultā. Viņš bija pagriezies pret sienu un likā aizmidzis, jo nemaz nepakustējās, kad Lorenco pie tā piegāja.

—   Monsieur, — tas prasīja, — vai jūs jau guļat?

Un pie šiem vārdiem viņš ar savu smailo zobenu deva hercogam tik briesmīgu dūrienu, ka smaile, ieiedama nedaudz zem pleca, iznāca ārā otrā krūšu pusē.

Hercogs iekliedzās sāpēs.

Bet būdams ārkārtīgi spēcīgs cilvēks, viņš ar vienu lēcienu bija istabas vidū un metās uz durvju pusi, bet durvīs jau stāvējs Mikele, kas, pazinis hercogu, priekā iekliedzās un ar varenu cirtienu pāršķēla viņam deniņus, gandrīz nocirzdams visu kreiso vaigu.

Hercogs pastreipuļoja dažus soļus, meklēdams citu izeju. Lorencīno sagrāba to ap vidu, aizrāva līdz gultai, un nogāzis uz tās, uzgūlās viņam ar visu sava ķemeņa smagumu. Tikai tagad hercogs, kurš līdzīgi slazdā noķertam zvēram, līdz šim vēl nebija teicis ne vārda, sauca pēc palīga. Bet Lorencīno aizspieda viņam ar delnu muti, tā kā īkšķis iespiedās starp zobiem. Ar instinktīvu kustību hercogs sakoda zobus ar tādu spēku, ka kauls brikšķēdams salūza un Lorencīno aiz sāpēm atrāvās, izgrūzdams kliedzienu, kas līdzinājās kaucienam. Asiņodams no divām brūcēm un rīstīdamies asinīs, hercogs tomēr vēl metās virsū savam pretiniekam, un saliecis to zem sevis kā niedru, mēģināja viņu nožņaugt ar kailām rokām.

Lorencīno likās, ka pienākusi viņa pēdēja stundiņa. Tik tuvā cīņā zobens vairs nederēja. Un šinī brīdī viņš atcerējās savu mazo dāmu duncīti, uz kura viņš tik labi mācēja uzdurt zelta sekīnas. Sataustījis to starp savām drēbēm, viņš to divas reizes līdz spalam ietrieca hercogam sānos. Bet ne viens, ne otrs dūriens nevarēja hecogu piespiest atlaisties no sava upura.

Mikele velti mēģināja iejaukties šajā cīņā: abi cīnītāji bija tā sakļāvušies, ka neskatoties uz visu viņa vēlēšanos dot hercogam nāves dūrienu, viņš to nedrīkstēja darīt aiz bailēm, ka netrāpa otram.

Beidzot viņš, tāpat kā Lorencīno, nometa zobenu, izvilka savu dunci un pieplaka cīnītāju kamolam, kas valstījās pa grīdu krēslainajā kamīna uguns atspīdumā. Beidzot viņš sataustīja hercogs kaklu, ietrieca tur dunča asmeni un, tā kā hercogs vēl nedomāja krist, viņš — kā saka vēsturnieks Varši — tik ilgi rakņājās pa rētu, kamēr pārgrieza artēriju.

Vēl pēdējo reizi smagi iegārdzamies, hercogs nogāzās, aizraudams līdz kritienā Lorencīno un Miķeli.

Abi tūdaļ atkal bija kājās un, atkāpušies soli atpakaļ, paši nobijās, redzēdami viens otra bālo seju un asinīs samirkušās drēbes.

—   Man liekas, ka viņš ir beigts, — pirmais ierunājās sbirs.

Bet tā kā Lorencīno, šaubīdamies papurināja galvu, viņš pacēla no grīdas savu zobenu un viegli iedūra hercogam, kurš vairs nekustējās.

Viņu priekšā gulēja līķis.

Tagad Lorenco iedomājās Luīžu un kādas bailes viņai bija nācies pārciest. Par cīņas laiku, kas ilga kādas desmit minūtes, viņš bija dzirdējis to blakus istabā reizes divas vai trīs apspiesti ievaidāmies.

Viņš steidzīgi atvēra durvis un sauca tās vārdu, atbildes nebija.

Krēslainajā gaismā, kas iespīdēja no priekšistabas, viņš saskatīja to guļam zemē uz tepiķa.

Ar vienu lēcienu Lorencīno bija pie tās, saņēma viņu rokās, un domādams, ka meitene ir vienkārši paģībusi, iznesa to priekšistabā, kur, noguldījis kamīna priekšā, viņš atbalstīja tās galvu sev klēpī un neaprakstāmu baiļu pārņemts sauca tās vārdu.

Luīza atvēra acis un Lorencīno priekā iekliedzās.

Viņam likās, ka meitene pamostas.

Bet Luīza dziestošā balsī čukstēja:

—           Piedod man, mans visumīļais Lorencīno! Es tomēr par tevi šaubījos un es tev jau teicu, ka tiklīdz šaubīšos par tevi, tai brīdī es miršu.

—   Ko tas nozīmē? Ko? — iesaucās Lorencīno. — Runā! Saki!

—           Mans tēvs man iedeva… Ja es kristu hercoga rokās, šo flakonu ar indi… un es, es domāju, ka ne tik vien esmu kritusi hercoga rokās, bet arī, ka tu esi viņam nodevis…

—   Un tad? Ko tālāk? — iekliedzās Lorencīno.

—   Skaties… — teica meitene.

—   Flakons ir tukšs! — ievaidējās jaunais cilvēks.

Tad pusārprātigs dvēseles mokās, viņš satvēra rokās meitenes ķermeni un traucās ar to lejā pa trepēm, atstādams hercoga līķi savā istabā.

Pēc viņa Mikele gluži mierīgi aizvēra istabas durvis un, tikpat rūpīgi aizdarījis ārdurvis, izgāja.

Neinteresēdamies vairs ne par notikušo, ne par Lorencīno, viņš devās taisni uz Santissima Annunciatas laukuma stūri, tur nometās ceļos Dievmātes tēla priekšā un no sirds dziļumiem pateirās Madonnai par tās žēlastību, ka viņam tik labi izdevusies šī briesmīgā slepkavība.

BEIGU VĀRDS

* Visiem zināms, kā beidzās šī drausmīgā Florences drāma, kuru mēs še esam attēlojuši galvenajos vilcienos.

Lieku reizi pasaule pārliecinājās par to neapgāžamo patiesību, ka gandrīz vai vienmēr duncis gan pārcērt, bet neatrisina.

Kā pēc Pompeja uzvarētāja Cēzara nāves par Romas valdnieku kļuva Oktaviāns, tāpat arī pēc Aleksandra par Florences valdnieku kļuva jaunais Koms I, par kuru jau ieminējāmies šā stāsta sākumā un kuram, pateicoties viņa tēva Melno Bandu 2ana popularitātei, kā arī viņa jaunībai, skaistumam un tam apstāklim, ka florencieši jau bija pieraduši pie verdzības, ceļš uz troni bija nolīdzināts.

Viņš nosēdās tanī, pateicoties zvērastam, ar kuru viņš kardinālam Cibo svēti apsolījās turēt šos četrus solījumus:

pirmkārt, izturēties taisnīgi pret nabagiem un bagātiem; otrkārt, nekad necensties atjaunot Florencē ķeizara varu; treškārt, atriebt hercoga Aleksandra nāvi;

ceturtkārt, izturēties labvēlīgi pret viņa īstajiem bērniem sinjoru Jūliju un sinjorinu Jūliju.

Koms to apzvērēja un izvēlējās par savu devīzi šādu Vergīlija rindu: — Primo avulso, non dcficit alter.

Bet ar Komu notika tāpat, kā tas notiek ar visiem, kurus negaidīts apvērsums paceļ varas augstumos.

Pie pirmās troņa pakāpes viņš saņēma saistošus noteikumus, pie pēdējā viņš tos atmeta.

Vienīgais solījums, kuram tas palika uzticīgs, bija atriebība. Tūlīt otrā dienā pēc slepkavības, tiklīdz kardināls Cibo uzzināja par hercoga Aleksandra nāvi, viņš saprata, cik bīstamā stāvoklī viņu nostāda Stroci un tā biedru atrašanās pilsētā… Tā kā hercogs bija miris, viņus vairs nevarēja notiesāt… Bet, atrodoties pilsētā, viņi nepieļautu Cita hercoga proklamēšanu.

Tāpēc viņiem paziņoja, ka hercogs tos ir apžēlojis, izlaida no Bargello, aizveda līdz robežām un tur palaida brīvībā.

Viņi devās uz Venēciju.

Un tikai tur Stroci no paša Lorencīno mutes pirmo reizi dzirdēja par hercoga un savas meitas nāvi.

Dziļas bija tēva sāpes.

Bet kad viņi redzēja, ka Florence ir nākusi Koma I rokās un tiklīdz tie bija izpratuši jaunā hercoga drūmo, nežēlīgo raksturu, viņi sapulcēja ap sevi visus Toskānā vēl atlikušos republikāņus un mēģināja uzsākt atklātu cīņu.

Bet viņi tika sakauti un ieslēdzās Montemurlo cietoksnī, kur tos Aleksandrs Vitelli aplenca.

Pēc vairāk stundu asiņainas cīņas uzbrucēji, kas bija itāliešu vai spāņu kondotjēri, iekļuva pilī, un republikāņi tika vai nu nogalināti, vai saņemti gūstā.

Fīlips Stroci padevās tikai pašam Vitelli.

Koms I atpirka gūstekņus zaldātiem, kas tos bija saņēmuši, un lika viņus aizvest uz Florenci, kur tos tiesāja Astoņu padome.

Pirmajās četrās dienās katru rītu uz Pārvaldes laukuma nocirta galvas četriem republikāņiem.

Bet tauta nespēja vairs ciest šo skatu. Tā saprata, ka še zem bendes cirvja tiks izlietas vistīrākās florenciešu asinis.

Ļaužu dusmu kliedzieni nobiedēja hercogu. Tāpēc viņš aizsūtīja pārpalikušos cietumniekus, to starpā arī Nikolu Makiavelli, slavenā vēsturnieka dēlu — uz Pizas, Livorno un Volteras cietokšņiem.

Mēneša laikā neviens no tiem vairs nebija starp dzīvajiem.

Bija atlikuši vēl tikai pieci dižciltīgākie: Bartolomejs Valori, viņa dēls Fīlips Valori, viņa brāļa dēls — otrs Fīlips Valori, Antonio Frančesko Albici un Alesandro Rondinelli.

Viņiem vajadzēja mirt 20.augustā, tai pašā dienā, kad pirms septiņiem gadiem šis pats Bartolomejs Valori, toreiz vēl Aleksandra Mediči piekritējs, bija, pretēji Florences satversmei, sasaucis parlamentu un nodevis savu tēviju šiem pašiem Mediči, kas nu to atalgoja, kā jau tirāniem parasts.

Visi pieci vispirms tika stiepti uz moku sola un noliktā dienā vesti uz ešafotu.

Tur viņi mira kā republikas nodevēji.

Atlika vēl Fīlips Stroci. Tā kā viņš bija padevies pašam Vitelli, tad arī tam tagad piederēja. Aleksandrs Vitelli, viņu bija ieslodzījis viņa agrākajā cietoksnī un, atsacīdamies to izdot Mediči, izturējās pret viņu laipni un saudzīgi.

Pats par sevi saprotams, ka tas bija tikai laika un naudas jautājums. Koms beidzot nopirka cietumnieku un Kārlis Piektais atļāva to izdot.

Tomēr šo atriebšanās prieku Komam nebija lemts piedzīvot: tai dienā, kad cietumniekam vajadzēja tikt izdotam, Fīlips Stroci, jau iepriekš brīdināts, ar nazi pārgrieza sev rīkli, kad ar pirmajiem asins pilieniem bija uzrakstījis sekojošās pravietiskās rindas no Vergīlija:

Exoriare aliquis nost ris ex ossibus ultor.

Kas attiecas uz Lorencīno, tad viņu 1547.gadā atrada nodurtu un ielas Venēcijā — tieši desmit gadus pēc tam, kad Koms I bija zvērējis atriebt hercoga Aleksandra nāvi.

SATURS

NAKTS FLORENCĒ

I Daži vārdi par Itāliju 305

II Santa Kroče laukums 316

III       Sbirs Mikele Tovolačīno 323

IV       Fīlips Stroci 329 V Palaco Rikardi 337

VI Ungāra aizdomas 345

VII Noāsa balodis 353

VIII Skats no Rasina traģēdijas 358

IX Brāļa Leonardo celle 368

X Bargello 376

XI Slepkavība 384

397

XII Beigu vārds 394

Content

Dimā (tēvs) Aleksandrs NAKTS FLORENCĒ

DAŽI VĀRDI PAR ITĀLIJU

i SANTA KROČE LAUKUMS

II SBIRS MIKELE TOVOLAČĪNO

III FĪLIPS STROCI

IV PALACO RIKARDI

v UNGĀRA AIZDOMAS

VI NOASA BALODIS

VII SKATS NO RASINA TRAĢĒDIJAS

VII BRĀĻA LEONARDO CELLE

IX BARGELLO

X SLEPKAVĪBA

SATURS