BULGAKOVS MIHAILS

MORFiJS

MORFiJS

I

GUdri ļaudis jau sen ievērojuši, ka ar laimi ir tāpat kā ar veselību: kamēr tā mums smaida, to nepamanām. Bet, kad pagājuši gadi, tad gan šo laimi atceramies, ak, kā atceramies!

Kas attiecas uz mani, tad es, kā tas tagad noskaidrojies, esmu bijis laimīgs 1917. gada ziemā. Tas bija neaizmirstams, puteņiem bagāts, trauksmains gads!

Uzbrāzušais vējputenis sagrāba mani kā saplēstas avīzes drisku un aiznesa no nomaļa iecirkņa uz apriņķa pilsētu. Tad ta liela lieta, ko tu neteiksi — apriņķa pilsēta! Tomēr — ja kāds, tāpat kā es, ziemu aizvadījis sniegos, vasaru drūmos un nabadzīgos mežos, pusotra gada nekur neizkustēdamies pat ne uz vienu dienu, ja kāds pagājušās nedēļas avīzei plēsis nost bandroli, sirdij sitot tikpat strauji, kā tā sit laimīgam mīlētājam, kad tas plēš vaļā gaišzilu aploksni, ja kāds garjūga vilktās kamanās braucis astoņpadsmit verstis pie dzemdētājas, — tad tas droši vien mani sapratīs.

Lai cik lielu mājīgumu rada petrolejas lampa, es tomēr esmu par elektrību!

Un tad es tās beidzot atkal ieraudzīju, šīs brīnumjaukās elektriskās spuldzītes! Pilsētiņas galvenā iela, zemnieku ragavu gludi nobraukta, — iela, kurā skatienu valdzināja izkārtne ar zābakiem, zeltīts kliņģeris, jauna cilvēka attēls ar nekaunīgām cūkas ačelēm un visai nedabisku frizūru, kas norādīja, ka aiz stikla durvīm atrodas vietējais Bazils, kurš par trīsdesmit kapeikām apņemas jūs noskūt jebkurā laikā, izņemot svētku dienas, kuru manā tēvzemē ir atliku likām.

Vēl tagad man pārskrien šermuļi, atceroties Bazila salvetes — salvetes, kas neatvairāmi lika iedomāties to lappusi vāciešu izdotajā ādas slimību mācību grāmatā, kurā pārliecinoši skaidri attēlots cietais šankrs uz kāda pilsoņa zoda.

Taču arī šīs salvetes nespēs aptumšot manas atmiņas!

Ielu krustojumā stāvēja dzīvs milicis, putekļainā skatlogā neskaidri vīdēja dzelzs plātnes, kurās blīvi rindojās

ar rūsganu krēmu garnētas kūkas, laukums bija piekaisīts ar sienu, cilvēki gāja, brauca, sarunājās, būdā pārdeva Maskavas-vakardienas avīzes, kurās bija lasāmas satriecošas vēstis, netālu aicinoši sasvilpās Maskavas vilcieni. Vārdu sakot, tā bija civilizācija, Bābele, Ņevas prospekts.

Par slimnīcu nemaz nav ko runāt. Tajā bija ķirurģiskā, terapeitiskā, infekciju un dzemdību nodaļa. Slimnīcā bija operāciju zāle, tur mirdzēja autoklāvs, sudrabaini laistījās krāni, galdi pleta savas viltīgās ķetnas, zibināja zobus un skrūves. Slimnīcā bija vecākais ārsts un trīs ordinatori (neskaitot mani). Bija feldšeri, vecmātes, kopējas, aptieka un laboratorija. Laboratorija — padomājiet vieni Ar Ceisa mikroskopu un lielisku krāsu krājumu.

Mani pārņēma drebuļi un stingums, iespaidi māca vai nost. Pagāja krietni daudz dienu, līdz es pieradu pie tā, ka slimnīcas vienstāva korpusi decembra mijkrēslī gluži kā pēc komandas iemirdzējās elektriskajā gaismā.

Tā mani apžilbināja. Vannās šalkdams mutuļoja ūdens, un tajās nira un peldēja apbružāti koka termometri. Bērnu infekciju nodaļā augu dienu skanēja vaidieni, bija dzirdamas smalkas, žēlabainas raudas, piesmakusi gul- dzoņa ….

Kopējas tekalēja, šaudījās …

Man no sirds pamazām novēlās smags slogs. Uz mani vairs negūlās liktenīgā atbildība par visu, kas vien pasaulē notika. Mani nevarēja vainot par iesprūdušu trūci, es nesāku drebēt, kad piebrauca kamanas un atveda sievieti ar šķērsguļu, uz mani neattiecās strutainie pleirīti, kurus nepieciešams operēt. Es pirmoreiz jutos kā cilvēks, kura atbildības mēram ir kaut kādas robežas. Dzemdības? — Lūdzu, redz — tur tas zemais korpuss, lūk — malējais ar balto marli aizklātais logs. Tur ir ārsts akušieris, tāds simpātisks un resns, ar rudām ūsiņām un pa- pliku galvvidu. Tā ir viņa nozare. Grieziet kamanas pie tā ar marli aizklātā loga! Sarežģīts lūzums — galvenais ārsts ir ķirurgs. Plaušu karsonis? — Uz terapeitisko nodaļu pie Pāvela Vladimiroviča.

Ak, lielas slimnīcas varenais mehānisms, kas darbojas kā rūpīgi eļļota mašīna! Kā jauna, iepriekš pielaikota skrūve arī es iekļāvos mehānismā un pieņēmu savā pārziņā bērnu nodaļu. Gan difterija, gan skarlatīna paņēma mani savā varā, pilnīgi aizņēma manas dienas. Bet tikai dienas. Naktīs es sāku gulēt, jo zem maniem logiem vairs nedzirdēja biedinošos nakts klauvējienus, kas mani varētu piecelt un aizraut tumsā pretī briesmām un nenovēršamajam. Vakaros es pasāku lasīt (pirmām kārtām, protams, par difteriju un skarlatīnu un vēlāk nezin kāpēc ar dīvainu interesi Fenimoru Kūperu) un pilnā mērā novērtēju ari lampu virs galda, palsās oglītes uz patvāra paliktņa, dziestošo tēju un miegu pēc pusotra miega badā pavadīta gada …

Tik laimīgs es biju septiņpadsmitā gada ziemā, pārcelts no nomaļā, puteņu aizvilktā iecirkņa uz apriņķa pilsētu.

II

Aizsteidza mēnesis, tam pakaļ otrs un trešais, septiņpadsmitais gads bija pagājis, un sāka ritēt astoņpadsmitā februāris. Es biju apradis ar jauno stāvokli un mazpamazām sāku aizmirst savu tālīno iecirkni. No atmiņas pagaisa zaļā lampa ar sīcošo petroleju, vientulība, kupenas… Nepateicīgais! Biju aizmirsis savu kaujas posteni, kur es viens pats bez kāda atbalsta cīnījos ar slimībām, pats saviem spēkiem kuldamies laukā no visdīvainākajām situācijām, gluži kā Fenimora Kūpera varonis.

Tiesa gan, retumis, kad likos gultā ar tīkamo domu, ka tūliņ aizmigšu, jau tumstošajā apziņā uzplaiksnīja visādas ainas. Zaļa uguntiņa, mirgojošs lukturis… ragavu čīkstoņa… aprauts vaids, tad tumsa, dobji puteņa auri laukos … Pēc tam tas viss aizkūleņoja sānis un izzuda …

«Interesanti, kurš tagad tur sēž manā vietā?… Kāds jau nu sēž … Kāds jauns ārsts, tāds pats kā es … Nu, ko lai dara,' es savu ļaiku esmu nosēdējis. Februāris, marts, aprīlis… nu, un, teiksim, maijs — un mana prakse būs cauri. Tātad maija beigās es šķiršos no savas lieliskās pilsēta? un atgriezīšos Maskavā. Un, ja nu revolūcija mani pacels uz sava spārna, iespējams, ka vajadzēs vēl pabraukāt… Bet, lai nu kā, savu iecirkni es vairs nemūžam neredzēšu… Nekad… Galvaspilsēta… Klīnika … Asfalts, ugunis …»

Tā es domāju.

«… Un tomēr ir labi, ka esmu pastrādājis lauku iecirknī… Esmu kļuvis par drosmīgu cilvēku… Es nebaidos… Ko tikai neesmu ārstējis?! Patiešām? Ko gan? … Psihiskās slimības nav gadījies ārstēt… Tomēr.,. laikam nē, pag, pag… Bet agronoms toreiz nodzērās līdz baltajām pelītēm… Un es viņu ārstēju, bet diezgan neveiksmīgi… Delīrijs… Vai tad tā nav psihiska slimība? Vajadzētu palasīties psihiatriju… Lai nu paliek. Gan kaut kad vēlāk Maskavā … Bet tagad pirmām kārtām bērnu slimības… un vēlreiz bērnu slimības… un it īpaši šī sasodītā bērnu receptūra… Tpī, velns… ; Ja bērnam desmit gadu, cik tad viņam var dot, teiksim, piramidona vienā reizē? 0,1 vai 0,15?… Esmu aizmirsis. Bet ja trīs gadi? … Tikai bērnu slimības… un nekā cita… Pietiek ārkārtēju nejaušību! Paliec sveiks, mans iecirkni!… Bet kāpēc šovakar man tik uzmācīgi lien galvā šis iecirknis? … Zaļā gaisma … Esmu taču ar to noslēdzis rēķinus uz visu mūžu … Un gana … Jāguļ..

»— Te ir vēstule. Kads, braukdams uz pilsētu, atvedis…

—   Dodiet šurp.

Kopēja stāvēja manā priekšnamā. Mētelis ar noplukušu apkakli bija uzmests plecos virs baltā halāta ar zīmogu. Uz vienkāršās, zilās aploksnes kusa sniegs.

— Vai jūs šodien dežurējat uzņemšanā? — es žāvādamies pavaicāju.

—   Jā.

—   Neviena nav?

Nē, tukšs.

—       Ija nu … žāvas plati pavēra manu muti, tāpēc vārdus izrunāju neskaidri) kā-ādu atvedīs… padodiet man ziņu šurp … Es nolikšos pagulēt…

—   Labi. Vai nu varu ieti?

— Jā, jā. Ejiet.

Viņa aizgāja. Durvis nočīkstēja, un es tupelēs šļūcu uz guļamistabu, pa ceļam nevīžīgi un greizi ar pirkstiem plēsdams vaļā aploksni.

Tajā atradās iegarena, saburzīta blanka ar mana iecirkņa, manas slimnīcas zilo zīmogu… Neaizmirstamā blanka …

Es pasmīnēju.

«Interesanti gan… visu vakaru tiku domājis par iecirkni, un, redz, tas ieradies pats, lai sevi atgādinātu… Priekšnojauta …»

Zem zīmoga ar ķīmisko zīmuli bija uzrakstīta recepte. Latīņu vārdi, nesalasāmi, nosvītroti…

—        Nekā nesaprotu… Juceklīga recepte… — es nomurmināju un ieurbos ar acīm vārdā morphini. — Kas īsti šajā receptē neparasts?… Ak jā… Cetrprocentīgs šķīdums! Kurš gan Izraksta četrprocentīgu morfija šķīdumu? … Kādai vajadzībai?!

Apgriezu lapiņu otrādi, un žāvas man pārgāja. Lapiņas otrā pusē kricelīga un plašā rokrakstā bija ar tinti rakstīts:

1918. gada 11. februārī.

Mīļais collega!

Piedodiet, ka rakstu uz šādas strēmeles. Papīra nav pie rokas. Esmu ļoti smagi un nelāgi saslimis. Nav neviena, kas man varētu palīdzēt, un es jau nemaz negribu meklēt neviena palīdzību, izņemot Jūsu.

Jau otro mēnesi kvernu Jūsu bijušajā iecirknī, zinu, ka Jūs esat pilsētā un samērā netālu no manis.

Mūsu draudzības un universitātes gadu vārdā lūdzu Jūs labi ātri atbraukt pie manis. Kaut uz vienu dienu. Kaut uz stundu. Un, ja Jūs teiksiet, ka man vairs nav cerību, es jums ticēšu… Bet varbūt ir iespējams glābties?… Jā, varbūt vēl ir iespējams glābties?… Man pavīdēs kāda cerība? Es Jūs lūdzu, neizpaudiet nevienam šīs vēstules saturu.

—       Marja! Aizejiet tūlīt uz slimnieku uzņemšanu un pasauciet pie manis dežurējošo kopēju … kā viņu sauc? … Nu, esmu aizmirsis… Vārdu sakot, dežuranti, kura man tikko atnesa vēstuli. Žiglāk!

—   Tūdalīt.

Pēc dažām minūtēm kopēja stāvēja manā priekšā, un sniegs kusa uz noplukušās kaķādas, kas bija izmantota apkaklei.

—   Kas atveda vēstuli?

—       Es tak nezinu. Viens tāds bārdains. Esot koopera- tors. Teicās braucis uz pilsētu.

—       Hm … nu, ejiet. Nē, pagaidiet! Es tūlīt uzrakstīšu zīmīti galvenajam ārstam, aiznesiet, lūdzu, un atnesiet man atbildi.

—   Labi.

Mana zīmīte galvenajam ārstam:

1918. gada 13. februāri.

Cienījamais Pāvel Ilarionovič! Tikko saņēmu vēstuli no sava studiju biedra daktera Poļakova. Viņš nīkst manā bijušajā Gorelovas iecirknī pilnīgi vientuļš. Un ir saslimis, cik noprotams, smagi. Uzskatu par savu pienākumu aizbraukt pie viņa. Ja atļausiet, rīt uz vienu dienu nodošu nodaļu dakterim Rodovičam un aizbraukšu pie Poļakova. Cilvēks palicis bez palīdzības.

Ar cieņu

s dr. B o m g a r d S.

Galvenā ārsta atbildes zīmīte:-

Cienījamais Vladimir MihailoviČ, brauciet.

P e t r o v s.

Vakaru es pavadīju pie vilcienu kustības saraksta. Nokļūt līdz Gorelovai varēja tā: rīt divos dienā izbraukt ar Maskavas pasta vilcienu, nobraukt trīsdesmit verstis pa dzelzceļu, izkāpt N. stacijā, bet no tās divdesmit divas verstis braukt ar kamanām līdz Gorelovas slimnīcai.

«Ja veiksies, Gorelovā būšu rītnakt,» es, gultā gulēdams, prātoju. «Ar ko gan viņš saslimis? Ar tīfu, ar plaušu karsoni? Ne ar vienu, ne otru … Tad viņš būtu rakstījis vienkārši: «Esmu saslimis ar plaušu karsoni.» Bet vēstule bija juceklīga, mazliet divējādi izprotama … «Smagi… un nelāgi saslimis …» Ar ko? Vai ar sifilisu? Jā, bez šaubām, ar sifilisu. Viņu pārņēmušas šausmas… viņš to slēpj … baidās… Bet ar kādiem zirgiem, interesanti zināt, es no stacijas braukšu uz Gorelovu? Tas būs nelāga joks, ja, krēslai metoties, iebraukšu stacijā un neatradīsies, ar ko "nokļūt galā … Nu nē. Gan jau kaut ko atradīšu. Stacijā pie kāda sameklēšu zirgus. Jānosūta telegramma, lai viņš izsūta pretī zirgus! Nav jēgas! Telegramma nonāks galā dienu pēc manas atbraukšanas… Uz Gorelovu taču tā pa gaisu neaizlidos. Gulēs stacijā, kamēr radīsies kāda iespēja nosūtīt. Es taču Gorelovu pazīstu. Tas tik ir aiz- kakts!»

Uz blankas rakstītā vēstule gulēja uz naktsgaldiņa lampas gaismas lokā, un līdzās atradās uzbudinājuma pilnā bezmiega līdzgaitnieks — pelnutrauks, kurā smēķu gali slējās kā sari. Es grozījos uz sagumzītā palaga, un sirdī cēlās īgnums. Vēstule sāka mani kaitināt.

Patiesi: ja nav nekā akūta, bet, teiksim, sifiliss, kāpēc tad viņš pats nebrauc šurp? Kāpēc man putenī jātrencas pie viņa? Vai es viņam vienā vakarā izārstēšu luesu, vai? Vai arī barības vada vēzi? Bet ko te runāt par vēzi! Viņš ir divus gadus jaunāks par mani. Viņam ir divdesmit pieci gadi… «Smagi…» Sarkoma? Vēstule ir muļķīga, histēriska. Tāda, no kuras saņēmējam var sākties migrēna … Un te jau tā ir. Deniņos savelkas dzīsliņa … Tātad, no rīta mostoties, sāpe no tās kāps augšup uz galvvidu, pārņems pusi galvas, un pievakarē būs jārij piramidons ar kofeīnu. Bet kā lai brauc kamanās, ja iedzerts piramidons? Būs no feldšera jāpaņem izbraucamais kažoks, savā mētelī rīt varu pārsalt… Kas viņam atgadījies … «Pavīdēs cerība …» — tā raksta romānos, nevis nopietnās dakteru vēstulēs!… Jāguļ, jāguļ… Vairs nedomāt par to. Rīt viss kļūs skaidrs … Rīt.

Es pagriezu slēdzi, un manu istabu acumirklī aprija tumsa. Jāguļ… Dzīsliņa smeldz … Tomēr man nav tiesību uz cilvēku dusmoties par muļķīgo vēstuli, vēl nezinot, kas īsti atgadījies. Cilvēks kaut kādā veidā cieš un tad nu raksta otram. Nu, kā nu māk, kā var… Un migrēnas un nemiera dēļ nav krietni viņu nopulgot kaut vai domās. Varbūt vēstule nemaz nav nepatiesa, nepavisam nav romantiska. Es viņu, Serjožu Poļakovu, neesmu redzējis divus gadus, taču atceros lieliski. Viņš vienmēr bijis ļoti nosvērts cilvēks … Jā. Tātad gadījusies kāda nelaime … Un man deniņos dzīsliņa vairs tik ļoti nesmeldz…

Laikam tuvojas miegs. Kāds īsti ir miega mehānisms? … Esmu lasījis fizioloģijā… tomēr jautājums ir neskaidrs … Es nesaprotu, kas īsti ir miegs… kā aizmieg smadzeņu šūnas. Es to nesaprotu, slepeni atzīstos. Un nezin kāpēc man ir tāda pārliecība, ka arī pats fizioloģijas grāmatas autors nav pavisam cieši pārliecināts… Viena teorija tikpat laba kā citas… Lūk, pār cinkotu galdu pārliecies Serjožka Poļakovs zaļā frencī ar zeltītām pogām, bet uz galda guļ līķis …

Hm, jā … nu, tas jau sapnis …

—   Po-ļa-ko-vu? Nevar būt! Vai Poļakovu?!

—   Uzvārda gan nezinu.

—   Tad nu tā … Tūliņ, tūliņ eju. Bet jūs skrieniet pie galvenā ārsta, modiniet viņu tūdaļ augšā. Sakiet, ka es viņu nekavējoties izsaucu uz slimnieku uzņemšanas telpu.

Kopēja aizsteidzās — un baltais plankums izzuda m> acīm.

Pēc dažiem mirkļiem uz lieveņa negants vējputenis, sauss un dzelstīgs, iecirtās man vaigos, piepūta mēteļa stērbeles, sastindzināja izbiedēto ķermeni.

Uzņemšanas telpas logos dega balta, nemierīga gaisma. Uz lieveņa es sniega mākonī saskrējos ar vecāko ārstu,, kurš steidzās turpat, kurp es.

—  Jūsējais? Poļakovs? — ķirurgs ieklepodamies vaicāja.

—  Neko nesaprotu. Laikam jau viņš, — es atbildēju, un mēs steigšus iegājām telpā.

No soliņa mums pretī piecēlās satuntuļojusies sieviete. Gar tumšbrūnā lakata malu manī raudzījās saraudātas, pazīstamas acis. Es pazinu Gorelovas vecmāti Marju Vlasjevnu, savu uzticamo palīdzi dzemdību gadījumos Gorelovas slimnīcā.

—   Poļakovs? — es noprasīju.

—  Jā, — Marja Vlasjevna atbildēja, — kādas šausmas, dakter, braucu un drebēju visu ceļu, ka tikai dzīvu novestu galā …

—   Kad tad?

—   Šorīt mazā gaismiņa, — Marja Vlasjevna murmināja, — atskrien sargs un saka… «daktera dzīvoklī šāva …».

Zem lampas, no kuras plūda nejauka, satraucoša gaisma, gulēja dakteris Poļakovs, un jau no paša pirmā acu uzmetiena viņa stingajām, itin kā pārakmeņotajām velteņu pēdu apakšām man sirds ierasti sažņaudzās.

Viņam noņēma cepuri •— un parādījās mikli, salipuši mati. Manas rokas, kopējas rokas, arī Marjas Vlasjevnas rokas sāka zibēt ap Poļakovu, un zem mēteļa kļuva redzama balta marle ar izplūdušiem, dzeltensarkaniem plankumiem. Viņa krūtis cilājās vāji. Es pataustīju pulsu un nodrebēju: pulss zem pirkstiem zuda — stiepās un trūka līdzīgi pavedienam ar biežiem un nestipriem mezgliņiem. Ķirurga roka jau sniedzās uz pleca pusi, saknieba pirkstos bālo pleca miesu, lai iešļircinātu kamparu. Tad ievainotais ar pūlēm pavēra muti, turklāt uz tās parādījās sārta asiņu josliņa, tik tikko pakustināja zilās lūpas un vienaldzīgā, vārā balsī noteica:

—   Lai nu paliek kampars. Pie velna!.

—   Nerunājiet, — ķirurgs viņam atbildēja un ievadīja dzelteno eļļu zem ādas.

—   Jādomā, ka skarta sirds somiņa, — Marja Vlasjevna pačukstēja, stingri ieķērās galda malā un cieši ielūkojās ievainotā nolaistajos, aprises zaudējušajos plakstos (viņa acis bija aizvērtas). Iedobumos ap nāsīm arvien spilgtāk iezīmējās pelēki violetas ēnas, līdzīgas saulrieta ēnām, un tās aprasoja ar sīkām, dzīvsudraba pilieniņiem līdzīgām sviedru lāsītēm.

—  Vai revolveris? — ķirurgs, vaigam noraustoties, ieprasījās.

—   Brauniņš, — Marja Vlasjevna nomurmināja.

—   E-ek, — ķirurgs spēji, it kā nikni un ar dusmām noteica un piepeši, atmetis ar roku, atgāja malā.

Es neizpratnē bailīgi pagriezos pret viņu. Aiz pleca pazibēja vēl kādas acis. Bija pienācis vēl viens ārsts.

Poļakovs piepeši greizi sašķobīja muti kā aizmidzis cilvēks, kad tas lūko aizdzīt uzmācīgu mušu, un tad viņa apakšžoklis sāka kustēties, it kā viņu smacētu kāds kamols un viņš pūlētos to norīt. Ak vai, tam, kurš redzējis nejaukos revolvera vai šautenes šāviena ievainojumus, šī kustība ir labi pazīstama! Marja Vlasjevna sāpīgi saviebās un nopūtās.

—   Dakteri Bomgardu… — Poļakovs tikko dzirdami sacīja.

—   Esmu te, — es nočukstēju, un mana balss maigi noskanēja pie pašām viņa lūpām.

—   Klade jums … — Poļakovs izdvesa piesmakušā un vēl vārgākā balsī.

Tad viņš atvēra acis un pacēla tās pret skumīgajiem, krēslā gaistošajiem uzņemšanas istabas griestiem. Tumšie redzokļi lēnām pielija ar gaismu, kas likās plūstam no iekšienes, acu baltums kļuva šķietami caurspīdīgs, iezilgans. Acis apstājās augstumos, tad kļuva blāvas un zaudēja īslaicīgo skaistumu.

Dakteris Poļakovs bija miris/

Nakts. Drīz ausīs rīts. Lampa deg ļoti spoži, jo pilsē- • tiņa guļ un elektriskās strāvas ir daudz. Visur valda klusums, un Poļakova.līķis atrodas kapličā. Nakts.

No lasīšanas iekaisušo acu priekšā uz galda guļ atvērta aploksne un lapiņa. Tajā rakstīts:

Mīļo biedri!

Es Jūs negaidīšu. Vairs nevēlos ārstēties. Tas ir bezcerīgi. Ari mocīties es vairs ilgāk negribu. Esmu pietiekami izmēģinājis. Es brīdinu citus: sargieties no baltajiem kristāliem, kas šķīdināmi ūdeni attiecībā viens pret divdesmit pieci. Es tiem pārlieku uzticējos, un tie mani pazudināja. Savu dienasgrāmatu dāvinu Jums. Vienmēr esmu Jūs uzskatījis par zinātkāru cilvēku un cilvēcisku dokumentu cienītāju. Ja interesē, izlasiet manas slimības vēsturi.

Palieciet sveiks, Jūsu S. P o ļ a k o v s.

Piezīme ar prāviem burtiem:

Manā nāvē lūdzu nevienu nevainot.

Ārsts Sergejs Poļakovs.

1918. gada 13v februārī.

Līdzās pašnāvnieka vēstulei gulēja parasta klade melnas vaskadrānas vākos. Līdz vidum lapas izplēstas. Atlikušajā klades daļā bija īsas piezīmes, sākumā rakstītas ar zīmuli vai tinti sīkā, skaidrā rokrakstā, bet klades beigās ar ķīmisko zīmuli vai resnu sarkanu zīmuli nevērīgā, lēkājošā rokrakstā un ar daudziem saīsinātiem vārdiem.

IV

… un esmu ļoti priecīgs. Lai paldies dievam: jo nomaļāka vieta, jo labāk. Nespēju redzēt cilvēkus, bet te es neviena neredzēšu, vienīgi slimos un zemniekus. Bet tie jau nekādi neaizskars manu rētu? Un pārējie arī ir satu- pināti pa zemstu iecirkņiem tikpat sliktās vietās kā es. Visu manu izlaidumu, kas nebija pakļauts iesaukšanai karā (1916. gada izlaiduma 2. kategorijas zemessardzes karavīri), izvietoja pa zemstēm. Bet tas jau nevienu neinteresē. No draugiem esmu uzzinājis vienīgi par Ivanovu un Bomgardu. Ivanovs izraudzījies Arhangeļskas guberņu (gaumes lieta), bet Bomgards, kā stāstīja feldšeriene, nīkst manējam līdzīgā nomaļā iecirknī Gorelovā, triju apriņķu attālumā no manis. Gribēju viņam aizrakstīt, taču pārdomāju. Nevēlos cilvēkus ne redzēt, ne dzirdēt.

21. janvari.

Putenis. Nekas nenotiek.

25. janvārī.

Cik skaidrs saulriets! Migrenīns — antipyrinum cojfei- num un ac. citric. savienojums.

Pulveros pa 1,0… Vai tad drīkst pa 1,0?… Drīkst.

3. februāri.

Šodien saņēmu pagājušās nedēļas avīzes. Lasīt nelasīju, tomēr uznāca kārdinājums ielūkoties teātru nodaļā. «Aīda» gājusi pagājušajā nedēļā. Tātad viņa iznāca uz paaugstinājuma un dziedāja: «Mans mīļais draugs, pie manis nāc …»

Viņai ir neparasta balss, un cik dīvaini, ka ar skaidru, plašu balsi apveltīta tumša dvēsele …

(Te ir pārtraukums, izplēstas divas vai trīs lappuses.)

… zināms, necienīgi, dakteri Poļakov. Un arī ģimnāzistu garā — ir muļķīgi ar rupjām lamām uzbrukt sievietei par to, ka viņa aizgājusi! Negribēja dzīvot un aizgāja. Un cauri. Cik viss būtībā ir vienkārši! Operdziedone sagāja kopā ar jaunu ārstu, gadu nodzīvoja un aizgāja.

Vai nogalināt viņu? Nogalināt? Ak, cik viss muļķīgs un tukšs. Cik bezcerīgs!

Negribu domāt. Negribu …

11. februārī.

Putina vienā putināšanā … Mani ieputina! Augiem vakariem esmu viens pats, gluži viens. Iededzu lampu un sēžu. Pa dienu jau es vēl redzu cilvēkus. Taču strādāju automātiski. Ar darbu esmu apradis. Tas nav tik briesmīgs, kā agrāk domāju. Tik tiešām, man daudz palīdzējis kara hospitālis. Šurp es tomēr neatbraucu kā galīgs nepraša.

Šodien pirmo reizi izdarīju pagrieziena operāciju.

Un tā nu te sniegos esam aprakti trīs cilvēki: es, vecmāte Anna Kirillovna un feldšeris. Feldšeris ir precējies. Viņi (feldš. personāls) dzīvo sētas mājā. Bet es viens pats.

15. februārī.

Pagājušajā naktī atgadījās kaut kas interesants. Taisījos likties gulēt, kad man piepeši sākās sāpes kuņģa apvidū. Un kādas! Uz pieres izspiedās auksti sviedri. Mūsu medicīna tomēr ir apšaubāma zinātne, man jāpiezīmē. No kā gan cilvēkam, kam nav itin nekādas kuņģa vai zarnu trakta kaites (piem., apendic.), kam lieliski darbojas ^aknas un nieres, kam zarnas funkcionē pilnīgi normāli, var naktī uznākt tādas sāpes, ka viņam jāsāk valstīties pa guļvietu?

Vaidēdams aizvilkos līdz virtuvei, kur pa nakti guļ virēja ar savu vīru Vlasu. Aizsūtīju Vlasu pie Annas Ki- rillovnas. Viņa naktī atnāca pie manis un bija spiesta man iešļircināt morfiju. Viņa saka, es esot bijis gluži zaļš. No kā gan?

Mūsu feldšeris man nepatīk. Pārlieku noslēgts, bet Anna Kirillovna ir ļoti jauka un saprātīga. Taisni jābrīnās, kā sieviete, kas vēl nav veca, spēj pilnīgā vientulībā dzīvot šajā sniega kapā. Viņas vīrs ir vācu gūstā.

Nevaru neizteikt cildinājumu tam, kurš pirmais no magoņu galviņām ieguvis morfiju. Tas ir īsts cilvēces labdaris. Sāpes mitējās septiņas minūtes pēc iešļircinājuma. Interesanti: sāpes vēlās vienlaidu vilnī, bez kādām pauzēm, tā ka man sāka galīgi trūkt elpas, it kā vēderā būtu iedurts un tiktu grozīts nokaitēts lauznis. Minūtes četras pēc iešļircinājuma es sāku manīt sāpes uznākam viļņveidīgi.

Būtu ļoti labi, ja ārstam butu iespējams pašam pie sevis pārbaudīt daudzas zāles. Tad viņam būtu pavisam citāda izpratne par šo zāļu iedarbību. Pēc iešļircinājuma es pirmoreiz pēdējo mēnešu laikā gulēju ciešā un spirdzinošā miegā — nedomādams par sievieti, kas mani pievīlusi.

• 16. februārī.

Šodien Anna Kirillovna pieņemšanas laikā apvaicājās, kā es jūtos, un teicās pirmoreiz pa visu laiku redzam, ka es neesot drūms.

—   Vai tad es esmu drūms?

—   Ļoti, — viņa ar pārliecību atbildēja un piebilda, ka brīnoties, kāpēc es vienmēr klusējot.

—   Tāds cilvēks nu es reiz esmu.

Taču tie ir meli. Līdz savai ģimenes drāmai es biju ļoti dzīvespriecīgs cilvēks.

Krēsla iestājas agri. Esmu dzīvoklī viens pats. Vakarā kaut kur aiz krūšu kaula uznāca sāpes, tomēr ne stipras, tās likās kā vakarējo sāpju ēna.; Baidīdamies no vakardienas lēkmes atkārtošanās, es pats sev iešļircināju gūžā vienu centigramu.

Sāpes pārgāja gandrīz acumirklī. Labi, ka Anna Kiril- lovna bija atstājusi pudelīti.

18-ajā.

Četri iešļircinājumi nav bīstami.

25. februāri.

Ir nu gan ērmota tā Anna Kirillovna! It kā es nebūtts ārsts, IV2 šļirces morph. Jā.

1. martā.

Dakteri Poļakov, esiet piesardzīgs!

Blēņas.'

Krēsla.

Bet jau pagājusi puse mēneša, kopš es domās ne reiz& neesmu atgriezies pie sievietes, kura mani pievīla. Motīvs no viņas dziedātās Amnerisas partijas ir no manis atkāpies. Es ar to ļoti lepojos. Es esmu vīrietis.

Anna K. slepenībā ir kļuvusi par manu sievu. Nekā citādi jau nevarēja notikt. Esam ieslēgti neapdzīvotā salā.

Sniegs kļuvis citādāks, it kā pelēkāks. Barga sala vairs nav, taču puteņi laiku pa laikam vēl uznāk…

Pirmais" mirklis: šķiet, kaut kas pieskaras kaklam. Šis pieskāriens kļūst silts un vēršas plašumā. Nākamajā mirklī salts vilnis pēkšņi aizplūst gar pakrūti, bet pēc tam domas kļūst neparasti skaidras un sākas darbaspēju izvirdums. Izbeidzas itin visas nepatīkamās sajūtas. Tā ir cilvēka garīgā spēka izpausmes augstākā pakāpe. Un, ja mani nebūtu samaitājusi medicīniskā izglītība, es apgalvotu, ka normāli strādāt cilvēks spēj tikai pēc morfija iešļircinājuma. Patiesi, cilvēks gan neder ne velnam, ja niecīgākā neiralģija to spēj pilnīgi izsist no sliedēm!

Anna K. baidās. Nomierināju viņu, teikdams, ka es kopš bērnības izceļos ar milzīgu gribasspēku.

2. marta.

Klīst baumas par kaut ko grandiozu. It kā esot gāzts Nikolajs II.

Liekos gulēt ļoti agri. Ap deviņiem. Un guļu saldā aniegā.

10. martā.

Tur notiek revolūcija. Diena kļuvusi garāka un krēsla it kā mazliet zilganāka.

Tādus sapņus es rīta pusē vēl nekad neesmu redzējis. 'Tie ir dubultsapņi.

Turklāt galvenais no tiem, varētu teikt, ir no stikla. Tas ir caurspīdīgs.

Tad nu tā — es redzu neganti spožu rampu, no tās "plūstin plūst daudzkrāsainu uguņu lente. Amnerisa, zaļu spalvu vēdekli rokā šūpodama, dzied. Orķestris, kas šķiet galīgi neesam no šīspasaules, ir neparasti pilnskanīgs. Bet es to nespēju izteikt vārdos. īsāk sakot, normālā •sapnī mūzikai nav skaņas… (Normālā? Tas vēl ir jautājums, kāds sapnis ir normālāks! Protams, es jokoju…) :nav skaņas, bet manā sapnī tā ir dzirdama debešķīgi skaista. Un, galvenais, es pēc paša gribas varu šo mūziku padarīt skaļāku vai klusāku. Nāk prātā, ka «Karā un .mierā» ir aprakstīts, kā Petja Rostovs pusmiegā pārdzīvo tādu pašu stāvokli. Ļevs Tolstojs ir lielisks rakstnieks!

Un nu par caurspīdību: lūk, cauri Aīdas zaigojošajām krāsām gluži reāli rādās mana pa kabineta durvīm saredzamā rakstāmgalda mala, lampa, spīdošā grīda, un skaidri dzirdami soļi, kas, cauri Lielā teātra orķestra skaņu vilnim lauzdamies, patīkami klaudz kā dobjas kastaņetes.

Tātad pulkstenis ir astoņi, tā ir Anna K-, kas nāk šurp mani modināt un pastāstīt, kas notiek pieņemamā istabā.

Viņa nenojauš, ka mani nevajag modināt, ka es visu dzirdu un varu ar viņu sarunāties.

Un vakar es šādu mēģinājumu izdarīju.

Anna. Sergej Vasiļjevič …

E s. Es dzirdu … (Klusām saku mūzikai — «skaļāk!».)

Mūzika — varens akords.

Re diēzs …

Anna. Piereģistrēti divdesmit cilvēki.

Amnerisa (dzied).

To tomēr nav iespējams izteikt uz papīra.

Vai šādi sapņi ir kaitīgi? Ai nē! Pēc tiem es pieceļos stiprs un možs. Un labi strādāju. Mart pat ir radusies interese, bet līdz šim tās nebija. Un nav jau brīnums: visas manas domas vijās vienīgi ap manu bijušo sievu.

Bet tagad esmu mierīgs.

Esmu mierīgs.

19. martā.

Naktī man izcēlās ķilda ar Annu K-

—   Es vairs negatavošu šķīdumu.

Sāku viņu pierunāt:

—   Muļķības, Annusja. Vai es kāds mazais bērns, vai?

—   Negatavošu. Jūs aiziesiet postā.

—   Nu, kā gribat. Saprotiet, man ir sāpes krūtīs!

—   Ārstējieties.

—   Kur?

—        Brauciet atvaļinājumā. Ar morfiju neārstējas. — Tad viņa padomāja un piebilda: — Nevaru sev piedot, ka toreiz pagatavoju jums otru pudelīti.

—   Vai tad es kāds morfinists, vai?

—   Jā, jūs kļūstat par morfinistu.

—   Tātad jūs neiesiet?

—   Nē.

Tad es pirmoreiz sevī atklāju netīkamas spējas dusmoties un, galvenais, kliegt uz cilvēkiem, kad man nav taisnība.

Tas tomēr nenotika uzreiz. Aizgāju uz guļamistabu. Palūkojos. Pudelītes dibenā vēl mazliet palicis. Ievilku; šļircē — tur bija ceturtdaļa šļirces. Aizmetu šļirci pa roku. galam, gandrīz sasitu to un pats sāku drebēt. Rūpīgi? pacēlu un apskatīju — neviena plīsumiņa. Nosēdēju guļamistabā minūtes divdesmit. Iznāku laukā — Annas nav.

Aizgājusi.

Iedomājieties — es neizturēju, devos pie viņas. Pieklauvēju pie apgaismotā loga sētas mājā. Viņa, lakatā ietinusies, iznāca uz lieveņa. Nakts bija klusa, klusa. Sniegs čaugans. Kaut kur tālu debesīs jaušams pavasaris.

—   Anna Kirillovna, esiet tik laba, iedodiet atslēgas!:

Viņa nočukstēja:

—   Nedošu.

—       Biedrene, esiet tik laba, dodiet man aptiekas atslēgas! Es jums to saku kā ārsts.

Pustumsā redzēju, kā viņas seja pārvērtās, kļuva gauži' bāla, bet acis ieduba, noslēpās dziļāk un satumsa. Un viņa atbildēja balsī, no kuras man sirdī ietrīsējās žēlums.

Taču mani tūliņ atkal pārņēma dusmas.

Viņa:

—        Kāpēc, kāpēc jūs tā runājat? Ak, Sergej Vasiļjevič, man taču jūsu žēl.

Tad Anna izvilka rokas no lakata apakšas, un es ieraudzīju, ka atslēgas ir viņai rokās. Tātad viņa, iznākdama pie manis, bija tās paķērusi līdzi.

Es (rupji):

—   Dodiet šurp atslēgas!

Un izrāvu tās viņai no rokām.

Un pa satrupējušām, lēkājošām laipām devos uz balsnī- jošo slimnīcas korpusu.

Sirdī man plosījās negants niknums un pirmām kārtām tāpēc, ka man nav itin nekādas jēgas, kā gatavojams mor- fija šķīdums zemādas iešļircinājumiem. Esmu ārsts, nevis feldšeriene!

Gāju un drebinājos.

Te dzirdu: man aiz muguras kā uzticīgs suns nāk viņa. Tūliņ manī uzbangoja maigums, taču es to apspiedu. Pagriezos atpakaļ un, zobus atiezis, sacīju:

—   Pagatavosiet vai ne?

Un viņa atmeta ar roKu, kā liktenim pakļaudamās: «Sak, ir jau vienalga,» — un klusi atbildēja:

—   Dodiet šurp, pagatavošu …

… Pēc stundas biju normālā stāvoklī. Es, protams, lūdzu viņai piedošanu par bezjēdzīgo rupjību. Pats nezinu, kā man tā gadījās. Senāk es biju pieklājīgs cilvēks.

Viņa manu atvainošanos uzņēma dīvaini. Noslīga ceļos, pieplaka man pie rokām un sacīja:

—        Es uz jums nedusmojos. Nē. Nu es jau zinu, ka jūs esat pagalam. Nu zinu. Un nolādu sevi par to, ka toreiz izdarīju jums iešļircinājumu.

Es viņu nomierināju, kā nu varēju, apgalvodams, ka viņa ne pie kā nav vainīga, ka es pats atbildu par savu rīcību. Nosolījos viņai, ka ar rītdienu sākšu nopietni atradināties, samazinādams devu.

—   Cik jūs tagad iešļircinājāt? <.. .>

—   Nu, neuztraucieties taču!

… Būtībā man viņas satraukums ir saprotams. Patiesi, morphium hidrochloricum ir briesmīgs līdzeklis, ieradums

rodas ļoti ātri. Bet neliels ieradums jau vēl nav morfi- nisms …

… Taisnību sakot, šī sieviete man ir vienīgais patiesi uzticīgais cilvēks. Un īstenībā viņai arī vajadzētu būt manai sievai. To otru esmu aizmirsis. Aizmirsis. Un tomēr lai par to paldies morfijam …

1917. gada 8. aprīli.

Tās ir mocības.

9. aprīlī.

Pavasaris ir drausmīgs.

Velns pudelē. Kokaīns ir velns pudelē.

Tas iedarbojas tā.

Iešļircinot <…) gandrīz vai acumirklī iestājas mierpilns stāvoklis, kas tūliņ pārvēršas jūsmīgumā un svētlaimē. Arī tas turpinās tikai vienu divas minūtes. Un tad viss izgaist bez pēdām, kā nebijis. Uznāk sāpes, šausmas,, tumsa. Pavasaris dun, melni putni laidelējas pa kailiem zariem, un tālumā kā aplauzītas, melnas spuras pret debesīm slejas mežs, un aiz tā, vai ceturtdaļu debesu pārņēmis, liesmo pirmais pavasara saulriets.

Es ar soļiem pa diagonāli no durvīm uz logu un no loga uz durvīm mēroju sava daktera dzīvokļa vientuļo, tukšo lielistabu. Cik šādu gājienu es varu veikt? Piecpadsmit vai sešpadsmit — ne vairāk. Un tad man jāpagriežas un: jāiet uz guļamistabu. Uz marles līdzās pudelītei guļ šļirce. Paņemu to un, sadurstīto gurnu nevērīgi notriepis ar jodu,, ieduru adatu tajā. Nejūtu nekādu sāpju. Ak, gluži pretēji: es jau iepriekš izbaudu eiforiju, kas tūliņ sekos. Un, lūk,, tā jau klāt. To uzzinu no tā, ka ermoņiku skaņas, ko izvilina uz lievenīša sēdošais, pavasara iejūsminātais sargs. Vlass, — saraustītās, sēcošās ermoņiku skaņas, kas pus- apslāpētas ieplūst pie manis caur logu, pārvēršas eņģeļu balsīs un rupjie basi piepūstajās ermoņiku plēšās dūc kā debesu koris. Bet paiet mirklis, un kokaīns asinīs pēc kāda noslēpumaina likuma, kas nav aprakstīts nevienā farmakoloģijas grāmatā, pārvēršas par kaut ko citu. Es zinu: tas ir paša sātana sajaukums ar manām asinīm. Un Vlass uz lieveņa vairs netīk, un es viņu neieredzu, bet saulriets, nemierīgi dunēdams, izdedzina manas iekšas. Un tā pa visu vakaru vairākas reizes pēc kārtas, līdz sāku saprast,

3ca esmu saindējies. Sirds sāk sisties tā, ka es to jūtu rokās, deniņos… bet tad tā gāžas iekšā bezdibenī, un gadās mirkļi, kad domāju par to, ka dakteris Poļakovs vairs dzīvē neatgriezīsies …

13. apriti.

Es, nelaimīgais dakteris Poļakovs, kas šī gada februārī saslima ar morfinismu, brīdinu visus, kam gadīsies tāds ; pats liktenis kā man, lai nemēģina aizstāt morfiju ar kokaīnu. Kokaīns ir visnejaukākā un visviltīgākā inde. Va- ikar Anna mani ar kamparu tikko dabūja pie dzīvības, bet šodien esmu pa pusei līķis …

1917. gada 6. maijā.

Labu laiku neesmu skāries klāt savai dienasgrāmatai. Bet žēl gan. Tā īstenībā nav dienasgrāmata, bet slimības vēsture, un man acīmredzot ir profesionāla tieksme pēc mana vienīgā drauga pasaulē (ja neņem vērā manu bēdu sagrauzto un bieži raudošo draudzeni Annu).

Un tā nu, ja reiz ziņas no slimības vēstures, tad te tās 4r: iešļircinu sev morfiju divas reizes diennaktī <.. .>.

Mani iepriekšējie pieraksti ir mazliet histēriski. Nekā īpaši briesmīga nav. Manas darbaspējas tas viss neietekmē ne mazākajā mērā. Gluži otrādi, es visu dienu turos pie dzīvības ar iepriekšējā naktī izdarīto iešļircinājumu. Lieliski tieku galā ar operācijām, esmu nevainojami uzmanīgs pret receptūru un varu dot savu ārsta godavārdu, ka mans morfinisms nav nodarījis nekā slikta maniem pacientiem. Ceru, ka arī nenodarīs. Taču mani moka kas cits. Man visu laiku šķiet — kāds var uzzināt par manu netikumu. Un pieņemšanas laikā man ir grūti, jūtot mugurā mana asistenta — feldšera smago, pētošo skatienu.

Blēņas! Viņš nekā nenojauš. Mani nekas nenodos. Acu zīlītes mani var nodot tikai vakarā, bet vakaros es ar viņu nekad nesastopos.

Milzīgo morfija zudumu mūsu aptiekā es papildināju, aizbraucis uz apriņķi. Taču arī tur man vajadzēja pārdzīvot nepatīkamus brīžus. Noliktavas pārzinis paņēma manu pieprasījumu, kurā es ar gudru ziņu biju ierakstījis •arī visādus citādus niekus, tādus kā kofeīns, kura mums - ir, cik uziet, un sacīja: — Četrdesmit gramu morfija?

Un es jūtu, ka slēpju acis kā skolas puika. Jūtu, ka piesarkstu …

Viņš saka:

— Tāda daudzuma mums nav. Iedošu gramus desmit.

Un viņam patiesi nav, bet man liekas, ka viņš uzminējis manu noslēpumu, ka viņš ar acīm mani tausta un urbj, un es uztraucos un mokos.

Nē, acu zīlītes, vienīgi acu zīlītes ir bīstamas, un tāpēc cieši jo cieši jāapņemas vakaros ar cilvēkiem nesastapties. Šādam nolūkam ērtāku vietu par manu iecirkni patiesi būtu grūti atrast: nu jau ilgāk par pusgadu es neredzu neviena cita kā tikai savus slimniekus. Bet tiem gar mani nav nekādas daļas.

18. maijā.

Tveicīga nakts. Tuvojas negaiss. Melnais bungulis tālumā aiz meža aug augumā un pieblīst. Are, noplaiksnīja arī zibens, tā blāvi un satraucoši. Nāk negaiss.

Man priekšā ir grāmata, un tajā par atturēšanos no morfija sacīts:

«… liels nemiers, satraukti grūtsirdīgs noskaņojums, ātra uzbudināmība, atmiņas atslābums, dažkārt halucinācijas un neliela apziņas aptumšošanās…»

Halucinācijas man nav gadījušās, bet par visu pārējo varu teikt: ak, cik neizteiksmīgi, bezkrāsaini vārdi, kas nekā neizsaka!

«Grūtsirdīgs noskaņojums»! …

Nē, es, kas esmu saslimis ar šo drausmīgo slimību, brīdinu ārstus, lai tie ir žēlsirdīgāki pret saviem pacientiem. Nevis «grūtsirdīgu noskaņojumu», bet gausu miršanu pārdzīvo morfinists, tiklīdz tas kādu stundu vai divas būs palicis bez morfija. Gaisam nav sāta, to nav iespējams ievilkt plaušās .. . ķermenī nav nevienas šūniņas, kas netvīktu … Pēc kā? To nav iespējams ne pateikt, ne izskaidrot. Vārdu sakot, cilvēka nav. Viņš ir izslēgts. Kustas, alkst un cieš līķis. Viņš nevēlas neko citu, nedomā ne par ko citu kā vien par morfiju. Morfiju!

Nāve aiz slāpēm — tā ir debešķīga, svētlaimīga nāve, salīdzinot ar alkām pēc morfija. Tā laikam dzīvs apraktais kapā tver pēdējos niecīgos elpas vilcienus, ar nagiem plosīdams ādu uz krūtīm. Tā ķeceris uz sārta vaid un lokās, kad pirmās liesmu mēles sāk laizīt viņa kājas…

Nāve — smacējoša, gausa nāve… ;

Lūk, kas slēpjas aiz šiem profesora vārdiem «grūtsirdīgs noskaņojums».

Vairs ilgāk nespēju. Un tad ņēmu un tūliņ sev iešļir- cināju. Elpas vilciens. Vēl viens elpas vilciens.

Vieglāk. Un nu … nu … tāds kā piparmētru vēsumiņš pakrūtē… <…) Ar to man pietiks līdz pusnaktij…

Blēņas. Šis pieraksts — tīrās blēņas. Nav tik briesmīgi. Agri vai vēlu es atmetīšu! … Bet tagad jāguļ, jāguļ.

Ar šo muļķīgo cīņu pret morfiju es sevi tikai moku un novājinu.

(Tālāk kladē kādas divdesmit lappuses izgrieztas.)

… brī.

… tkal vemšana pīkst. 4 un 30 minūtēs.

Kad man kļūs vieglāk, pierakstīšu savus šausmīgos iespaidus.

1917. g. 14. novembri.

Tā nu pēc bēgšanas no Maskavas, no daktera … (uzvārds rūpīgi nosvītrots) dziednīcas atkal esmu mājās. Lietus strūklu blīvais plīvurs slēpj, no manis pasauli. Un lai jau slēpj to no manis. Pasaule man nav vajadzīga, tāpat kā es pasaulē nevienam neesmu vajadzīgs, šaušanu un apvērsumu pārdzīvoju, vēl būdams dziednīcā. Bet doma, ka ārstēšanās jāatmet, manī slepus nobrieda jau pirms ielu cīņām Maskavā. Paldies morfijam par to, ka tas padarījis mani drosmīgu. Nekāda šaušana mani nebaida. Un kas gan vispār spēj nobiedēt cilvēku, kurš domā tikai par vienu — par brīnumainajiem, dievišķīgajiem kristāliem. Kad feldšere, ko lielgabalu dārdoņa bija galīgi nomocījusi…

(Te izrauta lappuse.)

… plēsu šo lappusi, lai neviens nevarētu izlasīt apkaunojošo aprakstu par to, kā diplomēts cilvēks, bailīgi slapstīdamies, bēdzis un zadzis pats savu uzvalku.

Ko nu par uzvalku!

Aizbēgu ar slimnīcas kreklu mugurā. Par to nebija vaļas domāt. Nākamajā dienā, izdarījis iešļircinājumu, kļuvu možāks un atgriezos pie daktera N. Viņš mani sagaidīja žēlsirdīgi, tomēr žēlsirdībai cauri bija jaušams nicinājums.

Un tas nu bija lieki. Viņš taču ir psihiatrs, viņam jāsaprot, ka es ne vienmēr valdu pār sevi. Esmu slims. Kāpēc tad es būtu nicināms? Atdevu slimnīcas kreklu.

Dakteris teica:

—   Paldies, — un piebilda: — Ko jūs tagad domājat iesākt?

Es moži sacīju (biju tobrīd eiforiskā stāvoklī):

—   Esmu nolēmis atgriezties savā nomaļajā kaktā, jo arī mans atvaļinājums ir galā. Esmu jums ļoti pateicīgs par palīdzību, jūtos tagad daudz labāk. Turpināšu ārstēties mājās.

Viņš atbildēja tā:

—   Jūs nepavisam nejūtaties labāk. Man patiesi nāk smiekli, ka jūs to sakāt man. Pietiek taču uzmest vienu pašu skatienu jūsu acu zīlītēm. Nu, kam jūs to gribat iestāstīt? …

—   Es, profesor, nevaru uzreiz atradināties … it īpaši tagad, kad risinās visi šie notikumi… šaušana mani galīgi sabeigusi…

—   Tā ir beigusies. Lūk, nodibinājusies jauna vara. Liecieties atkal slimnīcā!

Es tūliņ visu atcerējos… aukstos gaiteņus… kailās, ar eļļas krāsu krāsotas sienas … un es velkos kā suns ar pārsistu kāju… kaut ko gaidu… Ko tad? Karstu vannu?… 0,05 morfija iešļircinājumu. Devu, no kuras, tiesa gan, nevar nomirt… bet tikai… un visa grūtsirdība paliek, spiež kā smaga nasta, kā jau līdz šim spiedusi … Vientulīgās naķtīs, kreklu, ko es uz savas miesas saplēsu, lūgdamies, lai mani laiž laukā …

Nē. Nē. Ja esat izgudrojuši morfiju, izdabūjuši to laukā no dievišķā auga sakaltušām, kraukšķošām galviņām, tad nu atrodiet arī līdzekli, kā ārstēt bez mokām! Es spītīgi papurināju galvu. Tad viņš paslējās augšup — un es bailēs metos uz durvīm. Man likās — viņš grib man aiz muguras noslēgt durvis un ar varu paturēt mani dziednīcā…

Profesors piesarka kā uguns.

—   Es neesmu cietuma uzraugs, — viņš noskaities teica, — un man te nav Butirki. Sēdiet mierīgi! Pirms divām nedēļām jūs lielījāties, ka esot pilnīgi normāls. Bet īstenībā…'— viņš izteiksmīgi atdarināja manu izbaiļu žestu, — es jūs neturu, cienītais.

—   Profesor, atdodiet manu apņemšanās rakstu. Es jūs ļoti lūdzu, — un pat mana balss žēli iedrebējās.

—   Lūdzu.

Viņš noskrapstināja galda atvilktnes atslēgu un atdeva manu zīmi (par to, ka apņemos iziet visu divu mēnešu ārstēšanās kursu un ka mani var dziednīcā aizturēt utt., vārdu sakot, parastā parauga).

Ar drebošu roku paņēmu šo zīmi un noglabāju, nošļupstēdams:

—   Pateicos jums.

Tad piecēlos, lai dotos prom. Un sāku iet.

—   Dakteri Poļakov! — noskanēja man pakaļ. Es, turēdamies pie durvju roktura, pagriezos atpakaļ. — Paklausieties, — viņš ierunājās, — apdomājiet! Saprotiet taču, ka jūs tik un tā nonāksiet psihiatriskajā slimnīcā, nu, mazliet vēlāk… Un turklāt daudz sliktākā stāvoklī. Es ar jums tomēr rēķinājos kā ar ārstu. Bet tad jūs ieradīsieties jau pilnīga garīgā sabrukuma stāvoklī. Jūs, dārgais, būtībā nedrīkstat arī praktizēt, un laikam būtu noziegums nebrīdināt jūsu darbavietu.

Es nodrebēju un skaidri jutu, ka manā sejā izzūd sārtums (kaut man jau tāpat tā ir gauži maz).

—   Es, — neskanīgā balsī ieteicos, — lūdzu jūs, profesor, nevienam neko neteikt… Nu, tad taču mani atlaidīs no darba … Izdaudzinās par slimu … Par ko jūs gribat man to nodarīt?

—   Ejiet, — viņš pikti izsaucās, — ejiet! Es neko neteikšu. Jūs tikpat atvedīs atpakaļ …

Es devos prom un, goda vārds, visu ceļu aiz sāpēm un kauna drebinājos … Kāpēc? …

Ļoti vienkārši. Ak, mans draugs, mana uzticamā dienasgrāmata! Tu taču mani nenodosi? Nav nekādas nozīmes uzvalkam, bet gan tam, ka es dziednīcā nozagu morfiju. Trīs kubikcentimetrus kristālos un desmit gramus vien- procentīgā šķīduma.

Manas domas saista ne tikai tas, bet arī vēl kas cits. Atslēga rēgojās skapja durvīs. Nu, bet ja tās nebūtu bijis? Vai es būtu skapi uzlauzis vai ne? Ko? Godīgi sakot? Būtu gan uzlauzis.

Un tātad — dakteris Poļakovs ir zaglis. Gan vēl pa- gūšu šo lappusi izplēst.

Nu, par to praktizēšanu viņš tomēr šāva pār strīpu. Jā, esmu deģenerāts. Pilnīgi pareizi. Manī ir sācies morāls personības sabrukums. Bet strādāt es varu — es nevienam no saviem pacientiem nevaru nedz nodarīt ko ļaunu, nedz kaitēt.

Jā, kāpēc tiku zadzis? Gauži vienkārši. Es nospriedu, ka kauju un visas tās jezgas laikā sakarā ar apvērsumu nekur nevarēšu dabūt morfiju. Bet, kad viss pieklusa, es kādā nomales aptiekā dabūju vēl <…) šķīduma — man tā ir nederīga un apnicīga manta. <…) Un vēl vajadzēja pazemoties. Farmaceits pieprasīja zīmogu, noraudzījās manī drūmi un aizdomīgi. Toties nākamajā dienā es, būdams atkal formā, kādā citā aptiekā dabūju bez aizķeršanās <…) — uzrakstīju recepti slimnīcai (reizē, protams, arī kofeīnam un aspirīnam). Un kāpēc tad man galu galā būtu jāslēpjas un jābaidās? PatiešSm, vai tad man uz pieres rakstīts, ka esmu morfinists? Kam tur galu galā kāda daļa?

Un vai gan sabrukums ir tik liels? Par lieciniekiem uzdodu šos pierakstus. Tie ir saraustīti, bet es jau neesmu rakstnieks! Vai tad tajos ir kādas negudras domas? Manuprāt, es spriežu pavisam saprātīgi.

Morfinistam ir dota kāda laime, ko tam neviens nevar atņemt, — spēja dzīvot pilnīgā vientulībā. Bet vientulība — tās ir svarīgas," nozīmīgas domas, tā ir apcere, miers, gudrība …

Nakts rit melna un neskanīga. Kaut kur ir kails mežs, aiz tā upīte, aukstums,'rudens. Tālu, tālu ir nemiera pilnā bangojošā Maskava. Mani nesaista itin nekas, man nekā nevajag, un mani ne uz kurieni nevelk.

Dedz, uguns, manā lampā, dedz rāmi — man gribas atpūsties pēc Maskavas piedzīvojumiem, vēlos tos aizmirst.

Un es esmu aizmirsis.

Aizmirsis.

18. novembrī.

Salna. Kļuvis sausāks. Izgāju, lai paietos pa taku līdz upītei, jo gandrīz nekad nedabūju svaigu gaisu.

Personības sabrukums rit savu gaitu, bet es tomēr mēģinu atturēties. Piemēram, šorīt es neizdarīju iešļircinājumu. <…) Man žēl Annas. Katrs jauns procents viņu beidz nost. Man viņas žēl. Ak, kāds lielisks cilvēks!

Jā … - Tad … lūk … kad man kļuva slikti, es tomēr nolēmu pamocīties (būtu nu profesors N. par mani patīk- sminājies) un novilcināt iešļircinājumu, tādēļ gāju uz upi.

Kāds tuksnesīgums! Ne skaņas, ne troksnīša. Krēsla vēl nav iestājusies, taču tā kaut kur noslēpusies un lien pa purvājiem, pa cinatām, starp celmiem… Tā velkas, pamazām velkas uz Ļevkovas slimnīcu … Arī es velkos, atspiedies uz nūjas (taisnību sakot, pēdējā laikā esmu kļuvis mazliet vārgāks).

Te piepeši redzu: no upītes uz manu pusi pa nogāzi ātri lido večiņa ar dzelteniem matiem, zem sava raibā, zvanam līdzīgā brunča kājas nemaz nekustinādama… Pirmajā mirklī es nekā nesapratu un pat nenobijos. Večiņa kā jau večiņa. Dīvaini — kāpēc večiņai saltā laikā kaila galva un mugurā tikai jaciņa vien? … Un turklāt: kur večiņa radusies, kas viņa ir? Tiklīdz pie mums Ļev- kovā beidzas pieņemšana un aizbraukušas pēdējās zemnieku ragavas, tā desmit verstu apkaimē — ne dzīvas dvēseles. Miglas vāli, purvāji, meži! Bet tad man pēkšņi pār muguru sāka plūst auksti sviedri — sapratu gan! Večiņa neskrien, bet tieš-i lido, pie zemes neskardamās. Vai nav labi? Tomēr ne jau tādēļ man izlauzās kliedziens, bet gan tālab, ka rokās večiņai bija dakšas. Kāpēc mani sagrāba tādas bailes? Kāpēc? Es nokritu uz viena ceļa, rokas izstiepis, aizsedzis seju, lai viņu neredzētu, tad pagriezos un steberēdams skrēju uz mājām kā uz glābiņa vietu, nevēlēdamies nekā cita kā "vien to, lai man nepārplīst sirds, lai ātrāk varētu iesteigties siltajās istabās, ieraudzīt dzīvo Annu… un sadabūt morfiju…

Un es atskrēju.

Blēņas! Vienkārši halucinacija. Nejauša halucinācija.

19. novembri. Vemšana. Tas ir slikti. Mana nakts saruna ar Annu 21-ajā. Anna. Feldšeris zina.

E s. Vai tiešām? Vienalga. Nieki! > '

A n n a. Ja tu nebrauksi no šejienes prom uz pilsētu, es pakāršos. Vai dzirdi? Paraugies uz savām rokām, paraugies!

E s. Mazliet dreb. Tas mani nepavisam netraucē strādāt.

Anna. Paraugies vien — tās taču ir caurspīdīgas. Kauli un āda …

Paraugies uz savu seju… Klausies, Serjoža, brauc prom, es tevi lūgšus lūdzu, brauc prom …

E s. Bet tu?

Anna. Brauc! Brauc! Tu ej boja.

E s. Nu, tas nu ir par stipru teikts. Bet es patiešām pats nesaprotu, kāpēc esmu tik ātri kļuvis vārgs. Vēl taču nav gads, kopš slimoju. Acīmredzot man tāda konstitūcija.

Anna (bēdīgi). Kas tevi spētu atgriezt dzīvē? Varbūt tā tava sieva, tā Arnnerisa?

E s. O nē! Nomierinies. Paldies morfijam, tas man ļāvis tikt no viņas vaļā.

Anna. Ak dievs … ko lai iesāku? …

Biju domājis, ka tikai romānos ir tādas sievietes kā šī Anna. Un, ja es kādreiz izveseļošos, tad uz visiem laikiem savienošu savu likteni ar viņu. Lai tas otrs nepārnāk no Vācijas!

27. decembri.

Sen neesmu ņēmis rokās kladi. Esmu silti saģērbies, zirgi gaida. Bomgards ir aizbraucis no Gorelovas iecirkņa, un mani sūta viņa vietā. Manā iecirknī būs kāda ārste.

Anna paliek te … Viņa braukās pie manis …

Kaut arī 30 verstis. ,

Cieši nolēmām, ka es no 1. janvāra ņemšu uz vienu mēnesi slimības atvaļinājumu un došos uz Maskavu pie profesora. Atkal došu parakstu un vienu mēnesi pie viņa dziednīcā cietīšu necilvēciskās mokas. Paliec sveika, Ļevkova! Uz redzēšanos, Anna!

1918. gads. Janvāris.

Nekur neaizbraucu. Nespēju šķirties no sava šķīstošā kristāliskā dievekļa. Ārstēšanās laikā es aiziešu bojā.

Un man arvien biežāk un biežāk nāk prātā doma, ka ārstēties man nav vajadzības.

15.   janvārī.

No rīta vemšana.

Trīs četrprocentīga šķīduma iešļircinājumi mijkrēslī.

Trīs četrprocentīga šķīduma iešļircinājumi naktī.

16.  janvārī.

Ir operāciju diena, tāpēc stingra atturēšanās — no nakts līdz pulksten sešiem vakarā.

Krēslā — šajā visšausmīgākajā laikā —- jau dzīvoklī skaidri dzirdēju monotonu un draudīgu balsi, kas atkārtoja:

«Sergej Vasiļjevič! Sergej Vasiļjevič!»

Pēc iešļircinājuma viss tūliņ izbeidzās.

17.   janvārī.

Sniegputenis — pacientu nav. Kamēr atturējos, lasīju psihiatrijas mācību grāmatu, un tā uz mani atstāja šausminošu iespaidu. Esmu pagalam, cerību nav.

Baidos no katras iečabēšanās, atturēšanās laikā cilvēkus ienīstu. Man no tiem bail. Eiforijas laikā es tos visus mīlu, tomēr priekšroku dodu vientulībai.

Te jābūt piesardzīgam — te ir feldšeris un divas vecmātes. Ļoti jāuzmanās, lai sevi nenodotu. Man jau ir pieredze, un es sevi nenodošu. Kamēr man ir morfija krājums, neviens neuzzinās. Šķīdumus es gatavoju pats vai laikus aizsūtu Annai recepti. Reiz viņa (muļķīgā kārtā) mēģināja piecprocentīgu šķīdumu aizstāt ar divprocentīgu. Pati to salā un sniegputenī atveda no Ļevkovas.

Par to mums naktī iznāca neganta ķilda. Pārliecināju viņu, lai tā nedara. Šejienes personālam paziņoju, ka esmu slims. Ilgi lauzīju galvu, kādu slimību lai izdomā. Pateicu, ka man ir reimatisms kājās un smaga neirastēnija. Viņi ir brīdināti, ka es februārī braucu atvaļinājumā uz Maskavu ārstēties. Viss norisinās gludi. Darbā nav nekādu starpgadījumu. Izvairos no operēšanas tajās dienās, kad man sākas neatturama vemšana ar žagām. Tās dēļ bija sev jāpiedēvē arī kuņģa katars. Ak, pārlieku daudz slimību vienam cilvēkam!

Šejienes, personāls ir žēlsirdīgs un pats skubina mani iet atvaļinājumā.

Ārējais izskats: esmu vājš, dzelteni bāls kā vasks.

Gāju vannā un pie viena nosvēros uz slimnīcas svariem. Pērngad es svēru 4 pudus, tagad 3 pudus un 15 mārciņas. Uzmetis acis bultiņai, nobijos, vēlāk tas pārgāja.

Uz apakšdelmiem nemitīgi metas augoņi, tāpat uz gurniem. Es neprotu sterili pagatavot šķīdumu, turklāt reizes trīs esmu injicējis ar nenovārītām šļircēm — ļoti steidzos pirms brauciena.

Tas ir nepieļaujami.

18. janvārī.

Redzēju tādu halucināciju: es gaidu melnajos logos parādāmies nezin kādus bālus cilvēkus. Tas ir neizturami. Tikai viena štora. Paņēmu slimnīcā marli un aizklāju logus. Iemeslu nevarēju izdomāt.

Ak, pie velna! Kāpēc man galu galā katrai savai rīcībai jāizdomā iemesls? Tās nu patiesi ir mocības, nevis dzīve!

Vai es savas domas izsaku sakarīgi? Manuprāt, sakarīgi.

Dzīve? Smieklīgi!

19. janvāri.

Šodien, kad mēs aptiekas telpā atpūtāmies un smēķējām, uz brīdi pārtraukuši pieņemšanu, feldšeris, pulverus maisīdams, stāstīja (nezin kāpēc smiedamies), kā kāda feld- šeriene, kas slimojusi ar morfinismu un nav varējusi dabūt morfiju, dzērusi pa pusglāzītei opija uzlējuma. Šī mokošā stāstījuma laikā es nezināju, kur acis likt. Kas te smieklīgs? Es vinu ienīstu. Kas gan tur būtu smieklīgs? Kas?

Zaglīgā gaitā devos prom no aptiekas.

«Ko smieklīgu jūs saskatāt šajā slimībā?.,.»

Taču es novaldījos, novaldi…

Manā stāvoklī nav ieteicams būt pārlieku augstprātīgam pret cilvēkiem.

Ak, feldšeris! Viņš ir tikpat nežēlīgs kā šie psihiatri, kas nekādi, nekādi, nekādi neprot palīdzēt slimniekam.

Nekādi.

Iepriekšējās rindas rakstītas atturēšanās laikā, un tajās ir daudz nepatiesības.

1. februāri.

Atbraukusi Anna. Viņa ir dzeltena, slima. Esmu viņu sabeidzis. Sabeidzis. Jā, liels grēks guļ uz manas sirdsapziņas. Nozvērējos viņai, ka braukšu prom februāra vidū.

Vai izpildīšu zvcrestu?

Jā. Izpildīšu.

J. t. būšu dzīvs.

3. februāri.

Tātad: nokalnīte. Noledojusi un bezgalīga, līdzīga tai, pa kuru bērnības pasakā Keju aiznesa lejup ragutiņas. Mans pēdējais lidojums lejup pa šo nokalni, un es zinu, kas mani sagaida lejā. Ak, Anna, drīzumā tevi gaida lielas bēdas, ja tu esi ma-ni mīlējusi…

11. februāri.

Nolēmu tā. Griezīšos pie Bomgarda. Kāpēc tieši pie viņa? Tāpēc, ka viņš nav psihiatrs, tāpēc ka ir gados jauns un ir mans universitātes biedrs. Viņš ir vesels, spēcīgs, bet pieļāvīgs, ja vien spriežu pareizi. Es viņu atceros. Varbūt viņš par mani… viņā es atradīšu līdzjūtību. Viņš kaut ko izdomās. Lai aizved mani uz Maskavu. Es nevaru braukt pie viņa. Atvaļinājumu jau esmu dabūjis. Guļu. Uz slimnīcu neeju.

Feldšeri esmu nepatiesi aprunājis. Nu, lai ari viņš smējās… Tas nav svarīgi. Bija atnācis mani apciemot. Piedāvājās izmeklēt.

Es neļāvu. Atkal atteikuma iemesli? Nevēlos izdomāt iemeslu.

Bomgardam zīmīte ir aizsūtīta.

Cilvēki! Vai man kāds palīdzēs?

Esmu sācis patētiski izsaukties. Un, ja kāds to izlasītu, tad nodomātu — liekulība. Bet neviens jau neizl.

Pirms rakstīju Bomgardam, atcerējos visu. It īpaši acu priekšā uzpeldēja Maskavas stacija novembri^ kad es bēgu

prom no Maskavas. Kāds šaušalīgs vakars! Nozagto mor- fiju es sev iešļircināju tualetē … Tās bija mocības. Durvīs laužas, balsis dārd, it kā tās būtu no dzelzs, šķendējas par to, ka es ilgi aizņemu vietu, un rokas raustās, un krampītis raustās — tā vien pielūko, ka durvis neatsprāgst…

Kopš tās reizes man arī ir augoņi.

Naktī raudāju, to atcerēdamies.

12-ajā, nakti.

Un atkal raudāju. Kāpēc šāds vājums un nejēdzība naktī?

I 1918. gada 13. februāra rītausmā Gorelovā.

Varu sevi apsveikt: neesmu šļircinājis jau četrpadsmit stundas! Četrpadsmit! Tas ir neticams skaitlis. Aust nespodra, bālgana gaisma. Vai tūliņ būšu pavisam vesels?

Ar skaidru prātu spriežot, Bomgards man nav vajadzīgs un vispār neviens nav vajadzīgs. Būtu apkaunojoši kaut par brīdi vēl paildzināt savu dzīvi. Tādu — nē, to nedrīkst. Zāles man ir pa rokai. Kā man tas agrāk neienāca prātā?

Nu, cienītais, ķeramies klāt! Es nevienam nekā neesmu parādā. Pazudinājis esmu tikai sevi. Un Annu. Ko es tur varu darīt?

Laiks sadziedēs brūces, kā dziedāja Amner. Ar viņu, zināms, ir vienkārši un viegli.

Klade Bomgardam. Viss…»

1918. gada 14. februāra rītausmā mazā, tālā pilsētiņā es izlasīju šīs Sergeja Pojakova piezīmes. Un te tās sniegtas pilnībā, bez jebkādiem grozījumiem. Neesmu psihiatrs un nevaru ar pārliecību apgalvot, vai tās ir pamācošas, vai ir vajadzīgas.

Manuprāt, ir vajadzīgas.

Šobrīd, kad jau pagājuši desmit gadi, tas žēlums .un šausmas, ko izraisīja piezīmes, ir pagaisuši. Tas ir dabiski, tomēr, pārlasījis šīs piezīmes tagad, kad Poļakova ķermenis jau sen satrūdējis un atmiņas par viņu pilnīgi zudušas, manī par tām saglabājusies interese. Varbūt tās ir vajadzīgas? Iedrošinos to izlemt apstiprinoši. Anna K. nomira 1922. gadā ar izsitumu tīfu tajā pašā iecirknī, kur

strādāja. Amnerisa — Pojakova pirmā sieva — atrodas ārzemēs. Un neatgriezīsies. Vai drīkstu nodrukāt man dāvinātās piezīmes? Drīkstu. Un drukāju. Dakteris Bomgards.

1927. g. Rudens

III

Tuk, tuk … Būks, būks, būks … Ahā … Kurš? Kurš? Ko? … Ak, klauvē, ak, velns, klauvē… Kur es esmu? Ko daru? … Kas te notiek? Jā, pats savā gultā … Kāpēc tad mani modina? Viņiem ir tiesības, jo es dežurēju. Mostieties, dakteri Bomgard! Klau, Marja aizlāčo atvērt durvis. Cik pulkstenis? Pusviens… Ir nakts. Tātad esmu gulējis tikai vienu stundu. Kā ar migrēnu? Nav pārgājusi. Tepat vien ir!

Pie durvīm klusi pieklauvēja.

—   Kas noticis?

Pavēru durvis uz ēdamistabu. Kopējas seja no tumsas iznira man pretī, un es uzreiz saskatīju, ka tā ir bāla, acis ieplestas, satrauktas.

—   Ko atveda?

—       Dakteri no Gorelovas iecirkņa, — kopēja atbildēja skaļā, piesmakušā balsī, — dakteris nošāvies.

[1] bez šaubām, 1917. gads. — Dr. Bomgards.

Content

BULGAKOVS MIHAILS MORFiJS