Velta Lapacinska Anda Mjurka Velta Lapacinska Anda Mjurka

Pasaules kultūras vēsture

Pasaules kultūras vēsture

1. DAĻA

TĀLMĀCĪBAS LĪDZEKLIS

Rīgas Pedagoģijas un izglītības vadības augstskola

Pasaules kultūras vēsture

1. DAĻA

TĀLMĀCĪBAS LĪDZEKLIS

Velta Lapacinska Anda Mjurka

SATURA RADĪTĀJS

I.        Priekšvārds………………………………………………………………………………………………………………….. 6

II.       Studiju priekšmeta "Pasaules kultūras vēsture" programma………………………………………………. 10

III.      Studiju priekšmeta "Pasaules kultūras vēsture" mācību saturs…………………………………………………. …»11

1.       nodaļa. Kultūras jēdziens……………………………………………………………………………………………….. 17

Teorija…………………………………………………………………………………………………………………………….. 17

Kopsavilkums……………………………………………………………………………………………………………….. 24

Skaidrojošā vārdnīca………………………………………………………………………………………………….. 25

Literatūras saraksts………………………………………………………………………………………………………. 27

Pašpārbaudes jautājumi………………………………………………………………………………………. ■—29

Paraugatblldes………………………………………………………………………………………………………………. 31

2.      nodaļa. Cilvēces bērnība………………………………………………………………………………………………… 33

Teorija…………………………………………………………………………………………………………………………….. 33

Kopsavilkums…………………………………………………………………………………………………………………….

Skaidrojošā vārdnīca………………………………………………………………………………………………….. 43

Literatūras saraksts……………………………………………………………………………………………………………

Pašpārbaudes jautājumi……………………………………………………………………………………………… 47

Paraugatblldes………………………………………………………………………………………………………………. 49

Iesūtāmie uzdevumi……………………………………………………………………………………………………… 51

3.       nodaļa. Akmens laikmets. Pirmatnējā māksla…………………………………………………………………. 53

Teorija…………………………………………………………………………………………………………………………….. 53

Kopsavilkums……………………………………………………………………………………………………………….. 59

Skaidrojošā vārdnīca………………………………………………………………………………………………….. 61

Literatūras saraksts………………………………………………………………………………………………………. 63

Pašpārbaudes jautājumi……………………………………………………………………………………………… 65

Paraugatblldes………………………………………………………………………………………………………………. 67

Iesūtāmie uzdevumi……………………………………………………………………………………………………… 69

5.     nodaļa. Senās Ēģiptes kultūra……………………………………………… "J2

Teorija………………………………………………………………………………………………………………………………………………. »

Kopsavilkums…………………………………………………………………………………………………………………………………. *

Skaidrojošā vārdnīca………………………………………………………………………………………………………………. P-09

Literatūras saraksts………………………………………………………………………………………………………………….

Pašpārbaudes jautājumi……………………………… .. …………………………………………… 113

Paraugatbildes……………………………………………………………………………………………………………………………….. B

Iesūtāmie uzdevumi…………………………………………………………………………….

117

6.     nodaļa. Semīti. Feniķiešu kultūra. Senebrejui kultura

Teorija………………………………………………………………………………………………………………… §……………………. 126

Kopsavilkums……………………………………………………………………………………………………………………………. 127

Skaidrojošā vārdnīca…………………………………………………………………………………………………………………. 129

Literatūras saraksts………………………………………………………………………………………………. ………………….. 131

Pašpārbaudes jautājumi………………………………………………………………………………………………………….. 1.33

Paraugatbildes…………………………………………………………………………………………………………….. 135

Iesūtāmie uzdevumi…………………………………………………………………………………………………………………

137

7.     nodaļa. Antīkā kultūra. Egejas kultura……………………………………. ļ37

Teorija…………………………………………………………………………………………………………………………………………….. 147

Kopsavilkums…………………………………………………………………………………………………………………………… ijgjģ

Skaidrojošā vārdnīca…………………………………………………………………………………………………………………… ..

Literatūras saraksts………………………………………………………………………………………………………………….

Pašpārbaudes jautājumi…………………………………………………………………………………………………………

Paraugatbildes………………………………………………………………………………………………………………………….

Iesūtāmie uzdevumi…………………………………………………………………………………………………………………

8.     nodaļa. Sengrieķu kultūra……………………………………………………. 159

Teorija………………………………………………………………………………………………………………………………………….. 159

Kopsavilkums……………………………………………………………………………………………………………………………. 174

Skaidrojošā vārdnīca………………………………………………………………………………………………………………. 175

Literatūras saraksts……………………………………………………………………………………………………………………. 177

Pašpārbaudes jautājumi…………………………………………………………………………………………………………… 179

Paraugatbildes…………………………………………………………………………………………………………………………… 181

Iesūtāmie uzdevumi…………………………………………………………………………………………………………………… 183

10.   Kristietība………………………………………………………………………………………. 213

Teorija…………………………………………………………………………………………………………………………………………………………… 213

Kopsavilkums……………………………………………………………………………………………………………………………………………… 224

Skaidrojošā vārdnīca………………………………………………………………………………………………………………………………… 225

Literatūras saraksts…………………………………………………………………………………………………………………………………….. 227

Pašpārbaudes jautājumi……………………………………………………………………………………………………………………………. 229

Paraugatbildes…………………………………………………………………………………………………………………………………………….. 230

Iesūtāmie uzdevumi……………………………………………………………………………………………………………………………………. 231

11.   nodaļa. Viduslaiku kultūra………………………………………………………………. 233

Teorija…………………………………………………………………………………………………………………………………………………………… 233

Kopsavilkums……………………………………………………………………………………………………………………………………………… 240

Skaidrojošā vārdnīca………………………………………………………………………………………………………………………………… 241

Literatūras saraksts…………………………………………………………………………………………………………………………………….. 243

Pašpārbaudes jautājumi……………………………………………………………………………………………………………………………. 245

Paraugatbildes…………………………………………………………………………………………………………………………………………….. 246

12.   nodaļa. Viduslaiku kultūra Rietumeiropā………………………………………… 247

Teorija……………………………………………………………………………………………………………………………………………………………… 247

Kopsavilkums…………………………………………………………………………………………………………………………………………….. 2 *>3

Skaidrojošā vārdnīca………………………………………………………………………………………………………………………………… 2f >5

Literatūras saraksts…………………………………………………………………………………………………………………………………….. 2 *>7

Pašpārbaudes jautājumi……………………………………………………………………………………………………………………………. 2 *>9

Paraugatbildes……………………………………………………………………………………………………………………………………………… 2 ?1

Iesūtāmie uzdevumi……………………………………………………………………………………………………………………………………. 273

Gflftna Dāvidsone,

tālmācības materiālu sagatavošanas koordinatore

Rīgas Pedagoģijas un izglītības vadības augstskola Vakara un neklātienes studiju daļa

Mācību programma

Velta Lapacinska Anda Mjurka

Programmas mērķi.

Mācību kurss orientē studentus iepazīt pasaules kultūras ievērojamākos posmus, reģionus un vērtības. Kurss rosina saskatīt šo vērtību savstarpējās ietekmes, izrietošās sakarības un tendences. Līdz ar to kurss norāda uz iespējām, kā sistematizēt un ieraudzīt pasaules kultūrvidi pēc vienotības principa. Saskaņā ar RPIVA koncepciju tādējādi tiek aktualizēts "cilvēces filosofiskais kopredzējums, kura īstenošana spēj nodrošināt profesionālu pedagoģisku darbību mūsdienu sabiedrības kultūrvēsturiskajos apstākļos" (RPIVA koncepcija).

Kursā sakārtotas norādes uz pasaules kultūras visizcilākajām virsotnēm. Kaut arī orientācija vērsta uz īpaši izcilām parādībām, tomēr kopumā rodas plašs, daudzveidīgs un patiesi panorāmisks vērtību klāsts.

Šo vērtību pēc iespējas dziļāka apguve ir cilvēka vispārējās inteliģences veidotāja. Tādēļ kultūras vēstures priekšmeta apguve sniedzas pāri šauri profesionālās izglītības līmenim, bet aktīvi veido Cilvēku - personību.

Programmas uzdevumi.

I.                       Piedāvāt studentiem informāciju par:

1)                kultūras jēdzienu,

2)                 galveno katrā konkrētā laikmeta kultūrā,

3)                 kultūras parādību, uzskatu un vērtību ģenēzi un no tās izrietošajām konsekvencēm kultūras virzībā, kā arī dažādās kultūras jomās.

II.                     Veicināt studentu iepazīšanos;

1)                ar kulturoloģiskas ievirzes literatūru,

2)                 ar katra laikmeta kultūrā svarīgākajiem tekstiem, mūzikas ierakstiem, mākslas darbiem, arhitektūru, zinātnes un tehnikas sasniegumiem, reliģiskajiem uzskatiem utt. (veicot svarīgāko kultūras pieminekļu analīzi),

3)                 ar Ārzemju mākslas muzejā esošajiem pasaules mākslas eksponātiem (veicot to analīzi muzejā, semināru nodarbībās).

III.                   Analizējot un semināru nodarbībās aktualizējot cilvēces vēsturisko kultūras pieredzi, palīdzēt studentiem izprast viņu nākamā darba uzdevumus topošā pilsoņa vērtību sistēmas veidošanā.

IV.                 Veikt studentu zināšanu pārbaudi:

1)                uzdodot patstāvīgi konspektēt nozīmīgākos literatūras pieminekļus un pārbaudot šos darbus,

2)                 semināru nodarbībās iztirzājot galvenās tēmas un individuālo darbu muzejos, bibliotēkās,

3)                divas reizes mācību gadā pārbaudīt zināšanas eksāmena, ieskaites, rakstu darba veidā vai testa formā.

Kurti atturi, ī, Kultūraa Jēdziena.

«Jēdziena "kultūra" dtvat Izpauames (šaurākā, plašākā nozīme) TradToiju pārmanty|uffis "kultūroeltnā" vārda "kultūra" nozīme Jēdzienā "kultūra" ietvertās pamatvērtībai ollvēka gartgās darbības rezultāts dažadoa lalkmatoa, materiālās vērtības un līmeņi Kultūras definīcija, Kultūra ka daudzvaldTgu attieksmju alatama (attieksmju pamata - ar valsti, ģimeni, dažādām sabiedrības kopAm utt. Ražošanas attieksmes) Kultūra ka procaaa (ka darba, kA kopdarba razultAtu virkne). Kultūra ka nozTmTgu ollvēka apziņai formu latviri|a (kultūra un reliģija, kultūra un zinātne, kultūra un mAkala, un fllosofļja),

2.         Cilvēces bērnība.

SanAkAa materiālās HaoTbaa par cilvēku Ka arheoloģiskajos atradumoa var Idantlfloēt plrmatnAJA ollvēka •volOoļJu. Skalatu un kaulu atradumi. Homo Saplana. Darba rtkl, Ieroči. Uguni. Apbadījumi, to HacTbai par iano ollvēku reliģiozitāti, Jaunradai sākumi Slnkrētlsms

MūadlanAa atrasto, civilizācijas naikarto, Izolētos apvldoi dzīvojolo olllu kultūru Izmantojums kA zlnAma paraugi, analogi iprtadumi par pirmatnējām kuttūrAm. Mltoloģlakala redzējums plrmatnajē ollvēka paiaulai alnē. Mīti kA pirmatnējās kultūrai pamati Mitu galvanAi Izpausmes. To nozTma tautu daiļradē (pasakās, leģendās, apoioi, rituālos utt ).

3.         Akmana lalkmata. Pirmatnējā mAkala.

Paleolīta (agrais, vidējais, vēlaii). Musļļē, Orlņakas, Madlēnaa kultūraa. Šo poamu galvanla kultūraa un mākslas pieminekļi, Glezniecība Tēlnleolba. Karamlka. Reljefs Mezolits šī posma novitltai makilē. MAkilai plrmiAkuml (gleznojumi, tēlniecība, gravēti zīmējumi, raljafi), Altamlraa alai 8pAnlJA glaznojumu analīza. Laako alaa Francijā glaznojumu Iztirzājuma, Daudzflgūru kompozīcijai Slietu daudzveldošenās NaolTta - pēdējē akmana lalkmata pakāpa. Ģlnlu koplanaa nostlprinAŠanās Pāraja no matrlarhāta uz patriarhātu. LaukialmnlacTbai attīstīts - nozīmīgi apvērsumi ollvēoei attīstībā, Lopkopībai lēkumi. Neolīts - īpali Iespaidīgu akmani būvju - megalītliko jab olklopliko celtņu ralanāi laiki,

Megalītiskās jab clkloplskās oaltnas. 6o celtņu galvanla tipi, to raksturojums un analīza, dolmeņl, manhīrl, kromlahl. 8tounhelndžā atrastais kromlahs. Kulta arhitektūras Ievadījums. Dažādas Interpretācijas lo būvju Izskaidrojumā.

4.         Bronzas laikmeta. Dlvupea (Mezopotāmljaa) kultūra. Metāla apstrādāšana.

Lietišķās mākslas uzplaukums bronzas laikmetā.

Tās Izcelšanās, periodizācija. Dabas apstākļi, to Ietekme uz kultūru (Tlgras un Elfratas ģeogrāfiskais novietojums, tā lotekme uz baseina īpatnībām. Atvārtība ārējām Ietekmēm, kontaktiem, celtniecības un citu materiālu Iegūšanas Iespējas Pirmo valstu veidošanās, šumera un Akada (4.-3. g.t. p.m.ē), Vecbabllona (2. g.t. p.mē.). Asīrija (0.-7. gs. p m ē) Jaunbabllonljas valsts (7,-4. gs.pm.ē.).

Dlvupes baseina Iedzīvotāju materiālā kultūra. Irlgāoljas kanāli, dambji, Ūdens Iegūšanas iertoes; arklu zemkopība Metalurģijas augstais līmenis. Ceļu, tiltu un ēku oelnlecība. Kuģu būve. Kara tehnika.

Dlvupes baseina iedzīvotāju zināšanas. Matemātikas attīstība, vienotā mēru un svaru sistēma, divas skaitīšanas sistēmas, kvadrātu un kubu saknes, algebras, ģeometrijas attīstība, astronomija. Nlpuras pilsētas kalendārs, planētu kustības pētīšana, saules aptumsumu paredzēšana. Astroloģija. Medloīna. Diagnostika, operāoljas, procedūras, medikamenti.

Botāniskais dārzs. Ģeogrāfija, Kartes. Ķīmija. Keramikas glazūras. Dlvupes baseina Iedzīvotāju reliģija. Galvenās dievības (Anu, Marduks, Ištara u.c.). Tuvie un tālie dievi.

Ķī|u raksta rašanās, šumāru un akadiešu atstāto rakstu teksti Urūkas bibliotēka. Babiloniešu ■ aaīrlešu valodas attīstība, Hammurapl (Hammurabl) valsts, Likumdošana. Hammurapl likumu kodekss,

Dlvupes baseina tautu literatūra mīti par paaaulea radīšanu, KoamogonlskA poāma Tinuma EIIŠ", eposs par Gllgamešu u.o.; dramatlakā un liriskā poēzija, Ašurbanlpala bibliotēka

Mākala. Arhitektūru Zlkurāts, tā funkcijaa. Templis kA kultūraa oantrs, "Dobeles tornis" - lielais zlkurāts, Marduka templis. M Qalsa dārzi", Tālnlecība, Ciļņi, IŠtaras vārti. Spārnotie vāršl, "Bābeles" loma ebreju kultūrā, Jaunbabllonas valata aabrukume,

Cltaa Dlvupea tuvās kultūr/emes un tautas: 8īrlja, Urartu, fclama, Līdlja, 6. Senāa Ēģlptee kultūra.

Periodizācija. IV - I g.t.p.m.ē, Nīlaa Ieleja, dabaa apatākļl, to Ietekme uz paaaulea uzakatu un kultūru (no tiem Izrietošo prlekšatatu īpainībaa - labais un ļaunaia, tumaa un galama, tukaneala un Ieleja, melnala un aarkanala, apslēptais un atklātais, dzīve un nāve u.o,). Reliģisko uzskatu viandabība, to atspoguļošanās valsts Iekārtā. Mirušo kults. Priekšstati par faraonu kA pavalatnleku pāratāvl komunlkācljāe ar dieviem. Dievu panteons. Nuns - pasaules plrmssākums. Zeme ■ Gebs - vīrišķā, debess- Nuta - sievišķā sākums. Ozlrlss un Izīda, Morns, Tots, 8ets u.o. Reliģiskā monumentAlA mAksla. Piramīdas senaJA valstī, faraonu kapenes, Valsts Iekārta, Hierarhijas stingra sistēma. Llecībaa par to aenajoa Ēģiptes rakstos. "Piramīdu teksti", "Mirušo grāmata", "Dzīvības namu" bibliotēkas. Ēģiptes hieroglifu sistēmas rašanās. To tuVTbai plktogrammām. Alfabāta sākumi. Pirmās skolas, Zinātne Astronomijas attīstība un pirmie kalendāri. 8aules un ūdens pulksteņi. Aritmētikas detras pamatdarbības, daļskaitļi, progresijas, ģeometrijas un algebraa pamati. Anatomija. Medicīna u.c. Ēģiptiešu saimniecība. lopkopība, zemkopība - dārzkopība, vffnkopība, linu audzēšana, Amatniecība, Podnleclba Metalurģija. Audumi. 8tlkla. Fajanss, Paplruan Izgatavošana. Kuģu būve, Senāa cģlptes literatūra: teikas, atāatl, lirika, drāmaa sākumi, bibliotēkas Politiskā literatūra, Pamāoības, Strādnieku dziesmas. Māksla. Tās kanonu iemesli. Arhitektūra vadošais mākslas veids, 1ās saikne ar mirušo kultu, Mastaba Kāpņu piramīdas, Piramīdas "Mirušo statujas" Sfinkaaa, Ciļņi. Vidus valsts māksla, Kolosi. Tempļu arhitektūra. To veidi Arhitektūras elementi (kolonnas, pilonl, obeliski, sfinksu alejas utt ). Jaunās valsts māksla. Amona templis Kārnākā. Amona templis Luksorā. To analīza Tēlniecība. Gleznleoība. Lietišķā māksla. Mūzika, Mūzikas Instrumenti. Tautas mūzika. Militārā mūzika 0. Semīti* Feniķiešu kultūra. Senebreju kultūra.

Fonlķlja «tilts starp Dlvupl un Ēģipti, Alfabāta dzimtene Feniķiešu sasniegumi jūrniecībā, tirdzniecībā, amatniecībā, Feniķijas kolonijas (Kartāga) Feniķija kā kultūru sakaru un mijiedarbības vieta.

Senebreju kultūras saknes, periodizāciju Viņu leģendārā vēsture un leģendārais ciltstēvs Ābrams. Senebreju tautaa nākšana no Tigraa un Elfratas augšlenea un apmašanāa Kanaānā jeb Paleatīnā (ap 2 g,t. p m A), Noaaukuma "ebreji" (tulk. - ienāoēji). Ar Jā/opa vārdu aalatītie vēsturiskie nostāsti - 430 gadu Ilgais senebreju dzīves posms Lejaaēģlptē, Tautas leģendāraia varonla Mozus Viņa nopelni tautaa izvešanā no Ēģiptes un atvešanā uz Palestīnu. Ebreju kultūras uzplaukums. Vienotas valsts Izveidošanās (Zaula, Dāvids, Zālamans) un sabrukums ("Bābeles gūsts"), Romiešu Iekarojumi. Dzīve dlasporā

Senebreju Izcilākais kultūras piemineklis - Vecā Derība St Grāmatu Grāmata kā unikāla vāaturlako liecību kopuma, būtlaka rietumu kultūraa saatāvdaļa Prlekšatata par derību - līguma atarp Dievu un ollvēku. Dieva ārpus un pāri paeaulel. Cilvēka un Dieva attlecībaa Bībelē.

Vecās Derības struktūra 1. Likums jeb Mācība (Tora).

2.   Pirmie pravieši.

3.   Vēlākie pravieši. Raksti.

Vecās Derības ētika. Cilvēka dzīvi regulējošie noteikumi. 1.daļas sīkāka analīze: te ievietotās 5 Mozus grāmatas. Mozus 10 baušji. Stāsti par pasaules radīšanu. Stāsti par cilvēku radīšanu. Cilvēka rīcības un attieksmju arhetipi (Ādams un Ieva, Kains un Ābels, Noass u.c.), svarīgākie notikumi un personas (Ābrams,feaks, Jēkabs, Jāzeps u.c.). Vēsturisko patiesību elementi šajos stāstos. Seno Divupes kosmogonisko, antropogonisko u.c. mītu un leģendu iekausējums Vecajā Derībā. Dažādu literāro žanru konstatējumi. Oriģināldzeja (Zālamana Augstā dziesma, Dāvida dziesmu grāmata). Vēsturiskās annāles (Bābeles torņa celtniecības tēlojumi, cilvēku valodu sajaukšanās apraksti; klejojumi Sīnaja tuksnesī, Jeruzalemes nopostīšanas ainas u.c.). Populāri aforismi un teicieni Bībeles personāži un notikumi - būtiski tālāko gadsimtu kultūras un mākslas iedvesmotāji. Antīkā kultūra. Egejas kultūra.

Arheologu Šlīmaņa un Evansa atklātās kultūras pēdas Krētas senākajā pilsētā Knosā. Jūras braucēju kultūra. Mīnieši. Monarhistiskas varas apliecinājums. Piju celtniecības īpatnības. To iekšējā apdare. Glezniecības spilgtie sasniegumi. Dzīvnieku un augu valsts izvērstais tēlojums. Keramika. Krētas mītu savdabība. Tajos ietverto tēlu turpināšanās Grieķu mitoloģijā. Mikēnu kultūra - spilgts bronzas laikmeta apliecinājums Grieķijā. Mikēnu kultūras galvenās atšķirības no Krētas kultūras. Skarbums. Cietokšņu un militāru nocietinājumu veidošana. Arhitektūras "ciklopiskums". Lauvu vārti. Mikēnu valdnieku pilis. Kapenes. Megaroni. Agamemnona kapene. Atrija kapene. Zelta maskas. Sengrieķu kultūra.

Pilsētvalstis - polisas. Atēnas un Sparta. Solona un Likurga likumi. Demokrātijas veidošanās. Cilvēka loma, līdzdalība valstī, tās pārvaldīšanā. Pilsoņu tiesības un pienākumi. Sociālās attiecības. Polisa- vienīgā iespēja realizēt cilvēka cienīgu dzīvi, sasniegt laimi. Grieķija - filozofijas dzimtene.

Sabiedriskā dzīve. Reliģiskie rituāli. Delfu svētnīca. Apollons un mūzas kā

apskaidrotās, harmoniskās mākslas ideāls, simbols. Estētiskie ideāli.

Dzīve pilsētā (akropole, agora) un laukos. Sabiedriskā dzīve un mājas dzīve.

Vergi un fiziskais darbs. Ķermeņa kultūra. Sports, spēles (Olimpiskās u.c.).

Olimpiādes.

Oratoru māksla Atēnās.

Pirmie grieķu vēsturnieki. Herodots. Ksenofonta vēsturiskie darbi. Aristotelis kā vēsturnieks.

Grieķu traģēdijas rašanās literārie avoti. Kora lirikas attīstība. Teātris. Pirmie dramaturgi. Eshils - traģēdiju tēvs. "Saistītais Prometejs". Sofokla traģēdijas un to tēli. Sofokla varoņu monumentalitāte, cilvēcīgums, raksturu daudzveidība. Antigones tēls pasaules literatūrā. Eiripīda un Aristofāna komēdijas. Klasiskā grieķu arhitektūra. Tempļi (to uzbūve, orderis, stili, Atēnu akropole, Partenons). Tēlniecība. Ievērojamākie skulptori. FTdijs, Mirons, Praksitels, Lisips Keramika. Keramikas izstrādājumu veidi. Sarkanfigū'ru un melnfigūru stils keramikā.

Mūzika. Mūzikas instrumenti. Mūzikas žanru veidošanās. Mūzikas nožīme

audzināšanā.

Hellēnisma kultūra.

Senās Romas kultūra.

Periodizācija. Romas dibināšana. Etrusku iespaids. Republikas izveidošanās. Patrīciji un plebeji. Grieķu ietekme. Romas hetlenizācija. Seno grieķu un romiešu kultūru atšķirības. Romiešu reliģija. Dievu panteons.

Romiešu reliģijas pragmatisms, mita iztrūkums. Rituāli. Likumi un paražas - romiešu sabiedriskās iekārtas un kārtības pamats. Jurisprudence. Latīņu valodas nozīme turpmākā Eiropas kultūrā, medicīnā, filosofijā. Politiskā dzīve. Impērijas izveidošanās (Gajs Jūlijs Cēzars, Oktaviāns Augusts), tās kalendārs. Vergu ekspluatācija - saimnieciskās dzīves pamats (Spartaks un vergu sacelšanās). Cirks un gladiatoru spēles. Valdnieku varas neierobežotība, netikumi un noziegumi (Kaligula, Nerons u.c.). Filozofija. Marks Aurēlijs. Seneka. Epiktēts. Zinātne un tehnika. Cements, arkas. Ceļu būve.

Romas māksla. Arhitektūra. Formus. Kapitolijs. Panteons. Kolizejs. Akvedukti. Termas.

Celtniecības utilitārisms. Tēlniecība (bistes, portreti). Glezniecība.

Literatūra. Mecenāta pulciņš. Romas literatūras "Zelta laikmets". VergUija

Marona "Eneīda". Horācija poēzija un viņa filozofija. Lukiāna satīra. Ovīdija

sociālā poēzija. Viņa izsūtīšana trimdā. T'ita Līvija darbi.

Romas literatūras "Sudraba laikmets". Fedrs un sociālā safīra. Seneka kā

morālists. Petronija "Satirikons". Romāns "Skaistuma tiesnesis' un tā nozīme.

Plīnija Jaunākā darbi.

Barbaru ekspansija. Romas impērijas sadalīšanās. Romas sabrukums.. Tā

cēloņi. Neoplatonisms un kristietības izplatīšanās.

Kristietība.

Situācija Jūdejā un Galilejā pirms Kristus dzimšanas. Mesijas gaidas. Liecības par Jēzus Kristus darbību. Jaunās Derības ticamība, sarakstīšanas laiks, struktūra. Jēzus Kristus dzimšanas datuma noteikšanas problēma. Jēzus dzīve un mācība (bērnība, 40 dienas tuksnesī, kārdināšana, Jāņa Kristītāja sludināšana, Jēzus kristīšana, pirmie apustuli, "Kalna sprediķis", līdzības, dziedināšanas brīnumi). Galdnieka vai Dieva dēls. Svētais vakarēdiens, nodevība un nakts Ģetzemanes dārzā. Tiesa Jeruzalemē pie prokurora Poncija Pilāta. Jēzus Kristus nāve Golgātā uz krusta. Evaņģēlija būtība - augšāmcelšanās vēsts. Kristus izpirkuma upura jēga un nozīme. Jēzus personības atšķirīgais izgaismojums un interpretācija katrā no evaņģēlijiem. Kristīgā ētika (ticība, cerība, mīlestība, piedošana, pazemība, līdzcietība, prasīgums, pašaizliedzība, grēks, pestīšana, Kristus kā paraugs, Kristus kā mesija, pravietis, mācītājs). Kristus cilvēcība un dievišķums. Kristietība kā Rietumu kultūras būtiskais pamats. Jaunā attieksme pret laiku, vēsturiskuma izjūta, cilvēka nozīmīgums un cilvēka (atdzimšanas) koncepcija. Pasaule kā Dieva radīta, cilvēks - kā Dieva īpaši izredzēta būtne - apkārtējās pasaules pārvaldītājs, līdzradītājs (šīs idejas aktualizācija Renesansē un mūsdienās).

Kristietības izplatīšanās Senās Romas valdīšanas laikā. Tarsas Pāvila darbība, ceļojumi un kristietības izplatīšanās visā Romas impērijā. Apustuļu darbi un vēstules. Pirmās kristīgo draudzes. Kristīgo vajāšanas (katakombas, apbedījumi).

Kristietība kļūst par Romas valsts reliģiju. Valsts loma kristietības nostiprināšanā. Baznīcas un episkopāta veidošanās. Baznīca - ēka, institūcija, draudze, vai visa cilvēce kā Kristus miesa. Baziliku arhitektūra. Konstantīns un Teodosijs, Romas valsts sadalīšanās Austrumu un Rietumu Romā. Romas izlaupīšana (vandali). Sv. Augustīna dzīVe un darbība.

11.          Viduslaiku kultūra.

12.         viduslaiku kultūra rietumeiropā.

13.          Renesanses kulto ra.

Renesanses jēdziena rašanās Renesanses sociāli ekonomiskais pamats (pilsētu uzplaukums, preču un naudas attiecību pastiprināta attīstība, baņķieru un tirgotāju varas nostiprināšanās un izpausmes). Renesanses idejiskais pamats I humānisms. Tā sabiedriskā un estētiskā nozīme. Tā izpausmes. Antīko vērtību ietekme. Studia humanitatis. Platona akadēmija Florencē. Izcilākie humānisti (Lorenco Valla, Piko della Mirandolla, Marselino Fičīno u.c.). Renesanses pasaules skatījuma daudzveidība, cilvēks kā pasaules centrs un visu lietu mērs.

Renesanses estētika. Skaistums un harmonija. Proporciju, plastikas, perspektīvas meklējumu nozīme. Dabas kopēšanas centieni. Reālisma meklējumi.

Renesanses periodizācija. Protorenesanse.

Džoto di Bondone - jaunu ideālu meklētājs glezniecībā. Cilvēka tēla atklāsme viņa freskās. Dantes ideju dajējā iekļaušanās arī renesanses estētikā. Frančesko Petrarka un Džovanni Bokačo ieguldījums šī posma literatūrā. Agrā renesanse.

Mākslinieku vēlme vizuālajās mākslās sasniegt pilnību, skaidrību, absolūto. Tā vārdā veiktā analīze, skrupulozā perspektīvas studēšana, ķermeņa anatomijas izpēte, analīze. Iluzorisms glezniecībā. Tādu meklējumu dziļākie iemesli. Mantenja, Fra Andželiko, Sinjorelli, Perudžino u.c. 15. gs. dižākais šo atradumu sintezētājs Maza to. Sandro Botičelli savrupais daiļrades ceļš. Jutekliskums. Erotika. Cilvēka, dabas un antīkās mitoloģijas tēlu savijums viņa darbos. Dižrenesanse.

Leonardo da Vinči. Rafaels Santi. Mikelandželo Buonaroti. Viņu daiļrades analīze.

Renesanse kā stils. Tā izpausmes arhitektūrā, lietišķajā mākslā, tērpos un ornamentā.

Mūzika. Laicīgie vokālie žanri. Madrigāli. Klavesīnu un klavihordu parādīšanās. Polifonijas attīstība. Džovanni da Palestrina, Vinčenco Galilejs u.c. Operas iedīgļi. Renesanses teātris.

1. nodaļa

Kultūras jēdziens

Modernu mūsdienu valsti var izveidot, izmantojot spējīgākos, garīgi talantīgākos spēkus.

Lai tik maza valsts kā Latvija varētu noturēties pretī starptautiskā kaleidoskopa izaicinājumam, katra indivīda oriģinalitātei, garīgajam spilgtumam ir liela nozīme. Tāpēc jāveicina, visiem spēkiem jāstimulē personību veidošana, cilvēku vispārējā inteliģence. Tas ir svarīgi, tas ir politiski. Veicot šādu uzdevumu, varēsim nodrošināt Latvijas valsts adaptāciju nākamā gadsimta jaunajāvidē.

Šai ziņā it īpaši svarīga nozīme ir pasaules kultūras vēstures kā cilvēka vispārējo inteliģenci veidojoša priekšmeta apguvei un izpratnei.

Lai runātu par kultūru, jānoskaidro, ko mēs saprotam ar šo jēdzienu. Mums jācenšas dot kultūras definīciju1 . Tas ir sarežģīti, neskatoties uz to, ka mēs visi bez dziļākas pārdomāšanas un aiztures lietojam šo vārdu "kultūra".

Tulkojot no sanskrita, uzzinām, ka vārds "kultūra" sastāv no divām daļām: "kults" un "ūra". "Kults" tulkojumā nozīmē "godināšana", "reliģiska kalpošana", bet "ūra" - "gaisma". Tātad šajā gadījumā vārda nozīme ir "kalpošana gaismai".

Tulkojot no latīņu valodas, vārds cultura nozīmē "kopšana", "apstrādāšana", "attīstīšana", "godāšana".

Vārdu kultūra' mēdzam lietot vismaz divējādi:

•    šaurākā nozīmē ar šo vārdu saprotam visu, kas saistās ar mākslu, muzejiem, bibliotēkām, literatūru, kultūras namiem, arheoloģiskiem izrakumiem u.tml.,

•    plašākā nozīmē ar vārdu kultūra tiek apzīmēts viss cilvēces vēsturiskajā attīstībā radītais, uzkrātais, saglabātais, izveidotais, tas viss, ko cilvēks garīgā un fiziskā darbā veidojis, radījis. Tās ir, piemēram, celtnes, gleznas; tie ir cilvēka pasaules uzskata jautājumi (filosofiskie, reliģiskie, zinātniskie) un to risinājuma veidi (teorijas, koncepcijas, atziņas, stili, paņēmieni, atklājumi

Pazīstami vairāki simti žl jēdziena definīciju.

u. tml.), kas savukārt izpaužas ētiskajos, estētiskajos uzskatos un priekšstatos.

Seno tautu uzskati, pieņēmumi, tradīcijas un atklājumi ir veidojuši attiecīgo laikmetu seju, nereti ietekmējot ari vēlāku laiku vai pat mūsdienu izpausmes. Ietekmes var atklāties Joti daudzveidīgi, piemēram, modē, mūzikā, valsts lietās, tehnikā, reliģijā u.c. Tātad tik tiešām vārda kultūra plašākais pielietojums ir īsti panorāmisks!

Vārdam kultūra ir ari vēsturisks skanējums.

Sākotnēji šis jēdziens attiecināts uz zemes apstrādāšanu, vēlāk - uz cilvēku garīgo spēju izkopšanu.

Kultūras jēdziens kā garigu vērtību apzīmējums pirmo reizi pieminēts Romas oratora, politiskā darbinieka un filosofa Cicerona (106.-43. g. p.m.ē.) darbos.

Kā patstāvīgs jēdziens vārds kultūra tiek lietots kopš 18. gs. otrās puses, lai nošķirtu cilvēka prāta sasniegumus un veikumus no dabas parādībām un lai izceltu cilvēku garīgās darbības rezultātā tapušās vērtības. Kultūras jēdzienu šādā nozīmē ieviesa A. Humbolts.

Kolīdz pieminam jēdzienu vērtība, mums jānoskaidro un jāvienojas, ko mēs saprotam ar vārdu vērtība.

Latviešu filosofe Haralds Biezais raksta: "Tas, kas vienam liekas esam vērtīgs, var kādam citam nelikties vērtīgs. Tādēļ ir jāatgādina dažas elementāras lietas. Mēs esam paraduši runāt par vērtībām tad, kad runājam par naudu. Tam, kam ir nauda, pieder vērtība. Kāds cits varbūt teiks - nauda nav nekāda vērtība .. vērtīgākais ir labi paēst. Tādam cilvēkam lielākā vērtība ir apmierināt savu bioloģisko, t.i., fizioloģisko ēstgribu. Var iet tai pašā virzienā un .. teikt, ka augstākā vērtība ir seksuālās dziņas apmierināšana. Visas šīs nupat minētās vērtības tiek sauktas par vērtībām un kā vērtības ari pārdzīvotas. Tās visas sakņojas bioloģiskās eksistences nodrošināšanā un veicināšanā .. Bet bioloģiskā eksistence, lai kādos veidos tā parādītos, pati par sevi nav kultūra. Ja tas tā nebūtu, tad būtu jārunā par amēbu, zušu un vispār davnieku kultūru[1]."

Tas nozīmē, ka cilvēks kā bioloģiska būtne vien nevar radīt kultūras parādības, kultūras vērtības. Tas ir sevišķi jāievēro!

Teiktais ļauj tuvoties kultūras jēdziena izpratnei. Ne velti kāda no definīcijām uzsver:

kultūra ir cilvēku apzinātas garīgas aktivitātes rezultātā radīta dinamiska vērtību sistēma, kas palīdz pārvarēt bioloģiski noteiktās eksistences spaidus.

Tomēr šī definīcija vēl neizsmeļ visu jēdziena būtību un plašumu. Cilvēks taču atrodas nepārtrauktā mijiedarbībā ar ģimeni, valsti, tautu, ar dažādām sabiedrības kopām, ar cilvēci. Tātad - sociālās saiknēs.

Šajās saskarsmēs, attiecībās veidojas normas, tradīcijas, likumi. Tie ir regulējoši, formāli izkristalizējušies noteikumi, kas spilgti pauž sava reģiona, savas tautas vai sava laikmeta domāšanu.

Blakus veidojas tādas attieksmes un normas, kas top un raisās dziļi personīgā, Individuālā, intimā sfērā - milestiba, simpātijas, draudzība. Šādas attieksmes, kas arī veidojas sociālā vidē (kā emocijas, jūtas), ļoti spilgti Izpaužas kultūrā.

Kultūras dvēselisko, garīgo izpratni nevar aplūkot atrauti no materiālās dzīves veida katrā konkrētā vidē un laikmetā. Katrai sabiedrībai taču Ir raksturīgs savs ražošanas līmenis. Tādēļ ir pamats runāt ari par materiālo kultūru (tehnika, ražošanas līdzekļi), kas iespaido garīgās kultūras īpatnības dažādos vēsturiskos posmos. Garīgā kultūra savukārt aptver dažādas garīgās dzīves izpausmes formas (filosoflju, reliģiju, mākslu, zinātni) un tādēļ ir sociālā vidē emocionāli un vēsturiski uzkrātu atziņu kopums.

No teiktā varam vispārināt:

Kultūra ir cilvēku sabiedrības radīto vērtību kopums. Tajā nevar pretstatīt materiālo un garīgo kultūru. Kultūra ir realizēta (izpausta, iemiesota, materializēta) cilvēku ideju, atklājumu, emociju un uzskatu summa.

Un tomēr… Ja pieņemam šo definīciju, kas Ir visai populāra, tad pilnībā apgūt kultūras vēsturi nozīmētu apzināt visu cilvēces vēsturi, lietu un parādību rašanās un izmaiņas gaitu. Svarīgi apzināties, ka, šādi izprotot kultūras jēdzienu, neizbēgami nāktos pieņemt kultūru kā milzīgu materiālo un garīgo "lietu" kaudzi, ko cilvēce radījusi visā savas attīstības laikā!

Šai sakarībā ir jāpiekrīt filosofiem Maijai un Rihardam Kūļiem, kuri raksta:

"Taču vai mēs varam viennozīmīgi atbildēt uz jautājumu - kas gan ir tas, ko radījis cilvēks atšķirībā no pašas dabas radītiem objektiem? Teiksim, vai debesis, kas mūžīgi klājušās pār cilvēku, arī lietus, vējš, saule, mākoņi Ir cilvēka radīti vai nē?

Dīvains jautājums! Un tomēr - dažādos laikmetos, dažādos reģionos cilvēks dzīvo zem atšķirīgām, cilvēka "radītām" debesīm, t.i., šajās debesīs ir iedzīvināta atšķirīga cilvēciska jēga..

Katrs laikmets nāk ar savu pasaules redzējumu, ar savām krāsām, vērtībām.. Vērtības, kas ilgstoši atradušās sabiedrības uzmanības centra, tikušas uzskatītas par mūžīgām un nemainīgām, var nogrimt nebūtībā, dodot vietu citām - izceļot jaunus tikumiskos orientierus, jaunas cilvēciskās attiecības."1

Teiktais ļauj kultūru izprast vairāk nekā cilvēka radītu lietu kaudzi. Uz kultūru var paraudzīties arī citādi: mēs mēdzam runāt par latviešu, krievu, vācu kultūru, par viduslaiku, Austrumu, antīko kultūru, ar to saprotot kaut ko citu nekā šo tautu vai reģionu radīto materiālo un garīgo "lietu" kopumu. Šajā gadījumā "ar kultūru mēs domājam kādu universālu veselumu, jēgas vienību, kas katram reģionam, vēsturiskajam laikmetam, etnosam piešķir savu neatkārtojamību. Izceļot šo aspektu, kultūra varētu interpretēt kā cilvēcības formu, kas realizējas noteiktās mentalitātes formās, eksistenciālajos arhetipos."2

Šo definīciju mēs ari pieņemsim kā pilnīgāko!

"Bet cilvēku radītās lietas, mākslas darbi, dzeja, filosofiskte apcerējumi - vai tā patiesi Ir kultūra? Protams, nē. Tas viss pats par sevi vēl nav kultūrai

1 Kūle M, Kūlis R. Fllosofija, R., Burtnieks, 1996, 39.lpp.

Latvju dainas, ja tās glabāsies vienīgi "Dainu skapī" vai grāmatu plauktā, ja tās nedzīvos mūsos, būs tikai aprakstīts papīrs. Glezna, kuru neviens neaplūkos, būs koka vai audekla un krāsu kopums.. Nebūtu nekāda pamata apgalvot, ka kultūra vienkārši ir, - tā ir tikai tad, ja tā notiek. Līdz kultūrai var no-tikt, tā ir notikums, kurā dialogā tiekas lieta, lietas jēga, cilvēks un cits cilvēks. Tikai no atvērtības dialogam, no gatavības no-tikt un uzturēt ir atkarīga arī kultūras, pašas cilvēcības esamība."[2]

Ja mēs apzināmies, ka kultūra nav lietu vai parādību summa, bet gan visas sabiedrības pūliņu rezultātā vēsturiski radusies un uzturēta cilvēcības forma, tad veltīgi ir centieni izmērīt kultūru kilogramos vai tonnās… metros. "Un tomēr ir pilnīgi skaidrs, ka kultūra realizējas tikai cilvēka pašizpausmju darbības rezultātā, turklāt realizējas lietā, sabiedriskos institūtos, cilvēku attiecībās utt., padarot pasauli par simbolisku formu kopumu, kuru, tiecoties izprast kādu laikmetu, tā garigās dzīves izpausmes formas - filosofiju, reliģiju, mākslu -, jāprot izvērtēt."2

Tātad iemiesojoties lietās un parādībās, kultūra pastāv kā simbolisku formu kopums. Ko tas nozīmē - pastāvēt simbolisku formu veidā?

Dot atbildi uz šo jautājumu gribētos, vēlreiz citējot M. un R. Kūļu trāpīgo piemēru:

"Iedomāsimies šādu situāciju: mēs atrodamies kādā grandiozā izstāžu zālē, kurā no dažādiem laikmetiem un reģioniem ir savākti galdi.

Kas gan ir galds? Visvienkāršākais priekšmets, pie kura esam tā pieraduši, ka tā esamība neizraisa nekādus jautājumus. Galds ir lieta, objekts, to var izgatavot no dažādiem materiāliem. Mēdz būt koka, akmens, metāla, plastmasas galdi.

Izstāžu zālē savāktie galdi liek uz šo "vienkāršo priekšmetu" palūkoties citām acīm. Mēs ieraugām vairs ne "vienkārši" galdus, bet gan dažādus laikmetus un sabiedribas, mēs apjēdzam, ka šie priekšmeti ir fizikālo iezīmju un reizē cilvēcisko īpašību savienojumi vienā objektā. No galdiem uz mums raugās vēsture, cilvēka darbs un attieksme pret citiem cilvēkiem, tajos iemiesota vesela pasaule.

Parasti par simbolu dēvē kādu objektu, kas kalpo par apzīmējumu kādai citai. Galds, protams, nevar būt simbols šajā nozīmē. Tomēr par specifisku simbolisku formu to padara tas, ka tajā saplūst, sakūst divas viena no otras neatdalāmas realitātes: galds kā fizisks objekts un cilvēcības forma, kas šajā objektā iemiesota. Šī cilvēcības forma ir mainīga, atšķirīga katrā vēsturiskā laikmetā. Aplūkojot fizisko objektu - galdu, mēs ieraugām ko citu - cilvēku, kas to radījis.

Jebkurš viselementārākais objekts šādā nozīmē ir simboliska forma.

Tātad mēs esam konstatējuši universālu visas "cilvēciskās esamības" īpašību - tā pastāv simbolisku formu veidā.

Kultūra nav naturālu objektu, neitrālu lietu summa, tā nav arī darbība, bet gan cilvēcības forma. Kultūra tādējādi kļūst par savdabīgu jēgas "ēteri", kurā

iegremdējoties, katra lieta un parādība atraisās no naturālas esamības "haosa" - naturālajai esamībai nav jēgas - un kļūst par "cilvēciskās pasaules" elementu.

Esošais, kuru neviens nav pamanījis un kaut kādā veidā sapratis, faktiski neeksistē. Tas pastāv kā fizisks objekts, taču tam vēl nav dāvāta jēga.

Tas pastāv kā bezjēgas objekts, t.i., tam nepiemīt kultūras (simboliskā) forma. Darbības aktivitātes rezultātā cilvēks savā "kultūras jomā" iekļauj arvien jaunus objektus, veidojot "cilvēka pasauli". Jebkura lieta, parādība, ar kuru saskaras cilvēks, vai nu darbības, vārda, žesta, vai pat acu skatiena rezultātā piesātinās ar jēgu, ko tai piešķir cilvēks, tā gūst savu īpašo nozīmi cilvēcības pastāvošās jēgas kontekstā. Mēs runājam par antīko, renesanses, viduslaiku kultūru, domājot ar to kādu universālu eksistences veidu, specifisku pasaules apjēgsmi un pārdzīvojumu, jēgu, kas izteic kultūru būtību. Jēga iekļauj katru lietu un parādību konkrētās kultūras horizontā.

Dabas objekti, naturālie procesi, sabiedriskās attiecības kļūst par "cilvēciskās pasaules" elementiem tikai tad, kad tās gūst simbolisku formu.

Pat naturālie procesi!

Par to uzskatāmi liecina vēsture. Vienas un tās pašas objektīvās norises dažādos gadsimtos dažādu kultūru ietvaros tiek atspoguļotas ļoti atšķirīgi. Piemēram, debesu spīdekļu stāvoklis, to ritējums apzināts dažādi - gan astroloģiskās vai astronomiskās koncepcijās, gan arī gūstot iemiesojumu konkrēti jutekliskos tēlos, mītā."[3]

Tādēļ kultūra ir daudzveidīgu attieksmju sistēma. Šī sistēma ir sareģžīta. Tās pamatā ir visdaudzveidīgākās - gan tiešas, gan netiešas attieksmes cilvēkam ar cilvēku/ cilvēkiem/, cilvēkam/ cilvēkiem/ ar Dievu, dabu un pasauli.

Kultūra, būdama daudzveidīgu attieksmju sistēma, atklājas kā process. Šī procesa pamatā ir darbs, piepūle, uzcītība. Bez tā cilvēks nevarētu realizēt savas idejas (tātad kultūru).

Darba lomu it īpaši pārliecinoši izcēlis. J. V. Gēte "Fausta" 1. daļā, kur tēloti galvenā varoņa slavenie patiesības meklējumi:

"Stāv rakstīts:

"Vārds bij sākumā!'

Še stomos jau

-Kā lai es tālāk tieku?

Vai lai uz Vārdu tādu svaru lieku?

Kā citādi to izteikt jādomā.

Ja es no gara īsti tieku pacilāts, -

Kultūras kā procesa pamatā ir ari visas sabiedrības vai tās daļas kopdarbs.

Kopdarbs - cilvēkam piemītoša īpatnība. Kopdarbā izpaužas cilvēku apziņa savas vēlmes saskaņot, pakļaut tās kopējām interesēm, spēja ziedoties, pārvarēt egoismu, būt altruistiskam, radot nozīmīgu rezultātu un īstenojot uzdevumu vai ideju, kas svarīga sabiedrībai.

Pfemēram, operas izrāde. Tajā apvienojas tik daudzu radošu indivīdu kopdarbs: komponista, diriģenta, orķestrantu, mūzikas instrumentu meistaru, dziedoņu, tērpu mākslinieka, scenogrāfa, režisora, apgaismotāja un daudzu citu personu mērķtiecīgs, rūpīgi saskaņots kopdarbs, kas sniedz lielisku rezultātu.

Rakstnieks E. Zolā savā romānā "Roma" sniedz lielisku šis "mūžīgās pilsētas" arhitektoniskās apbūves aprakstu - dažādo laikmetu un stilu paraugu tēlojumu, kas veido Romas savdabīgo seju un būtībā ir daudzu paaudžu arhitektu, celtnieku un mākslinieku kopdarba izcils apliecinājums un slavinājums.

Cilvēka dvēseles izpausme, ko saucam par reliģiju, ticību jeb svētziņu, ir viens no visnoamigākiem kultūras komponentiem.

Līdz ar to patiesi dzija kultūras posmu izpratne nemaz nav iespējama bez reliģijas iesaistes un izpratnes kopainā. Reliģijas uzskatu un izpausmju zināšana ļauj atbildēt uz neskaitāmiem "kāpēc?* (piem., kāpēc kādā laikmetā vai reģionā veidojas attiecīgā literatūra; ko nozīmē attiecīgā arhitektūras forma; kas pamato tās vai citas tautas tradīcijas un domāšanu). Citiem vārdiem reliģija arvien tiek pakļauta kultūras vēsturnieku pētīšanai, ir viņu interešu centrā. Ar ļoti jūtīga, smalkjūtīga dvēseles pētītāja (psihologa) acīm skatoties, mums atveras reliģijas ietiekšanās iemesli tā vai cita laikmeta vai reģiona kultūrā. Apzinot šos iemeslus, mums jāatceras, ka cilvēka dvēselē taču vienmēr ir mitusi un mīt tieksme pēc labā, patiesā, svētā, daiļā. Šīs atziņas allaž vedinājušas cilvēka prātu dažādos laikos dažādi izskaidrot pasaules dzīves un Visuma parādības.

Tieksme pēc labā un daiļā dvēselē attīstījusi cilvēkos ari mākslas gaumi un izveidojusi mācību, ko saucam par estētiku.

Tiecoties pēc labā, taisnīgā un patiesā, cilvēks izveidojis arī tikumības mērauklu sistēmu - ētiku.

Tiecoties izprast dabas, sabiedrības un domāšanas vispārīgos attīstības likumus, cenšoties nopamatot esamības un izziņas pamatprincipus, cilvēks laikmetu gaitā ir izveidojis visdaudzveidīgākās filosofijas sistēmas. Attiecīgā laika posmā vai reģionā izstrādātā filosofisko uzskatu sistēma par pasauli un cilvēka vietu tajā sniedz pamatojumu cilvēka sociālpolitiskajām, tikumiskajām un estētiskajām attiecībām pret īstenību. Šie pamatojumi allaž bijuši cilvēka intelektuāli dziļu, pamatīgi kristalizētu ideju, vērojumu un uzskatu rezultāts un kā tādi ir visai nozīmīgu kultūras vērtību kopums. Līdz ar to, būdama kultūras nozīmīga daļa, filosofija īpaši palīdz orientēties tā vai cita posma kultūras daudzveidīgo izpausmju (sociālpolitikas, mākslas, sadzīves u.c.) izpratnē. Tādēļ kultūras vēstures posmu apguvē izšķirīgi svarīgi ir orientēties attiecīgā laikmeta pasaules uzskata būtībā, cilvēku domāšanas būtībā.

Kultūras nozīmīgs komponents, ieguvums un reizē ari kultūras virzītājs ir zinātne, kuru dažkārt saucam par specifisku garigās ražošanas nozari. Zinātne sāka veidoties jau Senajā Ēģiptē, Mezopotāmijā, Indijā u.c. Zinātne ir zināšanu

sistēma, kas vēsturiski, patstāvīgi bagātinās, paužot objektīvu patiesību, tādējādi pamatojot cilvēku darbības mērķus un Izstrādājot šo mērķu sasniegšanas līdzekļus. ZlnStne Ir cieši saistīta ar īstenības praktisku apguvi, ar materiālo ražošanu un zināšanu apkopojumu teorētiskas sistēmas (likumos, formulas u.tml.). Zinātne atspoguļo reālas parādības, lietas, cilvēku garīgās darbības procesus, atklājot to eksistences likumsakarības, prognozējot attīstības virzienus. Nozīmīgākie zinātnes darbības rezultāti Ir pētījumi un atklājumi, kas, izgaismojot vēl neapgūtus īstenības aspektus, paver ceļu progresam. Līdz ar to, dažādu kultūras vēstures posmu izpratnē un uztverē, garīgas un materiālās kultūras novērtējumā mēs nevaram orientēties, neņemot vērā zinātnes līmeni vai zinātnes uzskatus konkrēta vēstures posma.

Svarīga garīgās kultūras sastāvdaļa Ir māksla. Kas ir māksla?

Māksla Ir specifisks veids īstenības apgūšanai ar mākslas tēlu palīdzību. Plašākā nozīmē māksla Ir jebkura meistarīgi, virtuozi, augstā tehnoloģiskā līmeni veikta darbība, kas līdz ar to Iegūst estētisku jēgu.

Māksla Ir daudzšķautņains fenomens. Tās dažādo veidu klasifikācijas pamatā ir telpas un laika kategorija (par to sīkāk nākamā lekcijā!).

Māksla visos laikos ir apliecinājusi cilvēku radošā gara centienus, talantīgu personību gara izpausmju savdabīgumu.

Māksla pārmanto, saglabā un attīsta cilvēces gadsimtos uzkrāto radošo dzirksti, gudrību, nodod tālāk vispārcilvēciski nozīmīgākos ideālus. Tādējādi māksla spēj ietekmēt kultūras attīstības gaitu, sargāt humānismu. Tieši tādēļ dažādu laikmetu kultūras izpratnē šo periodu mākslas darbi veido īpaši nozīmīgu pamatu.

Tātad: reliģija, zinātne, filosofija, māksla …

Pagaidām pietiks!

Esam norādījuši uz dažādām cilvēku sabiedrībā izstrādātām vērtībām, kas kā ļoti nozīmīgi komponenti Ietilpst kultūras jēdziena lokā un vienlaikus arī ietekmē tās raksturu atšķirīgos periodos. Šo vērtību kopumā starp atsevišķiem komponentiem pastāv tik ciešas saiknes, ka tās dažkārt, būdamas pat nešķiramas, atklājas daudzveidīgās un sarežģītās attieksmēs .

Nav taču iespējams runāt par kāda reģiona vai laikposma mākslu, nošķirot to no attiecīgā posma reliģijas; mēs nevaram izprast šī laika rituālus un leģendu varoņus, abstrahējoties no filosofisko uzskatu principiem. Mēs nevaram spriest par arhitektūras meklējumiem, necenšoties izprast zinātnes līmeni, ari tehnikas iespējas…

Un tieši tādēļ ir tik interesanti un svarigi studēt kultūras vēsturi, lai spētu pasaules ainā saskatīt šo kopsakarību vienotību, lai spētu izlobīt galveno kodolu katra laikmeta atstātajā mantojumā un lai izprastu iemeslus šo vērtību izveidei vēstures gaitā. Un galu galā - lai tādējādi izveidotu savu vērtību skalu, kas ir tik svarīga jebkuras parādības (arī mūsdienu) uztverē, izpratnē un izskaidrojumā.

Kultūras jēdziens

Kopsavilkums

Vārdu kultūra lietojam šaurākā, ti., Ikdienišķākā nozīmē un arī plašākā izpratnē, kad vēlamies norādīt uz cilvēces vēsturiskajā attīstībā radīto, uzkrāto, saglabāto. Šim vārdam ir arī vēsturiska pagātne. Tikai 18. gs. otrajā pusē ar šo vārdu konsekventi sāka apzīmēt cilvēku garigās darbības rezultātā tapušās vērtības. Arī vārdam vērtība var būt dažāda izpratne. Cilvēks kā bioloģiska būtne vien nevar radīt kultūras vērtības. Cilvēks kā garīga būtne izpaužas sociālās saiknēs un attiecībās. Šajās saskarsmēs veidojas normas, tradīcijas, likumi, arī personīgās jūtas, te veidojas arī materiālās dzīves un ražošanas dažādi līmeņi. Tāpēc iespējams runāt par materiālo un garīgo kultūru dažādos laikmetos. Izriet, ka kultūra ir cilvēku sabiedrības radīto vērtību kopums. Tajā nevar pretstatīt materiālo un garīgo kultūru. Kultūra ir realizēta (izprasta, iemiesota, materializēta) cilvēku ideju, atklājumu, emociju un uzskatu summa. Tomēr kultūra nebūt nav cilvēka realizēto materiālo vai garīgo "lietu" milzīga kaudze. Katrs laikmets nāk ar savu pasaules redzējumu, katrā reģionā dzīvojošie cilvēki uztver pasauli savā īpašā skatījumā. "Tādēļ kultūru vajadzētu interpretēt kā cilvēcības formu, kas realizējas noteiktās mentalitātes formās, eksistenciālajos arhetipos. Kultūra ir daudzveidīgu attieksmju sistēma, kuru veido šo uzskatu un ideju visdažādākās izpausmes un proporcijas. To vidū svarīgākie fenomeni ir darbs, reliģija, zinātne, filosofija, māksla.

Skaidrojošā vārdnīca

Filosofija- (gr. philosophia-philein - mīlēt + sophia - gudrība) - gudrības mīlēšana. Mācība par esamības un izziņas vispārējiem principiem, par cilvēka un pasaules attiecībām; zinātne par dabas, sabiedrības un domāšanas vispārīgiem attīstības likumiem. Terminu pirmo reizi lietojis sengrieķu filosofs Pitagors.

Kultūra- (lat. cultura) - kopšana, apstrādāšana, attīstīšana, godāšana.

Cilvēku, sabiedrības radoša un pārveidojoša, un iemiesota sabiedrības pieredze un tas rezultāti, kuros apkopota un iemiesota sabiedrības pieredze, kuri raksturo sabiedrības vai cilvēku vēsturiskās attīstības pakāpi.

Reliģija - (lat. religio) - pasaules uzskats.

Sociāls- (lat. socialis) - sabiedrisks. Sociālā aktivitāte aptver personību (indivīdu), dažādas cilvēku kopas un visu sabiedrību dažādās garīgo un materiālo faktoru kopsakarībās.

Kultūras jēdziens

7. Viens no svangākiem kultūras komponentiem.

•        reliģija

•        racionālisms

•       shematisms

•     dogma

•       ideja

8. Kā ar svešvārdu saucam "gudrības mīlēšanu'?

•       socioloģija

•                        ētika

•        reliģija

•        inteliģence

•       filosofija

9. Kura priekšmeta apguve mums ļaus izlobīt galveno kodolu atsevišķu laikmetu atstātajā mantojumā?

•       pedagoģijas

•       retorikas

•        kultūras vēstures

•       anatomijas

•        psiholoģijas

Paraugatbildes

1.      latīņu

2.       Cicerona

3.

4.       sociālās

5.       cilvēku sabiedrība

6.       darbs

7.       reliģija

8.       filosofija

9.       kultūras vēsture

Kā Jums veicās? Vai esat uz visiem testa jautājumiem atbildējis (-usi) pareizi? Ļoti ceru, ka pirmā lekcija Jums nesagādāja grūtības.

Ja nu tomēr esat pareizi atbildējis (-usi) tikai uz 7 jautājumiem, tad noteikti pārlūkojiet vēlreiz teoriju, pārdomājiet to! Ja tomēr ir grūtības, zvaniet pasniedzējai!

2, nodaļa

2. nodala

Cilvēces bērnība

Pastāv zinātniski pamatota atziņa, ka pasaules kultūras sākumi jāmeklē cilvēku rokās.

Kā tas tiek saprasts?

Cilvēku rokas taču bija tās, kas pēc sava īpašnieka gribas uzsāka grūtību pārpilno eksistences cīņu, darinot paša izgudrotus ieročus medībām un cīņai pret ienaidniekiem, veidojot patvērumu - primitīvu mitekli un gādājot apsegu savam ķermenim.

Līdz ar mirkli, kad cilvēks sāka aptvert savu roku nozīmi un vērtību, viņš apjauta arī darba izšķirošo lomu cīņā par izdzīvošanu.

Mākslas zinātnieks V. Mirimanovs raksta:

"Darbs radīja cilvēku. Darbs deva cilvēkam neapstrīdamu pārākumu pār citiem radījumiem virs zemes - pārākumu, kas daudzu gadu tūkstošu gaitā nosargāja cilvēku dzimtu[5]."

Šis lielais brīdis tiek saistīts ar akmens laikmetu.

Lai iegūtu lielāku skaidrību par šo ilgo, garo un grūto cilvēka evolūcijas gaitu, skaidrības labad ir vērts aplūkot tabulu nr. I.[8]

TERCIĀRS

KAINOZOJA ERA

KVARTARS

AKMENS LAIKMETS

BRONZAS

Agrais akmens laikmets PALEOLĪTS

Vidējais akmens laikmets MEZOLĪTS

Vēlais akmens laikmets NEOLĪTS

LAIKMETS

Agrais paleolīts

Vidējais paleolīts

Vēlais paleolīts

I.       Pirmā vertikālā tabulas iedaļa: Kainozoja ira. Šī ēra ir Zemes ģeoloģiskās vēstures ceturtā, visjaunākā ēra (aiz Kriptozoja, Paleozoja un Mezozoja ērām).

II.      Otrā vertikālā tabulas Iedaļa: šeit vērojams, ka kainozoiskās ēras senākais posms - līdz 3 000 000. g. p.m.ē.[9] - apzīmēts ar nosaukumu Terciārs. Šajā posmā uz mūsu Zemes norisinās spēcīgi kalnu veidošanās procesi, izmirst milzu rāpuļi un to vietā pamazām stājas zīdītāji. Rodas, piemēram, zirga priekšteči, daži plēsīgie dzīvnieki, pērtiķi u.c.

Aplūkojamā iedaļa tabulā rāda, ka pēc 3 000 000. g. p.m.ē. sākas t.s. Kvartārs. Tas ir kainozoiskās ēras otrais, visjaunākais ģeoloģiskais periods, kas turpinās arī šodien. Kvartāra svarīgākie veidojumi (nogulumi) ir kontinentāli veidojumi, arī vairāki ledus laikmeti.

IV.    Nākamā iedaļa rāda, ka Akmens laikmeta senākais posms ir paleolīts. Vidējais akmens laikmeta posms saucas mezolīts, bet jaunākais - neolīts. Cilvēka evolūcijas gaitā īpaši nozīmīgs tātad ir akmens laikmeta senākais posms - paleolīts.

V.     Paleolīts, kā vērojams tabulas nākamajā iedaļā, iedalās agrajā paleolītā (3 000 000. g.-125 000. g. p.m.ē.), vidējā paleolītā (125 000. g - 35 000. g. p.m.ē.) un vēlajā paleolītā (35 000. g.-9000. g. p.m.ē.).

Vērojot tabulā attēloto cilvēka evolūcijas līkni, redzam, ka tā ved mūs cauri visiem šiem posmiem un laikmetiem: cilvēka tiešais priekštecis Ls. australopiteks ir dzīvojis jau agrā paleolīta sākumā.

Šajā posmā siltākajās klimata joslās Z-Āfrikā, D-Āzijā, D-Eiropā parādās t.s. Homo Habilis (tulk. no latīņu prasmīgais cilvēks) vēlāk t.s. Homo Erectus (tulk. no latīņu taisnais cilvēks).

Vidējais paleolīts ir zīmīgs ar Neandertāles cilvēka parādīšanos (tā atliekas pirmo reizi atrastas 1856. g. Neandertāles ielejā netālu no Diseldorfas).

Vēlajā paleolītā veidojas mūsdienu cilvēka tips - Homo Sapiens (tulk. no latīņu valodas - saprātīgais cilvēks) jeb Kromaņonas cilvēks. Šis vēsturiskais laiks mums jāzina ļoti labi - tātad tā datējums ir 40 000. g. p.m.ē.[11]!

Rodas pamatots jautājums: kā arheoloģiskajos izrakumos var identificēt pirmatnējā cilvēka senumu un līdz ar to - evolūciju. Šai ziņā artieologiem un antropologiem īpaši palīdz t.s. radioaktīvā oglekļa metode. Šī metode balstās uz augu un dzīvnieku organismu īpašību uzsūkt oglekli, kas atrodas atmosfērā. Ar nāves brīdi šis process pārtrūkst, apstājas un sākas oglekļa noārdīšanās. Sakarā ar to, ka noārdīšanās ātrums ir zināms, tā daudzuma izmērīšana organiskajās

paliekās (kaulos, augu atliekās, oglēs u.c) Jauj noteikt un datēt atradumu. Datējuma precizitāte ir 100-1000 gadu ietvaros[12].

Mēs jau esam vienojušies, ka kultūra ir cilvēcības forma - cilvēka ideju, emociju, atklājumu un uzskatu summa. Skatoties no šāda kultūras izpratnes viedokļa, mūs visbiežāk interesē šo seno cilvēku "realizētās idejas", tātad viņu kultūras apliecinājumi.

Par pirmajiem šādiem apliecinājumiem uzskatāmi apdauzīti akmens gabali, kurus arheologi atrod dažādos arheoloģiskajos slāņos. Lai cik primitīva šī kultūras pakāpe mums nešķistu pirmajā brīdī, šie vienkāršie akmens darinājumi tomēr jāuzskata par cilvēku ilgās, lēnās "kā svina kurpēm" veiktās gaitas pirmo lielāko rezultātu.

Tas ir nozīmīgs kultūrapliecinājums. Tāpēc arī zinātnieki visam posmam ir devuši akmens laikmeta nosaukumu.

Vērojot šos akmens izstrādājumus, varam saskatīt dažādā veidā šķeltu, plēstu, dauzītu un tēstu akmens rīku un ieroču veidus. Galvenokārt redzami rīki ar smailinātiem galiem. Tikko ticis pie primitīviem akmens rīkiem un ieročiem, senais cilvēks varēja stāties pretī dabas spēkiem un dzīvnieku valsts milzeņiem.

Pirmās liecības par šādu akmens riku veidošanu saistās jau ar australopiteka attīstības posmu[13].

Daudz plašākas kultūras pēdas atstājuši Neandertāles cilvēki. Viņi bija apvienojušies asinsradinieku grupās (ciltīs), mājoja alās un klinšu nokarēs, pazina uguni. Sakarā ar to, ka akmens ieroči bija daudzveidīgāki, neandertālieši veiksmīgāk īstenoja nevienādo cīņu ar toreizējās dzīvnieku valsts milzeņiem.

Protams, neandertālietis nebija nekāds filosofs - visu lietu cēlonības un sakaribu meklētājs, bet gan mežonīgs alu iemītnieks un mednieks ar asu redzi, ar izkoptām sajūtām, kas spēja viņu brīdināt par draudošām briesmām un varēja paglābt pat tumsā.

Runātspējas neandertāliešiem bija stipri neattīstītas, viņi sazinājās ar īsām, aprautām skaņām.

Un tomēr. Garīgā ziņā neandertālieši ir aizgājuši jau salīdzinoši ļoti tālu. Ir atklāts, ka viņi, piemēram, saviem mirušajiem kapā līdzi devuši noderīgas lietas: akmens darbarīkus un ieročus, žāvētus gaļas gabalus, lai aizgājējam netrūktu barības un nodrošinājuma aizsaules medību laukos.

Tātad: tikko ticis pie primitīviem akmens rīkiem, tikko apjēdzis savu prasmi cīņā ar dabas spēkiem, šis mūsu tāltālais sencis jau ir sācis nodarboties ar dvēseles nemirstības problēmām. Vēl vairāk - modernākie pētījumi apstiprina, ka neandertālieši saviem aizgājējiem kapā līdzi devuši pat ziedus .

Šīs kapā līdzdotās vērtības ir pirmie simboli, kas liecina par pirmatnējā cilvēka domāšanas spēju ari abstraktās kategorijās.

Ļoti svarīģs ir laiks ap 40 000. gadu. Ar šo Homo Sapiens parādīšanās posmu ir saistīta strauja cilvēka attīstība visās jomās. Izpaužas tāds

paātrinājums, kas daudzkārt pārsniedz iepriekšējos evolūcijas tempus. Taču tas nenotiek momentāni.

Tikai speciālists, izmantodams modernas zinātniskas metodes, var noteikt un atšķirt pirmos akmens rīkus, ar kuriem darbojies Homo Sapiens, no tiem rīkiem, kurus izmantojis iepriekšējais zemes iemītnieks neandertālietis.

Homo Sapiens uzlabo tehniku akmens apstrādē, paplašina dažādu materiālu izmantošanu savām vajadzībām, piemēram, kaulu, ragu, mālu. Tie ir lieli soļi uz priekšu. Taču tie vēl nenorāda uz kādām ļoti būtiskām izmaiņām.

Kā galvenais svarīgais un jaunais, kas veidojas kopā ar Homo Sapiens cilvēka attīstības stadiju, ir attēlošana jeb jaunrade. Ir atrasti grafiski, skulpturāli, gleznieciski tēli un ģeometriskas zīmes, ar kurām Homo Sapiens mēģinājis attēlot objektus, kas pastāvējuši īstenībā (zvērus, cilvēkus).

Šo laiku, kad cilvēks pirmo reizi pievērsās attēlošanai (ko mēs nosacīti varam nosaukt par mākslinieciskās daiļrades sākumu), var uzskatīt par milzīgāko atklājumu, kuram līdzīga varbūt nav visas cilvēces vēsturē.

Cilvēka pievēršanos šim jaunajam darbošanās veidam visuzskatāmāk izskaidro rakstības attīstības vēsture. Ir zināms, ka mūsdienu burtu skaņu rakstības sistēmām senatnē atbilda mazāk izstrādātas formas. Sākumā tās bija piktogrāfiskas zīmes - atsevišķu konkrētu lietu attēlojumi. Šāds senākais rakstības tips ir ļoti cieši saistīts ar pirmatnējās tēlotājas mākslas sākumiem. Tikai pamazām rakstība sāk atdalīties (mezolīta posmā).

Burtu rakstība tīrā veidā parādās Šumērā, kur jau IV gadu tūkstotī p.m.ē. tā zaudē savu tēlojošo raksturu un iegūst abstraktu ķīļveidīgu zīmju rakstu.

Šis attīstības ceļš no konkrētu lietu attēlojuma līdz nosacītu āmju lietošanai, kas apzīmē noteiktu skaņu, nebija viegls. Taču tam bija liela nozīme, jo piktogramma ir cieši saistīta ar pirmatnējo mākslu, ar prasmi attēlot, no vienas puses, un ar vārda jeb runas attīstību, no otras puses:

PIKTOGRAMMA

ZĪMĒJUMS

RUNA (ari dziesma)

Tas ir viengabalains, nesadalāms stāvoklis pirmatnējā cilvēka attīstībā, kur šo dažādo māku (mākslu) elementi apvienojas vienā veselā. Šādu vienību sauc par sinkrētisko kompleksu.

Un tas ir pamatu pamats cilvēka vispārinātai domāšanai.

Paskaidrojums.

Jebkurš, pat visvienkāršākais attēlojums kā zīme ar savu līniju vai formu ir atkāpšanās no reālā priekšmeta taustāmās konkrētības. Attēlojums pieļauj abstrahēšanos no šī priekšmeta, pieļauj konkrētības vispārinājumu. Tātad attēlojums ir garīga parafrāze (citādība), kas pausta par šo konkrēto priekšmetu vai parādību.

Taču attēlojums, tāpat kā vārds, nav pats konkrētais objekts. Tāpēc attēlojums, tāpat kā vārds, principiāli izmaina un paplašina pasaules izzināšanas noteikumus. Rodas jaunas iepriekšējo evolūcijas posmu cilvēkiem un dzīvniekiem nepazīstamas iespējas.

Tajā pat laikā attēlošana ir ciešāk saistīta ar konkrēti tēlaino domāšanu nekā vārds vai valoda, jo spēj parādīt ne tikai vispārējo, bet ari atsevišķo (detaļas). Piemēram, uzzīmētu bizoni senais cilvēks varēja aplūkot ari analītiski

(acis, krēpes, aste, ragi utt.). Pamazam viņš centās tam visam dot vārdisku skanējumu. Tā darbojās šis sinkrētisms.

Atklājis attēlošanu, cilvēks it kā apstādināja mirkli. Viņš ieguva varu pār laiku. Tādējādi viņš lika pamatu jaunas formas būtībai - mākslinieciskās formas pastāvēšanai, kas kā pasaules māksla attīstās un turpinās līdz pat šodienai.

Kādi apstākļi veicināja šo atklāsmi?

Vai tas ir likumsakarīgi vai nejauši, ka pirmie neapšaubāmie mākslas paraugi atrasti tieši tajos slāņos, kas saistās ar Homo Sapiens pastāvēšanu? Vai pastāv tieša saikne, tiešas attieksmes starp saprātīgo cilvēku un sinkrētismu?

Pirms atbildēt uz šo jautājumu, svarīgi iepazīties ar antropologu domām. Ar ko Homo Sapiens atšķiras no viņa priekšgājējiem?

Homo neandertālietim taču arī ir gandrīz viss nepieciešamais - salīdzinoši lielas smadzenes, kustīgas, veiklas rokas, nemaz nerunājot par taisnu, izveicīgu stāju. Un tomēr…

Neandertāles cilvēka organisma uzbūves īpatnības, it īpaši viņa smadzenes liecina, ka viņš vēl nav pietiekami attīstījies kā sociāla būtne. Sakarā ar to, ka smadzenēs ir maz attīstīti kavēšanas centri, viņam uzbudinājums galvas smadzeņu garozā ievērojami pārsniedz bremzēšanu. Tāpēc iespējama agresivitāte, varmācība, dažkārt ari kanibālisms. Tas var novest pie mežonīgas rīcības, pie biežām sadursmēm, savstarpējām cīņām, niknuma izvirdumiem. Līdz ar to neandertālietim vēl bija maz iespēju apliecināt sevi kā sociālu būtni.

Antropologs prof. J. Roginskis[14] uzsver, ka galvenā un būtiskākā Homo Sapiens īpatnība meklējama viņa sociālajā būtībā. Sociāla jeb sabiedrības cilvēka jūtas ir gluži citādas nekā ne-sabiedrības cilvēkam. Tikai sociālās saiknēs, sociālā apzinātībā cilvēks iegūst jēgu par maigumu, saudzību, skumjām, draudzību, par mīlestību, skaistumu. Rodas tādas mākslā nepieciešamas īpašības kā spēles prieks, rotāšanās prieks, sacensības prieks, imitācijas prieks, skaņu baudīšanas prieks utt. Veidojas niansētāks salīdzinājums, piemēram, "skaists", "skaistāks", "visskaistākais", "neglīts" u. tml.

Šāds izjūtas un vērtējuma pieredzes uzkrājums ļāva cilvēkam niansētāk uztvert ne tikai pašus priekšmetus, dabu vai dzīvniekus ,bet jūtīgāk saskatīt arī formu skaistumu vai neglītumu, krāsu atšķirības un līdzības, prasmi niansēs imitēt kāda dzīvnieka soli, balsi vai formu.

Tātad cilvēkam vajadzēja apgūt noteiktas spējas būt disciplinētam un vērīgam, būt jūtīgam un kritiskam, t.i., apgūt zināmas sociālas iemaņas, lai veiktu ari pirmos jaunrades soļus.

Iepazīstot pirmos rakstu pieminekļus pasaules literatūrā (piemēram, seno ēģiptiešu "Tota grāmatu", "Mirušo grāmatu", indiešu vēdas vai seno šumeru eposu "Gilgamešs", kā ari daudz ko citu), redzam, ka tajos izpaužas dzejiskā pieredze, kas seno cilvēku prātus un jūtas bija viļņojusi jau daudz agrāk - pirms vairākiem gadu tūkstošiem un pat desmit tūkstošiem kopš radās šīs uzrakstītās rindas.

Tātad uzrakstītā literatūra vairs nav nemaz tik pirmatnēja. Tie ir jau literatūras sasniegumi, kas noslēdz ilgāku tās veidošanās laikmetu.

Pirmatnējo cilvēku cilšu garamantas pārgāja no paaudzes paaudzē un mutvārdu veidā pauda šo cilvēku jūtas, viņu priekus un gaviles, sāpes un skumjas.

īpaši dzejas ritmā pirmatnējo cilvēku mudināja Izteikties dzives ritms gan darbā, gan svinīgos notikumos. Kā valodā, tā skaņās un kustībās cilvēks centās izpaustsavas sajūtas, spriedumus, ticējumus.

Šāda parādība, kad Indivīda jūtu, pārdzīvojumu vai enerģijas izpausme saistās ar skaņu, ritmu, kustībām, kas atbalso viņa emocijas, raksturīgi tiklab senatnes, kā ari 19. un 20. gs. primitīvajām tautām[15].

Vērojums dabā, pat vienkāršs vēstījums (piemēram, medību veiksme, bērna piedzimšana, naidīgas cilts tuvošanās u.tml.) svinīgā bridi vai uzbudinājumā pārtapa dziedošā vārdu skandējumā, frāžu atkārtojumā, to ritmizējumā[16].

Aiz dažu vārdu vai frāžu skandējuma šie cilvēki priekšstatīja veselu panorāmisku notikumu ainu, kas ietvēra redzēto, novēroto, kas iekļāva ticējumus. Šādi pētījumi izdarīti ari ekspedīcijās pie eskimosiem, austrāliešu aborigēniem un Āfrikas nēģeru primitīvām, norobežoti dzīvojošām ciltīm. Tādēļ arī vēl 20. gs. atrasto, civilizācijas neskarto, izolētos apvidos dzīvojošo cilšu kultūra ir izmantota kā zināms paraugs, analogs vai spriedums par pirmatnējām kultūrām.

Dziedamie vai teicamie teksti senajiem cilvēkiem parasti radās gadījuma dēļ. Visbiežāk tie ātrāk vai vēlāk piemirsās, arī pārtapa. Taču to pamatsaturs, sadzīvei mainoties, stabilizējās un pamazām izvērtās par patstāvīgu dziesmu, kas saglabājās daudzu paaudžu gaitā un kļuva par negrozāmu, tradicionālu, varbūt pat obligāti izpildāmu priekšnesumu tautas svētkos. Tādā veidā radās iemīļotas, no paaudzes paaudzē pārņemtas šūpļa dziesmas, rotaļu un rituālu teksti, gadalaiku dziesmas u.tml.

Seno tautu dzejojumi un vēstījumi nešķirami saauguši ar viņu ticējumiem un mītiem.

Mīts (gr. mytos - vārds, nostāsts, teika) - vissenākais mutvārdu daiļrades veids, kurā tēlaini vispārināti pirmatnējo cilvēku priekšstati par dabas un sabiedrības parādībām.

"Mīts ir pirmā universālā pasauluztveres, pasaulizpratnes forma, kuru izstrādājusi sabiedrība savā vēsturiskās attīstības gaitā[17]."

Mīts senajam cilvēkam bija viņa domāšanas forma, ar kuru viņš izprata un izskaidroja visu. Pateicoties šādai domāšanai, cilvēks vienmēr jutās drošibā, aprūpētībā.

Mīta atšķirīgā iezīme ir "fantastiskā un reālā, daļas un veselā sakritība. Mitoloģiskā pasaules aina ir vienota un vesela. Senajām sabiedrībām raksturiga ikdienas darbības subjektfvo un objekbvo, materiālo un garīgo pušu nesašķeltība.. Mīts visu vērš dzīvu, apvelt" ar dvēseli, tā ietvaros viss ir iespējams. Fantāzijas pārdzīvojuma tēli un patiesā realitāte[18]."

Ņemot vērā, ka miti ļoti plaši iesakņojušies visdažādāko reģionu senajās kultūrās un katrā no tām pauž savu atšķirīgu pasaules izpratni un tēlu loku, tie ļoti dziļi un precīzi raksturo šo dažādo seno kultūru pamatatšķiribas, to specifiku. Tāpēc, runājot par vienu vai otru senās kultūras būtību, mēs nespējam to uztvert un izprast, neiepazīstot sīkāk attiecīgā reģiona mītus.

Lai atvieglotu un precizētu tālākajās tēmās pieminēto mitu Izpratni un būtību, jāatceras mītu galvenās pamatgrupas:

1)   kosmogoniskie miti - galvenokārt vēsta par pasaules izcelšanos,

2)  teogoniskie miti - stāsta par dievu izcelšanos, pārcilvēciskiem varoņiem un viņu varoņdarbiem,

3)   etioloģiskie mīti - runā par jūru , okeānu, upju, dzīvnieku un augu rašanos (raksturo katra konkrētā reģiona faunu un floru),

4)   kalendārie mīti - atklāj saimniecības darbu ciklus, zemkopju darbu paražas un agrārus rituālus,

5)  eshataloģiskie mīti - pauž priekšstatus par aizkapa dzīvi un pasaules galu,

6)   antropogoniskie mīti - izklāsta priekšstatus par cilvēku rašanos vai cilvēku radīšanu,

7)  astrālie miti - liecina par zvaigznājiem, zvaigznēm un planētām.

Seno mitu motīvi un tēli ir tautu pasaku, leģendu un teiku pamats. Tie iekļauti tautu eposos. Cauri gadu tūkstošiem mitu motīvus savā jaunradē izmanto rakstnieid, mākslinieki, mūziķi, kinofilmu veidotāji u.c. nozaru meistari.

Kopsavilkums

Pirmatnējā cilvēka cīņā par izdzīvošanu galvenā nozīme ir bijusi darbam. Darbs stimulēja ne tikai cilvēka evolūcijas gaitu, bet darbā radās arī pirmās cilvēka realizētās idejas jeb kultūras zīmes. īpaši strauji cilvēka evolūcija notiek vidējā un vēlā paleolīta posmā, un tas vainagojas ar Homo Sapiens (saprātīgā cilvēka) tipa Izveidošanos (apm. 40 000. g. p.m.ē.). Svarigākā novitāte, kas saistās ar Homo Sapiens stadiju, ir cilvēka kā sociālas būtnes apzināšanās. Sociālo saikņu daudzveidībā rodas un attīstās sinkrētisms. Pateicoties tam, vērojami pirmie jaunrades centieni - parādās attēlošana, piktogrāfiskais raksts, attīstās runa Rodas pilnīgi jaunas, iepriekšējo posmu cilvēkam nepazīstamas iespējas: sāk uzkrāties mutvārdu daiļrade (galvenokārt mīti), uz seno alu sienām parādās pirmās zīmes, pirmie gleznojumi. Tiek likti pamati jauna veidojuma - mākslinieciskās formas pastāvēšanai, kas kā mākslas, literatūras, arī teātra un mūzikas radīšana turpinās līdz pat mūsdienām.

'cilvēces bērnība

Zemes ģeoloģiskā šodiena, pēdējais, jaunākais tās vēstures periods ar šajā laikā izveidotām nogulumu sistēmām. Notikusi daudzkārtēja krasa klimata maiņa, vairākkārtēja apledojumu izveidošanās un izzušana.

(sengr. mytos - vārds, stāstījums, vēstījums, teika) vissenākais mutvārdu daiļrades veids, kurā tēlaini vispārināti pirmatnējo tautu priekšstati par dabas un sabiedrības parādībām.

akmens laikmeta senākais posms; sākas apm. pirms 3 000 000. g. un beidzas ap 9. g.t. p.m.ē. (Eiropas teritorijā).

ar gravēšanas, grebšanas, skrāpēšanas paņēmieniem veidotas zīmes vai attēli uz klinšu (alu) sienām.

raksts, kurā informācija pausta, izmantojot attiecīgo objektu stilizētus attēlus. Piktogrāfiskais raksts neapzīmē konkrētas valodas skaņas, to var "lasīt" jebkurā valodā. Tas ir vissenākais rakstības veids.

viengabalainība, sadalījuma trūkums, kas raksturīgs neattīstītai parādībai, procesam. Raksturīgs pirmatnējai mākslai, kad, piemēram, mūzika, dziesma, dzeja un deja veido nedalāmu vienību.

Kvartārs •

Mīts-

Paleolīts •

Petroglifi -

Piktogrāfiskas zīmes ■

Sinkrētisms -

Terciārs -

(lat. tertius - trešais) - kainozoja priekšpēdējais periods Zemes attīstības vēsturē.

Obligātā literatūra ļ

1. Rubenis A. Cilvēks mītiskajā pasaules ainā. - R., 1994

Ieteicamā literatūra

2.      Zeile P. Pirmatnējās kopienas kultura. - R., 1989

3.      Mauriņš A. Pasaules koks.// Dabas un vēstures kalendārs 1987. gadam. - R., 1986, 122-124.lpp

4.      Pasaules skatījuma poētiskā atveide folklorā. - R.,1988

5.      Tafi/iop 3. nepBo6brmafl KyribTypa. M., 1989.

6.      Mcropmi nepBoēbiTHoro o6mecTBa. 06iyne Bonpocbt. npoēneMbi aHTponocouMoreHe3a. M., 1983. (pea. KO/i/ieKT.)

7.      Jelinek Atlas prahistorii czļovvieka. Warzawa, 1977

8.      B. 5. MupMMaHOB Manas ucropna ncKyccTB. nepBo6brmoe n TpaanunoHHoe MCKyCCTBO. M., 1973.

9.      OK/iaflHMKOB A. YTpo ncKyccTBa. /I., 1987.

10.    Kačalova T. Mākslas vēstures pamati. I daļa. - R.,1976,7.-9.lpp.

11.    Kačalova T. Mākslas vēstures pamati. Idaļa. (pārstrādāts izdevums) - R.,1995, 5.-8.Ipp.

12.    Mitoloģijas enciklopēdija II sēj. (I sēj. - R., 1993; n sēj. - R., 1994)

13.    Egle R., Upīts A. Pasaules rakstniecības vēsture VI sēj. I sēj. - R., 1930,3.- ll.lpp.

14.    Filips li Ralfs, Roberts Lerners u.c. Pasaules civilizācijas, l.sējums. Senie laiki. R., 1998,9.-33.lpp.

15.    Mūrnieks A. Ieskats kultūras un reliģiju vēsturē, l.sējums. Aizvēsture. Austrumu civilizācijas. R., 1998, 29.-34.lpp.

7. Kā ar svešvārdu sauc viengabalainu, nesadalāmu stāvokli pirmatnējā cilvēka attTstlbā, kur dažādo māku (mākslu) elementi apvienojas vienā veselā?

•        mīts

•        petroglifs

•        pfktogramma

•         sinkrētisms | evolūcija

8. Kāpēc tikai homo sapiens attīstības pakāpē varēja rasties cilvēka daiļrades centieni? Jo cilvēks apliecināja sevi kā:

•        izveicīgu būtni

•        darbīgu būtni

•        sociālu būtni

•        spēcīgu būtni

•        agresīvu būtni

9.   Kā ar svešvārdu saucam vissenāko mutvārdu daiļrades veidu?

•        literatūra

•        eposs

•        kosmogonija

•        mitoloģija

•        alķīmija

10. Kas ir teogoniskie miti? Tie ir mīti par:

•        cilvēka rašanos

•        aizkapa dzīvi

•        dzīvnieku un augu rašanos

•        pasaules izcelšanos

•        dievu tapšanu un viņu varoņdarbiem

Paraugatbildes

1,

Darbam.

2.

Paleolīts.

3.

Vēlais paleolīts.

4.

Izmantojot radioaktīvā oglekļa metodi.

5.

Ar australopiteku.

6.

Ar homo sapiens.

7.

Sinkrētisms.

8.

Jo cilvēks apliecināja sevi kā sociālu būtni.

9.

Mitoloģija.

10.

Mīti par dievu tapšanu un viņu varoņdarbiem.

Ja esat pasvītrojis (-usi) visas 10 pareizās atbildes, tātad pašpārbaudes testu esat izpildījis (-usi), iegūstot atzīmi "10" - izcili! Apsveicu Jūs!

Taču ja esat pasvītrojis (-usi) tikai 7 vai pat vēl mazāk pareizas atbildes, tas norāda, ka teorija ir apgūta pavāji. Lūdzu, atkārtojiet to, iedziļinieties tajā rūpīgāk! Ja nepieciešama papildus konsultācija, esmu Jūsu rīcībā!

2 nodaļa

Akmens laikmets. Pirmatnējā māksla

Teorija

Iepriekšējā lekcijā mēs noskaidrojām, cik liels solis cilvēka evolūcijā saistāms ar Homo Sapieris attīstības pakāpi un ar seno cilvēku pievēršanos īstenības attēlošanai. Mēs apguvām, kas ir sinkrētiskais komplekss, konstatējām cilvēka daiļrades (līdz ar to arī runas) izpausmes mutvārdu formās, mitoloģijas priekšstatos.

Šodien vērosim, kā cilvēka radošā darbība atklājas tēlotājā mākslā, iepazīsim vissenākos mākslas darbu paraugus.

Vēl pagājušā gadsimta beigās pasaules mākslas vēsture sākās ar tām nodaļām, kas bija veltītas senajai Ēģiptei un Mezopotāmijai. Tātad mākslas vēstures sākumi nepārsniedza IV, III gadu tūkstoti p.m.ē.

Bet, lūk, gandrīz vienlaicīgi ar telefona un kino izgudrošanu cilvēce tuvāk iepazina senākā akmens laikmeta glezniecību un tēlniecību. Un mākslas vēstures ietvari paplašinājās līdz pat 40. g. tūkstotim!

Pirmie, vissenākie tēlotājas mākslas centieni un pieteikumi attiecas uz vidējā paleolīta beigu posmu, t.i., aptuveni 40. g.t. p.m.ē. Mākslas meklējumu laiks ieguvis Mustjē perioda nosaukumu (pēc Mustjē alas D - Francijā) un tas ilgst apmēram līdz 35. g.t. p.m.ē.

No iepriekšējās lekcijas mēs jau zinām, ka cilvēkam šajā laikā bija labi pazīstami dažādi akmens rīki un ieroči, uguns vairs nebija problēma.

Un, lūk, šajā Mustjē posmā cilvēks pirmo reizi sāk mainīt priekšmetu veidu un formu ne tikai praktisku nolūku dēļ. Viņš sāk mainīt šo priekšmetu veidu un formu arī estētisku nolūku vadīts. Tas ir ļoti svarīgi!!!

Mustjē periodā ir atrastas mazas akmens plāksnītes un oļi ar krāsainām josliņām un laukumiņiem, kā arī izdobtām bedrītēm, kas kārtotas akmens plaknē noteiktā secībā, noteiktā ritmā.

Uz alu sienām ir atrasti arī gravējumi, t.s. "makaroni", kur līniju kopas kārtotas dažādos ritmos. Šie atradumi galvenokārt iegūti Francijas teritorijā, īpaši nozīmīgi - La Ferrasi alā.

i akmens laikmets. Pirmatnējā māksla

Vēlā paleolīta sākumā ap 35. g.t. p.m.ē. sākas t.s. Oriņakas periods (pēc Oriņakas alas D-Francijā). Šis laiks saistās ar pārliecinošiem un daudzveidīgiem homo Sapiens centieniem. Posms beidzas ap 25. g.t. p.m.ē. (pēc dažiem datiem 20. g.t p.m.ē.).

Svarīgi ir tas, ka šajā posmā dzimst visi galvenie tehtājas mākslas veidi:

1)    glezniecība (uz alu sienām un griestiem);

2)    tēlniecība;

3)    cilnis;

4)    gravēts zīmējums uz alu sienām (petroglifi), uz atsevišķiem akmens gabaliem un uz raga.

Attēlošana tika veikta ar asām krama gabalu šķautnēm, arī ar rokām, pirkstiem, gleznošanai tika izmantotas ļoti primitīvas otas.

Kā krāsvielas pirmatnējie mākslinieki lietoja okeru* - dzeltenu, sarkanu, brūnu, haki krāsas minerālu. Šo minerālkrāsvielu sasmalcināja un sajauca ar dzīvnieku taukiem. Izmantoja arī sodrējus melnās krāsas ieguvei.

Tēlniecībai izmantoja mīkstākas akmens šķirnes, piemēram, smilšakmeni, kaļķakmeni, kā arī kaulu, ragu un mālu. Skulptūras bija neliela izmēra (10- 15 cm).

Tematiski galvenokārt attēloti dzīvnieki (zirgi, aļņi, vērši, bizoņi, degunradži, lauvas, lāči, meža cūkas) un cilvēki. Tas nav nejauši - dzīvniekus taču pirmatnējais cilvēks bija iepazinis īpaši pilnīgi - tas bija viņa iztikas avots, viņa izdzīvošanas balsts!

Oriņakas posma darbi, kas atrasti Francijas un Spānijas alās, ir vēl ļoti nepilnīgi - grūti noteikt attēlotā dzīvnieka sugu, vāja ir proporciju izpratne, neskaidri parādītas tēloto dzīvnieku galvas, kājas.

Taču šie darbi ir vērtīgi ar to, ka pirmo reizi cilvēces vēsturē mākslinieks mēģina parādīt redzēto un novēroto.

Uz alu sienām konstatēti savdabīgi cilvēka delnu attēli - ar krāsu apvilkta plaukstas kontūra, kas pēc tam iekļauta krāsainā aplī. Šķiet, pirmatnējos māksliniekus ļoti sajūsmināja iespēja uz alu sienām atstāt šādus plaukstas "negatīvus". Tiem noteikti ir bijusi maģiska nozīme.

Bez dzīvnieku figūru tēlojumiem konstatēti pirmie mēģinājumi parādīt cilvēku. Savdabīgi, ka šie cilvēku silueti ir ļoti nosacīti, īpaši neizprasts un neveikls ir kāju un roku tēlojums, pie tam galvenokārt cilvēki rādīti ar dzīvnieku maskām.

Domājams, ka šāda cilvēku uztvere saistīta ar maģiskiem rituāliem, īpaši - medību notikumiem, dejām un dzīvnieku pievilināšanas vēlmi.

Oriņakas posmā pēc 35. g.t. p.m.ē. parādās pirmās skulptūras. Sakarā ar matriarhātu tiek godāta sieviete. Tā allaž parādīta visā tās krāšņumā, tādējādi cildinot auglības un brieduma nozīmīgumu un svētību.

Raksturīgi paraugi: Villendorfas Venēra (akmens) - atrasta Austrijas teritorijā; Vestoņicas Venēra (keramika) - atrasta Čehijas teritorijā; Sievietes galviņa (mamuta kauls).

Nākamais posms, kas datēts apmēram pēc 25. g.t p.m.ē. (pēc citiem datiem - ap 20. g.t p.m.ē.) un ilgst aptuveni līdz 15. g.t p.m.ē., saucas Solitrē posms (pēc Solitrē alas Francijā). Neanalizējot to sīkāk, atzīmēsim tikai, ka šajā laikā padziļinās mākslas darbu izteiksmīgums- līnijas kļūst drošākas, tēlu proporcijas un kontūras pareizākas. Mākslinieki mēģina atainot dažādas (īpaši dzīvnieku) kustības un pozas. Labs piemērs Nio ala Francijā un La Penjo ala Spānijā.

It īpaši svarīgs ir nākamais posms, kas sākas aptuveni 15. g.t p.m.ē. un ilgst līdz 8. g.t. p.m.ē. Tas Ieguvis Madlēnas kultūras nosaukumu (pēc Madlēnas alas Francijā). Šai laikā alu glezniecība sasniedz savu apogeju. Uz alu sienām Francijas, Spānijas, Vācijas u.c. teritorijās izveidoti veseli animālistiski* (zvēru glezniecības) ansambļi, kas klāj vairāk nekā 160 alu sienas un griestus tikai Francijā un Spānijā vien.

It īpaši jāizceļ Altamiras ala Spānijā. Tās atklāšana notika 19. gs. beigās. Laikā no 1875.-1878. g. spāņu grāfs, pašdarbības arheologs Marselino de Sautuola nodarbojās ar arheoloģiskiem izrakumiem Altamiras alas apkārtnē un atklāja uz šīs alas sienām un griestiem veselu gleznojumu ansambli.

Taisnību sakot, šis atklājums pieder Marselino mazajai meitiņai Marijai, kura pirmā sāka alas puskrēslā pievērst uzmanību dīvainiem attēliem uz alas sienu velvēm…

Pēc Altamiras alas vienu pēc otras Francijas un Spānijas teritorijā uzgāja vairāk nekā 150 alas.

Altamiras alas gleznojumu ansamblī varam vērot dažādu sugu dzīvniekus daudzveidīgās kustībās un pozās. īpaši labi tas atklājas, pavērojot atsevišķus fragmentus -

bizoņu māti un bizoni, kuru vērīgi aplūkojot, redzam, ka mākslinieks,

sabiezinot sarkano krāsu un piešķirot tai gaišākus toņus, mēģinājis

modelēt dzīvnieka apjomus.

Tomēr šajā plašajā animālistiskajā ansamblī mākslinieks nav spējis atklāt zvērus savstarpējā kopsakarībā. Tieši otrādi - tie ir izolēti, atrauti, tēloti katrs par sevi, savstarpēji nesaistītās attieksmēs, kustībās, pagriezienos vai pozās.

Līdz pat 1912. g. ar šiem daudzajiem alu gleznojumiem saistījās dažādas šaubas un minējumi. Nereti parādījās domas par falsifikācijas iespējām u.tml. Šīs šaubas lielā mērā kliedēja atklājumi Ijuk d'Odubēras alā Francijas Pirenejos - te uz sienām atklātos gleznojumus klāja tik bieza stalaktītu[19] kārta, ka to vecums pārsniedza 10 000 gadus.

Protams, mūsdienās neviens zinātnieks savu atklājumu senumu nenosaka pēc stalaktrtu biezuma vai plānuma. Šodien tam kalpo modernas, daudz efektīvākas un precīzākas pētniecības metodes. To vidū īpaši nozīmīga Ir radioaktīvā oglekļa metode[20].

Ari šīs alas atklāšanā liela nozīme ir tieši bērnu iniciatīvai. Četri Lasko ciema franču zēni 1940. g. septembra dienā rotajājās pie kāda vētrā Izgāzta koka, līdz pamanīja, ka pie koka saknēm sākas dīvains padziļinājums. Ierāpušies bedrē, viņi atklāja eju, kas veda lielā pazemes labirintā - Lasko alā.

Augstas glezniecības īpašības un lieliska saglabātība ļauj šo kompleksu uztvert kā klasisku senās alu glezniecības paraugu.

Iepazīsimies ari mēs ar šiem darbiem!

Lasko alas gleznojumi var dot izpratni par šīs senās mākslas pamatprincipiem vispār:

1)    par tematiku;

2)    par glezniecības meistarību un mērķtiecību;

3)    par figūru izvietojuma noteikumiem un nozīmi dažādās alas daļās;

4)    par tēloto figūru savstarpējām attiecībām;

5)    par figūru daudzumu un izmēriem.

Lasko alas apskate sākas ar ts. Lielo zāli jeb Vēršu zāli.

Pa kreisi - alas dziļumā - ietiecas gara uzgleznoto dzīvnieku rinda. Tai seko virkne auļojošu savvaļas zirgu. īpaši izcelti divu bizoņu lielie silueti. Pa vidu saskatāmi arī mazu briedīšu tēli.

No redzētā varam spriest, ka mākslinieks labi pratis izcelt galveno - dzīvnieku dinamisko trauksmi, kas it kā vedina mūs doties viņiem līdzi alas dziļumā. Lielākās dzīvnieku figūras (lielie bizoņi) ir 6 m gari. Tātad mākslinieks jau labi izprot proporcijas - šo zvēru grandiozitāti iepretī sīkākiem dzīvniekiem.

Lielās zāles labajā pusē attēloti līdz 6 m gari vērši, arī govs ar teliņu. Arī viņu kustība vērsta alas dziļumā.

Šīs gleznas fragments labi demonstrē okera krāsu saskaņotību, spilgtumu.

Lielā zāle noslēdzas ar eju, kas kā "tunelis" turpinās uz priekšu. Šīs ejas sfēriskās sienas un griesti noklāti ar aunu, zirgu, bizoņu un vēršu tēliem.

Dzīvnieku raksturu un kustību savdabīgumu labi un mērķtiecīgi Izceļ melno kontūru uzsvērums. Ļoti izteiksmīga ir melnā govs.

Pēdējā alas telpa nosacīti nodēvēta par apsīdu*, jo tā ir plašāka, leapaļl veidota telpa. Šī ir ļoti svarīga vieta, jo te pirmo reizi pasaules mākslas vēsturē Ir attēlots notikums. Pie tam dramatisks notikums, kurš raksturots It kā laika plūdumā - kāds mednieks Ir mēģinājis nogalināt blzonl, bet ir spējis to tikai smagi ievainot. Dzīvnieks, savukārt, ir uzbrucis savam vajātājam. Mednieks šajā "divkaujā" krīt. Mākslinieks parādījis pat mednieka bultu, kas, neveiksmi ciešot, Ir salauzta…

Tātad varam izdarīt secinājumu, ka Madlēnas posmā alu glezniecība ir jau guvusi vērā ņemamu uzplaukumu. Dzīvnieku tēma Ir galvenā tēma. Pamazām mākslinieki gūst iemaņas attēlot šos dzīvniekus ne tikai dažādās kustībās un pozās (guļot, skrienot, ganoties), bet ari savstarpējās attiecībās - notikuma brīdī.

Mezolīts jeb vidējais akmens laikmets ir saistīts ar pārmaiņām, kad ledājs atkāpjas. Līdz ar to cilvēces attīstībā notiek lielas izmaiņas. Tas sākas apm. 10.-9. g.t p.m.ē. un ilgst aptuveni līdz 7. g.t. p.m.ē.[23]

Šai posmā tiek izgudrots loks un bultas, raksturīgi daudzveidīgi akmens ieroči, t.s. mikrolīti, lietoti ari apskaldīti krama un akmens cirvji, kalti, kapļi. Pazīstami izstrādājumi no kaula un raga (harpūnas*, šķēpu gali, makšķerāķi u.c.).

Līdz ar šādiem tehniskiem jaunizgudrojumiem un jaunievedumiem cilvēki var sākt medīt sīkākus dzīvniekus un no lielāka attāluma. Tas pieļauj grupēties mazākos kolektīvos, un līdz ar to cilvēki kļūst kustīgāki, viņi var apgūt plašākas teritorijas.

Dzīves daudzveidība un kustīgums atspoguļojas ari mākslā.

Gravētais zīmējums, gleznojumi u.c. tehnikās izstrādātie darbi tagad rāda daudzfigūru ainas, kurās tēloti cīņu skati, medības, ganāmpulku sagūstīšanas un dzīšanas notikumi, parādīta medus ieguve un daudz kas cits.

It kā iedvesmojoties no vispārīgā sadzīves kustīguma, dzīvniekus un cilvēkus mākslinieki tagad attēlo galvenokārt siluetu veidā, ģeometrizēti (tas pieļauj ātrāku zīmēšanas tempu). Liela vērība veltīta cilvēku un dzīvnieku kustību trauksmes un dinamikas atklāsmei. Mākslinieki tiecas ari atklāt notikumu iemeslus, jēgu.

Mākslas darbos redzams, ka cilvēki atveidoti shematiski, lineāri. Parasti šo līniju vilkumi un cilvēku silueti radīti, izmantojot tikai melnu vai sarkanu krāsu.

Veiksmīgākajos darbos redzams, ka mākslinieks labi atklājis tēloto cilvēku attieksmi pret notikuma svarīgumu, tā vitālo nozīmīgumu, piemēram, cilvēku trauksmainais, kustību pilnais spars un izveicība ganāmpulka dzīšanas ainā vai cilvēka komiskā cīnīšanās ar bitēm, iegūstot medus kāri.

Pēdējā akmens laikmeta pakāpe ir neolīts (apm. 6.-3./ 2. g.t. p.m.ē.). Tas ir posms, kad cilvēks no medniecības un dažādu materiālu labumu savākšanas pāriet arī uz šo materiālo labumu pavairošanu - tātad sākas un

nostiprinās lopkopība, lauksaimniecība, kas ir nozīmīgs apvērsums cilvēka attīstībā, domāšanā, attieksmē pret sevi un dabu.

Parādās jauna akmens apstrādes tehnika - slīpēšana, urbšana, zāģēšana. Līdz ar to daudzveidojas akmens cirvji, kalti, kapji, krama bultas, kā ari kaula un raga izstrādājumi - harpūnas un makšķerāķi.

Daudzveidīga kļūst keramika. Trauku sienas pārsvarā ir biezas, reizēm krāsotas, raksturigs iespiests ornaments (bedrītes, līnijas, zobiņi).

Šis laiks zīmīgs ar pāreju no matriarhāta uz patriarhātu, uz ģinšu kopienu nostiprināšanos.

Ja līdz šim mākslā varējām sazīmēt tikai vispārējas pirmatnējo cilvēku attīstībai kopīgas īpašības, tad tagad mākslā parādās lokālas atšķirības.

Zīmīgi meldējumi mākslā vērojami ne tikai Eiropas un Āfrikas vai Āzijas teritorijā, bet ziemeju lokālās pazīmes un dabas apstākļu radītās atšķirības atklājas pretstatā dienvidu reģioniem, piejūras apdzīvoto rajonu meklējumi veido savu loku iepretī mežu vai kalnu novados dzīvojošo cilvēku veikumam. Cik pārliecinoši to rāda t.s. "Slēpotājs" - šis petroglifs, kas atrasts Norvēģijas teritorijā!

Neolīts ir ārkārtīgi iespaidīgu akmens būvju, t.s. megalītu (mega - liels + lithos - akmens), rašanās laiks (to celšana turpinās ari bronzas laikmetā). Megalftisko konstrukciju rašanās Eiropas teritorijā saistīta ar maģiskām seno cilšu ceremonijām un ticējumiem, kā ari ar apbedījumiem.

Megalītiskām būvēm ir trīs tipi: dolmeņi, menhīri un kromlehi.

Dolmeņi plānojumā ir četrstūrainas būves, kas veidotas no milzīgām rupji tēstām akmens plāksnēm. Šīs plāksnes novietotas stateniski un pārsegtas ar lielu akmens plātni, kā ar jumtu.

Šādi dolmeņi kalpojuši kā vienkāršas, bet iespaidīgas svētnīcas, kur notika upurēšana, aizlūgumi, ari apbedījumi.

Menhīri - vertikāli stāvoši akmens stabi, kas dažkārt sniedzās līdz 20m augstumam. Ievērojams skaits menhīru atrasts Anglijas un Francijas teritorijā. Dažkārt menhīri bija klāti ar reljefiem, atsevišķos gadījumos tiem bija piešķirta ļoti nosacīta cilvēka figūras forma. Šādi menhīri varēja būt izvietoti pa vienam, nelielās grupās, taču dažkārt tie aizņem lielas teritorijas, stiepjoties garās paralēlās rindās pat vairāku kilometru posmā. Tā, piemēram, menhīru aleja, kas atrasta Bretaņā, Francijas ZR, apvieno 2813 megalītus,kas sakārtoti 13 rindās1 .

Tiek uzskatīts, ka menhīri ir kalpojuši kā pielūgsmes objekti.

Kromlehi - sarežģītas megalītiskas būves. Klasisks kromlehs atrasts Anglijā - diezgan plašā koncentriskā aplī stateniski izvietoti menhīri. To centrā - plakaniski uz zemes novietota liela akmens plāksne, kas kalpoja upurēšanai. Atsevišķi menhīru pāri pārklāti ar akmens bluķu pārsegumiem.

Megalītiskās būves, it īpaši kromlehi, uzskatāmas par pirmajām arhitektūras būvēm, kurām nebija praktiskas nozīmes, bet kurām vajadzēja uz cilvēku iedarboties mākslinieciski - emocionāli. Tās bija radītas pārdabisku spēku pielūgsmei un godāšanai - tātad kultam.

Kopsavilkums

Senākie tēlotājas mākslas centieni vērojami ap 40 g.t. p.m.ē. - Mustjē kultūras posmā. Visi galvenie tēlotājas mākslas veidi - glezniecība, tēlniecība, gravēts zīmējums un cilnis (reljefs) parādās nākamā - Oriņakas kultūras posmā (no 35.-20. g.t. p.m.ē.). Sevišķi izteiksmīgas ir šī posma sieviešu skulptūras. Laikā (20. g.t. p.m.ē. -15. g.t. p.m.ē.), kas pazīstams kā Solitrē kultūras posms, padziļinās mākslas darbu izteiksmīgums, bet Madlēnas kultūras posmā (15. g.t. p.m.ē. - 8. g.t. p.m.ē.) alu glezniecība sasniedz savu apogeju. Rodas veseli gleznu ansambļi. īpaši jāizceļ Altamiras ala Spānijā un Lasko ala Francijā.

Sakarā ar pārmaiņām, kas risinās mezolīta posmā (9./10. - 7. g.t. p.m.ē.), arī tēlotājas mākslas darbos ienāk kustīgums, dinamika, daudzveidība. Gleznojumos tiek tverts cilvēka un dzīvnieka tēls raksturīgos siluetos, kas izteiksmīgi parāda tēloto notikumu jēgu un iemeslus.

Neolīta posmā (6. -3./ 2. g.t. p.m.ē.) atklājas spilgtas lokālas atšķiribas un savdabības atsevišķu reģionu mākslā. Taču par šī posma īpašu fenomenu jāuzskata megalītiskās būves - dolmeņi, menhīri un kromlehi, kas liecina par arhitektūru, kas nav paredzēta praktiskiem mērķiem, bet kurai jāiedarbojas uz cilvēku mākslinieciski - emocionāli.

Paraugatbildes

4, nodaļa

4 nodaļa

Bronzas laikmets* Divupes (Mezopotāmijas) kultūra

Teorija

Bronzas laikmets

Bronzas* metalurģijas iepazīšana, protams, ir tikai viens no jauninājumiem, tomēr pietiekami nozīmīgs, lai raksturo veselu laikmetu. 4. g.t. p.m.ē. bronza sāka izplatīties Ēģiptē, Mezopotāmijā (Divupē), Irānā,- Mazāzijā, 3. g.t p.m.ē. - Vidusjūras zemēs un Indijā; 2. g.t. p.m.ē. - visā Eiropā un Āzijā. Vara un alvas atradņu reģionos izveidojās pirmie metalurģijas centri, no kuriem bronzu ieveda tādās zemēs, kur šīs izejvielas nebija. Tas veicināja maiņas tirdzniecību, cilvēku lielāku kustīgumu, nodrošināja zemju straujāku attīstību, jaunu vērtību iepazīšanu, tehnisko prasmi. Kaut arī bronza pilnībā neaizstāja akmens un kaula apstrādi, tomēr tās ievešana sekmēja izstrādājumu daudzveidības pieaugumu. Paātrinājās lauksaimniecības atdalīšanās no lopkopības. Zemēs ar attīstītāku ražošanu sākās pāreja uz šķiru sabiedrību un valstu veidošanos. Sākās pirmatnējo kopienu sairums.

Agrīnās vergturu valstis - Mezopotāmijā un Senā Ēģipte - visuzskatāmāk atklāj kultūras sasniegumus šajā laikā. Šo zemju bronzas laikmeta izpētes nozīmīgākos sākumus veicis angļu arheologs G. Čailds (1892-1957), liekot pamatus Seno Tuvo Austrumu* zemju bronzas laikmeta vēstures, sabiedrības un ekonomikas jautājumu pamatnostādnēm vispār. Šis laikmets un reģions atradies arī daudzu citu zinātnieku pētījumu centrā.

Mezopotāmijas kultūra

Zemi, par kuru Šodien sāksim sarunu, mēs pazīstam ar Mezopotāmljas vārdu (ta senie grieķi dēvēja Divupes Ielejas reģionu, kas atradās Tigras un Elfratas upju Ielokā). Šodien šeit atrodas Irāka ar galvaspilsētu Bagdādi.

Turcijā sākas abas upes, kuras pārvērta šo zemi par nozīmīgas kultūras

Sdpull.

Iepriekšējās lekcijās mēs jau uzsvērām, cik lielā mērā kultūrā Izpaužas cilvēku un dabas savstarpējā saistība. Divupes ekoloģiski ģeogrāfiskā vide, ko raksturo zemes atklātība, atvērtība uz visām debess pusēm, radīja īpaši lielas apdraudētības Iespējas no naidīgu cilšu Iebrukumiem, sirojumiem un kariem. Ari Divupes zemes auglība bija par iemeslu biežiem svešu cilšu Iebrukumiem.

7«itad: apdraudētības Izjūta, stabilitātes trūkums…

"Vecā Derība", tēlojot ainas, kas saistītas ar Bābeles torņa celšanu, stāsta par valodu sajaukšanos Šajā senajā Mezopotāmljas pilsēta. Šajā stāstā trāpīgi raksturota tā laika īstenība - šumeru un semītu, amorītu un aramiešu, elamitu un kasītu, mitanu un hetu, kā arī vēl daudzu citu cilšu Ielaušanās šajās teritorijās atnesa sev līdzi dažādas valodas un dialektus. Kā pirmie Iekarotāji Ienāca šumerl, tad asīrlešl, persieši, vēlāk - grieķi, turki…

Šo nemiera, apdraudētības un mainīguma Izjūtu vēl vairāk dramaczfcja iepriekš neparedzamie, palaikam postošie Tigras un Elfratas plūdi.

Mūsu gadsimta 20. gados britu arheologs Leonardi Vulli (VOlijs) sīka izrakumus, meklējot vienu no senākajām Mezopotāmljas pilsētām Oru. Sa)M meklējumos L Vulll atklāja ne tikai Sls senās pilsētas atliekas, bet kon>taiē}:i pilsētas arheoloģiskā slēpojuma starp kārtā vismaz 2,5 metrus blētu pilnīgi tira māla slānekli, kurā nevarēja atrast nekādas cilvēku apdzīvotības atliekas, iada aliņa esamībai bija tikai viens Izskaidrojums, kuru ar lielāku droSbu apstiprināja ari ģeologi* ■ kādreiz pār Tigras un Elfratas lejteci ir nākuši patiesi briesmīgi plūdi. 2,5 m bieza māla uznesums varēja rasties vienīgi tad, ja no kiasoem * bijušas l/kāpušas jūras un atvērušās visas debesu slūžas! Vēl vairāk: L VUB izrakumi pierādīja, ka "Vecajā Derībā" aprakstītie Grēku plūdi Ir identiski. ir vēstunsks fakts*.

Bībeles stāsta vēsta:

"Plūdi kādu dienu esot brāzušles pāri Ielejām un pakalniem, un tai diena visi tā lielā bezdibeņa avoti pārtrūkuši un tie debess logi atvērti tapuši. Un lietus nāca virs zemes četrdesmit dienas un četrdesmit naktis. Un tie ūdeni vt*o)ā& virs zemes simt un piecdesmit dienas'."

L Vulll nāca pie pārsteidzoša secinājuma • saskaņojot Bbeles sttea vēstiļumu ar šajos arheoloģiskajos izrakumos atrastu daudz senāku rakstu avotu un dOom materiāliem, vairs nevarēja būt nekādu Šaubu, ka žie Ieto Izrakumos konstatētie plOdl ir bijuši Uibelč aprakstītie notikumi un ka pat Noaas it včMurlska personība, kura tfts parādās vmanlkajoa arheok)Јnfca)oa rakstu dokumentos'.

Tātad katrā ziņa Bfratas un Tigras deltas pārplūšana MezopotāmijS atgadījās bieži, arvien citādi, neprognozējami. Ne velti Mezopotāmijas senajās hronikās ieviestas arī Ls. pirmsplūdu un pēcplūdu dinastijas. Šāds dabas un vides raksturs iedzivotnjos sēja pesimistisku dzīves izjūtu un uztveri. Tas vairoja bezspēcības un nevarības apziņu. Mezopotāmijas tautu domāšana, cilvēka izpratne un pasaules Izjūta visspilgtāk izpaužas senā šumeru tautas eposā* par tautas varoni Glgamešu. Mutvārdos tas radies ap 23 gs p.mi., bet pierakstīts ap 19.-18. gs. p.m.ē. Šis literatūras piemineklis atklāj, pamato un izskaidro Mezopotāmijas seno tautu pasaules uztveres pamatprincipus, to dziļāko būtību, īsumā iesk atīsim i es 8 darba saturā.

Galvenais eposa varonis Gilgamešs ir leģendārs Urukas pilsētas valdnieks. Pēc nāves viņš Ods pielīdzināts dieviem, un par godu viņam UrufcS bijis iemests kults.

Gilgamešs tiek attēlots kā milzis, varonis un skaistulis. Divas daļas viņam bijušas dievišķas un tikai viena - cilvēka.

Kopi ar savu draugu EnUdu Gilgamešs veic veselu virkni dažādu varoņdarbu, kas viņu padara tik slavenu, ka paO Divupes rriflas un MKm dieviete Utara (Inanna) sāk tiekties pēc Gllgameša mīlestības. Taču Gilgamešs viņu atrakto. Saniknotā Utara grib atriebties Giigamešam un uziūto Urukai debesu vArsĻ kas Iznidna visus sējumus, taču Gilgamešs un Enkids nogalina šo vēna. Tad pēc Išoras lūguma (Sevi uzsūta slimību un nāvi Enkidam

Gilgamešs nolemj veikt jaunu varoņdarbu ■ uzvarēt nāvi, novēršot to uz iimm laikiem no sevts, no savas pilsētas ļaudīm un no sava drauga Gnttfla. GtfgameSam ir anāms, ka tāltālu - pašā pasaules mali dāvo gudrais UtnaptMms (ari utnapiša). Stm Umaplšnmam un viņa sievai cfcM kādreiz r dāvinājuša nemirstību, jo Utnapīštims (Noasa pirmtēis) ir glābis pasaules dzto radfcu i>eiajos plūdos. Tāpēc vienīgi viņam Ir zināms mūžīgās tlaves noslēpums. Vienai viņš varētu palīdzēt Gilgamešam. Un eposa varonis iet uz austrumiem, kur sauīe toc. pto Utnapištima. Pa ceļam viņš veic rindu varoņdarbu: nogalina tauvu. prfMMC skorpionus. Kad viņš sasniedz juras krastu, viņš sanat kādu diev»eu. kurat tas KJdz parādīt tUtoiiļu Ši dieve cenšas Gllgamešu šMtt labHd par visu pašai itf taču esot ģimenes laime un miers pēc padvtoam varoņdarbiem. Tomēr GHgameŠs nerimstas. Pari nāves jūrai viņš sasniedz IKnapttomu. "Nav nekā mušga," saka viņam gudrais, "Kopš seniem laikiem nekas nav mDSgs: Gulošais • miruŠ3is «mm otram fidagt," Tātad nāve ēdtoga miegam. Tlpēc ja Gligamežam mhms pSrvMlt nticgu. tad varbūt v.ņam iu>ons uzvMMt art nāvi. 8el tikko GiigamdU apMlM vvrtu aptver miegs, un bkai scptiiā dMnē utnaptftoMM saoda» GHgamek pamooknit OJvfrks» etveoskā daļa viņā ""dras" ar dKfvflfco..

>\v nņjaiTiaēn «pētootos UtnapiStma «« *pa aM| mmmm iMēpmi par bunti augu, kas aug Jffcaa daM un pid^r cilvēkam IMMfcfe Un CMmaēi dabū to augu' Viņk negrib vmm pats oma/m auga apStcu. vtoM nest to ut IMm un Mato viesiem mm pMēMs dMMaam. Ohm M cnj»"iēfi' uOkBM ar rmruto draugu emadu. bet 6Ma* vtoto MļļŅb Ml dtM fiMiiMi augu itfirifn f čOska noa t* $MļMMtfNIIKļļļļ

« Ґtou augu paiOd Mtou MMto

Tātad secinājums skaidrs - caur šo eposu Divupes tauta "uzzln", ka nav lemts cilvēkam uzveikt nāvi, cilvēks ir mirstīgs. Nāve ir dzīves pamatprincips. Taču caur eposu tauta an uzzln dzīves vērtību. Lai ari cilvēkam nav lemts uzvarēt nāvi, tomēr varoņu vārdi, varoņu darbi un varoņgars nemirst. Tauta rūpīgi glabā un atceras cilvēku varoņdarbus, kas veikti, lai iekarotu nemirstību.

Šis senais literatūras piemineklis atstāja milzīgu iespaidu uz tālākām Mezopotāmijas leģendām un pasakām, an uz cittautu pasakām. Eposa tēli atrodami ari šī reģiona vizuālās mākslas darbos.

Tātad ne liktenis, ne dievi cilvēkam Gilgamešam nejauj iegūt nemirstību. Šī dzīves īslaicīguma, dzīves gaistāmības filosofija izpaužas visā Mezopotāmijas kultūrā kā domāšanas pamatu pamats. Ja, piemēram, senie ēģiptieši (kā to redzēsim tālāk) savas akmens piramīdas, savas akmens skulptūras cēla mūžībai, ticot mūžīgajai aizkapa dzīvei, tad Divupē celtnes būvēja no materiāla, ko viņiem bija "vēlējis" liktenis - no māla, no pusapdedzināta māla ķieģeļiem. Tās bija krāšņas būves, taču ātri sadrupa, izira - tās nebija radītas mūžibas ilūzijās… Tās bija radītas pasaulīgajai godībai. To pašu apliecina viņu mākslas tēli, mītu dramatisms, literatūra.

Mezopotāmijas miti, ticējumi ari ļoti cieši saistīti ar šī reģiona dabu un kosmisko spēku izjūtu. Nedrošība, nestabilitāte mūžam mainīgās dabas priekšā likusi Divupes tautām cilvēku novietot pasaules okeāna apskalotajā centrā. Radīšanas mīti vēsta[24], ka pirmsākumā pastāvējis neviena neradītais mūžīgais Okeāns, kas pats no sevis radījis pasaules kalnu, kurš ietvēris sevī zemi un debesis - apvienotas, neatdalītas. Tad dievi Anu (tulkojumā - "Debesis") un Enils (tulkojumā - "Zibens") atdalījuši zemi no debesīm. Tas ir Visuma radīšanas galvenais, taču tikai pirmais cēliens.

Šādi izveidotā telpā zemes un cilvēku dzīves iekārtošanu visaktīvāk veicis dievs Enils un Enki (tulkojumā - "Zemes kungs"). Enki funkcijas plaši izpaustas ap 450 rindu garajā mitā ar nosacītu nosaukumu "Enki un Visums". Šajā mītā liela nozīme piešķirta ari mīlas, skaistuma, auglības un kara dievei Ištarai (Inannai) un mēness dievam Nannam (arī Nannaram), kā arī saules dievam Utu (arī Šamašam) un lopkopības dievam Dummuzi (ari Tummuzi). īpaši nozīmīgi ir miti, kuros izcelts dieva Marduka (viens no galvenajiem Mezopotāmijas dieviem) suminājums.

Bez šiem pašiem "visgalvenākajiem" dieviem vēl arī katrai pilsētai bija savs dievs - aizbildnis, aizgādnis. Un pat katram cilvēkam skaitījās savs personīgais dievs - sargātājs, ar kuru varēja brīvāk un sirsnīgāk izrunāties, izlūgties palīdzību un cerēt, ka šis personīgais dievs tālāk lūgumu nodos tālajiem, visvarenajiem un augstajiem dieviem. Šādu sakārtojumu jeb hierarhisku dalījumu tuvajos, tālajos un vistālākajos dievos nereti salīdzina un sauc par dievu koleģialitātes principu.

Dievu nozīmīgums gadsimtu gaitā nereti kāpinājās vai apsīka, to skaits bagātinājās un precizējās.

Viena no dievu un cilvēku savstarpējo attiecību izpausmēm bija dihotomija jeb "dievišķā iepriekšnolemtība" (liktenis). Tai bija fundamentāla nozīme Mezopotāmijas cilvēku dzīvē un ticējumos. Mezopotāmijā likteni uztvēra

kā spontānu, neizprotamu un neparedzamu spēku, kas spēj nosacīt visa, It visa - dievu un cilvēku esamību. Liktenis Ir pirmsākuma spēks, kas piedalās cilvēka dzimšanas brīdī. Katram liktenim Ir savs izcelsmes avots, un visi likteņi Ir ierakstīti Likteņa tabulās, bet likteņu epiteti "nenovēršamais", "negrozāmais" u.tml. liecina par tā Izpratni senajā DIvupS. Katra likteņa saistība ar savu "saimnieku" atstāj cilvēkam zināmu Iespēju kaut kādā veidā to Ietekmēt, varbūt pat mainīt, izņemot cilvēkam neizbēgamo nāvi, kas tiek atzīta par galīgu šķiršanos no dzīves un dzīvajiem, par pāreju nebūtībā.

Galvenie Mezopotāmijas kultūras posmi Ir:

I.        Šumeras un Akadas kultūra 4.-3. g.t. p.m.ē.

II.       Senbabilonijas kultūra 2. g.t p.m.ē.

III.      Asīrijas lielvalsts kultūra 9.-7. gs. p.m.ē.

IV.     Jaunbabilonljas kultūra 7.-6. gs. p.m.S.

Par šumeru izcelsmi pastāv vairākas hipotēzes: šumeri ir ienācēji no Irānas kalnienes; šumeri Ir autohtoni*; šumeri ir ienācēji no dienvidaustrumiem - Persijas jūras līča zemēm un salām.

Katrā ziņā šumeri ir sena tauta, kas pieder pie eiropeīdās rases, kas izpletās dienvidu Mezopotāmijā 4. g.t. p.m.ē. Ap 3. g.t. p.m.ē. sākās šumeru saplūšana ar Šumerā Ieceļojušajiem austrumsemītiem, līdz izveidojās akadiešu tauta.

Paši šumeri savu izcelšanos skaidrojuši tā: "Sākumā bija pilsēta Eridu."[25]

Tik tiešām, kādreiz purvainos Mezopotāmijas dienvidus, ko jūdaisms, kristietība un islams aplūko kā cilvēces šūpuli - Ēdenes dārzu jeb Paradīzi, šumeru senie teksti apraksta pavisam citādi. Stāstot par pasaules sākšanos, tiek rakstīts nevis par dārzu, bet par pilsētu:

"Niedrājs vēl nebija izaudzis. Koks nebija radīts. Nebija uzcelta māja. Visa zeme bija - jūra. Pēc tam bija radīta Eridu."2

1946.-1949. gadā arheologi F. Safars un S. Lloids veica izrakumus rajonā, kas senās šumeru teiksmās bija pieminēts kā dieva Enki mājvieta un kur atradās Šumeru senceltnes. Zinot, ka visā pasaulē cilvēki no paaudzes paaudzē cēla savus tempļus noteiktās, viņuprāt, svētās vietās, Safars un Lloids uzskatīja, ka šādu vietu dziļākos arheoloģiskos slāņos varētu būt ari vēl daudz senākas civilizācijas liecību. Pēc četru sezonu rūpīga darba arheologi konstatēja, ka Mezopotāmijas pirmie vissenākie apdzīvotības sākumi aizved līdz pat 5900 g. p.m.ē. un ka Eridu - vissenākā šejienes pilsēta - aptver apmēram 2000 gadu ilgu attīstības posmu. Arheoloģiskajos slāņos vienas virs otras atklājās pavisam 12 tempļu paliekas, no kuriem vissenākais celts vienkārši no smiltīm…3

Tas ļāva izdarīt secinājumu, ka jau akmens laikmetā 6. g.t p.m.ē. Mezopotāmijas dienvidos ir apmetušies klejotāji lopkopji. Viņi bijuši tie, kas pirmie sākuši savaldīt abu upju straumes, sākuši celt dambjus, rakt dīķus, lai novērstu lauku applūšanu; viņi ir pratuši nosusināt purvus, lai iegūtu auglīgas

iļHBMroBaiļMM". lUynep: 1997, 45 crp. iļMBMJUBauMM". Uiynep: 1997, 45 crp. UMBu/iHaauHM". UlyMep: 1997, 45-48 crp.

ropcAa 3flena. nepeeofl c ropofla 3fleMa. nepeeofl c ropofla ŠftēMāī nepeeofl c

augsnes, un sausajos apgabalos pratuši izbūvēt apūdeņošanas kanālus. Nodrošinot apgabalus ar veselām irigācijas sistēmām, viņi pārgāja no lopkopības uz zemkopību, pārvēršot šo reģionu ziedošā, auglīgā oāzē. Ziņas par šejienes teiksmaino auglību šodien pauž tikai senās Bībeles leģendas, jo civilizācija savā alkatībā ir iznīcinājusi paaudžu veidotās irigācijas sistēmas, noplicinot visu neauglīgā tuksnesī. Arī abas upes ir mainījušas savu gultni.

Bet toreiz šajā zemkopju iekoptajā novadā apmēram 3300. g. p.m.ē. ienāca šumeri. Vigi sajaucās ar vietējiem zemkopjiem, un Divupes dienviddaļu sāka dēvēt par Sumeru. Zemkopju ciematiem augot, gar Tigru un Eifratu izveidojās pirmās pilsētvalstis. Katra no tām ietvēra pilsētu un tai apkārt esošās zemes.

Jau 19. gs. sākumā britu diplomāts un lingvists H. Roulinsons, veicot pētījumus netālu no Behinstunas pilsētiņas, konstatēja nozīmīgus klinšu uzrakstus. Uz reljefa, kas bija izpildīts uz augstas, grūti pieejamas klints plāksnes un bija radīts par godu valdnieka Dārija triumfam, atradās ap 1200 klintī iecirstu ķīļrakstu zīmju trijās valodās. Viena no tām - seno persiešu, pārējās divas - tolaik nezināmas. Tādējādi H. Roulinsona atklājums deva atslēgu vēlākiem panākumiem pārējo divu valodu atšifrēšanā.

Jau 1869. gadā francūzis Žils Operts savā lekcijā nāca klajā ar secinājumu, ka ķīļrakstu zīmes Behinstunā varētu būt šumeru tautas izgudrojums. Arheoloģiskie izrakumi, kas turpinājās 19. gs. nogalē un 20. gs. sākumā, deva arvien jaunus pierādījumus šumeru rakstības apstiprinājumam. To vidū īpaši jāizceļ 1889.-1900. g. veiktie amerikāņu ekspedīcijas atklājumi, kas notika seno šumeru pilsētu Nipūras un Tellohas apkārtnē. Šeit tika atrastas 30 000 ķīļrakstu plāksnītes - ievērojami literatūras teksti, zinātniski teksti, ķēniņu saraksti, senas parunas.[26]

Šie patiesi lieliskie atklājumi beidzot ļāva nešaubīties par šumeru civilizācijas realitāti un par to, ka tieši šumeri ir atklājuši un ievadījuši rakstniecības ēru pasaulē, ka viņi pirmie ir izgudrojuši ķīļveida rakstu zīmes. Tās sākumi datējami ar 3 300 g. p.m.ē. un tādējādi apliecina, ka šumeri aptuveni par 200-300 gadiem rakstības izgudrošanā ir apsteiguši ēģiptiešus.[27]

Visdaiļrunīgāk Šumeras humānistiskās tradīcijas apliecina tūkstoš ķīļrakstu plāksnītes no Nipūras pilsētas arheoloģiskajiem izrakumiem. Tās stāsta par atzīstamu līmeni dabaszinātnes un matemātikas, valsts likumdošanas un medicīnas nozarēs. Izcilais amerikāņu šumerologs S. N. Kramers, veicot rūpīgas Nipūras plāksnīšu studijas, konstatējis, ka šie ķīļraksti ietver pasaulē pirmo medicīnas leksikonu, pirmo medicīnas recepšu krājumu, dārzkopju pieredzes apkopojumu, kā arī pedagoģiska rakstura atziņas.[28]

Daudzie arheoloģiskie izrakumi, kas turpinājās ap abu gadsimtu miju, tik tiešām deva pamatu atzīt Šumeru par pirmo urbanizēto* civilizāciju.[29]

ropo/ļa

SfleMa.

nepeBOfl

c

ropofla

SfleMa.

riepeBOfl

c

ropofla

SfleMa.

nepeBOfl

c

ropofla

3«eMa.

nepeBOfl

c

UMBnnn3ai4UM". UJyMep: 1997,31 crp. UHBM/iM3aiim<". IXIyMep: 1997, 56 crp. UMbm/iuhlikm". LUyMep: 1997,104-106 ap. LlHBM/lM3aUMH". HlyMep: 1997, 34 ap.

Šumeru kultūras īpaši spilgti apliecinājumi saistās ar Urukas pilsētu.

Vācu arheologi, kas 20.gs. pirmajā ceturksnī veica izrakumus senās Urukas centrā, spējuši identificēt tempļa atliekas.

Blakus Urukai atrasts liels arhitektūras komplekss, kurā ietilpst t.s. Sarkanais templis, kas veltīts mīlas dievei Ištarai (Inannai), kā ari dažādu reliģisku un administratīvu ēku atliekas.

Sarkanā tempļa arhitektūru nosaka ap iekšējo pagalmu apbūvētas sienas, kur vertikālu nišu akcentu veido no puskolonnām radīti ritmi. Puskolonnas Inkrustētas* ar spilgti krāsainām apdedzināta māla naglām (t.s. zigatiem jeb konusiem), kuru košās galviņas veido dekoratīvi dzīvu, ģeometrisku ornamentu, kas kā paklājs nosedz puskolonnu virsmu. No šejienes ari templis ieguvis nosaukumu "Sarkanais", jo galvenokārt dekorā dominējusi sarkanā, melnā un baltā krāsa. (Sīkāka abu tempļu apskate un analīze - semināra.)

Ceļot tempļus uz platformām, šumeri Dieva mītni centās novietot tuvāk debesīm. Ar laiku platformu centās pacelt arvien augstāk un augstāk. Nereti tika izmantotas veco tempļu drupas un atliekas, jauno izbūvējot uz tām. Tādejādi dažkārt izveidojās vairākpakāpju platformas. Tornis, kas veidojās no vairākpakāpju platformām, tās izbūvējot vienu virs otras, pazīstams ar nosaukumu "zikurāts". Šādi vairāku pakāpju zikurāti ieņēma visredzamāko vietu visās Šumeras (un ari vēlākās Mezopotāmijas) pilsētās un nereti tika saukti vārdā "kalns".

It īpaši pazīstams zikurātu cienītājs bija Ur Nammu - Ūras 3. dinastijas valdnieks. Viņš 3. g.t. p.m.ē. beigās Ūras pilsētā pavēlēja uzbūvēt milzīgu zikurātu par godu Mēness dievam Nannam (Nannaram). Tas pabeigts 6. gs. [j.m.ē.

Šis milzīgais zikurāts ir 3 pakāpju monuments*, kas veidots no neapdedzināta ķieģeļa blokiem. Tas ir 21 m augsts, un tā pamatne ir 65 x 43 m.[30] Šo zikurātu 20. gs. 20. gados atklāja L. Vulli.

Milzīgas trīs kāpnes veda uz pirmo zikurāta platformu. Tālāk šīs kāpnra saplūda kopējā kāpņu uzejā līdz pat augšējai - trešajai platformai. Šī arhitektonisld labi pārdomātā, kolosālā ārējo kāpņu sistēma, kas apvieno visas trīs platformu terases, rada lielisku, emocionālu augšuptieces kopiespaidu. Kā daudzi šumeru zikurāti, ari šis Ūras zikurāts vaiņagojās ar svētnīcu - ts. "Dieva mītni".

Zikurāti ir pilnīgi blīvas neapdedzinātu ķieģeļu celtnes. Iekštelpu tajās nav bijis. Ūras zikurāta platformu ārsienas sedza 2,5 m bieza apdedzinātu jņeģeļu kārta. Mazliet ieslīpā 15 m augstā 1. platformas siena bija atdzīvināta ar Sumerā iecienītajiem nedziļu nišu ritmiem. 1. platformas ārpuse bija krāsota ar melnu bitumu*, augšējā - balsināta baltā krāsā, bet vidējā - atstāta neapdedzinātu ķieģeļu sarkanajā dabiskajā tonī. Tādējādi Ūras zikurāts simbolizēja vertikāli: pazemi, zemi, debesis.

Sākumā, kā tas redzams ari no Ūras zikurāta piemēra, kāpņu tornis un templis bija apvienoti kopējā būvē. Vēlāk zikuratus sāka celt blakus tempļiem, pie kam virs zikurāta esošā svētnīca - Dieva mītne - kļuva b'ri simboliska vai pat

Jļ Bronzas laikmets. Divupes (Mezopotāmijas) kultūra

vairs netika izbūvēta. Zikurāti Mezopotāmijas arhitektūrā ir visnozīmīgākie kulta celtņu risinājuma veidi.

Atšķirībā no arhitektūras tēlniecība Šumeras un Akadas kultūras posmā neattīstījās vērienīgi. Šeit nepastāvēja aizkapa kults kā, piemēram, Ēģiptē, tādēļ doma par cilvēka portretēšanu skulpturālos tēlos "mūžīgās dzīvošanas" nolūkiem izpalika. Ari akmens materiāls Mezopotāmijā bija reti atrodams.

Dievlūdzēju figūriņās, kas atrastas tempļu drupās, galvenokārt īstenota ideja "pilnvarot" jeb aizvietot templī savu "es" ar skulpturālu dubultnieku, lai tas lūgtu paša cilvēka vietā.

Tāds ir t.s. Kurlils jeb klēts pārvaldnieks, tāds ir arī ts. galma ceremonijmeistars no Mari pilsētas (3. g.t p.m.ē.) un daudzi citi. Visi šie dievlūdzēji attēloti uzsvērti pazemīgās, padevīgās pozās un lieliski rāda Mezopotāmijas cilvēku lielo atkarības izjūtu, bezspēcības apziņu visvarenā likteņa priekšā. (Sīkāka analīze - semināra uzdevumi.)

Ūrā un Lagašā ap 27-25. gs. p.m.ē. tapusi rinda t.s. stēlu jeb akmens piemiņas plākšņu, kas veltītas valdnieku karagājienu slavas iemūžināšanai. Piemēram, Koršunu stēla darināta par godu Lagašas pilsētvalsts uzvarai pār kādām naidīgām pilsētām. Stēlā atainots Lagašas pilsētas aizgādnis - dievs Ningirsu. Redzams, ka dievs milzīgā tīklā "sagūstījis" savus ienaidniekus, kuri attēloti sīki, padevigi, izmisuši. Tādejādi dievs tiek godāts kā pilsētvalsts sargs, drošības devējs.

Viens no izcilākajiem Leonarda Vulli atradumiem ir t.s. Ūras Standarts (ap 2500 g. p.m.ē.), kas atrasts kādā no apbedījumiem. Standarta tēlainībā ietverta īpaši dzīva, pulsējoša dzīves izjūta.

Vienā Standarta pusē attēlots ķēniņš, kas gatavojas pieņemt gūstekņu grupu, kuru atveduši viņa karavīri. Te attēloti arī kara rati, aizjūgi, zirgi dinamiskās kustībās. Standarta otrā pusē attēlotas miera laika ainas - dzīres, viesi, kas ķēniņam pienes dažādus pasaulīgus labumus. Tiek uzskatīts, ka Standarts izmantots, lai demonstrētu ķēniņa varu un suminātu kara laupījumus. Šo izvērsto domu lieliski atklāj kompozīcija,kas risināta garās, izstieptās joslās un tādējādi sniedz daudzveidīgu sadzīves, tipu, tērpu un dažādu priekšmetu raksturojumu. Standarta koka ietvarā kā fons izmantots lazurīts. Tajā inkrustētās figūras darinātas no perlamutra, vietām izmantojot arī dārgmetālus.

Joslveidīgās figūru kompozīcijas bijušas acīm redzami visiecienītākās. Arī gar tempļu augšējām sienām vijušās horizontālas joslas, kuru pamatnei izmantotas dabā atrastas šīfera* plāksnes. Šajās šīfera plāksnēs no dažādu krāsu perlamutra gabaliem veidotas Inkrustācijas*. Kompozīcijās attēlotas sadzīves ainas, piemēram, priesteri, kuri slauc govis, kuļ sviestu, parādīti lidojoši gulbji.

Pastāv uzskats, ka senajā Šumeras un Akadas posmā ir bijusi pazīstama arī fresku glezniecība, taču mitrā klimata dēļ tās nav saglabājušās. Tieši tādēļ augstāk minētās inkrustētās joslu kompozīcijas ļauj radīt plašākus priekšstatus par šumeru māksliniecisko domāšanu: pasaulīgums, laicīgums, dzīvīgums, dzīves "saldme" - īpašības, kurām ticēja, uz kurām paļāvās Mezopotāmljas cilvēks. (Šikāks šo darbu apskats un analīze - semināra uzdevumi.)

īpaši jāizceļ šī posma Mezopotāmljas mākslas savdabīga nozare - zīmoggredzenu jeb t.s. žīmogdllndru darināšana. Nelieli akmens tēli, kas tika Iegravēti zīmogdlindra ārējā, liektajā sfērā, lieliski noderēja, lai mikla māla

plāksnītē atspiestu (norullētu) šo akmenī iegravēto kompozīciju. Līdz ar to šāds akmens gredzens varēja kalpot gan kā amulets un greznuma priekšmets, gan kā īpašuma zīme, ko gredzena saimnieks viegli varēja iespiest mālā kā savu parakstu, sevis apliecinājumu vai piemiņas zīmi.

Zīmoggredzenu mākslinieciskajā risinājumā ir izkristalizējusies Mezopotāmijas mākslas nozīmīga tradīcija, kurai liela nozīme arī vēlāko laiku kompozīcijas principos: šajos izstrādājumos tiek atklāta ts. heraldiskā* kompozīcija. Heraldiskās kompozīcijas būtiska pazime ir centrālās daļas frontāls (pretstata) akcentējums. No centra simetriski uz abām pusēm izvērstas kompozīcijas sānu daļas. Mezopotāmijā atrastie heraldiskās kompozīcijas principi nav zaudējuši savu nozīmi līdz pat mūsdienām un ir sevišķi izkopti tieši dažādu pasaules valstu heraldiskajā* simbolikā (sīkāk tos analizēsim seminārā).

Šie nelielie akmenī izpildītie mākslas darbi, neskatoties uz kompozīcijas noteiktību, izceļas ar fantāzijas bagātību, tēloto figūru dzīvīgumu, kā ari ar rotājošām kvalitātēm. Bez tam zīmoggredzenu mākslinieciskajā fantāzijā atpazīstami mitoloģisko tēlu personāži, it īpaši Gilgamešs, Enkids, vērojama viņu varoņgaitu apcere. Tādēļ jāuzsver, ka tieši šajos mazajos, miniatūrajos akmens izstrādājumos (kas neprasīja tik lielu piepūli) īpaši brīvi un lieliski atklājas tautas domāšana, pieredze, vēlēšanās šos akmens tēlus saiknēt ari ar mītos iesakņotiem tēliem

Šumeras kultūrā augstu līmeni sasniedza mākslas amatniecība. Daudz izstrādājumu atrasts apbedījumos: cirvji, kindžali, vairogi, kuru rokturi, apmales u.tml. veidotas no zelta, vara, sudraba, dārgakmeņiem. Ūras valdnieka sievas Puabas (arī Šuaba) apbedījumā (ap 2500. g. p.m.ē.) atrasta grezna diadēma. Virs vainaga, kas veidots no zelta lapiņām, izcelti daudzkrāsainu ziedu akcenti, griezti no lazurīta, serdolika u.c. pusdārgakmeņiem. Komplektā ar diadēmu nēsāti milzīgi gredzenveidīgi zelta auskari. Puabas apbedījumā atrastas ari divas zelta arfas, kurām īpaši grezni veidoti mūzikas instrumentu rezonatori, izmantojot perlamutra inkrustācijas, kā ari zelta un lazurita materiālu. (Šikāks šo izstrādājumu apskats - semināra uzdevums.)

Ap 24. gs. p.m.ē. pilsētvaistu savstarpējo dņu dēļ Mezopotāmijas priekšgalā izvirzījās Akada - semītu cilšu centrs. Visiespaidīgākais šīs valsts pastāvēšanā ir ķēniņa Sargona (ari Sargons Senais) valdīšanas posms (ap 23. gs. p. m.ē.J, kad Akadas valsts izpleta savas robežas visā vidus Mezopotāmijā. Šis ķēniņš dibinājis Urukas pilsētā zinātnisku rakstu bibliotēku, un līdz ar to Uruka dabūjusi rakstu pilsētas nosaukumu[31].

Senajā pilsētā Eblā, kuru 2275. g. p.m.ē. Akadai pievienoja Naramsins, atrasts valdnieku arhīvs, kas aptver 20 000 ķīļrakstu plāksnītes. Arheoloģiskie izrakumi apliecināja, ka plāksnītes sniegušas ziņas līdz 2150. g. p.m.ē. un kā īstā arhīvā bijušas sakārtotas koka plauktos rūpīgā secībā[32].

Par spīti dažādiem kariem un iebrukumiem, šo rakstu krātuvju lielākā daļa saglabājusies labi. Bez tam ari Asīrijas valdnieks Ašurbanipals licis

pagatavot daudzu 3. g.t. p.m.ē. rakstu kopijas, tādā veidā šīs sensenās ziņas un ari daiļliteratūras fragmenti sasnieguši mūsdienas.

Izcils Akadas posma mākslas darbs ir Sargona Senā (?) vai ari viņa mazdēla Naramsina vara veidols ar inkrustētām dārgakmeņu acīm. Šis portrets ir individualizēts un stilizēts reizē. Tas labi atklāj valdnieka - pasaules Iekarotāja skarbo būtību. Šis "skarbums" pausts ari ar mākslinieciskās apstrādes paņēmieniem, izceļot vara metālisko tvirtumu, bārdas un matu kārtojumu cietos, grafiskos, savdabīgi omamentālos ritmos.

Akadas posmā turpinātas tradīcijas akmens stēlu darināšanā par godu dažādiem valdnieku karagājieniem, iekarojumiem un uzvarām. Slavena ir Naramsina stēla. Mākslinieks, izvēršot zināmus reālisma meklējumus, tiecies Naramsina un viņa karavīru tēlos akcentēt kustību dažādību, mēģinājis vairāk pievērst uzmanību cilvēku anatomijas pareizībai, mēģinājis iekļaut karavīrus vidē (tēlojot kalnu, kokus, sauli). Tam visam kalpo atjautīga kompozīcija - kareivji virzās it kā kalnup, tādēļ tēlojumā izmantots līkloču spirālveidīgs kārtojums.

Šumeras un Akadas kultūras mantiniece bija Senbabilona. 2. g.t. p.m.ē. ķēniņš Hammurapi (ari Hammurabi 1792-1750) apvienoja visas Šumeras un Akadas teritorijas vienotā spēcīgā valstī. Tieši Hammurapi laikā Senbabilona esot bijusi tik varena, ka iedvesusi bijību tā laika tuvāko un tālāko kaimiņvalstu valdniekiem. Herodots nosaucis Senbabiloniju par zemi, kurā piens un medus "tek". To nodrošināja milzīgās labības ražas, augļu dārzi un attīstītā lopkopība. Senbabilonija līdz ar to iegājusi vēsturē ar labi regulētu tirgošanās sistēmu. Plašs ierēdņu štats rūpējās par dažādu nodevu un nodokļu ieņēmumiem, kas rūpīgi reģistrēti ekonomiska rakstura sarakstos.

Senbabilonija ir pazīstama ar stingriem valsts likumiem, kuru izveidē arī galvenie nopelni bijuši tieši valdniekam Hammurapi. Viņa valdīšanas laikā likumi apkopoti, sakārtoti un izveidoti kā rakstītu likumu kodekss. Tādēļ tas ieguvis nosaukumu "Hammurapi likumi". Daudz dažādu paragrāfu, kurus aptver šis kodekss, regulē visu valsts iekārtu, sākot no mājas un ģimenes dzīves līdz oficiāliem valsts reglamentiem. Šos likumus Hammurapi pavēlēja iekalt akmens stabā. Tika izmeklēts īpaši cietas šķirnes akmens - bazalts. Šāds 2 m augsts (ar 70 cm diametru) stabs no visām pusēm noklāts ar smalkā ķīļrakstā iekaltiem likumu tekstiem. Akmens staba augšējā daļā izveidots skulpturāls cilnis, kurā mākslinieks attēlojis valdnieku Hammurapi Saules dieva Utu (arī Šamašs) priekšā. Tādējādi simboliski tiek norādīts, ka Hammurapi šos gudros likumus saņēmis no paša augstā dieva.

Milzīga nozīme Senbabilonijā bija debesu spīdekļu kultam. To nemainīgajā un brīnumainajā kustībā, kas ir tik noteikta un likumsakarīga, Senbabilonijas iedzīvotāji saskatīja dieva gribas izpausmi. Uzmanība pret zvaigznēm un planētām rosināja ātru matemātikas un astronomijas zinātņu attīstību. Tādējādi bija pilnveidota no senās Šumeras pārmantotā t.s. sekstadeci - mālā skaitīšanas sistēma (tās pamatā skaitlis 60), kura saglabājusies vēl šodienas laika mērīšanā - minūtēs, sekundēs. Tieši Senbabilonijas astronomi pirmie cilvēces vēsturē Izskaitļoja Saules un Mēness kustības likumus, izskaitļoja aptumsumus un šai ziņā Ir apsteiguši ēģiptiešus. Tomēr senbabilonieši savus zinātniskos pētījumus un atklājumus cieši saistīja ar maģiju un zīlēšanu. Zinātne un maģisko formulu pārvaldīšana bija pētnieku, gaišreģu un priesteru privilēģija.

Ilgu laiku Senbabilonija bija spēcīgākā Mezopotāmljas valsts. Tomēr pamazām tā sāka pagurt - nāca mazāk veiksmīgi valdnieki, nemitīgi iebruka svešzemju karapulki. Arvien varenāka Mezopotāmijā sāka kļūt cita valsts - Asīrija.

Laikā no 883. līdz 876. g. p.m.ē. slavenākais Asīrijas valdnieks Ašurnasirapals pakļāva savai varai visu Mezopotāmiju, kā arī daudzas citas zemes, izvēršot Asīriju par varenāko tā laika lielvalstī ar spēcīgu vergturu despotiju.

Asīrijas kultūru galvenokārt noteica pasaules kundzības ideja, tai bija svarīgi slavināt valdnieka varu.

Līdz ar to kultūras izpausmju centrā ir kareivigums, skarbums, nežēlība, pārsteidzošs greznums. Šīs pazīmes viskoncentrētāk apvienojās Asīrijas valdnieku piļu arhitektūrā, to mākslinieciskajā apdarē. Pilis, kas celtas Ašurnasirapalam II, bet it īpaši Saragonam II un Ašurbanipaiam, bija milzīgi arhitektūras kompleksi. Tajos apvienojās oficiālās dzīvojamās un saimniecības telpas, koridori un dažādas ejas. Piļu kompleksi bija nocietināti ar bieziem mūriem. Tajos obligāti ietilpa templis un līdzās tam - zikurāts. 1843. g. arheologi atklāja valdnieka Saragona II pili Dur - Sarukinā (tagad Horsbadē). Tika konstatēts, ka šajā pils kompleksā bijis templis un septiņu pakāpju zikurāts. Ieejas šajā pilī veidotas kā masīvas arkas, kuru sānos novietotas vairāk nekā sešus metrus augstas fantastiskas būtnes ("šedu") ar ērgļa spārniem, vērša ķermeni un cilvēka galvu. Šīs skulptūras raisīja trauksmes, uzbrūkoša draudīguma un kustības iespaidu. Bez šedu tēliem valdnieku pilīs bija izveidotas visdažādāko dzīvnieku skulptūras, šeit atradās arī t.s. spārnoto ģēniju tēli, kuru uzdevums bija iedvest uzvaras idejas.

Sargona II pils apdarē sāka ieviest glazēto ķieģeļu sienu apdares. To spilgtā krāsainība un glazūru spulgums radīja īpaši greznu un dekoratīvu iespaidu.

1849. gadā arheologs 0. Leijards atklāja vislielākās aariešu galvaspilsētas Ninīves atliekas, kurā, savukārt, visnozīmīgākais atradums bija valdnieka Ašurbanipala pils. Pils kompleksā, arheologa paša vārdiem runājot, viņš konstatēja "ne mazāk kā septiņdesmit zāles, istabas, koridorus, sienas, kas gandrīz bez izņēmuma bija klātas ar alabastra* skulptūrām - karavīriem, triumfiem un Asīrijas valdnieku uzvarām. Šajā manis atklātajā ēkas daļā bija atrasti apmēram 9880 pēdu jeb gandrīz 2 jūdzes bareljefu no 27 portāliem, kurus noformēja gigantiski spārnoti vērši un lauvas - sfinksas."[33]

Šajos daudzajos ciļņos uzsvērts skarbums, trauksme, iznīcības un dzīvības trauslā robeža. Cilnī "Ievainotā lauvene" mākslinieciskā kāpinātībā "izkliegta" dzīvības alka un nāves baisma. Šo stihiju būtība atklāta ar Mezopotāmijai tik būtisko mentalitāti. Šķiet, attēlotā dzīvnieka tēls pauž to pašu dzīvības un iznīcības filosofiju, ko savā poēmā "Par nevainīgo cietēju" teicis kāds Asīrijas dzejnieks:

"Kas vakar dzīvs vēl bija, šodien mirst.

Kas vakar trīcēja, tas šodien atkal priecīgs.

Vēl vienu dienu dzied viņš, ari līksmo,

Tas paiet - un viņš atkal rūgti raud."[34]

Viens no NiniVes izcilākajiem atklājumiem bija bibliotēka, kuru 7. gs. p.m.ē. bija savācis valdnieks Ašurbanlpais, pats izglītotākais Asīrijas šī posma cilvēks. Kopumā bija atrasts aptuveni 24 000 ķīļraksta plāksnīšu. Tā bija milzīga sensācija, un, lai interpretētu šī atraduma nozīmīgumu, tika likti pamati jaunai zinātnei - ts. astroloģijai.[35]

612. gadā p.m.ē. Asīrijas pilsētu Ninīvi iekaroja Bābeles (ari Babilonas) pilsētas valdnieks Nabopalasars. Ninīve tika pilnīgi nopostīta. Hegemonija no jauna pārgāja Bābeles rokās. Bez politiskās varas te koncentrējās arī visi lielākie tirdzniecības un amatniecības mezgla punkti. Tādēļ ari 7. un 6.gs. p.m.ē. ieguvis Jaunbabilonijas kultūras posma nosaukumu.

Visiespaidīgākais Jaunbabilonijas valdnieks bija Nebukadnecars II (604.- 562. g. p.m.ē.), kurš ieturēja spēcīgu iekarotāja politiku un izpleta valsts robežas, pakļaujot Sīriju un Paiestnnu. Vienlaicīgi viņš piekopa grandiozu piļu un tempļu celtniecību. Daudz ziņu par Bābeles pilsētas apbrīnojamo uzplaukumu viņa valdīšanas laikā atstājis sengrieķu autors Hērodots, vissīkāk aprakstot Bābeles pilsētas zikurāta (ts. Bābeles torņa) celtniecību, kas daudzo zikurātu vidū ir pats lielākais un greznākais.

Vispār, arhitektūra Jaunbabilonijā bija vadošais mākslas veids. Arī līdz mums nonākušo arhitektūras pieminekļu atliekas liecina par šo pasaulīgo "godību".

Bābele ir bijusi milzīga ģeometriska plānojuma pilsēta (tās ielas krustojās taisnos leņķos). Pilsētā bija 33 tempļi un 600 nelielu svētnīcu un ielu altāru. Bābeles citadele (galvenā, centrālā pilsētas daļa) bija apjozta ar trijām milzīgām sienām. Pirmā no tām -7m bieza, otrā - 7,8 m bieza, trešā - 3 līdz 3,8 m bieza. Šīs varenās sienas pēc Mezopotāmijas tradīcijām bija celtas no neapdedzinātiem ķieģeļu blokiem, kas no ārpuses aplikti ar pusapdedzinātiem vai apdedzinātiem ķieģeļiem. 250 sargtorņi pacēlās virs sienu augšējās joslas, veidojot vienlaicīgi dekoratīvu izciļņu ritmu.

No ziemeļu puses Bābelē veda t.s. Ištaras vārti (šodien tie rekonstruētā veidā atrodas Berlīnē, Pergamona muzejā), kas bija vistuvākie Nebukadnecara pilij un tādēļ - visgreznākie. Četri vareni 9 m augsti vārtu stabi (torņi), veidoti no pusapdedzinātiem ķieģeļiem, ir šo vārtu galvenais pamatelements. Šos stabus savstarpēji savieno 4,5 m plats arku loku pārsegums. No ārpuses vārti ir segti ar spilgti ziliem glazētiem ķieģeļiem. Uz zilā fona ar spilgtu dekorativitāti izceļas fantastisku dzīvnieku tēli, kas veidoti ciļņa tehnikā, izmantojot glazētu daudzkrāsainu keramiku.

Aiz Ištaras vārtiem sākās galvenā ieeja pilsētā - t.s. procesiju ceļš, kas taisns kā stīga veda garām Nebukadnecara II pilij uz galveno - dievam Mardukam veltīto E Sagilas templi un lielo zikurātu.

Procesiju ceļš bija klāts ar baltām pulēta kaļķakmens plāksnēm. Gar abām ceļa malām stiepās no ziliem glazētiem ķieģeļiem veidotas sienas, pie kam atsevišķi ķieģeļi, ciļņu veidā un spilgtās krāsās ieturēti, atveidoja svinīgā procesijā ejošas lauvas, vēršus un pūķus (t.s.Marduka pūķi vai Bābeles pūķi).

Šie Bābeles pūķi ir visai dīvainas fantastiskas būtnes ar garu, zvīņām klātu ķermeni. Pūķim pakaļkājas tēlotas kā putnam, priekškājas kā leopardam, kakls - tievs un garš kā čūskai, bet galva veidota ar izstieptu dubultmēii un vienu ragu pierē. Šo fantastisko dzīvnieku tēlu radīšanā Izmantots sintēzes process - ņemts pats raksturīgākais no katra atsevišķā dzīvnieka, apvienojot šos elementus kopējā īpatnējā veidolā. Šo figūru ritmi, kas visā garumā rotāja procesiju ceļa sienas un klāja arī Ištaras vārtus (kopumā 575 figūras), radīja neparasti svinīgas pacilātības un greznības kopiespaidu.

Ejot pa procesiju ceļu, jau no tālienes bija saskatāms 90 m augstā Bābeles zikurāta smagais, septiņpakāpju celtnes masīvs. Katra no platformām bija klāta atšķirīgā krāsā ar glazētu apdedzinātu ķieģeļu kārtām. Apakšējās terases veidotas no tumšāku ķieģeļu klājuma (pirmā - melna, augstākās - arvien gaišākas).

Bābeles ziemeļu daļā netālu no Ištaras vārtiem atradās ari Nebukadnecara II pils komplekss, kas pacēlās uz 30 m augstas grandiozas ķieģeļu terases. Slavenākā šī kompleksa daļa bija jau 9. gs. p.m.ē. ierīkotie Asīrijas valdnieces Semiramidas "Gaisa dārzi", kurus Nebukadnecara n izbūvēja tālāk un to galvenā apjūsmotāja bija valdnieka sieva Amilteja. Nebukadnecars par godu savai sievai, kuru viņš bija atvedis no kalniem, lika "Gaisa dārzus" apzaļumot ar eksotiskiem krāšņumaugiem un ierīkot tajos mākslīgās terases, kas atgādinātu kalnainu zemju raksturīgās ainavas - strautiņus, ezeriņus. "Gaisa dārzos" bija ierīkotas lapenes, izvietotas statujas un dekoratīvi priekšmeti (vāzes u. tml.).

Sos "Gaisa dārzus", kā arī Bābeles zikurātu Hērodots ir aprakstījis kā vienu no Septiņiem pasaules brīnumiem.

Drīz pēc Nebukadnecara II politiskās un ekonomiskās varenības Bābele panīka. 538.g. p.m.ē. to iekaroja persiešu valdnieks Kīrs II, pievienojot Bābeli Persijai. Kīrs Babiloniju nenopostīja. To izdarīja vēlāka posma Persijas valdnieks Kserkss I 482.g. p.m.ē. "Gaisa dārzi" aizgāja bojā 2.gs. p.m.ē., kad Babilonā iebruka partieši[36].

M Bronzas laikmets. Divupes (Mezopotāmijas) kultūra Kopsavilkums

Agrīnās vergturu valstis Mezopotāmijā uzrāda nozīmīgus bronzas laikmeta sasniegumus. Pats senākais kultūras uzplaukums saistāms ar Šumeras un Akadas valstīm. Šumeru kultūras spilgta izpausme Ir tautas eposs par mitoloģisko varoni Gilgamešu. Šumeri ir ari rakstniecības ēras ievadītāji pasaulē. Ar viņiem saistās pirmā urbanizētā civilizācija un līdz ar to - tempju un zikurātu celtniecība. Svarīgas kultūras liecības sniedz mākslas darbi - skulptūras, inkrustācijas, mākslas amatniecība. Nozīmīgi ir šumeru praktiskie atklājumi un veikumi lauksaimniecībā, it sevišķi irigācijas sistēmu izveidē un izvērsumā. Šumeras un Akadas kultūras mantiniece Senbabilona pazīstama ar stingru valsts struktūru un likumiem. To spilgti apliecina Hammurapi likumu kodekss (stabs). Senbabilonijā tiek sperti nozīmīgi soļi zinātņu nozaru (astronomijas, matemātikas) attīstībā. Asīrijas kultūru galvenokārt nosaka pasaules kundzības ideja. Taču arī garīgām vērtībām ierādīta liela cieņa - par to spilgti liecina Ninīves pilsētas arheoloģiskajos izrakumos atrastā bibliotēka. Kad 7. gs. p.m.ē. hegemonija atkal pāriet Bābeles pilsētas rokās, sākas t.s. Jaunbabilonijas kultūras uzplaukums, ko raksturo gan spēdga iekarotāja politika, gan ari īpaša greznības un reprezentācijas tendence, kas visvairāk redzama grandiozo Bābeles pilsētas piju, zikurātu, kā ari slaveno Gaisa dārzu celtniecībā un bagātajā izveidē.

Skaidrojošā vārdnīca

Alabastrs - iezis, ģipša paveids, īpaši sīkgraudalns.

Āutohtons - (gr. autochton < āutos - pats+chtons - zeme) - tāds, kas savā dzīves vietā izveidojies evolūcijas gaitā.

Bitums - naftas produkts, kuru, pateicoties tā tumšajai krāsai, izmantoja

arhitektūrā lielāku laukumu segumam.

Eposs- mutiskajā tautas daiļradē - varoņtelkas; literatūras teorijā -

stāstījuma žanrs, plašs sacerējums, kas saistās ar varoņtēlu un varoņgaitu aprakstiem.

Ģeologs- zinātnieks, kas pēta zemes garozas uzbūvi, sastāvu, attīstības vēsturi.

Heraldisks- ar ģerboņu mākslu saistīti mākslinieciski principi, kuros tiek izcelts kompozīcijas centrs un no tā uz abām pusēm simetriski izvērsta pārējā kompozīcija.

Hierarhija- "dienesta kāpnes", amatu, dienesta pakāpju virkne padotības kārtībā no zemākiem uz augstākiem.

Inkrustācija- kompozīcija, kas sastāv no dažādu materiālu (kaula, koka, perlamutra u.c.) gabaliem, kuri iedarinātj izrotātā priekšmeta virsmā un ir vienā līmenī ar to.

Šifers • dabā atrodams minerālu slāneklis.

Urbanizācija - pilsētu nozīmīgums; ar pilsētu saistīto spēku koncentrēšanās.

Monuments - liels piemineklis, celtne izcila notikuma vai personas atcerei.

4. nodaļa

Obligātā literatūra

Veinbergs J. Piramīdu un zikurātu ēnā. R., 1988

Ieteicamā literatūra

1.        Zaķis G. Pasaules izpratnes arhetipa veidošanās Divupes kultūrā. R., 1988

2.        Kačalova T. Mākslas vēstures pamati. R., 1995,18.-23. Ipp.

3.        Egle R. un Upīts A. Pasaules rakstniecības vēsture. R., 1930, 77.-90. Ipp.

4.        Veinbergs J. Sīrija mostas jaunai dzīvei. R., 1980, 31.-38. Ipp.

5.        McTopMfl ncKyccTB 3apy6e>KHbix crpaH. M., 1961

6.        A(ļ)aHacbeBa B. McKyccTBO flpeBHero BocroKa (Ma/iaa mctopma mckvcctb) M., 1976

7.        KepaM K. Boru rpo6HMUbi, yMeHbie. M., 1963

8.        Cerams K. Dievi, kapenes un zinātnieki. R., Zinātne

9.        LUyMep: ropofla 3fleMa. 3HumaioneflHfl "McHesHVBiiiMe uMBM/iM3aiļHM". M., •Teppa" - 'Terra'', 1977

10.   Mitoloģijas enciklopēdija. R., Zinātne, 2 sējumos; 2. sēj.

11.   Cielava S. Vispārīgā mākslas vēsture, l.sēj., R., 1998,48.-62. Ipp.

12.   Mūrnieks A. Ieskats kultūras un reliģiju vēsturē, l.sēj., R., 1998, 151.- 180. Ipp.

13.   Lapiņa M., Bartoševska V., Zitāne L. Seno un viduslaiku kultūras vēsture vidusskolām, l.sēj., R., 1998, 18.-35. Ipp.

14.   Filips Lī Ralfs u.c. Pasaules civilizācijas, l.sēj., R., 1998, 37.-62. Ipp.

<f

Paraugatbildes

Cienījamais, student! Tēma par Mezopotāmijas kultūru varbūt Ir vistālāk stāvošā, vismazāk pieminētā un tādējādi grūtāk aptveramā studiju viela. Taču tieši tādēļ tā Ir interesanta, un, kā redzējām, tā nodarbina daudzu zinātnieku prātus, ir viņu pētījumu degpunktā. Sakara ar to vajadzētu varbūt īpaši nopietni vēlreiz pārcilāt lekcijas teorētisko dalu. Bet varbūt Jūs jau zināt pareizās pašpārbaudes jautājumu atbildes?

1.     Mezopotāmija.

2.      Nemieru, apdraudētību.

3.      Eposs par Gilgamešu.

4.     Anu, Enlils, Enki, Inanna (Ištara), Nanna (Nannarams), Utu (Šamašs), Dummuzi (Tumuzi), Marduks.

5.     6. g.t. p.m.ē.

6.     4. g.t p.m.ē.

7.     Šumeri.

8.      Urbanizēta.

9.      Eridu pilsētas templi; Urukas pilsētas templi (Baltais templis, Sarkanais templis); Ūras pilsētas zikurāts, kurš vainagojās ar t.s. "Dieva mītni".

10.   Ūras Standarts.

11.   Kompozīcija, kas sastāv no dažādu materiālu (piem., perlamutra, ziloņkaula, dārgakmeņu) gabaliem, kuri iestrādāti izrotātā priekšmeta virsmā un ir ar to vienā līmenī.

12.   Zīmoggredzeni.

13.   Arhīvs.

14.   Hammurapi likumu kodekss (stabs).

15.   Skaitīšanas sistēma, kuras pamatā skaitlis "60".

16.   Asīrijas kultūru nosaka pasaules kundzības ideja.

17.   Bibliotēka.

18.   Bābele.

19.   Ištaras vārti.

20.   Zikurāti.

Lūdzu, apmeklējiet Rīgas Ārzemju mākslas muzeju Pils laukumā 3 (Rīgas pilī), rūpīgi iepazīstaties ar eksponātiem, kas attiecas uz Mezopotāmijas mākslas nodaļu, un nosakiet, kuram Mezopotāmijas kultūras posmam tie atbilst. Aprakstiet šos darbus! Ja nepieciešams, izmantojiet ari muzeja zinātnisko līdzstrādnieku papildus konsultāciju. Darba apjoms - aptuveni 1-2 Ipp.

5. nodaļa

5 nodaļa

Senās Ēģiptes kultūra

Teorija

Nīlas upes lejtecē cilvēki dzīvoja jau paleolīta laikmetā. Neolītā, klimatam normalizējoties, dažādas ciltis aktīvāk pārvietojās un saplūda. No berberu*, kušītu* un protosemītu* ciltīm 4. g.t. p.m.ē. izveidojās senēģiptiešu tauta. Notiekot pakāpeniskai pārejai no medniecības un zvejniecības uz lopkopību un zemkopību, stabilizējās teritoriālā kopiena. Kanālu un dambju veidošanai, celtņu būvēšanai sāka izmantot zemnieku un vergu darbu. Strauji radās aristokrātija un pirmie valstiskie veidojumi. Tiem apvienojoties, 4. g.t. p.m.ē. parādījās divas valstis.- ziemeļu daļā Lejasēģipte un dienvidu daļā - Augšēģipte. Ap 4. g.t. p.m.ē. un 3. g.t. p.m.ē. miju Augšēģiptes valdnieks, t.s. faraons* Meness (arī Mina), iekaroja Lejasēģipti un lika pamatus Senās Ēģiptes - centralizētās vergturu despotijas* valstiskam veidojumam.

Sākās t.s. dinastiju* laiki. Menesa valdīšana iesāka pirmo dinastiju. Pavisam Senās Ēģiptes vēsturē zināmas 30 faraonu dinastijas.

Atkarībā no kultūras uzplaukuma un apsīkuma, un rakstura īpatnībām Senās Ēģiptes kultūru pieņemts periodizēt šādi:

Agrā valsts 31.-28. gs, p.m.ē.

Senā valsts 28.-22. gs. p.m.ē.

Vidējā valsts 21.-17. gs. p.m.ē.

Jaunā valsts 16.-11. gs. p.m.ē.

Ikdienas kultūras gaitā būtiski izpaužas vēsturiskajā pieredzē gūtās atziņas, kā arī tās mentālās iezīmes, ko veidojusi attieksme pret sava reģiona dabu. Senās Ēģiptes kultūra šaj ziņā ir spilgts piemērs. Tā uzplauka 4. g.t. p.m.ē. izteikti pirmatnējā vidē. Šī kultūra bija kā sala, kuru no visām pusēm apskaloja bezgalīgi plašā pirmatnības jūra. Sis pirmatnības aplenkums veidoja Senās Ēģiptes cilvēka nostāju - stingri norobežotu attieksmi pret ārpasauli, noteica lielu "savas pasaules" godāšanu.

Kā tas izpaudās?

Tika uzsvērta savas pasaules atsevišķuma, tās sākotnējības, tās jaunuma un neparastuma izjūta.

i Senās Ēģiptes kultūra

To pauz vairaki senegiptiešu kosmogoniskie un etiologiskie mīti. Piemēram, mītā par dievu Ptahu* pasvītrotas Senēģiptes pasaules būtiskās atšķirības, šīs pasaules neparastums un kārtība: dievs Ptahs, kā teikts, ceļ Senaja Ēģiptē pilsētas, dibina nomus*, noliek dievus viņu svētnīcās, veicina amatniecības nozaru pilnveidošanos.[37]

Šajā mitā par Ptahu un tam līdzīgos valda noteikta Izjūta, ka Senās Ēģiptes pasaule un tai apkārt esošā pirmatnējā vide Ir kontrastējošas un īstenībā nesavienojamas savā starpā. Tas uzsvērts arī senēģiptiešu rakstos, kuros apkārt dzīvojošie kaimiņi parādīti ne tikai kā primitīvi, bet arī kā naidīgi ēģiptiešiem. Piemēram, 2. g.t. p.m.ē. tapušajā priestera Nofer-Rehu pravietojumā par faraonu Snofru teikts: "..beduīni iebrukuši Ēģiptē, tur ir jukas un posts..izmisums apņēmis tautu… Te ir nāves valsts… bet nāks vēl laiki…, celsies ķēniņš…, viņš uzvarēs beduīnus, cels mūri ap Ēģipti".[38]

Arī Senās Grieķijas vēsturnieks, t.s. vēstures tēvs Hērodots (dzīvojis 5. gs. p.m.ē.), savās vēstures hronikās uzsver, ka senie ēģiptieši ir pavisam citādi ļaudis nekā apkārtesošie.[39]kā skaidrot šo nostāju?

Vai šajā pierakstītajā seno ēģiptiešu leģendā ietvertas patiesas ziņas par saikni, kas tiešām vieno vecās, mums zināmās kultūras ar citām, vēl senākām, mums nezināmām, bet tikpat augstām (un varbūt vēl augstākām), bet bojā gājušām kultūrām?

Sauszemes kontūras, protams, nav nekas nemainīgs. Mēs taču zinām, ka jūru ūdeņi bango daudzās tādās vietās, kur kādreiz pastāvējušas salas. Tāpēc varbūt Atlantīdas leģenda nav fantāzija, bet gan sena atcere par lielu ģeoloģisku katastrofu, kur aizgājis bojā augsti attīstītas civilizācijas šūpulis? Par šo tēmu izteicies ne viens vien domātājs, rakstnieks, vēsturnieks.[42]

Tātad oficiālajam viedoklim par seno ēģiptiešu izcelsmi varbūt varam līdzās likt arī šo hipotētisko minējumu…

Seno ēģiptiešu pasaules uztveri raksturo pārsteidzoša pastāvība un nemainība gadu tūkstošu gaitā. Par pašām fundamentālākajām senēģiptiešu rakstura iezīmēm tiek uzskatītas tieksmes pēc noteiktības, regularitātes. Šo Iezīmju dziļākie cēloņi pēc tradīcijas tiek skaidroti ar dabas un vides ietekmi uz cilvēku domāšanu - Nīlas upes auglīgo ieleju no pārējās pasaules norobežo LJbijas tuksnesis rietumos, Arābijas tuksnesis austrumos, Nīlas krāces dienvidos un Vidusjūra ziemeļos. Valda uzskats, ka šāda teritoriālā norobežotība radījusi domāšanas pamatpozīciju:

".. mūsu auglīgā ieleja - dzīve; svešais, nedzīvais tuksnesis - nāve."[43]Šāda norobežotība no "ārpasaules" sekmējusi ari Senās Ēģiptes etnolingvistisko* nemainīgumu daudzu gadsimtu gaitā.

Būtiska Nīlas ielejas ekoloģiski ģeogrāfiskās vides pazīme ir ainavas simetriskums un dabas procesu regularitāte^ kas izpaudās Nīlas plūdu periodiskumā, gadalaiku maiņas noteiktībā. So procesu ietekmē veidojās svarīgie mentālie pamati - esamības augstākās vērtības ir pastāvība, nemainība, noteiktība. Tās ir īpašības, kas fundamentāli atklājas ari Senās Ēģiptes kultūrā.

Senās Ēģiptes gandrīz 4000 gadu ilgajā pastāvēšanas vēsturē, protams, notika zināmas pārmaiņas! Taču tās (piemēram, tirgus izveide, lauksaimniecības bagātināšanās, ražošanas veidu sazarošanās u.tml.) nemainīja ēģiptiešu atkarību no lielās dzīvības devējas Nīlas straumes. Kādā no senajām senēģiptiešu himnām tiek slavēts Nīlas dievs Hapi ar šādiem vārdiem:

"Slava tev, Hapi! Tu nāci uz šo zemi, tu ieradies, lai barotu Meino zemi. Tu atveldzē pļavas. Tu piepildi klētis ar graudiem."[44]

Nīlzemes iemītniekus domas par dzīvi pēc nāves nodarbināja vairāk nekā reālā ikdiena. Kāpēc gan? Pēc tradīcijas ari to izskaidro ar dabas vides savdabīgo skarbumu, jo turpat blakus Nīlas dūņu apūdeņotajiem un auglīgajiem laukiem pletās kailie smilšu un akmeņu tuksneši. Dzīvības zona bija tikai tā platība, līdz kurai sniedzās Nīlas upes dzīvinošie ūdeņi (tie ir aptuveni tikai 20 km uz abām pusēm no upes). Tālāk esošais tuksnesis šķita patiesa nāves valstība, no kura nāca sausi, ļauni vēji un nereti ari sirotāji beduīni. Glvēkiem labvēlīga ir tikai labdare Nīla. No upes plūdiem bija atkarīga visa eksistence. Līdz ar to visa pasaule ēģiptiešiem šķita sadalīta tikai divās stihijās - melnajā un sarkanajā. Melnā krāsa, līdzīgi melnajām auglīgajām Nīlas dūņām, simbolizēja dzīvību, bet sarkanā - tāpat kā akmeņainais klinšu tuksnesis - nāvi.

Dabas parādību riņķojums Nīlzemē ir tikpat noteikts un nemainīgs kā debesu spīdekļa Siriusa ritējums debesu jumā. Izsenis, gadu no gada bija pamanīts, ka līdz ar Siriusa parādīšanos virs Ēģiptes debesīm ari Nīlas līmenis sāk celties, nesdams jaunu valgumu un dzīvību. Nav nejausba, ka pats senākais Ēģiptes kalendārs veidots, balstoties uz Nīlas uzplūdu un atplūdu precīzajiem ritmiem. Vadoties no tiem, noteikts gada dalījums 3 periodos: uzplūdi, atplūdi, sausums.

Tātad - daba šajā reģionā ir precīzi regulāra, nopietna un svinīgi noteikta un tādi pat - mūžības atziņu apgaroti ir seno ēģiptiešu radītie pieminekļi, viss viņu kultūras raksturs.

165 nodaļās Izvērstā "Mirušo grāmata", kuras oriģināls mūsdienās glabājas Londona, Britu muzeja.

Tātad rakstība. Tā tomēr nav vienāda visos Senās Ēģiptes kultūras periodos. Rakstība Senajā Ēģiptē radās 4. g.t. p.m.ē. beigās, apmēram 200- 300 gadus vēlāk nekā šumeriem.1 Ēģiptiešu hieroglifu'*' rakstība līdzīgi ka šumeru ķīļraksts ir attīstījušies no piktogrammām*. Seno ēģiptiešu hieroglifu raksts gadsimtu gaitā mainījies, ietverot triju rakstības veidu iezīmes: gan piktogrāfiskā un ideogrāfiskā*, gan fonogrāfiskā*. Hieroglifu raksts, kas parasti tiek uztverts kā raksturīgākā senēģiptiešu rakstu forma, saglabājās uz piramīdu, kapeņu, tempļu sienu un dažādu objektu virsmām, tātad kalpojot tikai īpaši svinīgu, parasti sakrālu tekstu veidošanai. Ikdienā lietotais raksts apm. 2. g.t. p.m.ē. ieguva vienkāršāku veidu (t.s. grāmatu raksts). Šis "grāmatu raksts", gadsimtiem ejot, arī pārveidojās, pamazām apgūstot ātrraksta formu (dēmotiskais raksts), Seno ēģiptiešu rakstības veids pastāvēja līdz pat mūsu ēras 3. gs.

Attīstoties rakstībai, radās nepieciešamība meklēt atbilstošu rakstāmmateriālu - no papirusniedrēm speciālas apstrādes rezultātā tika izritinātas plānas šī auga šķiedras. Tās savā starpā sapresējot, tika radītas ļoti izturīgas, rakstībai piemērotas sloksnes, kuras varēja satīt ruļļos (tīstokļos). Labi apgūta, tāda rakstāmmateriāla ieguves tehnoloģija kalpoja vēl ari Senajā Grieķijā un Senajā Romā.

Izmantojot rakstības māku, tieši Dzīvības namos izveidojās tā laika inteliģentāko cilvēku slānis - rakstveži. Tika uzskatīts, ka rakstveža profesiju pārvalda rakstības un gudrības dievs Tots. Tāpēc izcelsim viņu kā sensenu Ēģiptes kultūrvaroni!

Un tomēr mēs nespētu tuvoties Senās Ēģiptes rakstībā ietvertajām idejām pilnīgi, ja hieroglifu rakstu mūsu rīcībā nebūtu "nodevis" cits kultūrvaronis - franču filologs Žans Fransuā Šampolions. Viņš 1822. gadā atšifrēja šo sen aizmirsto hieroglifu rakstības veidu, tādējādi liekot pamatus veselai jaunai zinātnei, t.s. eģiptoloģijal.

Franču zinātnieka atklājums notika, pateicoties slavenā Rozetas akmens izpētei. Uz šīs akmens plātnes, kas pagatavota 196. g. p.m.ē. (to atrada 1799. gadā Nīlas deltā pie Rozetas pilsētas), trijos rakstības veidos (hieroglifu, dēmotiskajā un sengrieķu valodā) bija iegravēts vēstījums par PtolemajaV kronēšanu. Pateicoties tekstā ietverto īpašvārdu sevišķiem izcēlumiem, rūpīgi analizējot un salīdzinot šo īpašvārdu rakstu zīmes, Ž. F. Šampolionam izdevās atšifrēt hieroglifu noslēpumu. Tā pasaule iepazina senēģiptiešu dziļi savdabīgo dvēseli, viņu tradīcijas un pasaules uzskatu vēl daudz dziļāk.

Pie tempļiem darbojās ne tikai Dzīvības nami, bet ari skolas. Rakstveži bija ne vien gudrības zīmju pratēji, bet ari skolotāji. Izglītības zināšanu prestižs Senajā Ēģiptē bija augsts - skolas izglītība pacēla cilvēku krietni pāri citiem, papirusu ruļļos atrodami vārdi: "Skaties, nav rakstveža, kam nebūtu ēdiena no faraona."

1 Pirmā rakstība uz mūsu planētas radusies Šumerā. Vissenākie rakstu pieminekļi datēti ar 3300.gadu p.m.ē. Ēģiptē rakstība izveidojusies apm. 200-300 gadus vēlāk. Skat.: U]ynep: ropoAa SfleMa. 3Huw</ioneflMH «HcMe3HyBiyne unBnnw3auMn» M., «Teppa» - «Terra», 1997., crp. 34, 56,158 (nepeBon c aHmutoora).

Lai iemācītos rakstīt ar hieroglifiem, bija jāizglītojas vairākus gadus. T.s. rakstvežu skolās bērni iestājās 5 gadu vecumā un mācījās līdz 12 gadiem.[45]skolās mācīja ātrrakstu, mācīja lasīt, Izglītoja ģeogrāfijā, lika no galvas iemācīties likumus un senus autoritatīvus tekstus. Sevišķi lielu uzmanību pievērsa astronomijas, medicīnas un matemātikas priekšmetiem. Pateicoties tam, seno ēģiptiešu nozīmīgāko zinātnisko izgudrojumu un atklājumu klāstā ir:

► Saules kalendāra izveidošana . Zvaigžņu grupēšana zvaigznājos • Piecu planētu (Jupitera, Saturna, Marsa, Merkurija, Venēras) pazīšana Saules pulksteņa izgudrošana Zvaigžņu tabulu izveide nakts laika noteikšanai

Ūdens pulksteņa izgudrošana

Sīka specializācija slimību ārstēšanā Medicīniskās literatūras izveidošana Sarežģītu operāciju un zobu protezēšanas prasme Homeopātiskās dziedniecības iemaņas

>■ matemātikā

Pievērsta uzmanība ārstu ētikai Pieredze anatomijā Pieredze balzamēšanā

Prata riņķa līniju sadalīt 360 grādos Prata aprēķināt trijstūra laukumu un piramīdas, cilindra un puslodes tilpumu

Prata aprēķināt kuba virsmas laukumu

astronomijā

medicīnā

Ieveda savdabīgas skaitļu zīmes Prata izvilkt kvadrātsakni Pārvaldīja ģeometriskās progresijas likumības un daļskaitļu sistēmu

Skolās jo sevišķi lielu uzmanību pievērsa tam, lai audzēkņi pārrakstītu un no galvas iemācītos senus autoritatīvus tekstus. Tas jo sevišķi sekmēja ideoloģijas pamatprincipu nemainību gadsimtu gaitā, sekmēja mitoloģisko priekšstatu noturīgumu.

Tajā pat laikā jāuzsver, ka mitoloģiskajam pasaules redzējumam Senajā Ēģiptē raksturīga ari variantu daudzveidība. Tas atkarīgs no reģiona vai laika, kad šie mīti radušies. Tā Senajā Ēģiptē bija dažādi kosmogonisko un teogonisko

mītu cikli par atsevišķiem dieviem demlurglem un līdz ar to arī dažādiem radīšanas priekšstatiem. Viens no Izplatītākiem ir uzskats par pirmatnējo, sākotnējo okeānu - mūžīgo ūdens stihiju Nunu kā radīšanas procesa pirmsākumu, kas izveidojis dievus, pasauli un cilvēkus. Tomēr radīšanas procesi visai atšķirīgi izpaužas mītu lokālajos variantos. Piemēram, Tēbu variantā saules dievs Amons Ir visu dievu tēvs, kas pacēlis debesis un nostiprinājis zemi, un cilvēki iznākuši no viņa acīm, dievi - no viņa lūpām. Turpretī Esnas variantā demiurga lomā ir podnlecības dievs Hnums. Hēliopoles variantā galvenā loma piešķirta idejai - vārda Demiurga lomā te Ir Ra-Atums, kurš no sevis rada pirmo dievu pāri (Tefnutu un Šu). Šie dievi, savukārt, radījuši Gēbu (zemi) un Nutu (debesis). Zeme un Debesis radījuši nākamos svarīgākos dievus: Ozīrisu (auglības dievs un alzkapa valsts valdnieks), Izīdu (mīlas, auglības un ģimenes aizgādne), Setu (Iznīcība) un Neftīdu (sadarbojas ar Izīdu). Šī dievu enneāda (devītnieks) pārvaldīja Visumu un zemi. Taču līdzās viņiem nostājās vēl simtiem dažādu dievu. To saimē valdīja stingra pakāpju hierarhija - līdzīgi kā valsts organizācijā Ēģiptē. Seno ēģiptiešu mitoloģiskajai domāšanai raksturīga cilvēka un dzīvnieka tēla nenošķirtība. Šāda parādība vispār pazīstama senajās mitoloģijās. Taču nekur citur zoomorflsms* nav bijis tik spilgta izteikts kā Senajā Ēģiptē, kur, piemēram, melns vērsis Apiss bija dieva Ozīrisa svētais dzīvnieks un iemiesojums. 32 dievi un 33 dieves tika pielūgti lauvas izskatā. Saules dievs Ra (Re) - piekūna (vanaga) izskatā, pazemes un nāves dievs Anubiss - šakāļa izskatā utt.[46]

Bet senēģiptiešu domāšanas pamatu pamats visspilgtāk atklājas teogoniskajā mītā par dievu Ozīrisu. Šis mīts ir tik svarīgs, ka īsumā atgādināsim tā saturu:

Ozīriss kādreiz bijis Ēģiptes valdnieks un iemācījis ēģiptiešiem apstrādāt zemi, dārzus ,vīnogulājus. Viņu ļoti apskaudis ļaunais brālis Sets, kas iemiesojis ļaunumu, tumsu, tuksneša sausos vējus. Šis ļaunums pieņēmies, un Sets (tiek attēlots ēzeļa izskatā) nogalinājis Ozīrisu, ielicis viņa līķi šķirstā un iemetis Nīlā.

Ozīrisa sieva un māsa[47] Izīda - mīlas, auglības, skaistuma un ģimenes aizstāve - dieve meklējusi un arī atradusi šo šķirstu. Pazemes dievs un mirušo aizbildnis Anubiss sakārtojis mirušā ķermeni un mumificējis to, bet Hors - Ozīrisa un Izīdas dēls - saules gaismas dievs - atdzīvinājis tēvu. Ozīrisa atdzimšana izraisījusi visas dabas atmodu, taču Ozīriss atsacījies atgriezties virszemē. Viņš kļuvis mirušo valstības valdnieks un mirušo tiesas kolēģijā ieņēmis galvenā soģa vietu.

Tātad - caur Ozīrisa mītu senie ēģiptieši dziļāk ^uzzināja" un izprata ne tikai gadalaiku ritmu, bet atklāja mirušo augšāmcelšanās un nemirstības atziņas. Tāpēc Ozīrisu visbiežāk attēloja kā graudu. Arī grauds zemē iemests, it kā mirst, taču mirdams tas nenomirst!!! Tas lemts jaunai dīgšanai, jaunām vārpām un jaunai graudu ražai!

So procesu vada Saules spēks (Hors). Lūk, kāpēc šī mīta poētismā senie ēģiptieši smēla sev tik nozīmīgās aizkapa dzīves idejas.

Sākumā šāda augšāmcelšanās tika piedēvēta tikai faraoniem, bet vēlāk mita ideja aptvēra visu aizgājēju likteni. Priekšstati par aizkapa pasauli bija neparasti tēlaini. Nāve bija nevis totāls gals (kā Mezopotāmijā), bet tikai cilvēku sarežģītās būtibas dažu komponentu atmiršana un citu tālāka eksistence. Nāves bridī mira tikai cilvēka ķermenis, bet dvēsele Ba un cilvēka neredzamais dubultnieks, viņa dzīvības spēks Ka nonāca viņsaulē, ja vien spēja izturēt Mirušo valstības valdnieka Ozīrisa aizkapa tiesas pārbaudījumus. Mūžīgo svētlaimi varēja sasniegt vien tas, kura ķermenis pēc nāves tika balzamēts, bet mūmija novietota drošā, mierpilnā kapenē, sarkofāgā.

Tur, kur vairs nesniedzās Nīlas valgme, kur sākās akmeņainā tuksneša vienmuļība, - tur atradās mirušo valsts - Nekropole (Nīlas kreisajā krastā).

Sākotnēji ēģiptieši savus mirušos aizgādāja uz tuksneša vidi un tur apglabāja vienkārši smiltis. Pamazām, mitoloģisko priekšstatu rosināti, viņi sāka izbūvēt drošākas apakšzemes kameras, kur novietoja sarkofāgu ar mūmiju. Virs šīm kamerām pamazām sāka veidot arvien iespaidīgākus virszemes akmens krāvumus. Tādejādi radās celtnes ar biezām, ieslīpām sienām un plakanu jumtu, kas atgādina masīvu solu. Šādu senatnīgu apbedījuma formu sauc par mastabu (tulkojumā - sols). Laika gaitā mastabas pārveidojās - sarkofāgs ar iebalzamēto mūmiju tika novietots apakšzemes kamera, ko ar virszemes telpu savienoja eja. Mastabas paplašinājās: izveidojās vairākas iekštelpas dāvanu - ziedojumu novietošanai, arī t.s. "viltus ejas" (iespējamo laupītāju maldināšanai), kā ari austrumu pusē pagalma piebūve reliģiskām ceremonijām.

Taču valdniekam - faraonam mastabas vajadzēja celt īpaši diženas. Tā radās Senajai Ēģiptei raksturīgā piramīdu arhitektūra. Piramīdas ideja izauga no mastabas idejas. To pierada, piemēram, t.s. kāpņu piramīda, kas celta faraonam Džoseram ap 2646. g. p.m.ē. Kāpņu piramīdas arhitekts Imhoteps centās šo kapeni veidot augstāku nekā parasto mastabu. Tādēļ viņš "novietoja" vienu virs otras it kā sešas mastabas. Tā radās pasaulē pirmā lielākā akmens celtne (60 m augstumā).

Pēc dažām starpformām (t.s. izliektā piramīda) tika izveidota klasiskā piramīdu forma. Šobrīd zināmas vairāk nekā 50 piramīdu atliekas, no kurām desmit ir samērā labi saglabājušās. Tās tika celtas no rūpīgi apstrādātiem un savstarpēji precīzā kārtojumā apvienotiem akmens blokiem, iekšpusē veidojot šauru eju sistēmu. Tā savienoja apbedījuma kameru ar ziedojumiem paredzētām telpām, veidoja dažādus atzarus vēdināšanai, arī iespējamo laupītāju maldināšanai.

Gīzē, netālu no mūsdienu Kairas, tuksneša plakankalnē stāv trīs pašas grandiozākās piramīdas - faraona Heopsa, Hefrena un Mikerīna apbedījumi. Heopsa piramīda ir pati lielākā. Tās augstums bijis 146,6 m (šobrīd - 139 m). Vienas pamata malas garums - 230 m. Piramīdu veido vairāk nekā 2 miljoni akmens bloku, no kuriem katrs sver 0,5-2 tonnas.

Simboliski piramīda ir mitoloģiskā pasaules kalna modelis, kur pamatne simbolizē zemi, katra mala - četras debesspuses, bet vertikāle - tieksmi augšup, pretī debesīm, pretī mūžībai…

Gīzes piramīdu ansamblis tika Izveidots Senajā valstī 3. g.t. p.m.ē. - laikā, kad faraonu vara bija visspēcīgākā. Ap piramīdām veidojās daudz plašāks celtņu komplekss ar pagalmiem, tempļiem un t.s. pavadoņpiramīdām un mastabām, kurās apbedīja faraona piederīgos.

Garš, taisns ceļš veda uz piramīdām no austrumiem, no auglīgās ielejas • no dzīvības puses, uz nepielūdzamo smilšu un kapeņu valstību. Šo robežu starp dzīvības un nāves stihijām "sargāja" milzīga sfinksa - fantastiska pus lauvas, pus cilvēka figūra ar lauvas ķermeni un cilvēka galvu. Tādējādi sfinksas tēlā bija iecerēts apvienot cilvēka gudrības un lauvas spēka vērtības. Šī sfinksa ir visu daudzo turpmāko Senās Ēģiptes skulpturālo sfinksu "vecmāmiņa". Tā darināta ne tikai ar mākslinieka rokām, bet arī ar paša akmeņainā tuksneša palīdžibu - tās radīšanai tika apstrādāta dabiska klints, kas šajā vietā jau bija stāvējusi mūžīgi un kuras aprises atgādināja gulošu zvēru. Māksliniekam šajā senajā sfinksā izdevies ietvert dīvainu fllosofiska miera un mūžības izjūtu, viņa ir tā, kas zina liktenīgo mūžības ceļu. Ar stingu, hipnotisku, noslēpumainu un brīdinošu skatu viņa veras pretī katram, kas tuvojas nāves zonai…

Tika uzskatīts, ka nepieciešams, lai noslēpumainais dzīvības spēks Ka vienmēr spētu atrast savu zemes dubultnieku, kas tagad iegājis nāves zonā. Šim Ka vajadzēja kontaktēties ar aizgājēja ķermeni, atpazīt to. Tāpēc bez pašas mūmijas kapeņu dziļumos novietoja arī mirušā statuju (bieži ne vienu vien), lai Ka viņu redzētu. Pie tam šai statujai vajadzēja būt portretiski līdzīgai, jo kā gan citādi Ka atšķirs savu piederīgo.

No šādiem mitoloģiskiem priekšstatiem izauga senās Ēģiptes savdabīgā portrettēlniecība.

Skulpturālie portreti (parasti akmens) senēģiptiešu mākslā ar lielu spēku atklāj modeļa individuālos vaibstus, bet tajā pat laikā šie tēli psiholoģiski nav atšifrējami. Pārejošas emocijas, pasaulīgi, laicīgi šīs zemes pārdzīvojumi ēģiptiešus neinteresēja. Tika taču attēlots cilvēks, kas atbrīvojies no visa ikdienišķā un iegājis mūžībā. Tādēļ it īpaši Senās valsts skulpturālie portreti bija mierīgi, bezkaislīgi, sastinguši, mūžības skarti. Formā tie ir lapidāri, vispārināti, izceļ akmens masu apvienotību.

Bet! Par maz bija saglabāt mirušā ķermeni. Vajadzēja nodrošināt aizgājēju ar visu viņa bagātību: ar ģimeni, vergiem, lopiem, sadzīves priekšmetiem. Daudzās Seno Tuvo Austrumu tautās, kurām bija līdzīgi ticējumi, rīkojās nežēlīgi - tika upurēti cilvēki. Ēģiptiešu reliģija bija humāna. Tā neprasīja cilvēku upurus. Tā prasīja tikai mākslu (kā ziedojumu, kā līdzdotu bagātību). Tādēļ mākslinieki "apgādāja" aizgājējus ar visu aizkapa dzīvē nepieciešamo labklājību. Liels daudzums mazu statuetīšu t.s. ušebti - kalpu, vergu, mājlopu u.tml. skulptūriņas tiek atrastas kapenēs. Uz kapeņu sienām mākslinieki glezniecības vai reljefa tehnikā darināja veselas joslas, kurās tika attēlotas ainas ar dzīves notikumu tēlojumiem: darba, medību, zvejas, kara, dziru, ģimenes dzīves utt. apceres. Tika uzskatīts un svēti ticēts, ka ar īpašu maģisku formulu palīdzību visi šie kapenēs līdzdotie mākslas darbi atdzīvosies.

Ē)

Šos mākslas darbus neviens neredzēja, neviens par tiem nevarēja priecāties.

Tātad mākslai Senajā Ēģiptē tika piešķirta neparasta nozīme: mākslai vajadzēja dāvāt nemirstību, mākslai vajadzēja kļūt par dzīves turpinātāju, mākslai vajadzēja nodrošināt ar visu mūžībā nepieciešamo!

Tāpēc māksla nebija paredzēta apskatam, tā pati savā būtībā nesa jaunas dzīves ideju. Tāpēc nevienai zemei pasaulē māksla nav tik dziļi saistīta ar tidbu dzīvei aizkapa pasaulē kā Senajā Ēģiptē. Tāpēc mākslinieka darbs šeit skaitījās svēts. Mākslinieki bija augsti stāvošas personas, līdzīgas priesteriem un rakstvežiem. Tajā pat laikā mākslinieka radošās individualitātes izpausme bija apslāpēta - māksliniekus uzskatīja par svēto kanonu glabātājiem, pratējiem, īstenotājiem.

Sakarā ar to, ka māksla skaitījās mūžīgās dzīves paudēja, senēģiptiešu māksliniekiem bija jāpakļauj sava jaunrade stingri kanonizētām formulām, noteikumiem. (Šos darbus analizēsim semināra nodarbībā, aplūkojot attēlus.)

Mākslas tēls senajam ēģiptietim - tā vispirms ir zīme. Taču nevis parasta zīme, kas kaut ko nosacīti pavēsta, bet svēta, saistīta ar dzīvības būtības dziļākajiem jautājumiem. Radīt vizuālu tēlu nozīmēja attēloto būtni vai priekšmetu nolemt mūžībai.

Literatūra Senās valsts posmā iet cieši roku rokā ar vizuālās mākslas tēlaino un formālo specifiku. Tikpat svinīgi kā akmens tēlos vai kapeņu reljefu cēlajos veidolos ari "Piramīdu tekstos" izceļas vārdu hipnotiskais spēks, veidojas ritmiski atkārtojumu, vārdkopu uzsvari, kas it īpaši akcentē mūžības, augšāmcelšanās pārliecību. Ļoti raksturīgas ir ts. "Rita himnas", "Rīta dziesmas", kas sastāvēja no svinīga sveiciena "Pamosties mierā!". Spilgts piemērs tam ir "Dziesma diadēmai":

"Pamosties mierā! Lielā ķēniņien, pamosties mierā; tava atmoda ir mierīga.

Pamosties mierā! Čūska uz ķēniņa galvas, pamosties mierā; tava atmoda ir mieriga.

Pamosties mierā! Augšēģiptes čūska, mierā; tava atmoda ir mierīga. Pamosties mierā! Lejasēģiptes čūska, mierā; tava atmoda ir mierīga. Pamosties mierā! Tu, kaklu pacēlusī; tava atmoda ir mierīga.[49]senās Ēģiptes kultūras otrreizējais uzplaukums notika Vidus valsts posmā. Šajā posmā, atbilstoši posma nosaukumam, pieauga vidējo slāņu ietekme valstī.

Tiaba faraona dievišķajai esamībai arvien biežāk tika apšaubīta. Tieši tādēļ valdnieki ar kāpinātu modrību tvēra valsts stūri.

Ne velti faraons Amenemhets I pamācījis savu dēlu Sesostrisu I ar šādiem vārdiem:

"Sargies padoto, netuvojies tiem, bet nepaliec viens. Neuzticies brālim, nepazīsti draugus. Lai tev nebūtu uzticības personu, jo tam nav jēgas."[50]

Nedrošajos apstākļos faraoniem bija nepieciešams nepārtraukti atgādināt par savām dižajām saiknēm ar dieviem. Valdniekiem tagad bija vajadzīgi ne tikai kapenēm domāti mākslas tēli, bet ari virszemē aplūkojami iespaidīgi, faraonu varu cildinoši monumenti (statujas, tempļi, obeliski u.c.).

KS tādus īstenot? - Pirmkārt, palielinot Izmērus. Tā radās milzīgās, masīvās faraonu statujas, t.s. kolosi. īpaši Iespaidīgi - Memnona kolosi Tēbās. Visbiežāk šādus tēlus novietoja pie Ieejas tempļos vai pašos tempļos. Tie fascinēja ar milzīgiem torņvelda torsiem, stabveida kājām, valdonīgu sejas Izteiksmi un faraona varas atribūtikas akcentiem. (Sīkāka analīze un attēlu apskate - semināra uzdevums.)

Tātad tempļi. Jau Vidus valstī sākās plaša tempļu celtniecība, bet Jaunās valsts posmā tā kļuva par galveno kultūras izpausmi. Tempļu kompleksu celtniecība īpaši izvērsās Tēbās, jo jaunie faraoni nāca no šis pilsētas un kopā ar i jaunajiem valdniekiem goda vietā nostājās viņu labvēlis - Tēbu Saules dievs Amons (arī Amons - Ra).

Tāpēc Jaunās valsts posmā visiespaidīgākie ir Amona tempļi Kārnākā un Luksorā (vietu nosaukumi Tēbu pilsētas tuvumā). Tempļu galvenais saturs bija kalpot reliģiskām ceremonijām, stiprināt ar aizkapa kultu un dievu pasauli saistītos priekšstatus: pirmkārt, slavināt Amona miesīgo dēlu, visu zemju pavēlnieku - faraonu, otrkārt, īstenot reliģisku rituālu, kas bija saistīts ar ts. Svētās laivas (laika simbola) pārnešanu. Šajā procesijā iesaistījās lieli priesteru kolektīvi. Viņi nesa svēto laivu, skandēdami reliģiskas himnas, simboliski atgādinādami "mūžīgo kustību", kas seno ēģiptiešu mītos izpaužas kā Amona-Ra kuģošana pasaules laivā pa debesīm, bet naktī - pa pazemi. Viena no svarīgākajām tempļu funkcijām bija šīs svētās laivas glabāšana.

Vairākus gadsimtus tika celti un papildināti Amona-Ra tempļi Kārnākā un Luksorā. Ja piramīda ar savu kompakto formu atgādināja pasaules kalnu, tad tempļu kompleksi drīzāk asociējās ar milzīgu mūža mežu, kurā varēja apmaldīties.

No Luksoras tempļa uz Kārnāku veda gara, apmēram 2 km izstiepta, sfinksu aleja. Pie ieejas templī vārtu atvērumu veidoja sprauga starp diviem vareniem pitoniem. Abās pusēs piloniem tika novietoti kolosi, pretī pitoniem pacēlās obeliski. Izejot cauri pitonu vārtiem, vispirms pavērās plašs pagalms, kuru no visām pusēm ietvēra kolonāde. Tāpēc šo pagalmu dēvē par kolonnu pagalmu. Izejot cauri šim pagalmam, pretī pacēlās nākamie pitoni ar vārtiem. Aiz vārtiem atklājās kolonnu zāle - īsts kolonnu biezoknis, īsts mūža mežs! Tempļu kolonnu zāles, t.s. hipostilu' zāles, veidoja papinjsvekffgās, lotosvekUgās un palmveidīgās kolonnas.

Vienā pašā Kārnākās hipostilu zālē bija 144 šādas kolonnas. Kolonnu izmēri ir neparasti iespaidīgi: augstums - apm. 21 m, apkārtmērs apm. 10 m. Apakšējās daļas kolonnām tika rotātas ar reljefu zīmējumiem un hieroglifu rakstiem. Grīda hipostilu zālē bija dažādos līmeņos, pārsegumu veidoja varenas akmens sijas un plāksnes. Hipostiliu zālē izveidojās ari daudz monumentālu statuju. Izejot cauri hipostilu zālēm (tādas bija vairākas), beidzot aiz kārtējiem pitonu vārtiem sekoja vissvētākā tempļa daļa - telpa, kurā goda vietā tika glabāta svētā laiva, Amona zelta statuja un citas nozīmīgākās tempļa relikvijas. (Tempļu apskate attēlos - semināra uzdevums.)

Turpinājās arī kapeņu celtniecība. Taču jau Vidus valsts posmā pārstāja būvēt piramīdas. Valdnieku kapenes sāka izcirst klintis vai pazemē. Tā izveidojās milzīgi faraonu un viņu tuvinieku kapeņu lauki, sevišķi raksturīga- t.s. Valdnieku ieleja. Tā atrodas Nīlas kreisajā krastā pie Tēbām.

Skeptiskums, šaubas, nedrošība, kas parādījās jau Vidus valsts cilvēku domāšanā, vēl vairāk izpaudās un sazarojās Jaunajā valstī. Viena no Jaunās valsts dzīves izjūtas spilgtākajām iezīmēm ir hedonisma* pieaugums. "Pavadi līksmi dienu un nepaliec viņas noguris", lasām Jaunās valsts tekstos.1 "Esi līksms un aizmirsti savu sirds nemieru. Liec mirres uz galvas, tērpies smalkā audeklā un iesvaidies ar brīnišķām, dieva dotām smaržām."2

Līdzi šādām rakstos paustām atziņām Ēģiptes augstāko aprindu dzīves veids kjuva vairāk kā jebkad grezns, pasaulīgs, lidzi tam Jaunās valsts kultūrā vairāk nekā jebkad agrāk ienāca dzīvā cilvēka dvēsele.

Tas skāra pat reliģiju. Redzot, ka faraonu varu arvien biežāk apdraud bagātie priesteri un dižciltīgie, faraons Amenhoteps IV ap 1300. g. p.m.ē. centās mazināt šo slāņu nozīmi valsts pārvaldē. Viņš mēģināja nomainīt līdz šim esošo Amona kultu (saistīts ar daudzdievību) ar viena vienīgā visaugstākā dieva - Saules diska personifikācijas - Atona atzīšanu. Pats faraons mainīja savu vārdu no Amenhotepa (tulkojumā - "Amons apmierināts") uz Ehnatonu (tulkojumā - "Atonam tīkams"). Jauno galvaspilsētu nosauca par Ahetatonu (tulk. - "Atona velve") un sevi pasludināja par Atona virspriesteri. Tādejādi pirmo reizi tika izvirzīta ideja par viendievību.

Taču tūkstošgadīgie mitoloģiskie priekšstati Jaunās valsts cilvēku domāšanā vēl bija pārāk noturīgi. Ēģiptiešu priesteri vērsās pret Ehnatona reformām. Viņiem bija daudz sekotāju. Tādēļ pēc Ehnatona nāves (ap 1360. g p.m.ē.), kad par valdnieku kļuva viņa 9 gadus vecais ārlaulības dēls Tutanhatons, priesteri atjaunoja agrāko reliģisko kārtību un Tutanhatoņs bija spiests pieņemt vārdu Tutanhamoņs.

Ehnatona reliģijas reformā vērojams viskrasākais mēģinājums norobežoties no iesīkstējušām iepriekšējo posmu dogmām. Tā ir radoša pieeja, kas ietver Jaunās valsts iezīmi. Ehnatona radoši emocionālā izjūta atklājās arī viņa valdīšanas posma mākslā. Tajā daudz lielāka uzmanība veltīta faraona kā dzīva cilvēka jūtu izpausmei, kas it īpaši saviļņojoši parādās cilnī no Atona tempļa Ahetatonā. Pirmo reizi Ēģiptes mākslā valdnieks ir tēlots kā cilvēks kopā ar savu ģimeni, kopā ar dabu. Noskaņā izcelta dziļi humāna, salīdzinot ar visu līdzšinējo Ēģiptes mākslu, neparasti dabiska, ari liriska uztvere. To kāpina ciļņa figūru jūtīgais plastiskums un "dziedošās" līnijas.

Līdzīgas kvalitātes, kas tver dziļu emocionālu pārdzīvojumu, atklājas ari cilnī "Raudātājas".

Taču visspilgtāk Jaunās valsts mākslas dvēsele apliecina sevi Ehnatona sievas - valdnieces Nefertites (ari Nofretete) skulpturālajā portretā, kuru kaļķakmenī darinājis tēlnieks Tutmess. Šo darbu ar pilnām tiesībām ierindo sieviešu skulpturālo tēlu izcilākajā klāstā. Autoram izdevies pasvītrot ne tikai valdnieces individuālo skaistumu, bet arī šīs sievietes inteliģenci, sievišķību, apgarotību.

Šāds atraisīts, emocionāli jūtīgs mākslas stils saglabājās arī Ehnatona pēcnācēja Tutanhamona laikā.

Pat kapeņu sienu gleznās un reljefos (arī pilīs) Jaunajā valstī notiek izmaiņas: tagad bagātīgi ienāk dzīru, svētku motīvi - dejotājas, artistes,

1   Izraksts no gr3m.: Egle R. un Upīts A. Pasaules rakstniecības vēsture. R., 1930, 103.lpp.

2    Izraksts no grām.: Egle R. un Upīts A. Pasaules rakstniecības vēsture. R., 1930,103.lpp.

augstdzlmušu dāmu kosmētikas, ģērbšanās procedūru, miias ainu tēlojums - hedonisma izpausme.

Kaut arī iepriekšpieņemtais kompozīciju risinājuma princips kapeņu sienu glezniecībā saglabājās (figūru kārtojums stingrās horizontālās joslās, ritmos), tomēr arvien biežāk parādījās arī neierastāku, brīvāku pozu, žestu, pagriezienu meklējumi - figūras tēlotas, piemēram, % pagriezienos, pat no muguras, viena figūra daļēji aizsedz otru u.tml.

Jaunās valsts vispārējam noskaņojumam atbilst meklējumi ari literatūrā - īpaši uzplauka mīlas lirika, stāstu literatūra, kā ari ar fantāziju un greznas dzīves izjūtu piesātinātas pasakas.

Vismazāk mēs zinām par Senās Ēģiptes mūziku. Tomēr, pamatojoties uz tekstiem un muzicēšanas procesu attēlojumiem, kā ari mūzikas instrumentu atradumiem, var spriest, ka Senajā Ēģiptē ir skanējusi ari mūzika. Tā tika izpildīta tempļos, faraonu un augstmaņu galmos, masu svinībās un rituālos.

No šīm liecībām var ari spriest, ka ir pastāvējis plašs mūziķu kontingents - dziedātāji, dažādu instrumentu spēlētāji, dejotāji.

No mūzikas instrumentiem senākie ir flauta un arfa. Vidus valstī instrumentu klāsts bagātinājās - nāca klāt lira, oboja, dažādu tipu bungas un sistrs (žvadzošs mūzikas instruments). Šajā periodā no primitīvām mistērijām par godu Amonam, Ozīrisam un Izīdai attīstījās drāmas elementi.

Jaunās valsts posmā mūzikā no vienas puses veidojās sevišķa izsmalcinātība, no otras - attīstījās kara mūzika.

Kopsavilkums

Sākot ar 4. g.t. p.m.ē., runājam par bronzas laikmeta sākumiem pasaules kultūrā. Šī gadu tūkstoša nogalē veidojas Senās Ēģiptes kultūras pieteikumi, kas laikā līdz L g.t p.m.ē. izvēršas kuplā un savdabīgā izpausmē. Šīs kultūras raksturā noturīgas ir visai senēģiptiešu mentalitātei būtiskas īpašības: noteiktība, stabilitāte, regularitāte, nemainīgums. Šīs pamata iezīmes ietekmē gan reliģiju un ar to saistito mirušo kultu, gan rakstības un zinātnes attīstību, gan ari dažādus mākslu veidus: arhitektūru un tēlniecību, literatūru un mūziku. Atkarībā no dažādu vērtību dominantes vai apsīkuma Senās Ēģiptes kultūra tiek aplūkota Senās valsts, Vidus valsts un Jaunās valsts ietvaros.

Skaidrojošā vārdnīca

tautu grupa, dzīvojusi Z-Āfrikā, pieder semītu-hamītu valodu saimei.

tautu grupa, dzīvojusi Z-Āfrikā, pieder semītu-hamītu valodu saimei.

tautu grupa, dzīvojusi Z-Sahārā, 5. g.t. p.m.ē. izceļojusi uz Arābijas pussalu, ari uz Mezopotāmiju un Vidusjūras austrumu piekrasti; pieder semītu-hamītu valodu saimei.

(tulk. - "lielā māja") - ēģiptiešu seno valdnieku apzīmējums.

(gr. despotela - neierobežota vara) - patvaldības forma, neierobežota monarhija; valsts, kurā nodibināta tāda vara.

(gr. dynosteia - vara, valdība) - vienas dzimtas monarhi, kas nomaina cits citu troņa mantošanas kārtībā.

(ari Pta) - senēģiptiešu mitoloģijā un reliģijā viena no vissenākajām dievībām, kura kults 3. g.t p.m.ē. izplatījās visā Senajā Ēģiptē. Senās valsts laikā sacerētajā "Memfisas teoloģiskajā traktātā" teikts: w Viņš (Ptahs) domā un pavēl visām lietām." Sīkāk skat.: "Mitoloģijas enciklopēdija" 2 sējumos. R., 1993, l.sēj. 118.lpp.

pilsētvalstiņa Senajā Ēģiptē.

leģendāra valsts, kas pēc senu leģendu un teiku nostāstiem kādreiz pastāvējusi realitātē, bet kādas dabas katastrofas rezultātā nogrimusi Atlantijas okeānā.

(gr. ethnos - tauta + lingua - valoda) tautas un valodas savstarpējās sakarības.

Berberi - Kušīti - Protosemltl -

Faraons • Despotija -

Dinastija -

Ptahs -

Noms- Atlantīda •

Etnolingvistika - Hieroglifi •

Piktogrāfiskais raksts •

Ideografiskais raksts -

(gr. - svētie gravējumi) - senās Ēģiptes rakstu zīmes, kas sāktas lietot 4. g.t. beigās p.m.ē. Hieroglifu raksts attīstījies no pirmatnēja piktogrāfiskā (bilžu) raksta.

(lat. pictus-gleznots + gr. graphein-rakstīt) - raksts, kurā informāciju fiksē un nodod attiecīgo objektu stilizēti attēli. Tas neapzīmē valodas skaņas. To var *tasit" jebkura valoda. Ir vecākais rakstības veids.

(ideja + grācija) - raksta veids, kurā zīmes (kteogrammas) apzīmē jēdzienus un tiem atbilstošus vārdus. Ir sarežģīts lielā zīmju skaita dēļ.

ģ Senās Ēģiptes kultūra BbnogrāKskals raksts

Zoomorts- Hipostils-

Hadonlsms- Liturģisks ■

skaņu raksts - raksta veids, kura zīmes apzīmē valodas skaņas vai fonēmas.

dzīvniekam līdzīgs.

(hypostylos - kolonnu balstīts) - plaša, segta tempļa vai pils telpa, kuras griestus balsta daudzas cieši novietotas kolonnas.

(gr. hidone - bauda) - ētiska mācība, kuras filosofiskās skolas pārstāvji attīstīja uzskatus, ka dzīves mērķis un augstākais labums ir bauda.

(gr.) dievam kalpojošs.

Obligātā literatūra

Mitoloģijas enciklopēdija. R., 2 sējumos, 1. sēj., 1993, 116-129.lpp.

Ieteicamā literatūra

ļ. Zeile P. Senās Ēģiptes kultūra. R., 1989

2.      Veinbergs 3. Senā jaunā Ēģipte. R., 1981

3.      Veinbergs 3. Piramīdu un zikurātu ēnā. R., 1988

4.      Kačalova T. Apcerējumi par aizrobežu mākslu. R., 1962

5.      Kačalova T. Mākslas vēstures pamati. R., 1995 9.-18. Ipp.

6.      Brunkers K. Zelta faraons. R., 1969

7.      Morleja Ž., Bergins M., Džeims Dž. Ēģiptes piramīdas. R., "Vaga", 1998

8.      Raudive K. Pārpersonīgais un personīgais. R., 1992, 31.-36. Ipp.

9.      Vasiļjevs A. Ēģipte un ēģipieši. R., 1990

10.   Zubovs A. Senās Ēģiptes soterioloģija. R., LU "Ceļš", 160.-168. Ipp.

11.    Egyptian art. London, 1962

12.    MaTbe M. Mucļabi flpeBHero Eruma. 1940

13.   Cka3kM m noBecrn flpeBHero Emma. Jl., 1976

14.   TypaeB B. Mcropnn flpeBHero BocroKa.

15.    riomepamlieba M. 3cretmmeckne ochobm ncKyccrBa flpeBHero Emma. M., 1985

16.   /lunMHCKaa 51., MopMMHaK M., Mmļjo/iorna flpeBHero ErMrrra. M., 1983

17.    Mcropnji ncKyccTB 3apy6e>KHbix crpaH. M., 1961

18.    Mūrnieks A. Ieskats kultūras un reliģiju vēsturē. l.sēj., R., 1998, 97.- 150. Ipp.

19.   Cielava S. Vispārīgā mākslas vēsture, l.sēj., R., 1998,15.-48. Ipp.

20.    Filips Lī Ralfs u.c. Pasaules civilizācijas, l.sēj., R., 1998, 63.-85. Ipp.

21.    Lapiņa M. Bartoševska V., Zitāne L. Seno un viduslaiku kultūras vēsture vidusskolām. l.sēj., R., 1998, 39.-54. Ipp.

6. nodaļa

6 nodaļā

Semīti. Feniķiešu kultūra. Senebreju kultūra

Teorija

Kad esam noskaidrojuši ļoti svarīgos Divupes un Nīlupes reģionu kultūru strāvojumus, var rasties jautājums, vai šo zemju kaimiņos nav bijis nekāda kultūras vēriena. Katrā ziņā nozīmīgas un savstarpēji atšķirīgas kultūras tika izvsidojušas dažādas seno semītu tautas.

Tādēļ - kas ir semīti?[51]

Semīti ir Priekšāzijas senās tautas. Nosaukums "semīti" cēlies no Bībeles, kur vairākas senās tautas apzīmētas kā "Sēma bērni" (Sēms - mītiskā Noasa dēls). Tiek uzskatīts, ka protosemīti izsenis dzīvojuši ziemeļu Sahārā un 5. g.t. p.m.ē. izceļojuši uz Arābijas pussalu. 4. g.t. beigās un 3. g.t. sākumā p.m.ē. semīti pēc valodas īpatnībām sadalījušies austrumu un rietumu grupās.

Austrumsemīti apmetušies uz dzīvi Mezopotāmijas vidus daļā, kur nonākuši saskarsmē ar šumeriem, akadiešiem. Vēlāk viņi dzīvojuši Asīrijā, arī Babilonijā. Integrējoties* šeit, viņi ir bagātinājuši Mezopotāmijas jau tā raibo etnolingvistisko sastāvu.

Rietumsemīti, kā to rāda jau pats nosaukums, pamazām atrada dzīves vietas rietumos - ap Jordānas upi, Nāves jūru, nonāca līdz pat Vidusjūras piekrastei, t.s. Kanaānai (arī Hanaānai) - plašai teritorijai, kurā līdz 13. gs. p.m.ē. ietilpa Palestīna, Sīrija, Feniķija.[52] katram no rietumsemītu etnosiem - kanaāniešiem (un šīs cilts atzarojumam - feniķiešiem), aramiešiem*, amoriešiem*, senebrejiem, moabiešiem* u.c. - bija savs atšķirīgs vēsturisks liktenis.

Viens no spožākajiem apliecinājumiem pasaules kultūrā saistās ar feniķiešiem. Senā Feniķija atradās Vidusjūras piekrastē, aptuveni tagadējās Libānas teritorijā, samērā šaurā joslā starp jūru un Libānas kalniem. Feniķija

sf

atradās vissenāko karavānu un jūras tirdzniecības ceļu krustojumā. Seno Tuvo Austrumu cilvēkiem jūra parasti bijusi vienaldzīga, bet feniķieši atzina jūru par varenu un nozīmīgu spēku, kas atspoguļojas arī viņu mitoloģijā.[53] daudzi feniķieši kļuva par jūrniekiem, lieliskiem amatniekiem, kuģu būvētājiem, zvejniekiem un tirgotājiem. Feniķijas jūrasbraucēji un tirgoņi uzturēja sakarus ne tikai ar Vidusjūras zemēm, bet devās arī uz tālākām teritorijām. Viņu kuģi, iziedami Atlantijas okeānā, sasniedza Āfrikas rietumu krastus, bet, dodoties uz ziemeļiem, nokļuva Britu salās. Tādējādi feniķiešu kultūru ietekmēja saskare ar dažādu tautu, zemju un vides iespaidiem. Daudz ko pārņemdami no citām tautām, feniķieši daudz deva pretī citiem. Viņi veda ne tikai preces, bet arī idejas! Tādēļ feniķiešus nereti sauca par "civilizācijas nesējiem". Visnozīmīgākā "dāvana" pasaules kultūrai saistās ar raksb"bu - feniķieši kopš 13. gs. p.m.ē. lietoja raksHbu, kuras pamatā bija 22 burtu zīmes (tikai līdzskaņu apzīmēšanai). Pirmo reizi rakstības vēsturē šīs zīmes bija sakārtotas īpašā secībā (alfabētā). Tieši no feniķiešu raksta attīstījušies gandrīz visas pasaules (izņemot dažas Āzijas zemes) fonogrāfiskie raksti. Arī pats vārds "alfabēts" radies no feniķiešu pirmo divu burtu zīmēm "Ālef" un "Bēt". Feniķiešiem bija pazīstami kā Mezopotāmijas ķīļraksti, tā ēģiptiešu rakstības veids, kuru apguve prasīja daudzu gadu mācības un speciāli sagatavotus rakstvežus. Feniķiešiem, kā jau tirgotāju tautai, lasīt un rakstīt prasme bija nepieciešama ik uz soļa, pie tam steidzīgi, ātri fiksējamiem darījumiem. Tādēļ rakstībai vajadzēja būt pēc iespējas nesarežģītai, mobilai*. To viņi arī sasniedza.

Ap 800. g. p.m.ē feniķiešu rakstības sistēmu pārņēma senie grieķi. Viņi pievienoja feniķiešu rakstu zīmēm patskaņus un radīja pamatu alfabētam, kuru lietojam arī mēs vēl šodien (arī Latvijā). Uz dienvidiem no Feniķijas atradās Palestīna, (šodien tur atrodas Izraēla). No Feniķijas Palestīnu atdalīja Karmela kalnājs. Gar jūras piekrasti pletās auglīga zemiene, kura pakāpeniski pārgāja augstienē. Tai cauri plūda Jordānas upe, ietecēdama sālsezerā - t.s. Nāves jūrā. Tālāk uz austrumiem sākās stepes, kas pārgāja tuksnesī. Šim apvidum raksturīgs dabas kontrastainums, jo sevišķi uzkrītošs tāpēc, ka tas vērojams nelielā teritorijā. Tur līdzās ir sniegotas kalnu virsotnes un zaļumos slīgstošas ielejas, tropiski biezokņi un kailas klintis, krāšņas augu pasaules pārpilnība mijas ar nabadzību tuksnešos vai Nāves jūras ieplakā. Varbūt arī tāpēc šejienes kultūrā jo spilgti izpaužas atšķirīgu indivīdu savdabīgais, nereti ļoti spilgtais likteņstāsts, šo indivīdu patiesības meklējumi un atradumi.

Kopš 4. g.t. p.m.ē. Palestīnu apdzīvoja semītu - kanaāniešu ciltis. Ap 2. g.t. p.m.ē. sākumu Palestīnā sāka ienākt ari izraēliešu klejotāju lopkopju ciltis, kas bija semītu tautu grupas piederīgie. Viņu pirmdzimtene bija Mezopotāmija, no kurienes, kā redzējām, nākušas arī kanaāniešu ciltis. Meklējot saviem ganāmpulkiem labākas ganību vietas, izraēlieši nokļuva Palestīnā, kur pirmsākumā mierīgi sadzīvoja ar radniecīgajiem kanaāniešlem. Tie izraēliešus nosaukuši par ebrejiem, kas nozīmējot "ienācēji".[54]

Šajā rietumsemītu grupā it īpaši nošķirama tieši šī izraēliešu jeb senebreju kultūra, jo tajā spilgti izpaužas tādas nozīmīgas īpašības, kas vairāk nekā būtiski ietekmējušas pasaules kultūru vispār.

Pasaules kultūras vēsturē jo cieši saaudusies senebreju leģendārā un vēsturiski faktoloģlskā hronika. Tādēļ arī šādā aspektā aplūkosim viņu pagātnes mantojumu.

Senebreju leģendārā vēsture sākas ar viņu ciltstēvu Abraāmu (ari Ābrahams, Ābrams) apm. 2. g.t. p.m.ē. Viņš ir bijis tas, kas mazo senebreju jeb izraēliešu tautiņu no Tigras un Elfratas apvidiem ap 1750. g. p.m.ē. (Hammurapi valdīšanas laikā - Senbabitonijas valsts posmā) atvedis uz Kanaānu.1 No ciltstēva Abraāma mazdēla Jēkaba (saukta Izraēiis - senebr. "jisraēl" nozīmē: karot, apkarot, starot, dziedāt) 12 dēliem izcēlušās visas 12 izraēliešu ciltis.2

Jēkaba dēls Jāzeps (Josēf) nonācis Ēģiptē, ticis visaugstākos valsts amatos celts, un pamazām panācis Ēģiptes faraonu atļauju Lejasēģiptes Gošenes zemē (ari Gozenē) apmesties izraēliešu tautas daļai.

Aptuveni 300-350 gadus4 (Bībelē minēti 430 gadi) ebreji nodzīvojuši Lejasēģiptē (no 1650. līdz 1290 g. p.m.ē.) un tur savairojušies par lielu ēģiptiešiem bīstamu spēku. Tāpēc Ēģiptes faraons Ramzess I, (ari Ramzess II u.c.) sācis ebrejus dažādi apspiest, izkalpinot vissmagākajos darbos.

Tad ir parādījies senebreju tautas leģendārais varonis Mozus (Moše), kurš ir panācis Ēģiptes 19. dinastijas faraona Ramzesa II (1308.-1290. g. p.m.ē.) atļauju ebrejiem atstāt šo teritoriju. Iziešana no Ēģiptes (Exodus) notikusi Mozus vadībā, un viņa vadībā arī risinājies 40 gadus ilgais un grūtais ceļš pa Sīnaja tuksnesi uz apsolīto zemi Kanaānu jeb Palestīnu, lai atkarotu to.

Mozus izraudzīšana par tautas vadītāju šajā grūtību pilnajā ceļā aprakstīta Bībelē, Mozus grāmatā. Tas noticis, Dievam parādoties "uguns liesmā, kas izšāvusies no ērkšķu krūma", un, uzrunājot Mozu, Dievs pavēlējis: "Es tevi sūtīšu pie faraona un izved manu tautu, Izraēla bērnus, no Ēģiptes!"5

Trīs miljonus lielā senebreju tauta svešajā Ēģiptē sākusi tikumos un reliģijā pagrimt, panīkt, tā dumpojusies, kurnējusi, līdz beidzot Mozus leģendārajā Sīnaja kalnā piedzīvojis atklāsmi (apgaismi, kosmiskās apziņas6 iestāšanos), kurā viņam parādījies Dievs. Šīs atidāsmes rezultātā Mozus kļuvis par izredzēto starpnieku starp Dievu un Dieva bērniem - cilvēkiem. Šeit, Sīnaja kalnā, tiek noslēgta derība starp Dievu un cilvēku, kura Dievs sola: *.. ja jūs (Izraēla bērni) klausīsiet Manu balsi un sargāsiet Manu derību, tad jūs no visām tautām būsiet Man izredzēta, jo Man pieder visa zeme".7 Ķīla šai derībai ir Desmit baušļi, kuru izpilde pasludināta kā Dieva bērnu pienākums un derības priekšnoteikums.

1    Mitoloģijas enciklopēdija. II sējumos, l.sēj., R., Latvijas enciklopēdija, 1993,94.lpp.

2   Mitoloģijas enciklopēdija. II sējumos, l.sēj., R., Latvijas enciklopēdija, 1993,106.lpp. » Mitoloģijas enciklopēdija. II sējumos, l.sēj., R., Latvijas endktopēdļja, 1993,105.lpp.

4    Šis gadu skaits ņemts no - KITve V. Ticības ceļos. R., Zinātne, 1995,233.Ipp.

5    2. Mozus grāmata, 3:10

6     Bjoks R., Kosmiskā apziņa. R., 1996, 85.lpp.

7    2. Mozus grāmata, 19:5

Ar Desmit baušļiem un šo baušļu plašajiem izskaidrojumiem Mozus nodibinājis kārtību, stiprinājis tautas Izturību un ticību Dievam - Jahvem (JHWH). Līdz ar šo notikumu parādās ticība vienam Dievam - monoteisms.

Mozus "apsolīto zemi" ir skatījis tikai no tālienes, jo miris ap 1290. gadu Moāba zemē, un viņa kapa vieta ir nezināma. Tālāk par tautas vadoni kļuvis Jozua (Jošua). Viņa vadībā izraēliešu tauta atgriezusies Kanaānā - Palestīnā.

Kā vēstī senie izraēliešu nostāsti, iebrukums Kanaānā bijis grūts un viltīgs.[55]

Kaut ari Desmit baušļi ir palikuši un stiprinājuši kārtību un likumību, tomēr jukas un nedrošība joprojām nav rimusi, kamēr Izraēlā nav nākuši spēcīgi ķēniņi, kas nodrošinājuši stipras valsts iekārtu.

Pirmais tāds ir ķēniņš Zauls (Šauls; Sauls - 1020-1000), bet visspožākais periods saistās ar ķēniņa Dāvida (1000-961) un viņa dēla Zālamana (Salamona, Selomo - 961-922) valdīšanas laiku.[56]

Valdnieks Dāvids ir izveidojis Jeruzālemi par Palestīnas valsts iespaidīgu galvaspilsētu. Viņš un viņa dēls Zālamans ir krāšņu piļu un tempļu galvenie cēlāji. It īpaši Zālamana četrdesmit valdīšanas gadi ir bijuši Izraēlas militāri politiskās varenības un garīgās dzīves plaukuma laiks. Slavenākā šī posma celtne ir bijis Jahves templis Jeruzālemē. Šis templis tika izveidots kā valsts reliģiskās dzīves centrs, kā svētnīca, kurā darbojās priesteri un varēja norisināties Jahvem veltītie rituāli. Zālamans ir valdījis pēc Austrumu despota parauga, izsūcis tautu ar pārmērīgiem nodokļiem, nodevies fantastiskai greznībai. Viņš ir bijis ari dzejnieks, pēc leģendas ir ari Zālamana Augstās dziesmas (ari Dziesmu dziesma) autors.

Pēc Zālamana nāves valsts sašķēlās divās daļās: izveidojās Izraēla ar galvaspilsētu Samariju un Jūdeja ar galvaspilsētu Jeruzālemi.

Abas valstis atradās starp diviem spēdgiem kaimiņiem - Ēģipti un Asīriju, vēlāk - Jaunbabiloniju. Sekas neizpalika, jo 722. g. p.m.ē. asīrieši valdnieka Salamansara vadībā iznīcināja Izraēlas valsti un bagātu laupījumu izveda uz Asīriju, bet 587. g. p.m.ē. jaunbabilonieši Nebukadnecara II vadībā sagrāba Jūdejas valsti un iedzīvotājus aizveda uz Jaunbabiloniju trimdā (t.s. Bābeles gūsts vai Bābeles trimda), izpostot arī slaveno Jeruzālemes templi. Vēlāk Palestīnu iekaroja romieši, un, sākoties jaunajai ērai, imperators Tīts sagrāva Jeruzālemi, nopostīja Jeruzālemes templi un izkliedēja Izraēlas tautu. Turpmākā šīs tautas vēsture norisinās diasporā (izkliedētībā, izkaisītībā). Pēc tam, kad mūsu ēras 70. gadā šis templis tika atkārtoti nopostīts, par ebreju reliģijas simbolu kļuva tempļa ansambļa nesagrautā daļa - 15 m augstā rietumu siena,

kura tiek saukta par Raudu mūri. Šī vieta vēl šodien ebrejiem lr svētceļojumu vieta un piemiņas zīme. Vēl šodien šeit ebreji apraud tempļa iznīcināšanu un lūdz Dievu par tautas likteni. Palestina paliek šīs tautas atmiņu, cerību un ilgu zeme, ar kuru cieši saistīts Dieva Jahves kults.

Ciešā sakarā ar tautas vēsturiskajām likteņgaitām lr ebreju kultūra un viņu reliģija - jūdaisms.

Daudzas seno laiku lielās tautas Ir mirušas. Līdz ar viņām pagātnes vai pat nebūtības zīmogs klāj šo tautu gara Izpausmes, starp kurām bijuši ģeniāli darbi, domas.

Bet mazā Izraēla tauta turpretī eksistē un dzīvo joprojām. Un dzīva ir viņas Svētā grāmata, kam kristīgajā literatūrā dots nosaukums Vecā Derība. Šo Veco Derību ir akceptējuši daudzi citās valodās runājoši cilvēku miljoni. Tātad kristīgā baznīca ir ieņēmusi savu svēto rakstu kopā šīs senebreju hronikas.

Daudzas dziļdomīgas un bagātas filosoflskas sistēmas ir noklusušas un aizmirstas, bet seno ebreju salīdzinoši praktiskākais, tiešākais pasaules uzskats dzīvo un šķiet esam tikpat nemirstīgs kā pat) ebreju tauta.

Indoeiropiešu tautas ir akceptējušas, ir pieņēmušas šos pirmatnējuma caurstrāvotos rakstus, šie raksti tiem kļuvuši nepieciešami. Tie ir it kā piesūkušies ar īstu dzīvības spēku! Daudzas tautu saimes, kuru kopskaits daudzkārtīgi pārsniedz ebreju tagadējo kopskaitu, ir likušas savam pasaules vērojumam un izpratnei par pamatu senebreju leģendas un teikas, un Izraēļa veco ķēniņu stāstus.

Tas ir tik savādi, ka daudzi domātāji, vēsturnieki ir gatavi šo faktu uzskatīt par dīvaināko visā cilvēces kultūras vēsturē. Ievērojamais kulturologs Joels Veinbergs saka:

"Ir zināmi arī tādi sacerējumi, kuru iedarbības sfēra Ir gandiīz vai neierobežota gan laikā, gan telpā, jo aptver nevis vienu tautu un vienu zemi, pat ne dažas tautas un dažas zemes, bet lielu daļu cilvēces un Zemes. Viens no šādiem sacerējumiem ar globālu un vispārcilvēcisku nozīmi ir Vecā Derība."[57]

Priekšstats par derību - ciešu līgumu starp dievu (dieviem) un cilvēku (cilvēkiem) bija izplatīts senajos Tuvajos Austrumos, bet nevienā citā reliģijā tam nebija tādas nozīmes kā jūdaismā un kristietībā.[58]

Derība ietver noteikumus, ko vecākais priesteris - Dievs Jahve uzliek jaunākajam - cilvēkam, tautai:

"Ņem to vērā, ko Es (Jahve) tev šodien pavēlu,"[59] bet vienlaikus jahve uzņemas arī saistības attiecībā pret saviem bērniem - cilvēkiem:

Viņš (Jahve) ir tas, kas dod tev spēku diženo veikt, lai uzturētu spēkā savu derību, ko Viņš zvērējis taviem tēviem."[60]

Derības koncepcijas svarīgākā nozīme jūdaismā ir tā, ka atšķirībā no citiem seno Tuvo Austrumu dieviem, kam galvenā darbības sfēra ir kosmoss (saule, auglība, dzīvība, aizkapa valstība, okeāns, gaiss u.tml.), Jahves varenība atklājas galvenokārt vēsturē, It īpaši viņa izredzētās tautas vēsturē, kas ari veido Vecās Derības pamatraksturu.

Vecās Derības tapšana ilgusi aptuveni vienu gadu tūkstoti - no 12. /13. gs. p.m.ē. līdz 2. gs. p.m.ē.1 Tieši šo posmu, sevišķi tā vidusposmu, vācu filosofs K. Jasperss nosaucis par cilvēces "ass laiku" (Ashsenzeit), kad notika pats dziļākais pavērsiens cilvēces vēsturē: "Radās tas cilvēks, ar kuru dzīvojam šodien."2 Tas ir cilvēks, kam piemīt lielāka intelektualizācija, individualizācija, rodas atzinums, ka cilvēku vēsture kļūst par pārdomu priekšmetu u.c.

Senebreju Svētie raksti, kam kristīgā ticība devusi nosaukumu "Vecā Deriba" un kas iekļauta Bībeles senākajā daļā, aptver 39 grāmatas. Tās sarakstītas senebreju valodā (dažas visjaunākās - aramiešu).

Šis 39 grāmatas ir grupētas 3 daļās: I Mācība (Bauslība) (Tora); n Pravieši (Nebiīm); III Raksti (Ketūbīm);

No šo nodaļu pirmajiem senebreju valodas burtiem (Tora; Nebiīm; Ketūbīm) radies senebreju Svēto rakstu nosaukums TANAK, šos pirmos burtus savienojot ar patskani "A".

Visas 39 grāmatas radušās diezgan dažādās sociāli garīgās vidēs: praviešu un priesteru, rakstvežu un ts. "zemes tautas" vidū. Katrā vidē tapuši tai atbilstoši sacerējumi.

Praviešu saimē veidojās viņu teiksmas, stabilizējās priekšstati par praviešiem, t.i., Dieva gribas un Dieva vārda sludinātājiem (iepretī t.s. "viltus praviešiem", kas uzstājās savā vārdā). Priesteru vidē radās reliģisku likumu krājumi, reliģiskas himnas un leģendas par svētnīcu un rituālu izcelšanos, mācīti rakstveži apkopoja vēsturiskas ziņas par savas tautas un valsts vēsturi, kā arī fiksēja tā saukto gudrības literatūru, kas mācīja taisnīgi un saprātīgi dzīvot. "Zemes tauta" saglabāja senus mītus un sacerēja jaunas darba un mīlas, bēru un dzīru dziesmas, kā arī teiksmas un leģendas.

Tādējādi Svētajos rakstos var atpazīt to bagāto pieredzi, ko sniedz senseni mīti, var saskatīt šo mītu elementus, kas bija pazīstami visā plašajā Mezopotāmijā, it īpaši šumeru un akadiešu mitoloģijā jau 4. un 3. g.t. p.m.ē., kas bija izloloti asīriešu un babiloniešu leģendās 2. un 1. g.t. p.m.ē. un kas izpaudās Senās Ēģiptes mitoloģijā kopš 4. g.t. p.m.ē.

Par pirmo piecu sacerējumu autoru tiek atzīts Mozus, precīzāk - par starpnieku, jo tikai izpilda Dieva uzdevumu un nodod Dieva Vārdu tālāk. Dieva Vārds Mozum ir, Bībeles vārdiem runājot, šāds:

1. Es esmu tas Kungs, Tavs Dievs, kas Tevi izvedis no Ēģiptes zemes, no klaušu nama.

Tev nebūs citus dievus turēt manā priekšā.

Netaisi sev tēlus vai dievekļus nedz pēc tā, kas ir augšā debesīs,

nedz pēc tā, kas ir ūdenī zem zemes.

Nezemojies to priekšā un nekalpo tiem, jo es tas Kungs, Tavs Dievs, esmu taisnīgs Dievs, kas tēvu grēkus pie bērniem piemeklē līdz trešajam un ceturtajam augumam tiem, kas Mani ienīst.

1 Vecās Derības senākais sacerējums - Deboras dziesma (Soģu grām. 5.), Jaunākais - Danlēla grāmata.

'jaspers K. Vom Ursprung und Ziel der Geschlchte. ZUrich, 1949, S.18,19

Un dara žēlastību līdz tūkstošajam augumam tiem, kas Mani mīl un tur manus baušļus.

2.         Tev nebūs tā Kunga, sava Dieva, vārdu nelietīgi valkāt, jo tas Kungs neatstās nesodītu, kas Viņa vārdu nelietīgi valkā.

3.         Piemini sabata dienu, ka tu to svēti.

Sešas dienas tev būs strādāt un padarīt visus savus darbus. Bet septītajā dienā lr sabats, tā Kunga, Tava Dieva dusēšana, tad nebūs tev nekādu darbu darīt, nedz tev, nedz tavam dēlam, nedz tavai meitai, nedz tavam kalpam, nedz tavai kalponei, nedz tavam lopam, nedz tavam svešiniekam, kas ir tavos vārtos. Jo sešās dienās ir tas Kungs radījis debesis un zemi, jūru un visu, kas tanīs atrodams, un septītajā dienā tas Kungs atdusējās; tāpēc tas Kungs svētīja sabata dienu, lai tā būtu svēta.

4.         Godini savu tēvu un māti, lai tu ilgi dzīvotu tanī zemē, ko tas Kungs, Tavs Dievs, ir tev devis.

5.         Tev nebūs nokaut.

6.         Tev nebūs laulību pārkāpt.

7.          Tev nebūs zagt.

8.         Tev nebūs nepatiesu liecību dot pret savu tuvāku.

9.          Tev nebūs iekārot sava tuvākā namu.

10.      Tev nebūs iekārot sava tuvākā sievu, nedz viņa kalpu, nedz viņa kalponi, nedz viņa vērsi, nedz viņa ēzeli, nedz ko citu, kas tavam tuvākam pieder."1

Ir redzams, ka šajos Desmit baušļos ir formulētas ne tikai senebreju, bet vispārcilvēciskas morāles vērtības un normas. Tas ir svētuma kodekss ar likumiem par šķīstumu un ētiskiem pienākumiem.

Mozus grāmatās ietverts arī plašs mītu un stāstu materiāls par pasaules un cilvēku radīšanu, par Ādama un Ievas dzīvi Ēdenes dārzā un par viņu padzīšanu no turienes, par pirmo cilvēku paaudžu iedomību un par pasaules plūdiem, par taisnīgo un dievbijīgo Noasu, kas glābis dzīvību. Te ir arī 613 likumi, no kuriem 365 norāda, ko nedrīkst, un 218 - ko drikst

1. daļa "Mācība" (Tora) ietver arī vēsturisku stāstu materiālu par triju patriarhu - Ābrama, īzaka un Jēkaba dzīvi un darbību Kanaānā, par Jēkaba (Izraēļa) un viņa 12 dēlu ierašanos Ēģiptē un aiziešanu no Ēģiptes (Exodus), par 40 gadus ilgo klejojumu Sīnaja tuksnesī un par senebreju cilšu ienākšanu Kanaānā, atkarojot to. Tātad - vēsturiska viela.

Vissarežģītākā un pretrunīgākā no Vecās Derības daļām ir 3. nodaļa - "Raksti". Te ir ievietota Dāvida dziesmu grāmata, kas sastāv no reliģiskām himnām; te ir Raudu dziesma par Jeruzalemes tempļa bojāeju; te ir Zālamana pamācības, kā arī erotiskas mīlas lirikas šedevrs - Zālamana Augstā dziesma (kas kā atsevišķa grāmata dzejnieka K. Skujenieka atdzejojumā ar nosaukumu "Dziesmu dziesma" izdota Latvijā 1993. gadā).

Vecajā Derībā saglabājušās daudzu arhaisku kosmogonisku mītu reminiscences, kas, līdzīgi kā šumeru un akadiešu mitoloģijā, pasaules radīšanu attēlo kā lielu, milzīgu Dieva cīņu ar pirmatnējo ūdeni un sākotnējo haosu, piemēram:

"Tanī dienā Jahve ar savu smago, lielo un stipro zobenu piemeklēja Leviatānu - žiglo un veiklo čūsku - un nogalināja Leviatānu, kas mit jūrā."[61]

Vecajā Deribā sastopams ari daudz senu antropogonisku (cilvēku izcelšanās) mītu izmantojumu un šo mītu variantu, piemēram:

Vecās Derības antropogoniskie miti vēsta par Ādama un Ievas atrašanos Ēdenes dārzā. Tas tūdaļ liek atcerēties līdzīgu mītu šumeru - akadiešu mitoloģijā par svētlaimīgo zemi Dilmunu. Tā ir zeme bez rūpēm un raizēm, bez sāpēm un nāves. Bet, salīdzinot ar Veco Derību, šeit tēlotais Ēdenes dārzs ir vide, kurā izvēršas vesels sarežģīts notikums - pirmcilvēka tapšana par cilvēku.

Ēdenes dārzā Ādams un Ieva vēl nav īsteni cilvēki, jo viņiem trūkst labā un ļaunā atzīšanas, darba un dēšanu pieredzes. Tikai tad, kad Ādams un Ieva, čūskas pavedināti, iebauda "dzīvības koka" vai "laba un ļauna atzīšanas koka" augļus, viņi top par īstiem cilvēkiem, kam vairs nav vietas svētlaimīgajā bezrūpju, bezsāpju un nezināšanas dārzā. Tagad viņiem būs jādzīvo uz zemes, kur sievietei novēlēts "ar sāpēm bērnus .. dzemdēt", bet vīrietim - "sava vaiga sviedros maizi ēst, kamēr tu atgriezīsies zemē, jo no tās tu esi ņemts!"[67]

Vecās Derības stāsts par pasaules plūdiem pat detaļās sakrīt ar šumeru senajiem tekstiem, īpaši ar eposu par Gilgamešu: abos gadījumos Dievu lēmumu iznīcināt cilvēci izraisa cilvēces ļaunums; abos gadījumos Dievs izraugās godbijīgu un taisnīgu cilvēku, kas gādās par dzīvajām radībām; abos gadījumos Dieva izredzētais Noass (šumeru rakstos - Utnapištims) būvē šķirstu, kurā uzņem pa pārim no visām radībām.[68]

Vecās Derības radīšanas stāsti beidzas ar teiksmu, kuras darbība noris milzīgajā Bābeles pilsētā pie lielā Bābeles torņa - zikurata. Šajā stāstā izteikts izbrīns par redzēto un vēlme izskaidrot, kāpēc no viena ciltstēva radusies tāda tautu un valodu daudzveidība.[69]

parādībām atskaņa, kur pausts, ka sākumā "visai zemei bija viena

valoda un vienādi vārdi", bet cilvēki sadomāja uzcelt sev pilsētu ar torni, kura virsotne sniegtos debesīs, un tādējādi rast sev slavu. Jahvem šāda cilvēku iedomība šķita pārmērīga, un viņš nolēma sajaukt cilvēku valodu, lai neviens nesaprastu sava tuvākā teikto. Tāpēc arī tā notika, un pilsētu nosauca par Bābeli (bālai - jaukt), jo tur Jahve sajauca visas valodas un no turienes Jahve izklīdināja cilvēkus pa visu zemi.1

Tātad, kā šajos, tā ari daudzos citos Vecās Derības tekstos Iekļauts liels skaits arhaisku mītu motīvu. Taču līdzās tādiem ir arī augstas klases oriģināldzeja, tāda kā Zālamana Augstā dziesma.

Ļoti svarīgas un vēsturisku patiesību piesātinātas ir t.s. Patriarhu teiksmas.2 To galvenie personāži - Ābrams, īzaks, Jēkabs. Viņi raksturoti kā gādīgi, miermīlīgi saimnieki. Uzmanības centrā ir viņu ģimenes dzīve - saticīga, bez konfliktiem. Tajā īpaši izpaužas gādība par saviem daudzajiem bērniem. Tiek Izcelta Dieva labvēlība pret patriarhiem, Dieva labdarība. īpaši tiek uzsvērts Dieva solījums padarīt patriarhu pēctečus par lielu tautu.

Uz senebreju ciešanu (it sevišķi Ēģiptes un vēlāk Babilonijas trimdas laikā) fona jo spilgtāk izceļas Dieva labdaribas apliecinājums un kvēlā ticība humānismam.

Bet šīs derības noteikums ir atzīt vienu Dievu un izpildīt viņa mācību.

Secinājums ir ļoti svarīgs- Mezopotāmijas kultūras un Senās Ēģiptes kultūras, it īpaši šo zemju mitoloģijas devums cilvēces kultūrā ir milzīgs.

Senebreju kultūras, viņu vēsturiskās pieredzes un mitoloģijas devums cilvēces kultūrā ir sevišķi būtisks. Pirmkārt, tas ir triju pasaules reliģiju - jūdaisma, kristietības un islama - būtiska daļa; otrkārt, šis devums, šīs tēmas un personāži gadu simteņiem ilgi ir iedvesmojuši un joprojām iedvesmo rakstniekus un komponistus, tēlniekus un gleznotājus, kino meistarus un grafiķus izciliem radošiem veikumiem. Šis devums tiek izmantots kā dziļi simboliski nojēgumi, kā dziļi filosofiski atzinumi. Lai atceramies Mikelandželo un Rembrantu, Mazačo un Džordžoni, Danti un Kampanellu, Sen-Sansu un mūsu tautas ģēniju Raini - visu viņu daiļradē svarīgu vietu ieņem tēli no Vecās Derības.

1. gadu tūkstoša vidū un otrajā pusē, kad Izraēlas un Jūdejas valstij bija raksturīga nestabilitāte, tad radās gaišas cerības uz atpestīšanu, dzima mācība par Dieva sūtītu Mesiju jeb glābēju. Vecajā Derībā Dieva sūtītam Pestītājam jeb Mesijai jānāk no Dāvida dinastijas un viņa valdīšanai jābūt mūžīgas taisnības valstij:

"Redzi, nāks dienas", saka Jahve, "un Es došu Dāvidam taisnīgu atvasi, un viņš valdīs kā ķēniņš un būs saprātīgs, un uzturēs tiesu un taisnību zemē."3

Kristietība atzīst, ka Mesija - Jēzus Kristus - pirmā atnākšana jau ir notikusi.

1     Atstāstīts pēc grām. Mitoloģijas enciklopēdija. II sējumos, l.sēj., R., Latvijas enciklopēdija, 91.lpp.

2     Atstāstīts pēc grām. Mitoloģijas enciklopēdija. □ sējumos, 1.sēj., R., Latvijas enciklopēdija, 91.lpp.

3   Jeremejas grāmata 31:31-34.

Kopsavilkums

Nozīmīgas un savstarpēji atšķirīgas kultūras takas ieminušas dažādas seno semītu tautas - gan austrumsemītu, gan rietumsemītu .Pēdējo kopai pieskaitāmi feniķieši, kas atstājuši īpaši nozīmīgas kultūras vērtības. Ne velti viņus kādreiz sauca par "civilizācijas nesējiem." Visnozīmīgākā feniķiešu "dāvana" pasaulei saistās ar rakstību un alfabēta izveidošanu, ko vēlāk pārņēma daudzas tautas (piem., grieķi).

Rietumsemītu grupā it īpaši izceļama arī izraēliešu jeb senebreju kultūra, jo tajā spilgti izpaužas tādas nozīmīgas vērtības, kas ietekmējušas pasaules kultūru vispār. Dzīva ir senebreju Svētā grāmata, kam kristīgajā literatūrā dots nosaukums Vecā Derība, kas iekļauta Bībeles senākajā daļā un aptver 39 grāmatas. Tajās atklājas ne tikai senebreju, bet vispārcilvēciskas morāles vērtības un normas. Te ietverts arī plašs senās mitoloģijas un vēsturisku hroniku, kā ari oriģinālliteratūras sacerējumu materiāls. Senebreju kultūras vērtības ir triju pasaules reliģiju - jūdaisma, kristietības un islama - būtiska daļa.

Skaidrojošā vārdnīca

iekļauties, iemājoties.

semītu klejotāju ciltis, kuru pirmdzimtene bija Arābijas pussala.

semītu klejotāju ciltšu grupa, kas 24-16 gs. p.m.ē. dzīvoja Sīrijas un Mezopotāmijas stepēs. Amorieši pakāpeniski apmetās uz dzīvi Akādā, bet Palestīnā dzīvoja ap 11. gs. p.m.ē., kad tos asimilēja ebreji.

sena kanaāniešu cilts. Moabiešu valsts izveidojās Jordānas upes austrumu krastā 2. g.t. p.m.ē. beigās.

Integrēties - Aramieši ■ Amorieši -

Moabieši -

Mobils -

kustīgs.

7 nodaļa

Antīkā kultūra. Egejas kultūra

Pasaules kultūras mantojumā viens no nozīmīgākajiem ir Senās Grieķijas un Senās Romas ieguldījums. Tas guvis nosaukumu "antīkā kultūra". Apzīmējums radies no latīņu vārda "antiques" un nozīmē "sens". Pirmo reizi šādu terminu sāka lietot 15. gadsimtā, kad renesanses humānisti par atdarināšanas un iedvesmošanās cienīgiem atzina tieši Senās Grieķijas un Romas gara darbus. Viņi to saistīja ar cilvēka vērtības un skaistuma apzināšanos, ar ticību cilvēka radošo spēku neierobežotībai un dzīvi apliecinošām idejām. Labākie antīkās kultūras sasniegumi, it īpaši literatūra, teātris, filosofija un māksla ir daudzējādi ietekmējusi arhitektus, komponistus, dzejniekus, dramaturgus, tēlniekus un gleznotājus ne tikai renesanses, bet arī vēlākos kultūras formēšanas posmos.

Antīkā kultūra radās 1. g.t. p.m.ē. sākumā un aptver gandrīz piecpadsmit gadu simteņus, noslēdzoties ar Romas impērijas krišanu mūsu ēras 5. gadsimtā.

Antīkā kultūra tomēr neparādījās pēkšņi. Pirms tās jau pastāvēja civilizācija, kuru veidoja ciltis, kas jau 3.-2. gadu tūkstotī p.m.ē. apdzīvoja Grieķijas teritoriju un Egejas jūras salas. Tāpēc šo kultūru arī sauc Egejas vārdā. Ar to it cieši saistīti antīkās kultūras avoti un grieķu tautas visagrākais attīstības posms.

7. nodaļa

Egejas kultūra

Ī37]

Pēc daudzu mūsdienu zinātnieku domām,[70] ilgi pirms grieķu parādīšanās Vidusjūras austrumu piekrastēs, šeit nomainījās ne mazums tautu, kas runāja dažādās mēlēs. Vēl neolīta laikā V-IV g.t. p.m.ē. Balkānu pussalu - Mazāžijas piekrasti un Egejas jūras salas apdzīvoja t.s. egejieši. Tiek uzskatīts, ka viņu valodai nav radniecības ar to lielo indoeiropiešu valodu saimi, kas aptver gandrīz visas tautas mūsdienu Eiropā, Irānā, Indijā un kurai piederēja arī tās ciltis, kas

nomainīja egejiešus. Tādi, pirmkārt; bija hetl, kas 2. g.t p.m.ē. galvenokārt nobSzējās Mazāzljā. Tādi bija ari tiešie grieķu priekšteči - pelasgi, kas 3. g.t. p.m.ē. sāka apdzīvot Grieķiju. 3. g.t p.m.ē. beigās grieķi - ahajiešl, kas bija apdzīvojuši Balkānu pussalas ziemeļus, sāka virzīties uz vidus Grieķiju un uz Peioponesu. Zeme, kura kļuva par viņu dzimteni, bija nabadzīga un skarba. Lietākajā teritorijas daļā Iezīmējās kalni ar ielejām, un tikai ziemeļos - Tesālijā un pašos dienvidos - Peloponesā - pletās auglīgi līdzenumi.

Ščs teritorijas apdzīvojošās grieķu ciltis nodarbojās ar vīnogu audzēšanu, iekopa dārzus, kalnu nogāzēs ganīja lopus. Viņu dzīve allaž bija saistīta ar jūru. Balkānu pussalas austrumu piekraste Ir izrobota ar līčiem, kas ērti ostu ierikošanai. Egejas jūras bagātība - simtiem mazu un lielāku salu - bija lieliski orientieri jūrasbraucējiem.

Visagrāk grieķi apguva jūras ceļus uz austrumiem, uz Mazāzijas krastiem un uz Krētu, kur ari atradās galvenie Egejas kultūras centri.

Egejas kultūras atklāšana - viens no visspožākajiem arheologu sasniegumiem. Pateicoties izrakumiem, kurus arheologi veikuši kopš 19. gs. 70. gadiem, tika uzietas veselas līdz tam nezināmas Vidusjūras austrumu valstu atliekas. Mazāzijas piekrastē atklāja leģendārās Trojas paliekas, Krētas salā - bagātu pilsētu un piļu drupas, Peloponesas pussalā - grieķu valdnieku nocietinājumus. Krētas salā Knosās pils atliekās un Balkānu pussalas dienvidos Pilosas pils drupās arheologi uzgāja simtiem māla plāksnīšu ar noslēpumainām rakstu zīmēm. Senākās no tām izpildītas lineārajā rakstībā "A"[71], kas pagaidām nav atšifrēta, bet 20. gadsimta 50. gados tika atšifrētas plāksnītes ar rakstību "B". To paveica angļu zinātnieki M. Ventriss un Dž. Čedviks (1891- 1974). Šie teksti liecina par tiešu kontaktu ar vēlāko grieķu kultūru un par rakstības elementu pārmantotību. Šie raksti satur ziņas par sociāli ekonomiskām attiecībām un politisko uzbūvi Egejas valstis. Atšifrēto rakstu vidū dominē finansu un administratīvi dokumenti, dažādi reģistri par nodevu samaksu, par mantām, kas glabātas noliktavās, saraksti ar upurēšanai veltītiem ziedojumiem, vergu saraksti u.tml. Tie nesatur daiļliteratūru.

2. g.t p.m.ē. galvenie Egejas kultūras centri bija Krētas sala un Mikēnas, kas atradās Peloponesas pussalā. Tādēļ nereti Egejas kultūru dēvē par Krētas - Mikēnu kultūru.

Krētas kultūra

Krētiešu izcelsme precīzi nav noskaidrota. Šī problēma izraisa asas diskusijas starp zinātniekiem. Vieni uzskata, ka krētieši ir bijuši egejiešu pēcteči - tātad senākie Vidusjūras baseina iedzīvotāji. Viņi pieskaita šo, tā saukto mīnoja valodu, kurā runājuši un savas "A" rakstības plāksnītes radījuši krētieši, indoeiropiešu valodai. Citi zinātnieki turpretī uzskata, ka salā 3. g.t. vidū p.m.ē. parādījušies ienācēji no Mazāzijas, kas runājuši hetiem* līdzīgā valodā un līdz ar to krētiešus pieskaita indoeiropiešu valodu saimei.

Krētas kultūras atklāsmē sevišķi daudz devis angļu zinātnieks Arturs Evanss (1851-1941), kurš uzsāka izrakumus Krētas senākās pilsētas Knosās

apvidū. Viņa Izrakumi laikā no 1900. līdz 1935. gadam atklāja tur Izcilas kultūras paliekas, kas visā pilnībā apstiprināja Homēra eposa "Odiseja" Izteikto vārdu patiesumu. Homērs rakstījis:

"Krēta Ir lielākā sala, tā atrodas tumšajā jūrā,

Bagāta, skaista, šalc viļņi visapkārt, tur ļaužu bez skaita;

Ari tur pilsētu daudz, ir deviņas, desmitas viņu;

Krētā dzird vairākas mēles…!"[72]

Krētas kultūras periodizācija Ir šāda:

2800. g. p.m.ē. - 2100. g. p.m.ē. Agrais periods (ari Agrais MInoJa[73]periods);

2100. g. p.m.ē. - 1600. g. p.m.ē. Vidējais periods (ari Vidējais MInoja periods);

1600. g. p.m.ē. - 1200. g. p.m.ē. Vēlais periods (ari Vēlais MInoja periods)[74]

Jau ap 2800. g. p.m.ē. sākās strauji saimniecības procesi: auga pilsētas, tika izbūvētas Knosās, Mallojas, Festa u.c. pilsētas. Attīstījās tirdzniecība pa jūru. Iespējams, ka Krēta šai laikā bija vairāku valstu apvienība, kuras priekšgalā atradās ievērojamais centrs - Knosa, kas kontrolēja Egejas jūras dienvidus un daudzas salas.

Ar ko šī kultūra atšķīrās no Ēģiptes un Mezopotāmijas kultūrām?

Tā veidojās nevis kādas upes ielejā, bet uz salas. Līdz ar to tā attīstījās kā tipiska jūras braucēju kultūra ar spēcīgu floti, buru kuģiem, airu kuģiem. No visām pusēm Krētas salu ietvēra dabisks aizsargs - jūra. Tāpēc gadu tūkstošiem visā savas kultūras pastāvēšanas vēsturē Krēta nepazina nopietnus iebrukumus, karus. Valsts paļāvās uz savu floti. Līdz ar to Krētas kultūra bija miermīlīga kultūra, kuru lielās līnijās raksturo priecīgums, salmnleclskums, pārticība, vieglums, maigums, bezbēdība. Krētiešu domāšana, viņu mākslinieciskā fantāzija saistās ar jūru, jūras braucieniem, jūras augiem, dzīvniekiem, jūras stihiju vispār un htoniskām (grieķu vārds chtonos - zeme) formām.

Zemkopības un lopkopības produkcija pārsniedza pašu vajadzības. Tāpēc agri attīstījās maiņas un naudas tirdzniecība. Tika eksportēts vīns, vilna, graudi, olīveļļa. Saražoto labumu inventarizācija un tirdzniecība veicināja ekonomijas un tai līdzi - rakstības attīstību sakarā ar darījumu grāmatu ieviešanu (rakstība "A" un "B"). Ekonomika koncentrējās pilīs, kas kļuva par sociālās dzīves centriem (ēģiptiešiem un šumeriem, kā atceramies, saimnieciskā un sociālā dzīve koncentrējās tempļos).

Krētas pilis - tās ir spilgts politiski centralizētas vergturu varas apliecinātājs. Krētā varai ir bijis monarhistisks raksturs. Valsts priekšgalā esošais valdnieks koncentrēja sevī gan zemes pārvaldnieka funkcijas, gan uzstājās kā dievišķo spēku nesējs. Viņam - šai vienai personai - bija jānodrošina miers sev un visai salai. Tāpēc pavalstnieki sprieda, ka valdnieks (līdzīgi Tuvo Austrumu valdniekiem) atrodas tuvās attiecībās ar dieviem un kosmosu.

Krētas civilizācijai, domājams, vēl nebija savas daiļliteratūras. Lineāro rakstību, spriežot pēc līdzšinējiem atklājumiem, viņi izmantoja piju grāmatvedībā. Pagaidām nav atrasta neviena plāksnīte, neviens pants, neviena rinda, kas būtu mākslinieciskas jaunrades apliecinājums. Toties tūkstošiem plāksnīšu ietver piezīmes par saimniecisko darbību, ko gadu no gada veica piju rakstveži.

Visa līdz šim zināmā reliģiskā, vēsturiskā un mitoloģiskā krētiešu pieredze pārmantota mutvārdu formā, un to vēlāk rakstveidā fiksējuši grieķi.

Toties tiešā formu valodā mūs uzrunā lieliski vizuālās mākslas paraugi un arhitektūras pieminekļi.

Krētas pilis, kā to liecina arheoloģiskie izrakumi, ir celtas jau 3. g.t. beigās un 2. g.t. sākumā p.m.ē. Gandrīz vienlaicīgi ap 1700. gadu p.m.ē. tās gājušas bojā. Pēc dažiem viedokļiem tiek uzskatīts, ka tas noticis spēcīgas zemestrices rezultātā. Sākot ar 18. gs. pirmo pusi p.m.ē., kad krētieši apvienojušies kāda ļoti spēcīga valdnieka vadībā, sācies Krētas kultūras augstākais uzplaukums. Veco, sagruvušo piļu vietā ap 1600. g. p.m.ē. ir pacēlušās jaunas, daudz iespaidīgākas.

Krētas arhitektūra nepazina stingrus kanonus, kādi raksturīgi, piemēram, Senās Ēģiptes vai Mezopotāmijas arhitektūrai. Taču, būdama brīva un gleznieciska, tā tajā pat laikā tomēr pakļāvās dažām savdabīgām likumsakarībām.

Piļu centru veidoja plašs taisnstūrveidīgs pagalms. Ap to vairākos stāvos izvietojās dažādas telpas, kuras savā starpā savienoja pārejas, pandusi* un kāpnes. Daļa lielāko zāļu bija domātas reprezentācijai (valdnieka troņa zāles, pieņemšanas, parādes telpas u.c.), daļa telpu kalpoja kā dzīvojamās istabas, daudz bija saimnieciska rakstura izbūvju - noliktavas, amatnieku darbnīcas, virtuves u.tml.

Lai gan pilis aizņēma apmēram 15 000 m2 platību, tās nevarēja saukt par monumentālām, jo raibās, košās sienas, spilgto kolonnu ritmi, gaismu un ēnu mijas un, galvenais, savirknēto telpu nemierīgais, daudzstāvīgais, labirintveidīgais sakārtojums neradīja svinīgu, cēlu un pacilājošu arhitektūras tēlu. Tieši otrādi - pilis brīvi iekļāvās ainavā, tās bija it kā atvērtas pret pasauli, brīvas no jebkādiem nocietinājumiem un tādējādi drīzāk apliecināja savdabīgu intimitāti.

Pilīm vienmēr bija daudz izeju. Daudzveidīga bija piļu iekšējā izbūve - iekšējās telpas apgaismoja īpatnējas ierīces, tā saucamās gaismas akas - šauri pagalmiņi, kas caurauda visus stāvus no atveres jumtā līdz pat pagrabtelpai. Ap šīm gaismas akām (vai šahtām) apkārt visu stāvu augstumā parasti vijās kāpnes ar kāpņu laukumiņiem, kas balstījās uz kolonnām. Krētiešu kolonnas bija īpatnējas - tās paresninājās nevis uz apakšu, bet uz augšu. Tās bija veidotas no koku (parasti ciedras) stumbriem. Kolonnas balstījās uz akmens pamata, tika spilgti krāsotas un rotātas ar ornamentiem.

Krētas pilīs liela vērība bija veltīta sanitāri tehniskām iekārtām. Tajās ir bijušas speciālas vannas istabas, baseini, ūdensvads, kas piegādāja dzeramo ūdeni, kanalizācijas sistēma. (Sīkāk šīs arhitektūras apskats - semināra uzdevums.)

Vislielāko apbrīnu sagādāja senās Krētas glezniecības atklāšana. "Neviens nenojauta, ka te, Vidusjūras vidū uz salas, pilnas jautras krāsainības mirgojošas Krētas piļu sienas!"[75]

Tagad mēs zinām, ka Krēta izstaro īpaši augstu glezniecības kultūru. Krētas glezniecības atklāsmē galvenie nopelni arī ir angļu zinātniekam Arturam Evansam. It īpaši Knosās pils izrakumi pārsteidza ar veselām sienām, kas bija apgleznotas ar freskas tehnikā* veiktām kompozīcijām.

Sienas gleznojumu gars ir pilsētnieciskl spraigs, viegli jūtīgs, dabas grāciju tverošs un ar brīvu fantāzijas lidojumu. Latviešu mākslas zinātniece Maija Cielēna Krētas glezniecību raksturojusi īpaši trāpīgi:

"Krētā briest tāda dabas rotaļība, kāda nekur nav redzēta. Ceļas brīvi ziedu un ēterisko smaržu plūdumi, jūras gaviles, kas kā mūžam kustoši viļņi raisa un atraisa, kārto un atkārto ritmu gleznotāja sajūtā. Žonglieru prieki, brīva, traucoša izjūta - tā virza Krētas glezniecību. Pie tam krētiešu dekoratīvā spēja dzīvinošos dabas motīvus pilnīgi līdzsvaro kā ornamentus sienas laukumā un vāžu formu dažādībā".[76]

Pašas freskas saglabājušās fragmentu veidā, bet to krāsas ari mūsdienās vēl ir tik spilgtas un dzidras, ka liekas šodien gleznotas. Dabas tēlojumi ienesa telpās jūras bangu svaigumu, puķu smaržas, vēja šalkas un putnu balsis.

Knosā gleznotāju uzmanību pievērsuši arī galma dzīves notikumi, kulta ceremonijas, kur nozīme bijusi rotaļām un spēlēm ar vērsi (vērša tēls Krētā uzskatīts par saules simbolu, kā arī par dieva Zeva iemiesošanās formu). (Šo Krētas glezniecības piemēru apskats un analīze - semināra uzdevums.)

Krētas pilīs un mājās atradies ļoti daudz metāla, akmens, ziloņkaula, fajansa un māla izstrādājumu - bļodas un kausi, dažādu figūriņu (īpaši vēršu) atveidi.

To krāsainībā dominē balto —sarkano - dzelteno toņu dažādas gradācijas. Ornamentikā vērojams spirāļu, līkloču elementu daudzveidīgums, tēlu klāstā plaši izmantoti zivju, jūras augu, jūras zvaigžņu, kalmāru, gliemežvāku,

i Antīki kultūra. Egejas kultūra______________________________________

astoņkāju, vēžu u.tml. motīvi. (Sīkāks keramikas apskats un analīze - semināra uzdevums).

Ar īpaši spilgtu fantāzijas bagātību izceļas krētiešu mitoloģija. Senie mīti, leģendas, teiksmas mutvārdu formā aizsniegušās līdz pat sengrieķu kultūrai, kad tās tikušas ari pierakstītas.

Viens no Krētas mītu centrālajiem tēliem ir viņu leģendārais valdnieks Mīnojs. Saskaņā ar mītu Mīnojs ir bijis paša dieva Zeva1 dēls, kas no Zeva ari Ieguvis kundzības apstiprinājumu.

Mīnoja māte pēc leģendas bijusi feniķiešu valdnieka meita Eiropa.2 Krētas mītos joti populāra bijusi pārliecība, ka Zevs, pārtopot balta vērša izskatā, nolaupījis Eiropu. Tas noticis tā: Eiropa pastaigājusies pa pļavu, jūras malā, Mazāzijas piekrastē. Zevs parādījies viņai balta vērša veidolā. Eiropa nopriecājusies par skaisto dzīvnieku, izrotājusi vērsi ar ziediem un nolēmusi pavizināties. Taču vērsis to vien tik gaidījis - viņš meties jūrā un pārpeldējis ar visu Eiropu uz Krētu. Tur viņš atklājies Eiropai kā dievu valdnieks, ieguvis Eiropu, un Eiropa viņam dāvājusi trīs dēlus, no kuriem viens - leģendārais Mīnojs. Tieši Krētā saglabājušies vissenākie Zeva godināšanas fetlši - dlvasmeņu cirvis (labrys) - burvju ierocis, postošs un radošs spēks. Šis dlvasmeņu cirvis starp vērša ragiem attēlots arī uz rituālos izmantotiem priekšmetiem.

Ir saglabājies daudz antīkās mākslas paraugu ar Eiropas nolaupīšanas sižetiem. Plaši šis motīvs izmantots arī viduslaiku grāmatu Ilustrācijās. Vēlāk, renesanses laikā, no tā iedvesmojušies gleznotāji un tēlnieki, piemēram, Rafaels, Tidāns u.c. Šī tēma aizrāvusi arī vēlāko posmu autorus - Rembrantu, Gvido Reni, bet 20. gs. mūzikā ievērojama D. Mljo opera "Eiropas nolaupīšana". Šis temats kā simbols nereti izmantots arī latviešu gleznotāju (plem., Aijas Zariņas cikls "Eiropas nolaupīšana"), plakā tīstu un grafiķu darbos tad, kad viņi vēlējušies kāpināt uzmanību par mūsdienu Eiropas likteni, un ari kāds aktuāls Latvijas TV raidījums šobrīd tā arī saucas - "Eiropas nolaupīšana"…

Kļuvis par valdnieku,3 Mīnojs Iedzīvotājiem dāvājis likumus, kurus tie Iepriekš nepazina. Tāpēc antīkie autori (Aristotelis, Strabons u.c.) Ir nosaukuši Minoju par vienu no senākajiem likumdevējiem, no kura vēlāk idejas aizņēmušies arī romieši.

Senie cilvēki bija pārliecināti, ka MInojam šos likumus devis pats Zevs, MInoja tēvs.

Miti vēsta, ka MInojam visu mūžu nav laimējies. Neveiksmes sākušās ar to, ka Mīnojs saņēmis no jūras valdnieka Poseldona (viens no galvenlem dieviem, Zeva brālis) kā dāvanu skaistu un varenu vfirsl. Šo vērsi Mīnojs bija apsolījis upurēt par godu Poseldonam. Savu solījumu Mīnojs neturēja. Lielisko dāvanu - skaisto dzīvnieku - viņš pievienoja savam ganāmpulkam un mēģināja

' Zm - grieķu mitoloģija augstākais dieve, dievu un cilvēku tCvs, Olimpa (kalns Tosallļā, kurā rtfic mīla loģiskiem priekšautiem mīt vlol dievi) dievu valdnieks.

Mas pirmo robi imtoptmiM m to vārdu * Eiropa", ka» mums kā eiropiešiem nover btil viconW/)y.l Tdpet - ko no/lme itt vārds? Eiropa &8koln6JI Ir hlonlskn dievība, t iropat vtnte mulmo "platacainl" (minat* epiteti) vel ari "plnlbaleigs". Kfi htonlskol dievībai vlpttl Ir auglība* un d/ivnloku MirgfiUiJe!* (unkcļjet. Eiropai UMi vieno vlr.it koemoau (dabetla - /rmi - pajeml). Eiropa noiotl idenllflceu ar M&nesl,

' Auu»uu pšc grim • Rubeni» A. SenAt Grieķijai d/tvo un kultūra, R,, Zvetgtne, 1VM, V U.lpp,

dievu Poseidonu apmānīt, upurējot tam abi vērsi. ŠSda naba Poseidoriu sadusmoja, un viņš atmaksāja Mīnojam, liekot MInoja sievai - valdniecei Pasifanei (Paslfajai) - meklēt tuvību ar vērsi. Šī pretdabiskā kaislība ari īstenojusies, un no tās Pasifanei piedzimis drausmīgs briesmonis Minotaurs (burtiski - Mīnoja vērsis) - radījums ar vērša galvu, cilvēka ķermeni un ar kanibālistiskām tieksmēm.

Lai noslēptu Minotauru no cilvēkiem, pēc valdnieka Minoja pavēles tika uzcelts labirints (no vārda "iabrys" - divasmeņu cirvis; dīvasmeņu cirvja māja), kurā uz mūžu ieslodzīja Minotauru. Šo labirintu uzcēla teiksmainais amatnieks Oaidals. Šis teiksmainā labirinta priekšstats, protams, veidojies Knosās pils labirintveidīgā plānojuma ietekmē.

Tad nāca Atēnu valdnieka dēls Tēsējs. Tēsējs labprātīgi deras uz Krētu, uz labirintu, un nonāvēja Minotauru, un izkļuva no labirinta. Viņš izkļuva no 5 labirinta ar savas iemīļotās - Krētas valdnieka meitas Ariadnes Rdzdoto pavedienu.

Pašās senākajās liecībās Eiropas literatūrā atrodamas ziņas par labirintu Krētā. Piemēram, Plutarhs vēsta par Tēsēja varoņdarbu noslēpumainajā labirintā. Tajā Tēsējs pārvarēja nāvi un haosu un atgriezās dzīvē un gaismā. 9 Tēsēja uzvara raksturo visai turpmākai Rietumu kultūrai būtisku virzību - prāta nozīmi, kultūras nozīmi pār stihisku, nesakārtotu haosu. Iespējams, ka tieši nerimtīgie garīgie meklējumi, kas vērsti uz cilvēka harmoniju ar pasauli, ar vidi, šie garīgie meklējumi, ar kuriem sākas un turpinās kultūra vispār, ir pamatā art labirinta kā zīmes jēgai.

Te vēlreiz vietā atgādināt vārda "labinnts" etimoloģiju - te saista ar Krētas Mīnoja kultūras vārdu "labrys" (dlvasmeņu cirvis). Labirints - tā lr "divasmeņu cirvja māja". Šim cirvim tika piedēvēts maģisks spēks - ar to bija salstili dievišķā vērša un vitālas sievišķības dievību tēli. Šī divējādība pasvītro, ka labirintā ar t.s. "lineāro loģiku" vai vienkārši loģiku vairs nepietiek. Tāpēc ari Tāsejam, maldoties labirintā, abas rokas ir apbruņotas - ar zobenu un kamoliņu, ar vīrišķo un sievišķo, ar kara un mājas darbarīku, ar cieto un padevīgo. Tātad labirinta uzveikšanai Ir jāsabalansē gan prāts, gan zemapziņa. Te nepieciešama gan destruktīvo (zemapziņas), gan prāta radošo spēku harmonija, te nepieciešams gan sievišķo, gan vīrišķo spēku apvienojums (kā tumsa un gaisma, kā pazeme un virszeme, kā daba un cilvēka prāts). Lūk., tātad ideja par šādu līdzsvaru un harmoniju un samēru sakņojas jau ttttt Eiropas pagStnfc. Šai mītā skaidri redzams, ka garīgo meklējumu labirints nepietiek ar varoņa vīrišķo prātu vien, bet ir vajadzīgs ari sievišķā (sirds, jūtu, semapzinas) atbalsts, kas ir tuvāks dzīvei, dzīvībai, dabai (visam htoniskajam) un nodrošina elastīgāku attapību tur, kur prāts viens pats neatrod Izeju.[79]

Mēs vēlāk redzēsim, cik ļoti sengrieķu domāšanā, viņu fiiosofiJS un mākslā svarīgas ir atziņas par harmonijas, proporciju, fcli svara meklējumiem. Noteikti šo meklējumu Iedīgļi vērojami Krētas mītos.

Nav ari nejaušība, ka bez Zeva pielūgsmes (It pd viņa iemiesošana* formas - vērša) izcila loma KriMā bija ari Lielās Mātes kultam; sieviešu dievība* pielūdza klintis veidotās svētnīcās kalnu virsotnēs (nevis tempļos). Par to litvina scit atrastās statuetes, kurās attēlotas dažādas dieves

Vairākas no tām ir vēlāko grieķu dieviešu pirmtēls. Piemēram, uz Krētā atrastiem gredzeniem, ari gleznām nereti redzama dieviete ar vairogu, kas, pēc zinātnieku uzskatiem, ir vēlākās grieķu dieves Atēnas agrīns veidols.

Mīts stāsta: Zevs esot uzzinājis, ka viņa un Metīdas dēls atņems viņam varu. Tāpēc, Zevs norijis savu sievu Metīdu, kas gaidīja bērnu. Pēc tam ar Prometeja palīdzību Zevs pats radīja Atēnu. Dieve Atēna nāca pasaulē no Zeva galvas pilnā kaujas bruņojumā. Tādējādi Atēnas nākšana pasaulē izcej vīrišķīgi kareivīgo, organizējošo pirmsākumu. Atēna ir it kā tiešs Zeva turpinājums - viņa ieceru un gribas Izpildītāja, viņa doma, kas tiek īstenota darbībā. Atēnas gudrības avoti attiecināmi uz tēlu, kas Krētas periodā attēlota ar čūskām (gudrības simbols) rokās. Atēnas dzimšanu, kā mītos teikts, pavadījis zelta lietus, un viņa glabājusi Zeva zibeņus. Krētas periodā tieši Atēnu uzskatīja par Lielo Māti - visa dzīvā radītāju un postītāju.[80]

Sieviešu dievību kults cieši saistīts ar htonisko sākotni. Viņu attēlojumā nereti izmantoti tādi priekšstati, kas asociējas ar zemi, auglību, ražību un vienlaicīgi Ir saistīti ar atmiršanu, aizkapa valstību.

Tāda ir viena no spilgtākajām htoniskajām dievēm Demētra, kas arī ir cieši saistīta ar Lielās Mātes kultu.

Senie Krētas miti stāsta, ka, pazaudējusi savu meitu Persefbni, kuru nolaupīja pazemes dievs, Demētra nodevusies skumjām un bēdām, un tamdēj zeme pārstājusi nest augļus un iestājies bads.

Pēc Zeva lēmuma, kurš nevēlējis pasaulei Jbojāeju, Persefonei bija jāatgriežas divas trešdaļas gada pie mātes Demētras. Šai laikā visa daba plauka, zēla, ziedēja un deva augļus. Vienu trešo daļu Persefone pavadīja mirušo valstībā - tad viss atmira… Arī Afrodites - mīlas un skaistuma dieves dzimšana saistīta jau ar Krētas periodu. Viņa pēc mīta, dzimusi no jūras putām.

Grieķu klasiskā perioda dievības un reliģiskie uzskati saglabā daudzas senās Krētas aizsāktās īpašības un pamattēzes.

Mikēnu kultūra

Mikēnas (Mycenae) bija pilsēta, ar kuras vārdu saistās bronzas laikmets Grieķijā. Mikēnieši - tauta, kas apdzīvoja tās austrumu un dienviddaļu un tai tuvākos rajonus. Viņi paši sevi sauca par ahajiem. Mēs jau atzīmējām, ka 3. g.t. p.m.ē. beigās grieķu-ahaju ciltis sāka ienākt Balkānu pussalā, un tādējādi te sāka izplatīties indoeiropiešu valoda. Ap 1450. g. p.m.ē. mikēnieši pakļāva Krētas salu un sāka kontrolēt jūras ceļus un tirdzniecību Vidusjūrā. Viņi daudz aizguva no Krētas kultūras. Ahajieši pārņēma rakstības veidu no krētiešiem, pielāgojot to savai valodai, pārņēma fresku glezniecības tehniku, vāžu darināšanas un izgleznošanas pieredzi. Sākot ar 14. gs. p.m.ē. par centrālo Egejas kultūras mezglu izveidojas Mikēnu kultūra.

7. nodaja

Mikēnu kultūra atšķiras no miermīlīgās un Izsmalcinātās Krētas kultūras ar daudz stingrāku, skarbāku, robustāku raksturu.

Mēs uzsvērām, ka Krētas pilsētās nebija cietokšņu sienu, nebija militāru būvju. Mēs runājām, ka krētieši paļāvās tikai uz savu floti, uz miermīlīgu tirdzniecību.

Turpretī Mikēnu pilsētas jau ir īsti cietokšņi. Tās parasti būvēja uz augstiem pakalniem un apjoza ar milzīgi biezām (līdz 17 m) sienām,[81] kas bija veidotas no akmens bluķiem. Šādu celtniecību vēlākie Grieķijas iedzīvotāji nosauca par cikloplsku (ciklops - milzis). Viņi uzskatīja, ka tikai milži - ciklopi ir spējuši pārvietot tik milzīgus akmens bluķus (6 un vairāk tonnas) un izveidot sienas, kas aptvēra Mikēnu pilsētu (arī Tirintu un Pilošu).

No vareniem kaļķakmens blokiem bija veidoti arī vārti, kas veda iekšā pilsētās. īpaši izteiksmīgi ir t.s. Lauvu vārti, kas veda Mikēnās. Šo vārtu pamatstruktūru veido divi milzīgi vertikāli nostādīti megaliti, kas pārsegti ar trešo - horizontāli novietoto bluķi. Ap šo vārtu galveno veidojumu turpinās akmeņu krāvums, radot masīvas arkas iespaidu ar trijsstūri augšējā daļā. Šo trijstūri aizpilda milzīga akmens plāksne, uz kuras reljefā attēlots pjedestāls ar kolonnu - mikēniešu pielūgsmes simbolu. Uz šī pjedestāla ar priekšķepām balstās divas lauvas. Šajā skulpturālajā veidojumā uzsvērta heraldiskā kompozīcija. (Šo skulptūru sīkāka analīze - semināra uzdevums).

No Lauvu vārtiem bruģēts, plats ceļš veda uz Mikēnu valdnieka pili, ts. megaronu.[82]

Mikēnu valdnieka pils plānojums kardināli atšķiras no Krētas piļu labirintveidīgā principa. Megarons izceļas ar savu lakonismu un skarbumu. Tas celts no rupji tēstiem akmens bluķiem. Tas iespaido ar savu lakonisko monumentaliti. Megarona telpas vidū atradās kurtuve, kur dienu un nakti sprēgāja uguns, tādējādi padarot kopiespaidu vēl sūrāku - dūmaināku. Četras kolonnas, kas atradās ap kurtuvi, kalpoja neliela jumtiņa balstīšanai, kas izgāja cauri galvenajam megarona jumtam. Tādējādi veidojās sprauga starp galveno jumtu un kolonnu balstīto pārseguma daļu. Caur šo spraugu izdalījās kurtuves dūmi.

Sienas megarona iekšpusē bija apmestas un freskas - tehnikā apgleznotas. Salīdzinot ar Krētas fresku lirismu, mikēniešu sienu gleznu tematikā dota priekšroka kara ainām, medību ainām, plēsīgu zvēru cīņas skatiem u.tml. sižetiem. Salīdzinot ar Krētas gleznieclsko kolorītu, mikēniešu freskas ir ievērojami shematiskākas, sausākas, grafiskākas un līdz ar to skarbākas. (Sīkāks šo darbu apskats - semināra uzdevums).

Mikēnas ir valdnieku Atreja un viņa dēla Agamemnona pilsēta. Ļoti ievērojamas ir Mikēnu valdnieku kapenes. Senākās no tām -17., 16. gs. p.m.ē. bija t.s. šahtveidīgās kapenes. Ievērojami pilnveidotāka kapeņu forma ir t.s. kupolveidīgajām kapenēm, kas tika veidotas 14.-13. gs. p.m.ē. un kuru vidū īpaši izceļas Atreja un Agamemnona apbedījumi.

Atreja kapeni veido apaļa telpa, t.s. toloss* ar 14 m pamata diametru. Tā pārsegta ar akmens kupolu, kura augstums - 13 m. Šis kupols bija izveidots

i Antīkā kultūra. Egejas kultūra

tādējādi, ka no akmens bluķiem veidotus koncentriskus riņķus klāja vienu virs otra, arvien samazinot šo riņķu diametru. Akmens bluķi savā starpā tika sastiprināti ar labi cietējošu cementveidīgu javu. Kapeņu koptēls veidojās skarbs, savā akmens būtībā pat baiss. Atreja kapene ir pati lielākā akmens kupolveida celtne senatnē.

Uz šo kupolveidīgo kapeni veda 36 m gara un 6 m plata eja, kuras augstums - 10 m un kura ari viscaur bija veidota no akmens bluķiem. Ejas arhitektūra ir it kā teltsveidīga - akmens bluķi sienas augšgalā savienojās kā arkā. Eja rada īpaši drūma ceļa noskaņu, un akmeņu mūrējums veido īstu monumentālisma, skarbuma esenci. To vēl jo vairāk pasvītro grandiozais, 120 tonnas smagais akmens monolīts*, kas bija iemūrēts kupola sienā tieši virs ieejas kapenē.[83] tas tiešām ir patiess akmens novērtējums!

Atreja kapene liecina par mikēniešu amatnieku izcilu lietpratību un prasmi risināt sarežģītus arhitektūras uzdevumus.

Mikēniešu valdnieku apbedījumi izcēlās arī ar neparastu greznumu - zelta maskas tika klātas uz bijušo valdnieku sejām. Starp tām pazīstamākā ir Agamemnona maska. Mirušo apģērbus rotāja ar zelta plāksnītēm. Tika līdzi doti ieroči, rotaslietas, trauki. Slaveni ir bronzas kindžali ar dārgmetālu inkrustācijām.

Par ko tas viss liecina?

Šī stingrība, šis aklopiskums, šis kareivīgums un skarbums nebija bez iemesla. Tas liecināja, ka notiek stingra valsts izveide un spēcīga valdnieka varas koncentrēšanās.

Veidojās galms[84] - galvenais reliģiskais, politiskais, administratīvais un ekonomiskais centrs ar valdnieku priekšgalā, kas koncentrēja sevī visus varas un suverenitātes* elementus, nosakot visu militāro un politisko dzīvi. Sabiedrisko dzīvi kontrolēja amatpersonas - galminieki, rakstveži, uzraugi. Katram no viņiem praktiski bija jāīsteno neierobežota valdnieka vara.

Šāda valsts sistēma ar galmu bija stingri būvēta, bet, līdzīgi akmenim, tā bija neelastīga, tai bija grūti reaģēt uz pārmaiņām.

Bet! Viņi bija tik spēcīgi, ka 13. gs. p.m.ē., apvienojot savus spēkus, satrieca hetus Mazāzijā un 1240. gadā p.m.ē. devās pasaulslavenajā karagājienā uz Troju.

Kāpēc uz Troju? - Tāpēc, ka tā bija lielākā konkurente jūras ceļos. Šo karagājienu vadīja Mikēnu valdnieks ^Agamemnons. Viņš apvienoja grieķu-ahaju kareivju vienības un uzvarēja Troju. Šie Trojas kara notikumi dziļi iekļauti grieķu mitoloģijā, tie nekad netika aizmirsti, bet no paaudzes paaudzē apvijās ar leģendām. Tāpēc 8. gs. p.m.ē. Homēram vajadzēja saklausīt no savas tautas dvēseles šos slavenos stāstus, noslīpēt tos, stilistiski pilnveidojot dziedājumos, un tādējādi dāvināt pasaulei slaveno eposu "Iliada" un "Odiseja". Trojas karš ir kļuvis par galveno sižeta līniju šim eposam.

100 gadus pēc Trojas kara - 12. gs. vidū p.m.ē. no ziemeļiem mikēniešiem uzbruka dorieši. Dorieši bija ciltis, kas atradās uz zemāka attīstības līmeņa un zemākas kultūras pakāpes. Viņi izlaupīja bagātās mikēniešu pilsētas.

LJdz ar to beidzās Egejas kultūra. Taču nākamā - grieķu kultūra - nekad neaizmirsa savus senčus, kaut ari pēc doriešu ienākšanas vairākus gadsimtus turpinājās kultūras lejupslīde.

_____________________________________________ 7. noda

Kopsavilkums

Nosaukums "antīkā kultūra" radās 15. gadsimtā, kad renesanses humānisti par iedvesmas paraugu atzina Senās Grieķijas un Senās Romas mantojumu. Antīkā kultūra radās 1. g.t. p.m.ē. un aptvēra gandrīz 15 gadu simteņus. Tā tomēr neradās tukšā vietā un pēkšņi - pirmsākumi meklējami t.s. Egejas kultūrā, kuras galvenie centri ir Krētas sala un Mlkēnas. Kopš 19. gs. 70. gadiem, pateicoties arheologu Izrakumiem, šeit Ir atklātas līdz tam nezināmas Vidusjūras baseina - piļu atliekas, savdabīga un savstarpēji atšķirīga pilsētu apbūve, kā arī apbedījumi un mākslas amatniecības izstrādājumi. Nozīmīgas atziņas ietver Krētas mitoloģija, kas īpaši tālejoši izpaužas Senās Grieķijas kultūrā vēlākos posmos.

8. nodaļa

8 nodaļa

Sengrieķu kultūra

Teorija

Galvenie sengrieķu kultūras periodi ir šādi:

I.      Homēra periods -11.-8. gs. p.m.ē.

II.    Arhaikas periods - 7.-6. gs. p.m.ē.

III.  Klasikas periods - 5.-4. gs. p.m.ē.

IV.   Hellēnisma periods - 4.-1. gs. p.m.ē.

12.gs. beigās p.m.ē. tiešā sengrieķu kultūras priekštece Egejas kultūra gāja bojā citu cilšu - doriešu iebrukuma rezultātā. Dorieši arī piederēja pie indoeiropiešiem. Dorieši, atšķirībā no krētiešiem un mikēniešiem, gandrīz visos kultūras dzīves aspektos bija atpalikušāki. Toties ieroči viņiem bija augstas klases, un tie bija izgatavoti no dzelzs. Ahaju karavīri ar bronzas ieročiem nespēja cīnīties pret doriešiem.

Doriešu iebrukuma rezultātā ahaju pilsētas tika nopostītas, daļa iedzīvotāju pakļauti verdzībai, daļa bija spiesti atstāt dzimteni un pārcelties uz Egejas jūras salām vai Mazāzijas piekrasti. Dorieši daļēji arī asimilizējās ar ahajiem.

Tā rezultātā radās kopējs apzīmējums - grieķi (viņi paši sevi bieži dēvēja arī par hellēņiem).

Sākumā šīs kultūras līmenis bija ļoti zems. Uz daudziem gadsimtiem tika aizmirsta rakstība, apsīka celtniecība. Iestājās t.s. tumšie gadsimti.[85] kā nozīmīgākais gaismas stars šajā tumsā bija mutvārdu daiļrade, jo tautas atmiņā kā senas teikas tika glabātas ziņas par kādreizējo ahaju varenību, par viņu dieviem, par varoņiem un valdniekiem, par viņu krāšņajām pilsētām, drosmīgajiem jūrasbraucieniem un karagājieniem. Tieši šajos t.s. tumšajos gadsimtos formējās lielie dziesmu cikli, teikas un varoņstāsti, kas ietvēra un apkopoja senās Egejas pasaules tautas fantāzijā, kā arī īstenībā sakņotus notikumus (un līdz ar to visu šo iedzīvotāju pieredzi, dzīves gudrību, tautas ģēniju). No mutvārdu daiļrades pamazām kristalizējās lieli ēpiski dziesmu cikli. To virsotne ir Homēra eposi "Iliāda" un "Odiseja". Tāpēc arī visu sengrieķu

kultūras 1. periodu, kas aptver laiku no 11. līdz 8. gs. p.m.ē., pieņemts saukt par Homēra posmu.

Pretstatā dzejai citas kultūru formējošās jomas atradās ļoti zemā pakāpē. Un tomēr Homēra posmā strauji attīstījās arī podnieciba. 11.-10. gs. p.m.ē. uz podnieka ripas darinātie trauki veidoti tvirtās, stingrās, precīzās formās. Tieši Homēra periodā izkristalizējās tradicionālās sengrieķu vāžu formas, kas nezaudēja savu popularitāti ari vēlākos kultūras posmos.

Šo vāžu galvenie veidi ir:

1)  slaidās, cēlās divosu amforas,

2)  mazākās un masīvākās trīsosu hidrijas,

3)  lielie, iespaidīgie zvanveida krāteri,

4)   lēzenie, izsmalcinātie killki,

5)  milzīgie dažkārt pat līdz 2m augstie lekiti.

Homēra posmā vāzes tiek rotātas ar lineāri ģeometriskiem zīmējumiem. Dominē apļi, punkti, taisnu līniju līkloči. Ilgstošas attīstības rezultātā 9.-8.gs. p.m.ē. nobrieda ts. ģeometriskais stils.

Ģeometriskā stila sarežģītībā un formu vispārinājumā jūtami izpaužas šī laika cilvēku jauns domāšanas līmenis, kas jau spēj īstenību izteikt nosacītās mākslas formās un simbolu valodā. No Homēra posma līdz pat mūsdienām pasaules dekoratīvi lietišķajā mākslā māla plastikai tiek dots nosaukums "keramika". Arī pats nosaukums cēlies no grieķu vārda "keramis" - māls. Pie tam arī kāda Atēnu priekšpilsēta ir saukusies Keramika.[86] tiek uzskatīts, ka šajā pilsētā lielā cieņā bijusi māla izstrādājumu amatniecība. Tādējādi termins "keramika" ir ieguvums pasaules kultūrā un nāk tas no tālā Homēra laika.

Homēra periods uzrāda nozīmīgus meklējumus valsts struktūru veidošanā. Šī posma jaunievedums ir pilsētvalstiņu jeb t.s. polišu sākumi. Ko tas nozīmē?

Latviešu ievērojamais kulturologs, filosofijas zinātņu doktors Andris Rubenis raksta:

"Polisa ir grieķu kultūras iemiesojums. Ar tās rašanos, uzplaukumu un krīzi visciešākā mērā saistīti visi galvenie kultūras procesi un notikumi."[87]

Ja polisas ir bijušas tik ļoti stimulējošs faktors kultūrai, tad arī mums par polišu būtību jārunā vairāk.

Vārds "polis" sākumā apzīmēja vienkārši norobežotu, aizsargātu vietu (varētu teikt - pilskalnu), kas pamazām kļuva par administratīvu centru un piesaistīja ap šo centru esošās lauku apmetnes un zemes. Nereti vārdu "polis" tulko arī kā pilsēta - valsts, akcentējot šādas teritorijas nelielos izmērus un organizāciju ap vienotu centru.

Galvenā polišu dzīve risinājās agorā (nosacīti - pilsētvalstiņas pašā centrā). Agora bija pilsētvalsts politiskais, administratīvais un reliģiskais centrs - vieta, kur pulcējās pilsoņi - brīvie zemnieki un aristokrātija.

Agoru vienlaikus izmantoja arī kā tirgus laukumu, kā sapulču vietu, kā likumu apspriešanas vietu u.tml. Galvenais akcents jebkurā agorā bija templis, kas tika celts polišu aizbildņiem - dieviem. Templis tika būvēts visaugstākajā agoras vietā, t.s. akropolē, kas nozīmē "augšpilsēta". Tādā veidā ap agorām un

uz polišu bāzes veidojās un Izauga slavenās sengrieķu pilsētas, tādas kā Atēnas, Sparta, Korinta, Delfi, Efesa u.c. Un visām tām apkārt pletās objektīvais eksistences pamats - polišu barotāja - zeme. Polisās sarunājās vietējā dialektā, bet dažādās pilsētvalstiņas nekad nezaudēja apziņu par piederibu vienotai grieķu tautai[88].

No pašu grieķu viedokļa polisa, pirmkārt, bija pilsoņu kolektīvu īpašā veidā organizēta cilvēku kopības forma. Aristotelim polisa ir augstākā iespējamā pilsoņu apvienība - attīstība, pēc Aristoteļa uzskatiem, notiek no saimes un ciemata uz polišu. Iepriekšējās formas Ir nodrošinājušas tikai cilvēka fizisku eksistenci, bet tikumisku dzīvi, uzsver Aristotelis, var sasniegt tikai polisā - "polisa ir brīvu pilsoņu apvienība". Tieši ar grieķu polisām cilvēces kultūra iepazina tādus jēdzienus kā "demokrātija", "demoss", "personība", "pilsoņu kopība", brīvība". Pilnīgāk šie ideāli atklājās tajās polisās, kurās bija īstenota demokrātija. Taču arī tajās polisās, kurās demokrātija neguva pilnīgu attīstību, grieķu cilvēks apzināja sevi kā sabiedrības locekli, kā pilsoni un nevis kā beztiesisku padoto[89].

Polisā cilvēks apzinājās sevi tieši tādā mērā par cilvēku, kādā viņš bija polisās kolektīva loceklis. Viņam bija tikai viena alternatīva: vergs, izraidītais vai brīvs polisās pilsonis. Tāpēc senais grieķis pilsonību uztvēra kā cilvēkam organiski piederīgu eksistences formu, kas atšķīra viņu no verga un līdz ar to padarīja par "pilnīgu" cilvēku. Polisa kļuva īpaši stimulējošs faktors tiem cilvēkiem, kas radīja kultūras vērtības: cēla tempļus, veidoja skulptūras, rakstīja literārus darbus, izdeva likumus, veidoja skolu sistēmas utt., jo katras polisās pilsoņi tiecās savu dzīves telpu izcelt kā pārāku, dižāku, skaistāku.

Tātad līdz ar polišu rašanos mainījās cilvēku domāšanas veids, jo tika apgūta jauna sociāla telpa ar tās centru polisās vidū - ar agoru. Tā paredzēja kopā sanākšanu, kopā stridēšanos, kopā diskutēšanu - visi sanākušie pilsoņi varēja piedalīties patiesības meklēšanā! Jaunā sociālā telpa (it īpaši Atēnu polisā pēc likumdevēja Kleistena likumu pieņemšanas 1500. gadā p.m.ē.) paredzēja un pieļāva pilnīgu atklātību sabiedriskajās un valsts lietās, jo rakstītie likumi bija domāti visiem pilsoņiem. Jaunā sociālā telpa paredzēja pieejamību kritikai. Citiem vārdiem - "tā paredzēja hierarhisko attiecību izveidošanos ar jauna tipa saitēm, kas balstītas uz simetriju starp vienlīdzīgiem pilsoņiem, kritisku attieksmi pret tradīcijām, kuras vairs neuzskata par nemainīgām."[90]

Tādēļ nav nejaušība, ka tieši grieķu demokrātiskajā sabiedrībā sāka nodoties prātojumiem par to, kā, piemēram, no konflikta var izveidoties saskaņa; kā var savienot pretpolus - naidu un mīlestību; kā no daudzā var izveidoties vienotais; kā vispār kaut kas var pastāvēt un kādi ir šis pastāvēšanas nosacījumi.

Katram polisās pilsonim vajadzēja būt gatavam gan paļauties un pakļauties citiem, gan arī būt gatavam vadit citus, t.i., vajadzības gadījumā spēt ieņemt visas pozīcijas, kas veidojas pilsoniskā vidē. To regulēja likumi (it īpaši Atēnu), kas visiem bija vienādi.[91]

& nodafa

Sengrieķu kultūra

Un tāpēc var droši apgalvot, ka polišu dzīves veids veidoja priekšnoteikumus, lai pasaulē dzimtu filosofija (burtiski - gudrības mīlēšana; no grieķu: philia - mīlēt un sofia - gudrība). Filosofijas rašanās ārpus specifiskā grieķu dzīves režīma, pirmkārt, - demokrātijas tradīcijām, nav iedomājama.

"Filosofija izauga no grieķiskās dzīves kārtības, pati stimulējot tās attīstību."[92]

Pateicoties tam, pasaules kultūra ir Ieguvusi tādas izcilas personības kā Diogēns un Pitagors, Heraklits un Sokrāts, Platons un Aristotelis, kuru ieguldījums filosofijS ir nozīmīgs līdz pat mūsdienām.

Tieši Senajā Grieķijā dzimusi ari tradicionālā filosofijas terminoloģija, kuru filosofijā lietojam vēl šodien: Ideja, matērija, harmonija, cēlonis, sekas, laiks, telpa, kustība utt.

Līdzi grieķu domāšanai arī visa māksla tiecās pēc samērošanās ar cilvēku. Tāpēc grieķu māksla ir izteikti antropocentriska*. Tāpēc grieķu māksla ir izteikti humāna.

Jau grieķu mitoloģija, atšķlribā no (lielā mērā) zoomorfās Tuvo Austrumu mitoloģijas, visā pilnībā ir antropomorfa - Olimpiskajiem dieviem piemīt cilvēka āriene (nevis šakāļa, paviāna, kaķa vai ēzeļa). Olimpiskajiem dieviem piemīt cilvēka cienīgums un pat visas cilvēciskās vājības: viņi dusmojas, aizraujas, kļūdās un intrigo, ķildojas, mīl, nīst, saudzē. Un tas viss neliedz viņiem kļūt varonīgiem, spēcīgiem, lepniem un skaistiem. Tāpēc ari grieķu dvēselei tuvāks lr nevis abstrakts* dievs, bet cilvēks - varonis. Nekas cilvēcisks nav sveis viņu mītiskajiem varoņiem (piemēram, Prometejam un Heraklam, Jasonam un Odisejam). Viņi Ir cilvēki un pārcilvēki reizē. Bet cilvēciskā sākotne - tā vienmēr Ir uzsvērta, tā ir pats pamatu pamats.

Adm redzams Ir tas, ka šajā humānajā sākotnē, tāpat kā demokrātijā slēpjas tā sauktais "grieķu brīnums".

Un ne tikai heroiskajā, varonīgajā cilvēka skatījumā! Ar dziļu dtvēdbu, noskaņu smalkumu un tēlainu bagātību jau 7. gs. p.m.ē. Izceļas, piemēram, grieķu dzejnieces Sopfo mīlas lirika. Antīkajā pasaulē Sapfo nereti dēvēja par Desmito mūzu - tik ļoti viņa spēja ap sevi un sevi radīt patiesas daiļrades gaisotni i Būdama viena no pirmajām sengrieķu Intīmās poēzijas pamatitcēļām, viņa Izstrādāja ari atzīstamus strofas* formas principus, kas ietekmējuši vēlāku laikmetu dzejnieku darbus. Bet visu laikmetu cilvēkus Ir valdzinājis Sapfo humānisms. Viņa taču ir teikusi:

"Liekas man, ka debesu dieviem līdzīgs

Cilvēks tas, kas tuvumā tavā pretī sēl

Un Uvu mīlīgo balsi klausās,

Dzird tavus saldos, laimes pilnos smieklus ..4

Tieši tāpēc • līdzīgi tam, kā dzeja un eposs sāka apjēgt cilvēka gara bOtfbu, cilvēka kaislību būtību to vispārinājumā; ndzigi tam, kā grieķu filosofija sāka apjēgt cilvēku sabiedrības attīstības likumus; līdzīgi tam • ari tēlotāja māksla un pat arhitektūra pauž pievArlanos dfvēkam.

Polišu veidošanā* un attīstības rezultātā it Ipaii bija pieaugusi Atēnu nozīme. St ptMtvalsuņa bija pazīstama jau visu 1. gadu tūkstot) p.m.ē. un pamazām bija kļuvusi par ievērojamu ekonomisku un politisku centru. Sociālā noslāņošanās tur bija sākusies agri, bet aristokrātijas un dēmosa dņžs bija uzvarējis dēmoss. Arhaikas posmā 594. g. ar Solona likumu, bet sevišķi ar Kleistena 509. g. pieņemto likumu spēku, Atēnas izvērtās par pašu visdemokrātiskāko polišu visā Grieķijā. Tur bija balsošanas tieabas, kuras piešķīra pat visnabadzīgākajiem pilsoņiem; tur darbojās tautas sapulce; tur bija likvidēta parādu verdzība. Kaut ari demokrātija bija izveidojusies daudzās grieķu polisās un dažviet pat agrāk nekā Atēnās, tomēr nekur citur tā netika tik konsekventi ievērota kā šeit, Atēnās. Pat attieksme pret vergiem te bija cilvēcīgāka. Tas veicināja tiesības dzīvot, strādāt, domāt, radīt - ciM&am izpausties.

Demokrātijas dzīvotspēju vēl jo vairāk pārbaudīja grūtības, kad dažādu karu (īpaši Persiešu kara) rezultātā grieķi guva uzvaru. Tas deva lielu pašapziņu! Sevišķi deņā cēlās dlvēks varonis - karotājs, sportists, grūtību uzvarētājs. Popularitāti guva drosmīga un virišķjga, fiziski spēdga un garā moža pilsoņa ideāls.

Dabiski, ka grieķiem radās vēlēšanās šādus dzīvē pārbaudītus un noskatītus ideālus (kā ari grieķu mitoloģijā auklētos ideālus par varoņiem un varonību) iemūžināt paliekošos mākslas darbos.

Dabiski bija tas, tai "cildenām domām un dldeniem darbiem atbilstu cildeni vārdi" - tā bija tekās viens no pirmajiem grieķu dramaturgiem, traģēdiju rakstnieks Aishils (ari EshNs 525.-456. p.m.ē.). Viņš savās pasaulslaveni lugās bagātigi atspoguļoja spēcīgus divēku raksturus, dažādu uzskatu sadursmes, izkristalizējot cildeno.

Ari vizuālo mākslu meistari arvien vairāk pievērsās sabiedrības ideālu paušanai. Ari viņi rūpētās, lai, pārfrāzējot Aishila vārdus, didenām domām un Oktemem darbiem atbilstu dtdenas mākslas formas.

Mākslinieku uzmanību jau visu 1.g.L p.m.ē. bija saistījušas grieķu prtsoņa augstās morāles iezīmes. Viņi pārsijāja iespaidus par šādu jauno grieķu pteom un, pārsijājot šo isteribu, mākslinieki atlasīja no visiem iespaidiem to, kas grieķus visvairāk saviļņoja, gandarīja. Un tas bija - testa un garigi spērigs Dtvēka tēls! Saviļņoja Ideja, ka daiļā ķermeni var būt iemiesota vīrišķība, ka daiļā ķermeni var būt koncentrēts spēks. Grieķi bija pārliecināti,, ka tas Kas r kungs pār sevi un pār savu ftztsto spēta, un pār savām kaislībām, spēi padt pilsoņa svarīgāko garīgo uzdevumu - kalpot savai polisai"! Viņi ussfcatlja, ka Ūkai veselā miesā mājo vesels gars. Šis harmonijas ideļa tzpaudto vtot tēlotājas mākslas veidos un pat artvtektūrā.

Jau 7. gs. p.m.ē. radās noiMgl skulpturāli mekttgurcu - radās statuju veids, ko sauca par kurošu (fcuross- gr. jaunekli*). Tas bļa kam jaunekks, kas iemiesoja sevi varoni, dažkārt karartu. Skartu, bet pavadgi «Ml jauneklīgajā stūramJbā un vtanlaklgi enarftiskjfā dzīvesprieki W «āvtja stafc), lepnĻ zaļoksni. Tie gan vd nebija guvuši tuatou ebeaNba - i n

vil ttkai It kā ar s a springt u uimaNbu pētfta dia- dM Mtoas» mehērwnu. M1 Vērojot ļirtlui saoardMs un karatemA, atpotā yn Ofcnpiskajās Ipans, vērojot *put agorā taimalaam ar Mtru tms

k|uve skatdrtts un saprotamāks * katra irmatpa tao at fr j potfdfi mmm Mi innaiņas vtsāt tpmupa dijēi Mak n e mā ta * * ta* pamāsi ķmmt^ā mm* ut vimai kājas, ia» «sstftts • ta m>asa» un art gara mm a rna - a ^ iauM hu un lai gadu ttftūtfofcam a^m, paeauleB ( Unadbi b #ufca ts sMptūm

izgaistu, lai skulpturālais tēls dzīvi iesaistītos laikā un telpā, jaujot apliecināt miesas un gara dinamiku, t.i., cildenu domu un cildenu darbu izpausmi.

Jau 7. gs. p.m.ē. populāri kjuva ari sieviešu skulpturālie tēli - t.s. koras (kora - gr. meitene). Ari koras sākumā atveidotas ļoti statiski. It īpaši koru veidolos marmors ir bijis maigi izkrāsots. TādēJ grieķu zāles muzejos ar savu marmora baltumu īstenībā Ir maldinošas. (Sīkāks šo skulptūru apskats un analīze - semināra uzdevums.)

Virzība cilvēka skulpturālajā attēlojumā strauji mainījās 5.-4. gs. p.m.ē. Spraigie vērojumi dzfves īstenībā radīja vēlmi pētīt un salīdzināt mākslas formu ar īstenību, radīja vēlmi ar pratu nopamatot objektīvas mērattiecības un sakaribas starp īstenību un mākslas formu. Citādi izsakoties, radās vēlme dzīvu, juteklīgu īstenības jeb realitātes iespaidu par cilvēku pakļaut racionālām mākslas formām un likumībām. Vēl nepazīstot tādas teorētiskas disciplīnas kā "kompozīcija", "formu proporcijas", "konstrukcija" u.tml., grieķu mākslinieki tās atklāja praksē, sabalansējot mākslas likumības ar dzīvi, īstenību.

Tāpēc ari dažos sengrieķu un ari vēlāku autoru aprakstos par grieķu tēlniecību izmantoti tādi izteicieni: "Kā dzīvi", "Šķiet, elpo", "Šķiet, asinis rit šajos marmora veidolos", "Tūdaļ ierunāsies" u.tml.

Taču! Ne jau anatomiju šai grieķu reālistiskajai mākslai interesēja izteikt, bet gan spraigo gara dzīvi, kas tik tiešām risinājās un plauka polišu realitātē, tai interesēja izteikt cilvēka satvaru dzīvē, katram cilvēka iekšējam un ārējam stāvoklim meklējot atbilstošu formu. Sakarā ar šādu meklējumu intensitāti atklājās dažādu autoru rokraksti, un mākslas vēsturē arī saglabājušies dažādu autoru vārdi.

Viens no spilgtākiem ir agrīnās klasikas tēlnieks Polikleits (apm. 460.- 420. g. p.m.ē.). Laiks, kad Polikleits darbojās, bija periods, kad zinātne un filosofija tiecās vispārināt un formulēt savus sasniegumus, atrast teorijas, formulas. Ari Polikleits tiecās mainīgajā īstenībā rast tādas cilvēka mūžīgā skaistuma iezīmes, kas sniegtu ideālu cilvēka veidolu un kas varbūt definētu un atklātu cilvēka skaistuma būtību, kas reiz un uz visiem laikiem pārvērstos par cilvēka skaistuma formulu.

Polikleits šīs iezīmes saskatīja proporcijās, kuras mēģināja izteikt ar skaitļiem (piemēram, galvas un ķermeņa attiecības kā 1:7, atzina par "daiļu" vienīgi taisnu degunu, savaldīgu sejas izteiksmi u. tml.). Visu to Polikleits nopamatoja savā teorētiskajā darbā "Kanons", kas līdz mūsdienām nav saglabājies.

Raksturīgi, ka šo Polikleita "Kanonu" nepārņēma citi grieķu mākslinieki, jo dzīve viņus šai laikā vilināja nesalīdzināmi daudz reižu vairāk nekā teorija. Tāpēc katrs autors nonāca pie savas mākslas patiesības, vērojot pats savām acīm dzīves patiesību.

Slavenākā no Polikleita skulptūrām ir "Dorifors" (šķēpa nesējs). Darbā attēlots stiprs jauneklis ar spēcīgu, lieliski līdzsvarotu, vispārinātu, mazliet smagnēju ķermeni. Tajā izteikta miera stāvokļa un kustības dinamikas savstarpējā mija. Viss ķermeņa svars brīvi pārnests uz vienas kājas, tāpēc katra ķermeņa puse pakļauta savam ritmam.

Kopumā Dorifora tēls pauz cēla, bezbailīga pilsoņa paraugu, kas izstaro mieru par savas polisās likteni un tādējādi ir dziļi harmonisks, skaidrs. (Šīs skulptūras apskats un sīkāka analīze - semināra uzdevums.)

Vīrišķīgā skaistuma īstā kalve bija sporta spēles, sacīkstes, it sevišķi Olimpiskās spēles. Dzejnieks Pindars ir teicis:

"Kā ūdens ir labākais no elementiem, kā saules siltums un gaisma pārspēj jebkuru citu gaismu un siltuma avotu, tā nav dižākas uzvaras par uzvaru Olimpiskajās spēlēs."

Uzvarētājs Olimpiskajās spēlēs, kurās pulcējās visu polišu grieķi, bija pats labākais, pats noderīgākais, pats priekšzīmīgākais pilsonis. Tāpēc viņa iemūžināšana akmenī vai bronzā (ar portretlsko līdzību tikai pēc trešās uzvaras) sabiedrībā bija ļoti atbalstīta.

Viens no māksliniekiem, kas pievērsās šo "labāko, noderīgāko un priekšzīmīgāko" tēlojumam, bija Mīrons (470.-450. g. p.m.ē.). Viņš bija apguvis cilvēka proporciju un kustību ritma likumus, Izprata dabas studiju nozīmi, tehnisko meistarību. Mīrons pirmais uzdrošinājās uzvarētāju tēlot tik sarežģītā kustībā. (Tēla sejas izteiksmes dīvainā neatbilstība notikuma dinamikai izskaidrojama acīmredzot tieši ar noteikumiem par portretiskās līdzības principiem).

Mīrons darinājis arī skulpturālu grupu "Atēna un Marsijs", kura tēlu psiholoģisms un seju izteiksmīgums ir ievērojami atraisītāks. (Sīkāks šo skulptūru apskats un analīze - semināra uzdevums.)

Klasikas perioda ideālus jo pilnīgi izsaka tēlnieka Feidija (Fīdija - ap 490- 431) daiļrade. Viņš ir viens no Atēnu Akropoles vadošajiem māksliniekiem, tēlnieku darba koordinētājiem. Tāpēc arī paša Feidija atstātajā mantojumā galvenokārt bijušas skulptūras Atēnu Akropoles ansamblī. To vidū it īpaši slavenas ir abas dižās, reprezentācijas ideju caurstrāvotās dieves Atēnas skulptūras (tās sīkāk aplūkosim, runājot par Atēnu Akropoles arhitektonisko ansambli).

Tēlnieku vidū savdabīgs autors, kura darbi izceļas ar siltu lirismu, ir Praksitels (4. gs. p.m.ē.). Kaut ari viņš veidoja dievu tēlus, tomēr traktēja tos kā daiļus, maigus cilvēkus. Viņš prata izmantot īpatni glāsmainu, sapņainu noskaņojumu. Tāda ir Knīdas Afrodīte, kuru daudzi autori uzskata par antīkās mākslas skaistāko tēlu. Jaunavīga prieka un ņipruma pilna ir sportiskā medību dieve Artemīda, bet pārsteidzošs cilvēciskums, siltums ietverts Hermeja tēlā. (Sīkāka šo skulptūru analīze - semināra uzdevums.)

Daudzo sengrieķu tēlnieku vidū vēl jāmin Skopass, kurš it īpaši pievērsās cilvēka dvēseles pārdzīvojuma atklāsmei caur kustību, ķermeņa pozu, ritmu. Tāda, piemēram, ir Skopasa "Dejojošā Menāda".

Jārunā arī par tēlnieku Lisipu un viņa enerģiskajiem varoņtēliem - lielas gribas iemiesotājiem un paudējiem. Viņš, piemēram, aizrautīgi tēlojis Herakla diženos varoņdarbus.

Cildenām domām un cildeniem darbiem vajadzēja atklāties ari cildenās arhitektūras formās! Senajiem grieķiem pietika apjēgt dažus svarīgus loģikas likumus, matemātikas un mehānikas noteikumus par materiālu pretestības sakarībām, lai būvformu konstrukcijas pārvērstos par loģiski sakārtotu vienību. Un lai tādējādi šāda arhitektūra slavinātu dzimto polišu, padarot to pārāku par citām.

Kā seno Tuvo Austrumu tempļi, tā ari grieķu tempļi sastāvēja no pārseguma un balstiem. Bet tas, kas agrāk bija tikai saliktenis, gigantisku, smagu masu sakopojums, tas grieķiem pārvērtās par loģiski sakārtotu vienību.

Šo grieķu pārseguma un balsta vienību vēlāk romieši nosauca par orderi, kas tulkojumā nozīmē "uzbūve", "kārtojums". Tas kļuva par pamatu Eiropas arhitektūrā gadsimtiem ilgi. Šis grieķu orderis nav zaudējis savu nozīmīgumu vēl mūsdienas.1

īpaši grieķu tempju arhitektūra ir grieķu skaidrās loģiskās domāšanas, prāta un "cildeno domu" augiis, kas atklājies skaidrās, harmoniskās formās un visnotaļ pārliecina ar cilvēka uztveri un nevis pārcilvēcisku grandiozitāti.

Tempju celtniecības pamatformas Grieķijā attīstījās no Mikēnu megarona tradīcijām, pamatā saglabājot megarona plānu - taisnstūraina telpa ar nelielu priekštelpu (portiku), kura priekšā izvietotas kolonnas. Logu nebija. Pavarda vairs nebija. Tā vietā novietota monumentāla dieva statuja, bet ziedoklis atradās ārpus tempja, iepretī ieejas portikam uz laukuma. Sakarā ar to, ka kurtuves vairs nebija, nebija ari nepieciešamības pēc atvēruma jumtā. Tāpēc templi klāja vienlaidus jumts, parasti divslīpņu.

Loti strauju vērienu tempļu celtniecība uzsāka 8.,7.,6. gadsimtos p.m.ē., jo, sākot veidoties polisām, radās visi veicinošie procesi arī tempļu celtniecībai. Tie pacēlās pilsētvalstiņu centros - akropolēs. Tempļos glabājās valsts kase, mākslas dārgumi, no turienes polisa sāka karagājienus, to tuvumā notika grieķu dēmosa - amatnieku, kuģinieku, tirgotāju sanāksmes.

Jau 7.gs. p.m.ē. Grieķijā izkristalizējās divi arhitektūras ordera vai kārtojuma varianti - doriešu un joniešu orderis (nosaukumi no grieķu cilšu vārdiem).

Doriešu orderis bija masīvs. Šī ordera šķautņainā kolonna, šķiet, nesagāztos pat tad, ja tai uzveltu vai visu debesu velvi! Doriešu ordera kolonna grieķiem asociējās ar varena vīra, spēcīga varoņa stāvu, kas tiecas izslieties, bet pārsegums ar savu smagumu tam pretojas. Tas ir smagnējs, spēkpilns orderis. (Sīkāka tā apskate un analīze - semināra uzdevums.)

Joniešu ordera kolonnai bija slaidāks stāvs ar lielāku ierievu skaitu. Tās kapitelis - plastiskāks, dekoratīvāks. (Sīkāka analīze - seminārā.)

Tādējādi doriskā smagnējība joniešu orderī bija pārvērtusies grācijā, elegancē. Reizēm kolonnu vietā bija izmantoti slaidu sieviešu (kariatīdu) skulpturāli stāvi.

5. gs. Grieķijā radās joniešu ordera īpaši grezns paveids - ts. korintiešu orderis. Tas atšķīrās ar savu kapiteli, ko veidoja graciozu akantu lapu dekoratīvs, izsmalcināts tēlojums. Dekorativitātes dēļ korintisko orderi vēlāk ļoti iecienīja romieši, kā ari renesanses arhitekti savu celtniecības formu risinājumos.

8. gs. p.m.ē. beigās un 7. gs. p.m.ē. sākumā izveidojās grieķu tempļa klasiskais tips - taisnstūrveida ("megaroniskā") celtne, ko no visām pusēm apņēma kolonāde. Kā putns ar spalvām, tā arī templis no visām pusēm rotājās ar kolonnām. Grieķu tēlainā domāšana tam atrada piemērotu nosaukumu - "peripters" (tulkojumā: no visām pusēm ar spalvām klātais"). Dažkārt templis tika ietverts pat ar diviem kolonnu vainagiem. Tādu templi sauca "dipters".

Savu augstāko attīstību grieķu tempļu arhitektūra guva klasikas periodā, ts. Perikla laikmetā 5. gs. p.m.ē. Tieši Perikla laikā notika Atēnu polisās visizteiktākā demokratizācija. Sākās grandioza celtniecība, kam vajadzēja

reprezentēt tieši Atēnas kā Grieķijas kultūras centru. Bez celtniecības Atēnās vispār uzplauka garīgā dzīve. Piemēram, Hērodots rakstīja vēsturi, Perikls veicināja zinātni un mākslu visur, kur vien varēja. Viņš pievērsās Atēnu Akropolei, kura grleķu-persiešu karā bija stipri nopostīta.

"Polisai, kas labi apgādāta ar visiem nepieciešamiem militārās aizsardzības līdzekļiem, savas bagātības jāizmanto darbiem ,kas tai sola mūžīgu slavu", sacīja Perikls.[93]

449. gadā Atēnu tautas sapulce pieņēma likumus par Akropoles tempļu atjaunošanu. Pēc Perikla domām, tieši Akropolei bija jākļūst par visas atļaunotās Grieķijas sirdi.

Kopā ar Feidiju strādāja daudz izcilu tā laika celtnieku, tēlnieku, amatnieku, akmeņkaļu un zeltkaļu.

Akropoles dažādo tempļu rekonstrukcija bija iecerēta pēc vienota plāna, īstenojot ansambļa principu arhitektūrā:

u Smagi un nekustīgi guļ krokainā uzkalna masa, kas maina savu krāsu atkarībā no saules, dienas posma un gaisa mitruma. Uzkalna pakāpi sedz spilgti zaļš priedulājs, bet uzkalna galotnē - sakopotas celtnes, kas ar savu kolonnu svinīgo ritmu un starojošo marmora virsmu tēlaini pauž cilvēka prāta pārākumu pār dabas stihiju.

Tempļi un statujas Akropoles ansamblī novietotas brīvi, neievērojot aklus simetrijas likumus, bet gan celtņu masu optiskās saskaņotības principu. Pēc šī optiskās saskaņotības principa celtnes papildina cita citu ar savām masām. Celtnes šķiet sevišķi izskatīgas gleznainajā apkārtnē ar zilās Vidusjūras plašumu fonā un kalnu ainavas gaisīgo perspektīvu. Kopiespaida radīšanai liela nozīme bija Grieķijas zilajām debesīm un īpatnējai dienvidu gaismai - reizē maigai un

dzidri asai .. tā padarīja tuvo priekšmetu kontūras it kā maigākas, bet tālajos jāva saskatīt pat sīkumus."[96]

Atēnu Akropoles tempji veltīti Atēnu polisās aizstāvei - taisnīga kara un gudrības dievei Atēnai. Katru gadu uz svētkiem, kas bija veltīti Atēnai, pēc zirgu sacīkstēm un ģimnastikas sacensībām, pēc dziedoņu, oratoru un muzikantu priekšnesumiem sākās pats svinīgākais moments - vistautas gājiens uz Akropoli. Turpu devās jātnieki uz zirgiem, turp soļoja valstsvīri un karavīri, jauni atlēti un sirmgalvji. Meitenes un jaunekļi veda upurējamos dzīvniekus, nesa ari kuģa modeli, kuram pie masta bija piestiprināts grezns tērps - pepls - dāvana dievei Atēnai. Svētku gājiena mērķis bija Atēnas altāris Akropoles austrumu daļā. (Šis "procesijas" iztirzājums, arhitektūras analīze un sengrieķu mūzikas rekonstrukcijas ieraksta klausīšanās - semināra uzdevums.)

Pēc uzvaras grieķu-persiešu kara Grieķijas gara spēki sazarojās ari vārda mākslā. Noteikti iezīmējās un nošķīrās literārie veidi un žanri, kļūstot par pamatu eiropeiskās literatūras iedalījumam vispār, tie ir: eposs, lirika un drāma (traģēdija un komēdija). Tātad tieši antīkā literatūra ir šo žanru sistēmas avots.

Klasikas posmā galvenā nozīme bija sasniegumiem drāmas žanrā, it īpaši traģēdijā. 73 balstījās uz trim ģeniāliem autoriem: Aishilu, Sofoklu un Eiripidu.

Grieķu traģēdijas būtiska iezīme, līdzīgi kā eposā - milzīga mitoloģijas ietekme. Klasikas laikmets sniedza savu jaunu mitoloģisko nostāstu interpretāciju: varoņu karotāju siavējumu, spēcīgu raksturu izcēlumu. Aishils (525.-426. p.m.ē.) ir vecākais traģēdiju autoru trijotnē. Viņš bija Atēnu valstsvīra dēls. Aishila tēvam bija lieli nopelni Atēnu polisās demokrātijas veidošanā. Ari pats Aishils bija piedalījies dēmosa cīņās pret aristokrātiju un kaujās pret persiešiem. Savus nopelnus karā viņš uzskatīja par nozīmīgākiem nekā darbību literatūrā…

Visām Aishila traģēdijām cauri vijas vienotāja ideja - nežēlīgas, nepielūdzamas dievības vara, kas saduras ar cilvēku likteņiem.

Aishils sarakstījis vairāk nekā 90 traģēdiju, no kurām līdz mūsdienām saglabājušās septiņas: "Persieši", "Septiņi pret Tēbām", "Lūdzējas", triloģija "Orestija", "Saistītais Prometejs".

"Saistītais Prometejs" ir ne tikai ievērojamākā no Aishila traģēdijām, bet skaitāma pie labākajiem šī žanra darbiem pasaules literatūrā vispār. Prometeja ciešanās, kas izceltas šajā traģēdijā, simbolizēta nepadevīga cilvēka daba, kas nespēj un negrib samierināties ar dievu patvarību un netaisnību. Šāda ideja noteikti izauga no Aishila laikmeta īstenības, kad Grieķijas klasikas laikmeta fiolosofija, māksla un zinātne sāka atraisīt indivīda garu un modināja viņam tieksmi pēc personīgas brīvības un pašnoteikšanās. Aishilu šajā darbā ļoti nodarbināja konflikts starp dieva Zeva noliktiem likumiem un emancipējušās, brīvas personības atziņām.

Tātad mitoloģisko vielu Aishils izlietoja despotisma un brīvības alku mākslinieciskam pretnostatījumam. Aishils parādīja dziļo traģismu un psiholoģiski sarežģīto konfliktu, kas rodas, varai saduroties ar spilgti, patstāvīgi, izlēmīgi un varonīgi domājošas būtnes tikumisko drosmi un cēlo vīrišķību. Līdz ar to darbā ietverta dziļa vispārcilvēciska problēma. Nav nejaušība, ka Prometeja mītā pausto problemātiku pēc Aishila izmantojuši daudzi pasaules

8. nodč

rakstnieki un dzejnieki, piemēram, Bairons, ari vairāki latviešu vārda mākslinieki - Rainis, M. Ķempe u.c.

Sofokls (496.-406. p.m.ē.) bijis visražīgākais traģēdijas autors. Viņš sarakstījis vairāk nekā 120 lugu, no kuram ari saglabājušās septiņas: "Antigone", Ķēniņš Edips", "Ajakss", "Elektra", Trahīnietes", "Filoktēts" un "Edips Kolonnā".

No visiem traģēdiju autoriem Sofokls savā dzīves laikā guva vislielāko atzinību. Viņa varoņiem piemīt traģisks cildenums, psiholoģiski motivētā rīcībā atklājas neparasti, spēcīgi raksturi. īpaši spilgti tas izpaužas darbā "Antigone".

Eiripīda (ap 480.-406. p.m.ē.) traģēdijās, atšķirībā no Aishila un Sofokla darbiem, vairāk flolosofisku atziņu un pārspriedumu. Viņš sarakstījis 92 lugas, no kurām saglabājušās 17. To vidū visievērojamākās ir "Mēdeja", "Elektra", "Ifigenija Aulīdā" un "Ilons". Eiripīda traģēdijās, izmantojot mitoloģisko materiālu, risināti daudzi aktuāli Atēnu sabiedriski politiskās dzīves jautājumi. Pretrunās starp indivīdu un sabiedrību var saskatīt Atēnu vēsturisko notikumu konkrētību. Viņa lugās arī lielāka vieta atvēlēta sadzīves elementu klātbūtnei. Eiripīda darbi jo sevišķi ietekmējuši turpmāko laikmetu literatūru, mūziku, tēlotājmākslu (P. Korneijs, Ž. Anuijs, Ž. Rasins, J. V. Gēte, Z. P. Satrs, H. fon Hofmanstāls u.c.).

Traģēdiju žanru uzplaukums klasikas periodā cieši saistīts ar sengrieķu teātra pilnveidošanos. Var pat teikt, ka traģēdijas žanra sākumi iet roku rokā ar teātra pirmajiem aizmetņiem. Sakarā ar to, ka gan traģēdijai, gan teātrim grieķu kultūrā ir izcila nozīme, raksturosim šo problēmu sīkāk.

Teātra un traģēdijas žanra sākumi meklējami dieva Dionīsa svētku tradīcijās. Dionīsa svētkos tauta devās svinīgā gājienā uz Dionīsa altāri, kur upurēja un veica dažādus svētku rituālus par godu Dionīsam. Liela noame bija kora dziesmām un deklamācijām, ko izpildīja īpaši sagatavota cilvēku grupa- koris. Koris izteica savus iespaidus, komentārus par dievu likteņiem, stāstīja par Dionīsa laimes un nelaimes gaitām. Koris dziedāja un dejoja ap Dionīsa upuru altāri, uz kura visbeidzot sadedzināja upura āzi (gr.: tragos). Pēc šī "tragos" vārda tad arī kora dziesmu nosauca par traģēdiju (tragoedia), kas burtiski nozīmē "āža dziesma".Šo dziesmu sacerētājus sauca par traģiķiem.

Neviens toreiz nenoskārta šī žanra likteņus un nozīmīgumu vārda tagadējā nozīmē.

Par grieķu dramatiskās mākslas pionieri parasti min ditirambisko* dziesmu autoru Tespidu (6. gs. p.m.ē.), kas pirmais sācis izmeklēt atsevišķas epizodes no Dionīsa dzīves un sācis tās apstrādāt nevis vairs vienas personas vai kora stāstījuma veidā, bet licis vienai personai (nosacīti - aktierim) apmainīt domas ar kori. Tā starp kori un "aktieri" - tēlotāju - sāka risināties dialogs par Dionīsa dzīvi, viņa darbiem un likteni. Līdz ar dialoga raisīšanos sāka aktivizēties arī darbība, kas ļāva skatītājiem labāk iejusties notikuma dramaturģijā.

Par paša teātra rašanās sākumiem predzi ziņu nav. Sākumā bijusi kokbūves celtne vairākiem tūkstošiem skatītāju. Akmens celtnes radušās Perikla laikā. Visas tās bijušas zem klajas debess, iekārtotas trijās daļās:

1)      scēna (skēna) jeb skatuve;

2)      orhestra - apaļš vai elipsveidīgs laukums, kura centrā atradās tradicionāls paaugstinājums - senā ziedokļa vieta;

Sengrieķu kultūra

3) teatrons vai amfiteātris - publikas vietas, parasti iecirstas dabiskas klints nogāzē koncentriskos lokos cita pār citu ap orhestru.

Orhestra ir teātra vidus daļa starp skatītājiem un skatuvi. Tur notika kora deklamācijas, dziesmas, raudas, komentāri, arī dejas. Aiz orhestras dažas pakāpes ved uz skatuvi. Skatuves fonā - siena ar divām līdz trim durvīm, no kurām iznāca aktieri. Uz šīs sienas bija uzgleznots arī fons, kas attēloja darbības vidi (pilsēta, osta, jūra u.tml.).

Sākumā kori bija 12, vēlāk - 15 un vairāk personu. Vienu aktieri nomainīja divi un vairāk.

Gan koristi, gan aktieri uzstājoties izmantoja īpaši augstas kurpes, kuplus tērpus, lai viņi būtu labāk saskatāmi arī no teatrona tālākajām vietām. Lai labāk būtu uztverama aktieru un koristu mīmika un tēla psiholoģiskā noskaņa, tika izmantotas maskas, kuras pēc vajadzības mainīja izrādes laikā neskaitāmas reizes. Lomas tēloja tikai vīrieši.

Atēnu teātris bija milzīgs - tajā vienlaicīgi varēja sapulcēties 17 tūkstoši skatītāju.

Svētku - Lielo Dionīsiju - laikā teātra uzvedumi ilga trīs dienas - no saules lēkta līdz rietam. Vienlaicīgi tā bija ari lugu sacensība - katram traģiķim vajadzēja iesniegt trīs traģēdijas. Speciāla kolēģija (5 cilvēku sastāvā) izrāžu laikā noteica vietu, kuru ieguva katrs no traģiķiem. Uz teātra izrādēm pulcējās milzums pilsoņu, lai ar savu reakciju iedvesmotu izpildītājus un demonstrētu līdzpārdzīvojumu. Viņu reakcija lielā mērā iespaidoja arī žūrijas lēmumu.

Hellēnisms

Hellēnismu kā jēdzienu sāka lietot tikai 19. gs., ar šo terminu apzīmēja tos trīs gadu simteņus, kad grieķu kultūra izplatījās tālu prom no tēvzemes - Āfrikā, Āzijā, Eiropā. Sī jaunā kultūra būtībā ir grieķu un austrumu elementu maisījums, kur atsevišķu elementu proporcija mainās atkarībā no vietas un laika.

Hellēnisma pasaule bija daudz plašāka nekā klasiskā Grieķija.

Jaunās kultūras pirmsākumi saistīti ar maķedoniešu nākšanu pie varas, kuri divu paaudžu laikā iekaroja Grieķiju, Persiju u.c. zemes, izveidojot impēriju.

Maķedonieši apdzīvoja zemi uz ziemeļiem no Tesālijas un gadu simteņiem robežojās ar grieķiem. Grieķi uzskatīja šos maķedoniešus par barbariem, jo tiem nebija polišu, nebija demokrātijas un viņu priekšgalā atradās valdnieks. Taču maķedonieši paši uzskatīja, ka viņi ir cēlušies no Herakla un ir grieķi. Viņu aristokrāti runāja grieķu dialektā un piedalījās Olimpiskajās spēlēs.

Ievērojamais Maķedonijas valdnieks Filips II 4. gs. p.m.ē. otrajā pusē sāka karagājienu pret grieķu polisām un 338. gadā p.m.ē. iekaroja Grieķiju. Līdz ar to grieķi zaudēja to, ko viņi mīlēja visvairāk - savu brīvību un neatkarību.

336. gadā p.m.ē. pie varas nāca Fīlipa II 20 gadus vecais dēls Aleksandrs (pazīstams kā Aleksandrs Lielais), kas turpināja tēva iekarotāja politiku, izplešot impērijas robežas no Ēģiptes līdz Ziemeļindijai. 323. gadā tikai 33 gadu vecumā viņš mira. Viņa nāve noslēdza īso laika periodu, kurā Grieķija un Tuvie Austrumi bija vienoti. Neviens no Aleksandra karavadoņiem nespēja pārvaldīt tik milzīgu impēriju, un tā sadalījās sīkākās valstiņās. Lai gan impērija sadalījās, šiem varenajiem iekarojumiem bija paliekoša nozīme. Maķedoniešu panākumi

mudināja grieķu karavīrus, tirgotājus un ierēdņus apmesties pakļautajās zemēs. Tas paplašināja sakarus starp grieķiem un Tuvo Austrumu tautām, palīdzēja izplatīt grieķu kultūru. Grieķu valodu sāka lietot daudzās Vidusjūras apkārtnes valstīs, augstākās aprindas apguva grieķu literatūru, idejas, paradumus.

Grieķu kultūras izplatīšanās, kuru veicināja Aleksandra iekarojumi, sāka jaunu - t.s. hellēnisma laikmetu, kad hellēņu kultūra bija valdošā Vidusjūras krastos.

Ēģiptes Aleksandrija tika dibināta 332. g. p.m.ē. Tās pamatlicējs vēl bija pats Aleksandrs. Pēc viņa nāves Ēģipti pārvaldīja viens no Aleksandra karavadoņiem, vārdāv Ptolemajs, nodibinot pēdējo - 31. faraonu dinastiju, ts. Ptolemaju dinastiju. Šīs dinastijas valdnieki jo sevišķi rūpējās par kultūru. Viņi Aleksandrijā nodibināja lielāko bibliotēku, kāda vien pastāvējusi senajos laikos, t.s. "Mūzu templi". Šī bibliotēka reizē bija ari zinātnisks centrs, kurā dzīvoja un strādāja dzejnieki, literatūras pētnieki, tulkotāji. Šeit tika izveidota milzīga rakstu krātuve, kas aptvēra 700 000 papirusa tīstokļu un pergamenta burtnīcu (nosacīti - grāmatu) vienības. Savāktos rakstniecības tekstus te pārbaudīja, komentēja. Tieši Aleksandrijas "Mūzu templī" savu grieķisko tulkojumu ieguva Vecā Derība (t.s. septuaginta), pie tās tulkošanas strādāja 70 zinātnieku. Aleksandrijas bibliotēkā savu galīgo redakciju ieguva ari Homēra eposi.

Aleksandrijas zinātnieki ne tikai apkopoja citu pētnieku sasniegumus, bet izdarīja arī jaunus atklājumus. Matemātiķis Eiklīds apkopoja ģeometrijas sasniegumus vienotā sistēmā. Eratostens bija gan zinātnieks, gan bibliotekārs. Pielietodams Eiklīda ģeometrijas likumus, viņš noteica zemes apkārtmēru.

Aristarhs bija matemātiķis un astronoms. Viņš apgalvoja, ka planētas riņķo ap Sauli. Šī doma tomēr netika pieņemta. Cilvēki vēl 1700 gadus turpināja ticēt, ka zeme ir Visuma centrs.

Ar Aleksandrijas "Mūzu templi" saistās ari Arhimēda atklājumi fizikā.

Stoicisms bija otrs filosofijas virziens, kas izveidojās ap 300 g. p.m.ē. un tam bija krietni lielāka ietekme un izplatība ari vēlākos posmos. Stolcisma dibinātājs bija Zēnons no Kipras, kas satikās ar saviem mācekļiem Atēnu tirgus laukuma nojumē (gr. - stoa). Stoiķi par pašu svarīgāko uzskatīja cilvēka savaldību, paškontroli un prātu. Katram cilvēkam, pēc Zēnona domām, Ir jāpieņem viss, ko dzīve un daba tam sniedz, un jācenšas dzīvot ar cieņu. Kā sablabāt cilvēka cieņu un gara neatkarību valsts totālas diktatūras apstākļos - tas ir viens no svarīgākajiem jautājumiem šajā individualitātei naidīgajā laikmetā.[99]

Visas šīs pasaules izjūtas lieliski izpaužas dažādu mākslu veidos, literatūrā sāk dominēt vieglie žanri - sadzīves komēdija, dzeja.

Savdabīgi īstenības novitātes ienāca tēlotājā mākslā un arhitektūrā. Jauno pilsētu galvenajām ielām, laukumiem, sabiedriskajām celtnēm, dārziem, strūklakām un baseiniem bija vajadzīgs dekors. Valdnieki gribēja skulptūras redzēt pilīs, mājās, pilsētu laukumos. Tāpēc hellēnisma periodā, no vienas puses, jaunu attīstību guva monumentālā tēlniecība - liela apjoma statujas, daudzfigūru grupas, kas pauda reprezentācijas garu, iemūžināja notikumus. No otras puses, uzplauka sīkplastika, dārzu dekoratīvā skulptūra, tēlniecībā ienāca bērnu tematika. Tātad tēlniecība aptvēra plašu ampluā: no izteikta dekoratīvisma līdz vispārinājumam; no pacilāta heroisma līdz intimitātei un lirismam; no tukšas daudzvārdības līdz apgarotībai un dvēseliskumam domas atklāsmē.

Hellēnisma tendencēm ļoti raksturīgs ir Pergamas altāris, ko uzcēla Pergamas pilsētas akropolē par godu Zevam 2. gs. p.m.ē. (Pergama atradās Mazāzijā). Ar šī altāra tēlainību vēlējās iemūžināt hellēņu uzvaru pār gaiļiem, kas savos klejojumos bija atnākuši līdz pat Pergamai. Marmora joslā, kas vijās apkārt visai altāra ārsienai, ciļņa tehnikā izstrādāta daudzfigūru kompozīcija, kurā attēlota dievu cīņa ar gigantiem. Figūru risinājumā redzama degsme, ciešanu traģisms. Vērojama satraukta Nīke, nemiera pilna Artemīda un Atēna. Gigantu kustībās uzsvērts brāzmainums, trauksmaini ritmi, žilbinoša gaismēnu mija, kas kāpina figūru dinamiku. Forma ir kā izplulnīta, marmora plastika - saārdīta.

Šodien Pergāmas altāris atrodas goda vietā Berlīnes muzejā, kas, pateicoties tieši šim monumentālajam eksponātam, ieguvis nosaukumu "Pergamona muzejs".

Satraukuma un traģisma izjūtu apliecina ari daudzfigūru grupa "Laokoons" (1. gs. p.m.ē.) - darbs, kas glabājas Vatikāna muzejā Romā.

Kustības un dinamikas varenība strāvo slavenajā "Samotrākes Nīkes" tēlā. Šis spārnotās dieves atveidojums bija Rodas salas iedzīvotāju dāvana Samotrākes salas iedzīvotājiem, lai paustu ideju par jūrniecības veicināšanu un jūras kauju uzvarām.

Spārnotā uzvaras dieve Nike veidota tā, it kā viņa atrastos uz kuģa priekšgala, straujā kustībā - it kā tūdaļ atrausies no pamatnes un pacelsies lidojumam. Reibinošas uzvaras apziņa jūtama spārnu atvēzienā, katrā apģērba krokā, visā ķermeņa saspringtībā. Diemžēl nav saglabājusies tēla galva un kāju

j Sengrieķu kultūra

Kopsavilkums

Daudzu neatkarīgu polišu līdzāspastāvēšana Senajā Grieķijā sekmēja kultūras uzplaukumu, jo izraisīja sacensību polišu starpā visās radošajās jomās. Dialektika, kas pastāvēja grieķu filosofu, kā arī mākslu skolās, piešķīra grieķu mākslinieciskajai un filosofiskajai domai elastību un iedarbīgumu. Tieši tāpēc grieķu kultūra - filosofu, zinātnieku un mākslinieku kultūra - pacēlusies tik augstu un tapusi par pamatu dažādu laikmetu Eiropas zinātnei un mākslai.

Grieķi, apliecinājuši racionālu pieeju parādībām un vienlaicīgi nezaudējot mitoloģisko vērtību savdabīgo izjūtu, izkopa līdzekļus pārliecinošai formas izpausmei un īpaši tēlainai domas interpretācijai. Viņi atklāja un izkopa tektonikas likumus, attīstīja nozīmīgus, plašus literatūras žanrus, attīstīja loģikas likumus, retoriku, dialektiku, izkopa tēlniecības formas, kuras caurstrāvo dziļš humānisms, cilvēka būtības novērtējums. Šo antropocentrismu kāpina harmoniskās, proporcionālās, līdzsvarotās ķermeņu formu izveides. Visas šīs vērtības laika gaitā, bet īpaši hellēnisma posmā iepazina visa tā laika pasaule, un tās kalpoja nākamo kultūras posmu idejām, meklējumiem un atradumiem.

Skaidrojošā vārdnīca

Antropocentrisms - uzskats, ka cilvēks ir Visuma centrs.

Abstrakts • bezpriekšmetisks.

Strofa - (gr. strophē-griešanās) - dzejoti informācijas un atskaņu

sistēmas ziņā vienu veselo (piem., četrrindi) vienojošs divu vai vairāku pantu savienojums, kas atkārtojas.

Ditirambs- dzejā - odai līdzīgs sacerējums; ari himna par godu

dievam Dionīsam.

Rezignācija- (fr. resignation) - padošanās nenovēršamam, tidbas

zaudēšana.

Inerts ■ (lat. iners) - bezdarbīgs, nekustīgs, kūtrs, neuzņēmīgs.

Obligātā literatūra

1.      Rubenis A. Senās Grieķijas dzīve un kultūra. R., 1994

2.      Čerfasa L., Fomina T. Antīkās literatūras vēsture. R., 1968

3.      Aishils. Saistītais Prometejs (jebkurš izdevums). Šī darba vietā var lasīt arī kādu no Sofokla vai Eiripīda traģēdijām.

1.      Belmane A. Senās Grieķijas kultūra. R., 1989

2.      Rijnieks K. Sengrieķu dzīves gudrība. R., 1992

3.      Kūle M., Kūlis R. Filosofija. R., "Burtnieks", 1996,126.-184. Ipp.

4.      Domas par antīko filosofiju. R., 1990

5.      Kačalova T. Mākslas vēstures pamati. R., 1995

6.      Sengrieķu mīti un varoņteikas (Kūna A. sakārtojumā) R., LVI, 1960

7.      Aishila, Sofokla, Eiripīda traģēdijas, Aristofāna komēdijas, Hēsioda "Teogonija" un "Dienas un darbi".

8.      Pmbkmh B. Ma/iaa ncropnn ncKyccrB. M., 1972, 44-218 crrp.

9.      Hcropnfl nci<yccTB 3apy6e>KHbix crpaH. 1961

10.   Ko/inMHCKMM K). Mci<yccrB0 3reMCKoro Mupa m flpeBHetf rpeunn. M., "HCKyCCTBO", 1970

11.   Lapiņa M., Bartoševska V., Zitāne L. Seno un viduslaiku kultūras vēsture vidusskolām, l.sēj., R., 1998,155-181 Ipp.

12.   Mitoloģijas enciklopēdija II sējumos, l.sēj., R., 1993,136.-248. Ipp.

13.   Filips Lī Ralfs u.c. Pasaules civilizācijas, l.sēj., R., 1998,175.-242. Ipp.

14.   Gombrich E. Mākslas vēsture. R., 1997, 75.-115. Ipp.

9. nodaļa

185

9 nodaļa

Senās Romas kultūra

Teorija

Senā Roma, kuras kultūra aptver vairāk nekā 12 gadsimtus, atstājusi cilvēcei bagātu mantojumu.

Pasaules kultūras nozīmīgāko vērtību krātuvē iekļautas Vergīlija un Horācija, Ovīdija un Propercija poētiskās vārsmas, Tīta Līvija un Tacita vēsturiskie darbi, Senekas filosofiskās atziņas, Lukrēcija materiālisms un Cicerona oratormāksla. Romiešu likumi lielā mērā attīstījuši pasaules juridisko domu un pieredzi. Senās Romas meistari radījuši grandiozus arhitektūras ansambļus un jauna tipa inženiertehniskas būves, kādas līdzšinējās senās pasaules reģionos nepazina. Senās Romas mākslinieki radījuši skulpturālus portretus, lieliskas freskas, mozaīkas un mākslas amatniecības paraugus. Latviešu filosofs un kulturologs Andris Rubenis saka: "Romas nozīmi Eiropas un pasaules kultūras vēsturē grūti novērtēt par augstu. No Romas valodas - latīņu valodas - cēlusies vārda "civilizācija" sakne, kas apzīmē cilvēku kopdzīves pilsonisko pamatu izveidošanu un izvēršanu."[100]

Senā Roma izveidojās it kā arēna, uz kuras tika izspēlētas "visas iespējamās un neiespējamās politiskās situācijas, savstarpējās indivīdu un grupējumu cīņas, kultūras uzplaukums un sabrukums, veikti grandiozi sociāli eksperimenti, gūti militāri panākumi un ciestas sakāves, novēroti cilvēku gara uzlidojumi un zemiskas izpausmes. Roma ietvēra sevī visu - kārtību un sabrukumu, likumu un patvaļu, augstu morāli un pilnīgu amorālismu."[101]

Tāpēc Romas izcilākie personāži ir kļuvuši it kā par atskaites paraugu, ar kuru sevi salīdzinājušas daudzas jo daudzas nākamās paaudzes renesanses, klasicisma u.c. laikmetos.

Pēcteču uzmanību saistījusi ne tikai Romas varenība un lielums. Interesi izraisījis arī sabrukuma process - milzīgās impērijas bojāeja.

Romas republika un impērija ir radījušas paliekošas vērtības visās kultūras jomās. Ar to pētniecību ir nodarbojušās daudzas zinātnieku paaudzes

ĻS

I Senās Romas kultūra

visā pasaulē. Romas vēstures galveno posmu zināšana ir neatņemama izglītības procesa sastāvdaļa, jo tā dod Eiropas kultūras tradīciju dziļāko sakņu izpratni.[102]

Romas kultūra noslēdz antīkās kultūras posmu. Romas kultūra pārņēma un radoši pārveidoja labākos Senās Grieķijas un Senitālijas kultūras sasniegumus, saglabājot savu oriģinālu stilu un individualitāti.

Romas kultūra izauga vidē, kuru bija veidojušas vairākas Senitālijas tautas: laBņi, sabīņi, (īgūri u.c. To vidū kultūras ziņā visattīstītākie bija etruski.

Par Senās Romas pirmsākumiem ir saglabājušās teikas un nostāsti, ko vēlāk pierakstījuši rakstnieki (piem., Vergilijs, Tīts Uvijs u.c.).

Šie materiāli vēsta, ka pēc Trojas ieņemšanas un izpostīšanas daļa trojiešu karavadoņa Eneja vadībā pametuši dzimto Troju un devušies tālu prom, sasniedzot Apenīnu pussalu Itāliju, toreiz sauktu par Latiju. Kad Enejs ar trojiešiem ieradies Latijā, viņus draudzīgi uzņēmis vietējais valdnieks Latīns. Enejs apprecējis Latiņa meitu Lavīniju un tā Enejs kļuvis par Latijas valdnieku.

14 paaudzēs Eneja pēcteči valdījuši Latijā, bet tieši šo 14. paaudzes valdnieku Numitoru no troņa gāzis viņa brālis Amūlijs. Kad Numitora meitai piedzimuši dvīnīši, ļaunais Amūlijs pavēlējis viņus ielikt grozā un iemest Tibras upē. Abus dvīņu brāļus Romulu un Remu no nāves izglābusi vilku māte, kas viņus izvilkusi no ūdens un pabarojusi, bet bērnus izaudzinājis kāds gans. Kad dvīņi uzzinājuši, kas ir viņu vecāki, viņi padzinuši no troņa ļauno Amūliju un valsts varu atdevuši savam vectēvam Numitoram. Brāļi kopā ar saviem kaujas biedriem sākuši celt pilsētu Palatīna kalnā Tibras upes lejtecē, kilometrus 25 no Tirēnu jūras. Reiz brāļi saķildojušies un ķērušies pie ieročiem. Rems cīņā kritis, un Romuls kļuvis par vienīgo nākamās "pilsētu pilsētas" valdnieku. Viņa vārdā tad ari šī pilsēta nosaukta par Romu. Tas esot noticis 753. gada 21. aprīlī p.m.ē.2

Tāda ir leģenda, kas tomēr visai dzīva Romas senajā kultūrā, tai ticējušas daudzas nākamās paaudzes un tā guvusi visdaudzveidīgāko atspulgu literatūrā, tēlniecībā, glezniecībā arī vēlākos laikmetos.

Vēl vairāk - 1997. gadā iznākušajā enciklopēdijā "Roma: impērijas slavas atbalss"3 lasām:

"Pilnīgi iespējams, ka senajiem vēstījumiem būs lemts kļūt par pēdējiem. Jo: jaunākie arheoloģiskie atklājumi apstiprinājuši zinātnieku mīklu par to, ka leģenda un vēsturiskā patiesība nav nemaz tik atšķirīgas savā starpā."

Arheoloģiskie izrakumi rāda, ka nocietinātas apmetnes pie Palatīna kalna pastāvējušas jau no 10.-9. gs. p.m.ē. Tātad šai nākotnes dižajai pilsētai pirmsākumi meklējami jau tad.

Sākumā Roma ir bijusi neliels ciemats 25 km no Tirēnu jūras, vietā, kur upi viegli šķērsot, jo upē atradās sala. Roma vēlāk izpletās uz tradicionālajiem pakalniem. Tie ir: Palatīns (Romas šūpulis), Kapitolijs, Kvirināls, Vimināls, Eskvilīns, Aventīns un Celijs.

Tiek uzskatīts, ka Romas teritoriju pirmsākumā apdzīvojuši gan latīņi*, gan sabīņi*, bet tad 6. gs. p.m.ē. Romu pakļāvuši etruski.

Etruski bija seni Romas ziemeļu kaimiņi. Sakarā ar to, ka 6. gadsimtā fīdz pat 509. g. p.m.ē. Romā noteicošā bija etrusku kultūra, un sakarā ar to, ka etrusku kultūra atstājusi lielu Ietekmi uz Romas kultūras raksturu, mums nedaudz jāpakavējas pie šīs visai savdabīgās etrusku pasaules, viņu atstātā kultūras mantojuma.

Etrusku kultūra

Etruski dzīvoja Etrūrijā (tagadējā Toskānā) starp Arno un Tibras upēm jau izsenis.

No kurienes etruski cēlušies? Kāda bija viņu valoda? - Uz šiem jautājumiem mūsdienu zinātne atbildi nesniedz.1 Pirmo reizi viņi pieminēti sengrieķu rakstnieka Hēsioda "Teogonijā".

Sī tauta runāja neindoeiropeiski. Tā izmantoja valodu, kurai vēl līdz pat šodienai nav atrasts nekas radniecīgs. Neviens nezina, kādai valodu grupai šī valoda pieder.

Etrusku rakstība nav sarežģīta (26 burti), alfabēts aizgūts no grieķiem, kuri, kā zināms, to savukārt aizguva no feniķiešiem. Taču lielākā problēma ir etrusku teksti - tos var lasīt burtu pa burtiem, ir zināms, kā tie skan! Taču vārdi paliek nesaprotami - mums tiem nav priekšmetiskās jēgas.

Etrusku sabiedrība bija noslēgta un konservatīva vadošā bija dižciltīgo kārta. Valdnieks vienlaicīgi bija augstākais priesteris, karavadonis un priesteris. Viņš bija galvenā politiskā un reliģiskā figūra.

īau kopš 7. gs. p.m.ē. etruski prata no zemes dzīlēm iegūt dzelzs rūdu, svinu un pat alvu. Etruski attīstīja metalurģiju, kas viņus padarīja neatkarīgus no ievestā metāla.

Nebija tāda Senās pasaules tehnikas veida, ko etruski nepārvaldītu.

Viņi veidoja kanālus un dambjus, nosusināja purvus, novadīja ūdeņus pa zemē iebūvētu cauruļveida sistēmu (vecākā ūdenstehniskā iekārta Eiropā bija 600 m garā "cloaca maxima", kuras uzdevums bija novadīt liekos ūdeņus Tībrā). Cloaca maxima, pārbūvēta un uzlabota, funkcionē arī šodien.[103] etruski izbūvēja veselas apūdeņošanas sistēmas laukiem, būvēja tuneļus cauri kalniem. Uz sauszemes tika ierīkots ceļu tīkls - pirmais Eiropā.

Tātad etruski bija ļoti praktiski. Viņi arī audzēja lauksaimniecības kultūras: graudus, linus, eksportēja vīnu.

Romieši daudz mācījās no etrusku augstās materiālās un tehniskās kultūras.

Etrusku pasaules izjūtu spēcīgi ietekmējusi sengrieķu mitoloģija un reliģija. Par to liecina atsevišķu dievu nosaukumi un tas, ka viņi savus dievus identificēja ar Olimpa dieviem. Šo grieķu-etrusku dievu hierarhiju, savukārt, vēlāk pieņēma romieši:

Grieķu dievi Zevs Atēna

Etrusku dievi Tina (debesu dievs)

Minerva (karotāja, pilsētu aizstāve,

Romiešu dievi Jupiters Minerva

Junona Venus Hercules

Hēra Afrodīte Herakls Aīds

māšu aizstāve)

Uni (ģimenes, mājas sargātāja) Turan (mīlas un skaistuma dieve)

Hercle (etrusku ciltstēvs)

Aita (pazemes valstības valdnieks)

Šos dievus pielūdza etrusku pilsētu tempļos. Etruski Visumu priekšstatīja kā trispakāpju templi: Debesis - spīdekļi, pēc kuriem varēja pareģot likteni; Zeme - ļoti lielu uzmanību pievērsa zemes virsmai, zemes garozas izciļņiem, bedrēm, lai tajās liktu ziedus un ziedotu pazemes dievībām; Pazeme - dzīviem cilvēkiem nepieejama pazemes valsts, dēmonu uzturēšanās vieta.

Ļoti attīstīts etruskiem bija šis dēmonu kults. Dažādu dēmonu attēli saglabājušies uz spoguļu ietvariem un freskām kapenēs. Dažiem dēmoniem ir dzīvnieku iezīmes. Bieži vien dēmoni parādīti kā dievu pavadoņi un kalpi. Etrusku nāves dēmons Haru atbilst sengrieķu mitoloģijā pazīstamajam Haronam - pārcēlājam pār nāves upi. Aizkapa pasaules dēmons bija arī Vanta. Viņa atribūti - lāpa un zobens. Dēmonu lokā pazīstama bija l_aza, kaila sieviete ar spārniem. Uz spoguļiem viņa bieži attēlota kā mīlas ainu dalībniece.

Līdztekus priekšstatam par Visuma vertikālo dalījumu pastāvēja arī priekšstats par horizontālo sadali pēc četrām debesspusēm - rietumos "novietoja" ļaunos spēkus, austrumos - labos.

Etruski pasauli iztēlojās pilnu ar visdažādākajiem gariem, un, lai spētu sadzīvot ar tiem, viņi izstrādāja sarežģītus rituālus, attīstīja spēcīgu garīdzniecību. Rituālam pamatā bija dabas zīmju un parādību pētīšana, izskaidrošana, maģiski akti, upurēšana.

Ar seno Tuvo Austrumu (Ēģiptes), ari Mikēnu kultūrām etrusku uzskatus vieno mirušo kulta nozīmīgums.

Tirēnu jūras piekrastē starp Arno un Tibras upēm ir klajums, kur vietām ceļmalās paceļas apaļi uzkalni. Ilgu laiku nebija zināms, ko šie uzkalni sevī slēpj. Tikai arheoloģija atrada atbildi. Tika atklāts, ka zem šiem uzkalniem ir etrusku kapenes, kas atrodas dziļi pazemē.

Šis kapenes sniedz plašas ziņas par etrusku celtniecības tradīcijām, glezniecību, tēlniecību un lietišķo mākslu, jo sakarā ar mirušo kultu viņi kapenes izveidoja kā dzīvojamo māju un reizē - kā telpu mūžībai.

Šauras durvis un gara eja veda telpas dziļumā. Telpa bija reizēm veidota no akmens klājumiem un velvēta, reizēm cirsta dabiskā klintī, akmenī atdarinot kokbūvju konstrukcijām līdzīgas un etrusku dzīvojamo māju konstrukcijām raksturīgas sijas un spāres. Arī daudzi akmenī cirstie kapeņu rotājumi bija noskatīti etrusku kokbūvju arhitektūrā. Kapeņu sienas bija klātas ar freskas tehnikā darinātiem gleznojumiem. Šo fresku tematika ir bagāta: mākslinieki attēlojuši apbedīšanas ceremoniju laikā notiekošos rituālus - dažādas rotaļas un arī asiņainas upurēšanas, kā arī dzīru ainas.

Šie mākslas darbi, atšķirībā no ēģiptiešu kapenēs radītajiem, nepretendē uz mūžīgām fllosofiskām patiesībām un likumībām. Etrusku pasaulē, kurā visu

noteica pāri cilvēka izziņai stāvoši dievišķi un dēmoniski spēki, mirušā pagātnes un nākotnes dzīves tēlojumam nebija nekādas nozīmes un pamata. Tāpēc etrusku kapeņu gleznās valda fantāzijas brīvība, improvizācijas gars. Tas it sevišķi uzskatāmi vērojams "Auguru kapenē" (6. gs. p.m.ē.), "Dzīrotāju kapenē" un "Leopardu kapenē" (abas - 5. gs. p.m.ē. sākums). Kapeņu nosaukumi - nosacīti, pēc tajos attēlotajiem sižetiem. (Šo gleznu apskats un analīze - semināra uzdevums.)

Dižciltīgais etrusku mirušais, kam par godu notika šajās kapeņu freskās attēlotie rituāli un dzīres, tika guldīts akmens "gultā" - sarkofāgā. Vēlāk ari terakotas* sarkofāgos. Šo sarkofāgu vāki savdabīgi ar to, ka uz to virsmas skulpturāli atveidots aizgājēja portrets. Figūra parasti parādīta pusguļus stāvoklī. Ķermeņu tēlojumā saskatāma savdabīga dzīvība: vitalitāte, drūms spēks. Tēli atklājas it kā dzīvā sarunā ar skatītāju. (Šo sarkofāgu apskats un analīze - semināra uzdevums.)

Bez sarkofāgiem etruski darināja arī terakotas urnas mirušo aizgājēju pelnu glabāšanai (tika praktizēta līķu dedzināšana). Urnām vāki veidoti kā skulpturālas galvas. Tajā atveidots aizgājēja portrets. Šis "portretiskās" urnas zīmīgas ar formu smagnējību, masivitāti, raupjiem sejas pantiem, kas tomēr atklāj apbedītā individualitāti, kā arī etrusku etnisko tipu: sejās dominē izteikti vaigu kauli, pieplacināts deguns, no deguna stipri atstatus izvietotas acis, cieši sakļautas lūpas, kvadrātveidīgs zods. Nereti visa urna tika veidota kā vispārināta cilvēka figūra. (Sīkāks urnu apskats un analīze - semināra uzdevums.)

Apbedījumos atrasts daudz rotas lietu: diadēmas, kakla rotas, auskari. Ļoti savdabīga ir etrusku keramika - trauki, dažādas vāzes, podi u.c. klāti ar melnu vāpi (kvēpināti) un pēc tam pulēti, līdz tie ieguvuši īpašu metālisku vizmojumu.

Etruski ir pazinuši arī bronzas liešanas tehniku. Ar izjustu plastiku un fantāzijas bagātību izceļas "Himēra" - teiksmains, neparasts radījums, kas atspoguļo etrusku spilgto izdomu. Bronzas lējuma tehnikā darināta ari slavenā "Vilcene" - nezināma etrusku mākslinieka darbs, kas kļuvis par Romas simbolu un šodien atrodas Romā, Kapitolija muzejā. (Sīkāka šo darbu apskate un analīze - semināra uzdevums.)

Etruski Romā ir izvērsuši daudz praktisku celtniecibas darbu. Viņi 6. gs. ietvaros p.m.ē. būvējuši Palatīna kalnā aizsardzības mūri, būvējuši vairākus ceļus.

Tātad gados, kad pār Romu valdīja etruski un viņu valdnieki, Roma jau izauga par ievērojamu pilsētu.

Romas republikas kultūra (6. gs. beigas p.m.ē. - 27. g. p.m.ē.)

509. g. p.m.ē. romieši padzina etrusku valdnieku Tarkvīniju Lepno un nodibināja Romas republiku - pārvaldi bez valdnieka, kura varu varētu mantot. Republikas vadītājus ievēlēja Romas pilsoņi. Romas republiku nevar saukt par demokrātiju, kā tas bija Atēnās.

A. Rubenis uzsver:

"Izprast romiešu politisko un juridisko kārtību nozīmē rast atslēgu atbildei ari uz viņu arhitektūras, mākslas, morāles, reliģijas, filosofijas u.c. specifiku."1

Tāpēc - kāda tad bija šī romiešu politikas kārtība?

Romiešu pilsētvalsts bija republika [Res (lieta) Publika (tauta)]. Tātad - tautas interešu un lietu kopums. Šo visas tautas interešu kopumu vajadzēja nodot gudrās, kompetentās, pieredzējušās un cienījamās rokās. Tādi cilvēki, romiešuprāt, bija bagātie, izglītotie un dižciltīgie patricieši - pirmo, senseno Romas iedzīvotāju pēcteči, līdz ar to nākas konstatēt, ka Romā nekad nav bijusi īsta demokrātija - pretēji Grieķijai, kur katrs pilsonis jutās atbildīgs par savas pilsētvalsts labklājību, Romā atbildības nesējas bija amatpersonas no patriciešu vidus, kuras tiesiskā ceļā stājās pie savu uzdevumu pildīšanas.

LJdz ar to Romas republika nebija līdzīga Atēnu demokrātijai. Roma bija aristokrātu republika, bet Atēnas - demokrātu republika. Arī Romā pastāvēja Tautas sapulce, taču tā bija ļoti iluzora. No patriciešu vidus (ar Tautas sapulces iluzoru piekrišanu) tika izvēlēts Romas republikas senāts - augstākais valsts pārvaldes orgāns. Divi patricieši, kurus sauca par konsuliem, vadīja valdību un armiju.

Bez patriciešiem Romā bija ari plebeji* (lat. - vienkāršie ļaudis, pūlis). Plebeji nevarēja piedalīties valsts pārvaldē, lai gan skaitījās pilsoņi. Plebeju cīņu par līdztiesību pauda no viņu vidus izvēlētie tribūni. Šī plebeju cīņa beidzās ar plebeju uzvaru - tika panākts, ka valsts vadībā viens konsuls bija plebejs, otrs - patricietis.

Romas politika galvenokārt bija iekarošanas politika. Jau 4. gs. p.m.ē. tika pabeigta visas Itālijas iekarošana, kā rezultātā izveidojās Itālijas savienība. Daudzās italiku, gailu, etrusku, grieķu u.c. Apenīnu pussalā dzīvojošās ciltis pakļaut izdevās tieši tādēļ, ka romiešiem bija republika - visu brīvo pilsoņu tiesiskums. Tas ar likumu paredzēja, ka visos Romai pakļautajos apgabalos zināmas zemes platības izsludināja par valsts īpašumu un tur nometināja romiešus. Tāpēc ikviens romiešu karavīrs bija ieinteresēts kaujās uzvarēt, lai iegūtu savā lietošanā zemi. Roma attiecībā pret pakļautajām ciltīm izstrādāja attiecību sistēmu, kuras pamatā bija princips "Skaldi un valdi!" Daudzām iekarotajām pilsētām tika dotas visas romiešu pilsoņu tiesības, dažām - tikai daļēji, bet vēl citām bija pilnīgi jāpakļaujas romiešu ieceltajiem pārvaldniekiem.

Tādējādi tieši romiešu valsts struktūrai un likumdošanai bija liela nozīme robežu izplešanā. Rezultātā 2. gs. p.m.ē. Roma bija kļuvusi par lielāko, varenāko valsti Vidusjūras piekrastē.

Neskatoties uz to, ka romieši nežēlīgi iekaroja un pakļāva pasauli, viņi labprāt pārņēma citu tautu pieredzi, kultūru, paradumus. Pat neskatoties uz to,

ka daudzām tautām un zemēm, kas pamazām nonāca Romas pakļautībā, bija savas gadsimtiem Ilgas kultūras tradīcijas, Roma tām kļuva par savdabīgu vienotāju. Tas, ka Roma visām savām pakļautajām zemēm kļuva par spēcīgu vienojošu politisku un administratīvu centru, ļauj Romas kultūru aplūkot nevis kā mehānisku sajaukumu, bet gan kā veselumu, ko nosaka gan šis kopējais centrs, gan kopējais pasaules uzskats.

Kāds gan tas bija? «

Nemitīgo uzvaru gaitā nostiprinājās un izplatījās doma, ka romieši ieņem ^M īpašu vietu pasaulē un kosmosā. Tika uzskatīts, ka romiešu leģioni un amatpersonas pakļautajās zemēs Ievieš kārtību un mieru, ko pirms tam neviens nav pazinis, ka tikai romietis izplata taisnīguma principus, kuri pamatojas uz tiesībām.

Saskaņā ar seno Romas mītu nobrieda uzskats, ka kalpošana Romai būtībā nozīmē kalpošanu cilvēcei, ka jābūt lepnam par piederību romiešu tautai. Tika uzsvērts, ka augstākā vērtība romietim ir viņa patrla (tēvija) un viņa pilsēta Roma ir mūžīga un nemirstīga!

vienīgie, būdami dievu gribas vadīti, ir patieso garīgo vērtību - īstās dievbijības, tiesiskuma un pilsonības - nesēji.

Cicerons, izcils Romas republikas politisks darbinieks un orators, īsi pirms savas nāves akcentēja domu, kas bija tipiska romiešiem, proti:

"Romieši, saskaņā ar dievu gudrību, ir radīti, lai valdītu pār citām tautām."1

Tomēr, kā jau atzīmējām, neskatoties uz visu savu pašpārliecinātību, romieši plaši un labprātīgi pārņēma citu tautu pieredzi, kultūru un paradumus.

No etruskiem jau 5. gs. p.m.ē. viņi pārņēma un turpināja pilnveidot celtniecības tehniku, amatniecību, rakstību - ts. "romiešu ciparus", apģērba veidu, t.s. "togu", mājas arhitektūras tipu, ts. ātriju (iekšējo pagalmu). Agrā romiešu reliģija bija animistiska (garu pielūgšana), kas sakņojas etrusku dēmonu kultā. Ari likteņa noteikšana pēc putnu lidojuma un dzīvnieku iekšu novērošanas sakņojas senās etrusku tradīcijās.

Agrās republikas laikā romiešiem nebija ne laika, ne līdzekļu pievērsties dažādām mākslām. Galvenokārt tika domāts tikai par utilitāro (praktisko) vajadzību apmierināšanu. Tika veidoti ceļi, tilti, akvedukti*, nocietinājumi. Tos taisīja visur tur, kur savu soli spēra romiešu leģionāri. Ceļi atviegloja karaspēka pārvietošanos, tilti - vienoja upju krastus, akvedukti piegādāja ūdeni no kalnu strautiem. Lai gan Roma šai laikā bija jau liela, tomēr tā bija vēl pavisam neizskatīga. Izmaiņas notika pakāpeniski.

īpaši vērā ņemams ir slavenais bruģētais ceļš Via Appia (Apija ceļš). Tas tika izbūvēts 4. gs. p.m.ē. un savienoja Romu ar Dienviditālijas pilsētām. To sāka būvēt Apijs Klaudijs (Romas valsts darbinieks). Ceļš tika noklāts ar gigantiskiem tufa* blokiem. Ceļa platums - 4,3-6 m. Kāds Romas dzejnieks šo Via Appia nosaucis par visu ceļu karali. Pa Via Appia romiešu leģioni devās savos iekarojumos, bet tā abās pusēs bija izvietoti krustā sistie vergi Spartaka sacelšanās Iaikā71. g. p.m.ē….

Viena gadsimta laikā romieši pārklāja ar ceļu tīklu ne tikai Romu, bet ari provinces. No šejienes radies pazīstamais teiciens "Visi ceļi ved uz Romu!"

Abās pusēs Via Appia ceļam atradās dižciltīgāko romiešu dzimtu kapenes. Raksturiga ir Cecīlijas Metellas kapene, kas atgādina etrusku kapeni (viduslaikos tā pārbūvēta. Būves pamatforma ir masīvs betona cilindrvejdīgs korpuss, novietots uz kvadrātveida pamata (katra pamatmala - 23 m). Šādas kapenes izveidojums varēja rasties, pateicoties ļoti svarīgam romiešu atkājumam: ap 3.- 2. gs. p.m.ē. romieši izdomāja ļoti labas kvalitātes ūdensnecaurlaidošu betonu. Tas pavēra arhitektiem iespējas plānot celtnes ar izturīgām arkām, arku savienojumiem, velvēm, kupolveidīgiem pārsegumiem. (Šādu konstrukciju analīze - semināra uzdevums.)

Mūsu ēras 1. gs. betons pilnīgi stabili iekļāvās celtniecībā. Ķieģeļu kārtas mijās ar betona kārtām, un, kad betons sakalta, izveidojās blīvs monolīts, kas ar laiku kļuva tikai cietāks un stiprāks.

Tieši pateicoties betonam, Romā varēja uzplaukt vārtu, arku, tiltu un akveduktu konstrukcijas. Ūdensvadi tagad tika novietoti uz substrukcijām*, t.i.,

uz balstiem, kurus savienoja arkas, tā radot tās daudzposmu arkādes, kas visai drīz kļuva par Romas monumentālās celtniecības galveno iezīmi.

Akveduktu gigantiskie, savdabīgie silueti kļuva ari par Romas ainavas savdabīgu sastāvdaļu - to kopējais garums - 436 km. Mērķtiecīgais praktiskums, vienkāršība un lakonisms noteica šo formu būtību un nozīmīgumu. Ne velti Plīnijs, runādams par akveduktiem, ir teicis:

"Nekā cita, kas pelnītu vairāk apbrīnas, nav visā pasaulē."[108]taču Romas republikas izskatā milzīga nozīme bija ari tām ietekmēm, kas nāca no Grieķijas.

Iepazīstot un iekarojot Grieķijas kolonijas un vēlāk ari pašu Grieķiju, romieši bija patiesi pārsteigti par grieķu kultūras augsto līmeni. Horācijs rakstīja: "Grieķija, saņemta gūstā, savus mežonīgos uzvarētājus sagūstīja ar mākslu."[109]

Romieši bija spiesti noliekt galvu grieķu mākslas ģēnija priekšā. Grieķu mākslas darbus sāka pārvest uz Romu. Tos Seda ar kuģiem, smagi čīkstošiem ratiem. Nepārtrauktā straumē tie plūda uz Romu, un likās, šai straumei nebūs gala. Izcilo tēlniecības darbu cēlais skaistums tagad pārveidoja Romas izskatu. Gleznu, vāžu, juvelierdarbu un amatniecības izstrādājumu krāšņums pārvērta bagāto romiešu māju skarbumu.[110]

Romā ieradās arī paši grieķu mākslinieki, amatnieki, skolotāji. Izpildot romiešu augstmaņu pasūtījumus, meistari centās apmierināt viņu estētiskos kritērijus. Spilgti izpaudās romiešu patērētāja psiholoģija, uzskatot mākslinieku par izpildītāju - kopētāju, pasūtītāja gaumes apmierinātāju. Šī parādība izteikta satīriķa Lūkiana vārdos:

"Pat, ja tu būtu Feidijs vai Polikleits un ja tu būtu radījis daudz pārsteidzošu darbu, tad tavu mākslu visi gan slavēs, bet neviens pats nevēlēsies būt tavā vietā, ja vien viņš nav plānprātīgs. Jo visi tevi uzskatīs par amatnieku (un tāds tu arī patiesībā esi), kas prot strādāt un dzīvot ar savu roku darbu.''

Arī Romas literatūras pamatu veidošanā liela nozīme bijusi grieķu literatūrai. Ne velti Horācijs ir rakstījis: ".. mācieties vairāk no grieķiem, Lasiet to paraugus dienu un lasiet to paraugus nakti!"5 Sākumā romiešu rakstnieki ir bijuši grieķi, un pirmie latīņu teksti ir pārtulkoti no grieķu valodas. Tātad romiešu literatūra dzimst kā tulkotā literatūra. Tā pirmais romiešu dzejnieks ir bijis grieķis Līvijs Andronīks (ap 275. - 200. g. p.m.ē.). Viņš pārtulkoja latīniski grieķu komēdijas un traģēdijas, kā ari Homēra "Odiseju". Šie Andronīka tulkojumi bija visai brīvi - ar gluži jaunu vārsmu iekļāvumiem, vārdu izmaiņām. Viens no ievērojamākiem republikas posma rakstniekiem 3. gs. beigās un 2. gs. sākumā p.m.ē. bija Tīts Makcijs Pļauts (254.-184. g. p.m.ē.). Viņa komēdijās izmantoti romiešu notikumi, bet šie sižeti risinās Grieķijas pilsētās, un varoņiem ir grieķu vārdi… Turpretī komēdiju rakstnieks Publijs Terencijs Ārfs (195.-159. g. p.m.ē.) iedvesmojās no grieķu

autoriem, sevišķi no Menandra tādā mērā, ka daudzi kritiķi Terenciju nosaukuši par Menandra, romiešu paralēli. Ceju romiešu klasikai pavēra Kvinta Ennija (3. gs. beigas - 2. gs. sāk. p.m.ē.) sacerējumi. Viņš, apgūdams labākos grieķu paraugus, rada specifiski romlskus darbus - liek pamatus satīras (ari "saturas") žanram, kas ir jauns žanrs antīkās literatūras ietvaros vispār. Ennijs ir uzrakstījis ari darbu "Annāles", kam līdz Vergīlija "Eneidas" tapšanai pieder nacionālā eposa statuss*. Tajā pat laikā zīmīgi, ka šī darba tapšanā viņš radoši izmantojis Homēra grieķu eposa paraugu, iestrādājot episkā stila pamatprincipus latīņu dzejā. īpaši augstāka dzejas formas izstrāde ir izveidota Katulla (ap 87.-54. g. p.m.ē.) lirikā, kur autoram izdevies paust dziļi personisku jūtu un pārdzīvojuma atklāsmi.

Šeit vietā runāt par latīņu valodu, kas Romā bija valsts valoda un kas cēlusies no valodas, kuru izsenis lietoja Latijā dzīvojošās ciltis. Reizē ar romiešu varu latīņu valoda izplatījās visā Romas republikā un vēlāk - impērijā.

Latīņu raksts, ko lietoja romieši, izveidojies no etrusku lietotā rietumgrieķu raksta varianta 7. gs. p.m.ē. vai, iespējams, tieši no grieķu raksta.[111]senākie uzrakstu pieminekļi no 7.-6. gs. p.m.ē. atrasti uz dažādiem iedzīves priekšmetiem un relikvijām.

Romieši daudz aizņēmās ari no grieķu arhitektūras, kas visvairāk vērojams tempļu būvformās - Republikas posmā celtajam Fortūnas templim kā ari Herkulesa templim izmantoti grieķu orderu (joniskā un korintiskā) principi. (Sīkāks šo tempļu apskats un analīze - semināra uzdevums.)

Lietišķās un saimnieciskās, kā ari reprezentatīvās dzīves centrs Senajā Romā bija forums - laukums, kas atradās pašā pilsētas centrā starp Kapitolija un Palatīna kalniem. Forumā notika sapulces, risinājās kara un miera jautājumu izlemšana. Te atradās valsts arhīvs - Tabulārijs, ap forumu pamazām izauga arī citas valstiski svarīgas celtnes - galvenie tempļi, tribīne, uz kuras uzstājās oratori, triumfa arkas, bazilikas, kur notika tirdzniecības līgumu slēgšana un tiesas sēdes. Forumā tika izvietotas galvenokārt romiešu statujas. Senākais no forumiem ir t.s. Romas forums. Veicot arheoloģiskos izrakumus, tiek pierādīts, ka te, pašā Romas sirdi, vissenākā apbūve sākta jau 8. gs. p.m.ē.

īpaši nopelni Romas foruma pētniecībā pieder Pizas profesoram Andream Karandini, kurš 1985. gadā pierādīja sena aizsardzības vaļņa esamību šajā vietā. Tiek izteikta hipotēze, ka šo pirmo pilsētas robežu cēlājs tik tiešām varētu būt leģendārais Romuls.[112]

Arheoloģiskie izrakumi cēluši gaismā ari t.s. Lapis Niger - Melno Akmeni. Šis senais noslēpumainais melnais pulēta akmens bluķis atrasts Romas forumā zem senu celtņu pamatiem. Uz akmens ir tikai daļēji saglabājies uzraksts, kurš brīdina: "Ja kāds apskādēs šo vietu, lai tas tiek atdots pazemes gariem; ja kāds piemēslos šo vietu ar netīrumiem, tad pēc likuma Valdniekam jāatņem viņa manta." Ir noskaidrots, ka šis teksts attiecas aptuveni uz 6. gs. p.m.ē. Tas pierāda, ka Romas forums jau no pašiem pirmsākumiem skaitījusies svētākā,

nealzskaramSkā Romas vieta.[113] (romas foruma arhitektūras apskats un analizē - semināra uzdevums.)

Pateicoties tam, ka arhitektūrā bija uzkrāts tik daudz atziņu, 1. gs. p.m.ē. Romas arhitekts VitrOviJs uzrakstīja ļoti nozīmīgu darbu - "Desmit grāmatas par arhitektūru", kas ir īsta tā laika enciklopēdija un norāda, ka arhitektūrā lr notikusi profesionalizēšanās, ka ir bez prakses izveidojusies ari teorija.

Paralēli arhitektūrai jau Romas republikas laikā attīstījās reālistiskais skulpturālais portrets. Šis žanrs Ieņēma nozīmīgu vietu antīkajā mākslā. Atšķirībā no grieķu ideālā harmoniskā cilvēka tēlojuma un vispārinājuma romieši tiecās pēc individualizācijas. Bagāto romiešu mājās tika veidotas veselas galerijas ar senču bistēm*. Šādu tradīciju noteikti ietekmējis etrusku umu figurālals risinājuma veids, tajā saskatāms ģimenes kults un mirušo aizgājēju godāšana.

Tieši tāpēc romiešus portrettēlnlecībā it īpaši interesēja portretiskā līdzība (viņi pat praktizēja no aizgājēja noņemt masku, izmantojot vaska tehniku). Līdz ar šo portretisko līdzību pasaules tēlniecībā ienāk dziļāks priekšstats par individualitātes specifiskām (arī negatīvām, nesimpātiskām) iezīmēm, ienāk lielāka interese par dažādiem psiholoģiskiem stāvokļiem un jūtu pasaules atklāsmes veidiem. (Šo portretu sīkāks apskats un iztirzājums - semināra uzdevums.)

Var secināt, ka visā Romas republikas kultūrā dominējošais prakticisms un utilitārisms diktēja to, ka arī mākslas tēlainībā stabilizējās reālisms - skarbs, tiešs, īstens.

Un tomēr šāds secinājums nav tik viennozīmīgs. To zināmā mērā apstrid krāšņas glezniecības atklājumi Pompeju un Herkulānas pilsētās. Abas šīs pilsētas 79. gadā apraka Vezuva izvirdums. Arheoloģiskie izrakumi, kas šajās senajās pilsētu teritorijās turpinās kopš 18. gs., ir atseguši veselu virkni dzīvojamo māju, piļu un dažādu sabiedrisku ēku, kas sniedz plašu ieskatu seno romiešu dzīvesveidā, viņu māju arhitektūrā, bet it īpaši - to dekoratīvajā noformējumā jau no 3. gs. p.m.ē.

Pompeju bagātāko māju grīdas bija klātas ar mozaīkām. Pati iespaidīgākā grīdas mozaīka grezno t.s. Faunu mājas grīdu (1. gs. sākums p.m.ē.). Šī mozaīka aizņem 15 m[114] lielu laukumu, un tās izpildījumam izmantots 1,5 miljoni dabīgu kalnu kristālu gabalu. Mozaīkā attēlota Maķedonijas Aleksandra kauja ar Persijas valdnieku Dāriju.

Bagāto romiešu mājas tika rotātas arī ar freskām. īpaši dekoratīvas ir 1. gs. p.m.ē. darinātās sienu gleznas t.s. Mistēriju villā (nosaukums radies šo gleznu dēļ) Pompejās. Mākslinieks, izmantojot spilgti sarkanu, melnu, dzeltenu toņu salikumus, parādījis divdesmit deviņas figūras gandrīz naturālos izmēros. Tās sadalītas dažādās grupās. Katra grupa raksturota savā nodarbē, tomēr tiek uzskatīts, ka visas tās vieno vīna dieva Dionīsa kults.

Glezniecību raksturo skaidrs cilvēku siluetu izcēlums uz koši sarkana fona. Ar apbrīnojamu meistarību mākslinieks atklājis dejotāju un muzicētāju emocionāli sarežģītās kustības, visai dramatiskā noskaņā paudis dažu tēloto

9. nodaļā

Senit Romas kultūra

cilvēku dvēseles stāvokļus, Ar Izcilu gaumes izjūtu gleznu sižetiem pieskaņots dekoratīvais un reizē Izsmalcinātais kolorīts.

Mūsu ēras 1. gadsimtā Pompeju fresku glezniecībā papildus ienākusi Interese par Iluzoru arhitektūras attēlojumu: kolonādes, galerijas, portiki, kas uzgleznoti uz sienas, paver skatītājam "plašumus". Nereti šādās kompozīcijās attēlotas ari upes, jūras, kalni, parki, dārzi, kompozīcijās iekjauti ari putni, dzīvnieki, sadzīves ainas. (Šo gleznu konkrēts apskats un analīze - semināra uzdevums.)

Romas impērijas kultūra (27. g. p.m.ē. - 476. g. mūsu ērā)

1. gs. p.m.ē. Roma, balstīdamās uz savu varu un spēku, pabeidza ap Vidusjūru esošo zemju apvienošanu. Lielvalsts robežas sasniedza Reinu, Donu, EHratu…

Pēc platības Roma bija pasaules lielvalsts, pēc varas organizācijas - pilsētvalsts. Tas kavēja attīstību, un šajā laikā sākās pāreja uz vienvaldību. 60. g. p.m.ē. trīs karavadoņi apvienojās pirmajā triumvlrātā, lai nostiprinātu varu Romā, taču jau 46. g. p.m.ē. par neierobežotu valdnieku kļuva Jūlijs Cēzars (100.-44. g. p.m.ē.)

Viņš izmantoja politisku tālredzību un diplomātiju un plašām aprindām, pat veselām pilsētām piešķīra romiešu pilsonību. Tādā veidā viņš izpelnījās simpātijas, slavu, atbalstu un guva pilnīgu uzvaru - viņam piešķīra beztermiņa diktatūru, tribūna varu un līdz pat mūža galam viņa vārdam pievienoja titulu "Imperators" (imperium - lat.: vara). Kā Imperatoram viņam bija tiesības uz triumfu (īpašu cildinājumu) - triumfatoru Ietērpa purpura togā, kas skaitījās debesu dieva Jupitera statujas apģērbs Jupitera templī Romas forumā, viņa seju nokrāsoja sarkanu (tāda tā tika piedēvēta ari Jupiteram). Tad trlurnfators, stāvot uz gudriga (četrjūga) un turot rokās scepteri, brauca pa Via Sacra (Svētais ceļš) cauri Forum Romanum uz Jupitera templi Kapitolijā. Tad ari tauta šo parādību uztvēra kā paša dieva atklāšanos!1

Jūlijs Cēzars varēja vienpersonīgi Izlemt par karu un mieru, varēja rīkoties ar bruņotajiem spēkiem un naudas līdzekļiem, varēja Izraudzīties kandidatūras valsts posteņiem. Visi Cēzara rīkojumi Ieguva likuma spēku. Visām amatpersonām ar zvērestu bija jāapliecina, ka tās ziedos savu dzMbu, aizstāvot Cēzaru. Mēnesi, kurā Cēzars bija dzimis, nosauca par Jullus. Nereti viņu dēvēja par Jupiter Julius (romiešu mitoloģijā Jupiters - debesu, dienas gaismas, negaisa dievs, visu dievu valdnieks).

Taču! 44. gada 15. martā p.m.ē. Cēzaru nogalināja pie senāta kūrijas republikāņu piekritēji.

Pēc Cēzara nāves valsts vadībā Izvirzījās viņa adoptētais dēls Gajs Oktlvijs, kuru Cēzars bija norīkojis par mantinieku un kurš pieņēma vārdu Gajs J0Hj& Cēzars Oktaviāns (kopi 27. g p.m.ē. viņa vārds bija Cēzars Augusts (Augusts - lat.: svētais, lieliskais). Ar viņa valdīšanas laiku Roma tika pasludināta

' I«umh./k>i ir^ih* *flf«imiiytujm umun» mhihir Pmm; tao nnnipcnoa camm^. M« Tippc" "Tifft* t-lOCTp.

par impēriju - viena cilvēka pārvaldītu valsti. Nereti Cēzars Augusts (no vārda Cēzars cēlies latviskojums "ķeizars") sevi lika saukt ari par Pater Patria (tēvijas tēvu), kas deva viņam tēva varu pār romiešiem.

No vienas puses, šai laikā Roma zaudēja pašas svarīgākās saimnieciskās un politiskās pilsoņu kopienas iezīmes. Tautas sapulce kā augstākais varas orgāns pārstāja pastāvēt Valstī dzīves galveno jautājumu risinājumi bija atkarīgi no Pater Patria gribas. Armija pilnīgi zaudēja tautas zemessardzes raksturu. Pakļautās valstis saplūda vienā veidojumā - impērijā.

No otras puses1 - tas viss Ugu laiku neskāra ideoloģi ju un sabiedrības morāli, jo paši imperatori runāja par savu varu kā par vienkārša pilsoņa varu, kura rokās tā Ir koncentrējusies, p a teicotie s vienkārši personiskiem panākumiem, pateicoties senāta un tautas uzticībai, It kā Roma arvien vēl būtu tā pati republika, bet tikai pilnveidojusies! Bieži uzskata, ka imper atora Cēzara Augusta principāts bija gandrīz vai pirmais piemērs vēsturē, kad politiskā liekulība tika padarīta par prindpu. Viņš izveidoja valstisko sistēmu, kuru oficiālā propoganda nereti dēvēja par "atjaunoto republiku" (Res publika restttuta). Augusta lozungi bija- "karu pārtraukšana", "uzplaukums", "zelta laikmeta iestāšanās"..

Vārdu sakot, imperatora vara bija visaptveroša, bet ttefcufeas dēļ tā nebija konkrēti nosakāma. Tas, ka imperatora vara bija šāda, kļuva par iemeslu tam, ka viņš savu varu izplatīja pāri jebkurai tiesiskai kārtībai un saprašanai. Pakāpeniski valstiskums bija pāraudzis "cēzarismā", kas pēc būtibas ir tht valstiskuma mistifikācija, Npertroftja. ŠI imperatoru vara bija cēlonis imperatoru patvaļai, amorāltsmam, iegribu kaprīzēm. Par to vēsta romiešu vēsturnieks Gajs Svetonijs Trankvtts (70.-140. g. mūsu ērā) savā grāmatā "De vta Cezsnum" fPar Cēzaru dzīvi"), kas izdota ari knevu tulkojumā.- (Šts grāmatas šikāki lasijumi - semināra uz d evum s .)

Tātad - imperatoru Roma - tā Ir pilnīga absolūtisma valsts, valstiskās mistifikācijas forma, kuras ietvaros atsevišķs indivīds neeksistē - viņš Ir tikai skrūvīte šajā monstrā.

Posmā lidz Romas Impērijas bojāejai bija vērojams milzīgs morāls pagrimums. Plauka iišķība, intrigas, pielāgošanās. Tas noveda pie tā, ka mušu ēras 3. gadsimtā sagruva tradicionālā vērtību sistēma. Galvenie lozungi - "MOfigā Roma", "Cēzaru Roma", "Neuzvaramais imperators". "Menfctibs", "torMba* u.tml. tika skandēti apstākļos, kad sāka saasināties visas soaMs pretrunas. Imperatori prasīja dievišķu pielūgsmi un ne par kādu brMbu nevarēja bOt ne runas. Zuda boba valsti}. QMti nevārē)!, nevēlas un nespēja tālāk risināt sociālās problēmas. Tāpēc imperators Konstantīns 12*. gadi nodtom^i jaunu galvaspilsētu • KonstantinopoK, nosaucot to par Otro Romu, Mt 395. gadā imperator s Teodosijs pirms nāves sadali visu l«cno Romas impēriju saviem d ēliem : austrumdaļu dabūja vecākais dēls, rietumu - jaunāka* no t gada Romas impērija sadaMJis Austaimromā un Riatumiomt. featufctt Rietumromu viegli iekaroja ts. barbari, kas nāca no ziemeļu tumšiem mežiem - ģermāņu cflttk 47& gadi viens no ģermāņu vrsmekiem gftia tatumroras

- MMhtto pie • Mmr* A. Stnii ftemee t* fcofcūr* K. fāC. lfti. %

W «R__________________________________________

• īpmrnmm r nmam kmmukk w. itm

imperatoru Romulu Augustulu. Ģermāņi pasludināja savu vadoni Odoakru par Itālijas karali. līdz ar to 476. gads un šis notikums tiek uzskatīts par Romas impērijas galu. Ar šo notikumu beidzas seno laiku vēstures periods un sākas jauns - viduslaiki.

Vīlušies impērijas īstenībā, dažādi sabiedrības slāņi ar katru impērijas pastāvēšanas dienu arvien vairāk vērsās pie reliģijas. Prāts kapitulēja ticības priekšā. Izplatījās mistika, izplatījās visdažādākās reliģiju tendences, starp kurām pamazām izcēlās un nostiprinājās kristietība.

Līdz ar impērijas nodibināšanu vairs nevarēja būt runa par vienlīdzību. Saskaņā ar oficiālo viedokli visas tiesības bija atdotas imperatoram. Šādā situācijā lielāko daju cilvēku pārņēma politisks indifirentums*, nestabilitātes sajūta. Situācijā, kad vairs nebija cerību atgūt politisko neatkarību, kā galvenais izvirzījās jautājums - kā saglabāt morālo un garīgo brīvību? Kā būt brīvam apstākļos, kad pieaug bagātības un naudas vara, zej despotisms un patvaja, plaukst greznība, pieaug tieksme pēc izpriecām?

Iekšējā pasaule kļuva par vienīgo sfēru, kurā antīkais cilvēks, audzināts brīvības garā, varēja reāli saglabāt brīvību, nezaudējot savu politisko cieņu.[115]

Tādējādi impērijas laikā izveidojās situācija, kad cilvēkam vienīgais ceļš bija vērsties pašam sevī, meklēt spēku sevī. Viņu pārņēma milzīga atsvešinātības un vientulības izjūta. Impērija bija tas spēks, kas, pašu romiešu radīts, izgāja ārpus kontroles.

Un stoicisms kļuva tā filosofijas mācība, kas atklāja, kā cilvēkam šādā īstenībā stiprināt un atgūt sevi, neskatoties ne uz kādiem apsākļiem. Stoicisms, kuru no jauna[116] veicināja tieši impērijas laiks ar tajā valdošo politisko un garīgo atmosfēru, kļuva par Romas filosofijas oriģinālāko izpaudumu. Tas iekaroja popularitāti mūsu ēras Ļ gs. ar Lūcija Anneja Senekas (6. g. p.m.ē. - 65. g.), Epiktēta (50 - 138. g.) un Marka Aurēlija (122 - 180. g.) filosofisko devumu.

Seneka norāda, ka stoicisms ir vienīgais dvēseles glābšanas līdzeklis, jo tas vienīgais var palīdzēt rast izeju no dzīves pretrunām, palīdzēt pārvarēt izmisumu, uzveikt naidīgus spēkus un līdz ar to - padarīt cilvēku neatkarīgu, lai viņš būtu nesamulsināms, lai neviens viņu nespētu izsist no līdzsvara.

Stoicisms māca, ka īstenība jāpieņem visā tās daudzveidībā, stoiciskā mierā, nesatricināmībā. Vienīgā patiesā brīvība ir šī nesatricināmā pozīcija, ko katrs cilvēks var sasniegt ar saviem spēkiem, tā ir indivīda pašiniciatīvas lieta: "Ja tu gribi, tad tu esi brīvs, ja tu gribi, tad ne par ko nežēlosies", saka Epiktets un piemetina: "Gudru cilvēku nevar uzveikt". Bet Seneka apgalvo: "Gudra dvēsele - kā debess bez mākoņiem".

Stoiķi tātad ticēja, ka filosofija ir cilvēka, viņa dvēseles glābšanas līdzeklis, tā spēj atmodināt cilvēku. Tā, saka Seneka, paceļ mūsu garu, kas tiecas iztaisnoties un atgriezties tajā pasaulē, pie kuras cilvēks pieder.

Tieši tāpēc Romas stoicisms (Vēlā Stoa) ir ne tikai Romas kultūras un antīkās kultūras izcils sasniegums, bet tā ir filosofija ar nepārejošu vispārcilvēcisku nozīmi.

Romai pārvēršoties impērijā, ari mākslai izvirzījās jauni uzdevumi. Galvenais, kas tika prasīts no Impērijas laika māksliniekiem, bija veidot īpašu Romas valsts stilu, kura formas paustu grandiozitāti, greznumu, monumentalltāti. Jaunā stila iezīmes visspilgtāk izpaudās Romas arhitektūrā.

Imperatora Augusta laikā Roma no māla, ķieģeļu un betona pilsētas pārvērtās par marmora Romu. Pilsētas centrā radās daudz jaunu forumu (Cēzara, Augusta, Trajāna, Vespaslāna, Nerona), tempļu, triumfa arku, sabiedrisku celtņu un bagātnieku villu.

Arkas un velves joprojām palika noteicošās būvformas, bet tās tika papildinātas un izskaistinātas gan ar grieķu arhitektūras elementu atdarinājumiem, gan arī ar romiešiem savdabīgu dekoru.

Augusta laika reprezentatīvo celtņu spilgts piemērs Ir Miera altāris Romā, kur notika upurēšana Miera dievietei. Altāra sānslenu augšējā daļā bija Izveidota josla, kur marmora cilnī attēlota svinīga gājiena aina. Gājiena personāžu vidū redzams arī imperators Augusts ar ģimeni, priesteri un senatori, kas dodas upurēt. Tātad Miera altāris ir ari vēsturiskā žanra piemērs, jo tajā attēlotas vēsturiskas personas konkrēta notikuma brīdī. Viss Miera altāris darināts no balta marmora un veidoja Marsa laukuma svarīgāko, reprezentatīvāko akcentu.

Viena no pasaules arhitektūras visslavenākajām celtnēm ir amfiteātris Kolizejs, kuram 75. g. pamatus licis imperators Vespasiāns un kuru 80. g. svinīgi atklāja viņa dēls imperators Tits, sarīkojot 100 dienu garu izrādi.

Amfiteātris kalpoja gladiatoru (gladus - zobens) cīņām[117] un savvaļas plēsīgu zvēru rīdīšanai, kas romiešos izraisīja milzīgas kaislības.

Šis gigantiskais amfiteātra masīvs pacēlās Romas pilsētas centrā Palatīna uzkalnā blakus lepnajai imperatoru pilij.

Kolizejam ir ļoti skaidra konstrukcija. Ap elipsveidīgo arēnu (54x86 m) sakārtotas skatītāju vietas amfiteātra formā. Amfiteātris balstās uz stabu sistēmu. Tā konstrukcijai bija jābūt īpaši izturīgai, tāpēc stabi veidoti no akmens. Starp stabiem izbūvētas 80 radiālas betona sienas, kas vienlaicīgi kopā ar akmens stabiem arī kalpo kā balsti. Šis 80 radiālās sienas virzienā no arēnas, pakāpeniski paaugstinās, sasniedzot 50 m augstumu. Starp šīm radiālajām un koncentriskajām sienām visos virzienos kā artērijas bija izbūvēti pārvelvēti gaiteņi un kāpnes. Radiālās sienas sadalīja amfiteātri sekcijās, kas nodrošināja skatītājiem iespēju ātri piepildīt un atstāt amfiteātri. Kopumā Kolizejs varēja uzņemt 50 000 skatītāju.

Amfiteātra daudzstāvu ārsienas veidošanai celtnieki visos stāvos izmantojuši orderu arkādes. Tās ir pakļautas celtnes plāna ritmam un plūst, majestātiski atkārtodamās.

Milzīgais mērogs, celtniecības vēriena plašums un skarbās, lakoniskās formas piešķir celtnei īstu varenumu. To kāpina visumā atturigais rotājums: ķieģeļu - betona sienu sedz saulē dzirkstoša brūngani zeltaina travertina akmens plāksnes, kolizeju apjož spēcīgas dzegas*, un tā vertikālismu akcentē puskolonnas, katrā stāvā demonstrējot atšķirīga grieķu ordera pielietojumu.

Tomēr kopumā Kolizejs ir "raksturīga romiešu celtne".[118] (sīkāka kolizeja apskate un analīze - semināra uzdevums.)

Gandrīz vienlaicīgi ar Kolizeju radās celtnes tips, kas ir īpaši raksturīgs romiešiem un Romas impērijai - tā ir triumfa arka. Tās romieši sacēla visā impērijā - gan Itālijā, gan Francijā, gan Ziemejāfrikā, gan Āzijā. Tās cēla par godu kāda imperatora sasniegumiem (galvenokārt iekarojumiem) un slavai. Triumfā arkās bija izmantota iecienītā balstu un arkas vienība. Viena no pirmajām ir Tīta triumfa arka. To uzcēla par godu imperatora Tīta Jeruzālemes ieņemšanai. No ārpuses šī betona arka ir apšūta ar izcili skaistu marmoru, kurā iestrādāti ciļņi, kas stāsta par Tita karaspēka cīņām un uzvarām. (Tita u.c. triumfa arku apskate - semināra uzdevums.)

Viena no visspilgtākajām romiešu konstruktīvā ģēnija izpausmēm arhitektūrā ir Panteons - visiem dieviem veltītais romiešu templis, kas pacēlās Marsa laukumā. To uzcēla 2. gs. imperatora Adriāna valdīšanas laikā. Panteons ir viens no nedaudzajiem antīkās kultūras arhitektūras paraugiem, kas gandrīz bez izmaiņām saglabājies līdz pat mūsu dienām. Šis ir arī vienīgais antīkais templis, kas savu kulta vietas nozīmi saglabājis visos laikos, jo agrīnajā kristietības laikmetā tas tika pārvērsts par kristiešu baznīcu un tādējādi pasargārts no iznīcības. Panteons ir ar kupolu (43 m diametrā) pārsegta cilindriska celtne, kas sastāv no vienas milzīgas telpas, kuras priekšā izbūvēts ieejas portiks ar kolonādi. Logu templī nav, un gaismu dod tikai apaļā atvere kupola centra, caur kuru atklājas debesis.

Profesors E. H. Gombrihs saka:

"Man zināmas tikai dažas celtnes, kuras atstāj līdzīgu harmonijas iespaidu. Panteonā nav ne vēsts no smagnējības, milzīgais kupols šķiet paceļamies pār cilvēku galvām tikpat viegli kā debess jums."[119]

Romas dzejnieks Marciāls toties ir atzinis, ka dievu apbrīnas cienīgs ir Trajāna forums.3 Tas, pirmkārt, iedarbojas ar savu grandiozitāti. Sevišķs akcents ir foruma centrā novietotā Trajāna kolonna. Tā ir 30 m augsta, veidota no vidū izdobta marmora. Ap kolonnas vertikāli vijas spirālveidīgas lentas kompozīcija, kur marmora virsmā iestrādātais reljefs attēlo Trajāna karagājienu un viņa uzvaras Dākijā (tagadējā Rumānijā). Šīs "lentas" kopējais garums ir 200 m un tajā attēloto figūru kopskaits - 2500, pie kam 90 reižu ir attēlots tikai imperators Trajāns vien. Arī kolonnas virsotni vainago Trajāna skulpturāls bronzas tēls. Imperators paradīts kāpināti pašapzinīgs, lepns, pārliecināts - tik pārliecināts, ka, iedomājoties šī foruma kādreizējo parādes greznumu un skatot šodien ap triumfa simbolu esošās laikmetu liecības, gribas atcerēties pašu romiešu vārdus: "Sic transit gloria mundi…"4 .

Kopsavilkums

Roma - valsts, kas sāka savu vēsturisko attīstību kā vienas pilsētas dzīves organizētāja, - vēlāk sasniedza varenību, kas uzspieda visām Vidusjūras zemēm savu civilizācijas zīmogu.

2 01

Jau pašā sākotnējā Romas kultūras attīstības periodā tai bija raksturīga citu zemju un tautu sasniegumu izmantošana, ko viņi ņēma kā pamatu savas kultūras tālākiem meklējumiem un sasniedza attiecīgajā virzienā jaunu pakāpi, savas īpatnēji romlskās tradīcijas. Ar būtisku atšķirību iezīmējas Romas republikas kultūra un Romas impērijas posma kultūra. Visaugstāko gara lidojumu apliecina Romas kultūras sasniegumi mākslā (arhitektūrā un skulpturālajā portretā, kā arī glezniecībā), literatūrā un filosofijā.

10, nodaļa

10 nodaļa

Kristietība

Teorija

Kristietība1 ir lielākā reliģija pasaulē ar vismaz 1,7 miljardu sekotāju. Tajā pat laikā kristietība ir viena no jaunākajām pasaules reliģijām.

Kristietības pamatlicējs ir Jēzus Kristus, ar kura piedzimšanu sākas mūsu ēra un kurš darbojās galvenokārt Palestīnā. Romas impērijas sākuma posmā (konkrēti - mūsu ēras 1. gs. sākumā imperatoru Augusta un Tibērija valdīšanas laikā).

Vienlaikus kristieši savu ticību uzskata arī par zināmu seno ebreju reliģijas turpinājumu, t.i., viņi pieņem seno ebreju Svētos rakstus (kristietībā tie pazīstami kā Vecā Derība) un līdz ar to saskata kristietības izcelsmi seno ebreju reliģijas sākumos. No kristiešu viedokļa, tā ir viena Dieva vēsture.

Mēs sāksim kristietības apskatu ar Jēzus dzimšanu.

Varbūt tieši tādēļ, ka kristietība ir veidojusies šādā ebreju - grieķu - hellēnisma - Senās Romas vidē, tā vienmēr:

1) gribējusi izprast savus vēsturiskos sākumus,

2) dzīvi interesējusies par rakstiem un grāmatām, kas skar kristietības vēsturi,

3)  pievērsusi lielu uzmanību reliģiskām organizācijām.

Tā allaž gribējusi sīkumos noskaidrot, piemēram, jautājumu par Jēzus dzīvi, par apustuļa Pāvila darbību utt. Šie pētījumi ir bagāti, un tāpēc tie ir ārkātīgi svarīgi kultūras, literatūras, filosofijas, mākslas, mūzikas vēsturē utt.

Jau samērā agri kristiešiem ir izveidojušies savi Svētie raksti - Jaunā derība, kas vienmēr turēta godā kā augstākā autoritāte un saukta "Grāmatu Grāmata".

Kristietība ir labi organizēta reliģija, kur ticības attīstība ir cieši saistīta ar kristīgās baznīcas likteņiem. Tāpēc šī kristīgā mācība dažādās vietās un reģionos pieņēmusi noteiktu savdabīgu, nereti savstarpēji atšķirīgu formu un izpausmi.

1 Šī nodaļa galvenokārt izveidota pēc grām. - KITve V. Ticības ceļos. Nodaļa "Kristietība - ticības ceļš" (nodaļas zinātniskais konsultants teoloģijas zin. doktors Juris Rubenis). R., Zinātne, 1995, 291.-317. Ipp.

Līdz ar to kristietību mēs saprotam kā pasaules reliģiju, kas var izpausties dažādi.

Kristietības sākumi neapšaubāmi saistās ar Jēzus Nācarieša personu, viņa dzīvi un darbību. Par Jēzus dzīvi mēs visvairāk uzzinām no četriem evaņģēlijiem, t.i., īpašām grāmatām, kas ir Jaunās Deribas sastāvā (Mateja, Marka, Lūkas un Jāņa evaņģēliji).

Lai gan šie evaņģēliji ir rakstīti nevis kā Jēzus vēsturiskās biogrāfijas, bet gan paredzēti sludināšanai, tomēr tie sniedz mums daudz ļoti svarīgu ziņu. Tie sniedz pierādījumua, ka Jēzus ir vēsturiska persona, kas dzīvojusi un darbojusies noteiktā laikā un vidē.

Mēs uzzinām, ka Jēzus dzīvoja un darbojās ebreju tautai, ļoti grūtā laikā, kad tā bija nonākusi Romas varā, Romas impērijas sastāvā. Romieši visumā bija ebrejiem naidīgi, un Palestīnā 1. gs. atradās romiešu okupācijas karaspēks. Zemi pārvaldīja Romas ielikteņi. Šādos apstākļos ebreji meklēja atbrīvošanu, gaidīja Mesiju jeb Glābēju.

Visi četri minētie Jaunās Deribas - Lūkas, Mateja, Jāņa un Marka - evaņģēliji stāsta par Jēzus brīnišķo piedzimšanu no Jaunavas Marijas un Svētā Gara Bētlemē, Jūdejā, valdnieka Hēroda (Romas ielikteņa) valdīšanas laikā. Pēc mūsdienu zinātnieku labākajiem aprēķiniem Jēzus varētu būt dzimis 4. vai 6. g. p.m.ē., jo mūsu laika skaitīšanā ir neliela kļūda - aptuveni par četriem gadiem. Pašreizējā laika skaitīšana - t.s. "mūsu ēra" - tika ieviesta daudz vēlāk, un šeit bija iespējamas daudzas kļūdas.

Ģimene - Marija un viņas vīrs Jāzeps un varbūt arī vēl citi bērni - bija saistīti ar Nācareti (atradās Palestīnas ziemeļos). Jēzus vecāki dzīvoja mazpilsētā un bija amatnieki (Jāzeps - galdnieks, Marija - matu pinēja). Arī Jēzus ir iemācījies galdnieka amatu.

Pats vārds Jēzus (ebreju Joshua) nozīmē "Dievs ir glābējs". Tas ir bijis pazīstams, izplatīts vārds Jēzus dzīves laikā. "Jēzus" ir šī vārda grieķu valodas forma. Vārds Kristus (gr. Christos) ir tituls un nozīmē "Glābējs", "Pestītājs", "Mesija", "Dieva izredzētais".

Visi četri evaņģēliji* uzsver, ka Jēzus ģimenei ir bijušas dziļas saknes ebreju kultūrā un vēsturē. Mēs jau zinām, ka ebreji bija sadalījušies 12 t.s. izraēļa ciltīs. Jēzus ir piederējis pie tās cilts, kurai piederējis Dāvids, ari Benjamins. Par Jēzus bērnību zināms maz, atskaitot to, ka 12 gadu vecumā viņš kopā ar vecākiem bijis Jeruzālemē, kur Jeruzālemes templī parādījis izcilas Svēto rakstu zināšanas, kā arī interesi par tiem.

Apmēram 30 gadu vecumā Jēzus ir sastapies ar Jāni Kristītāju, pazīstamu sludinātāju. Varbūt Jēzus kādu laiku ir bijis Jāņa mācekļu vidū. Ir zināms, ka Jēzus saņēmis no Jāņa kristību, kas nopietni mainījusi Jēzus dzīvi. Par to liecina Mateja evaņģēlijs:

"Un, kad Jēzus bija kristīts, viņš tūdaļ izkāpa no ūdens. Un redzi, debesis atvērās, un viņš redzēja Dieva Garu kā balodi nolaižamies un uz viņu nākam. Un redzi, balss no debesīm sacīja: "Šis ir mans mīļais dēls, uz ko man labs prāts.""

Pēc šī lielā, dīvainā pārdzīvojuma Jēzus nondodas nopietnām pārdomām. Pārdomu laiku viņš pavada tuksnesī, uzturēdamies tur 40 dienas. Par šīm 40 dienām mums vēsta t.s. kārdināšanas stāsti evaņģēlijos. Ticis skaidrībā, Jēzus uzsāk mācīt savas tuvākās apkārtnes pilsētās, piemēram, Nācaretē u.c. Viņa pirmā uzstāšanās ir notikusi vietējā sinagogā.

Lūkas evaņģēlijs vēsta:

"Un viņš mācīja sinagogās*; un visi viņu slavēja. "Tā viņš nonāca Nācaretē, kur viņš bija uzaudzis, un pēc sava Ieraduma iegāja sinagogā. Viņš piecēlās, lai lasītu. Atverot pravieša Jesajas grāmatu, viņam gadījās vieta, kur bija rakstīts: "Tā Kunga Gars ir uz manis, jo viņš mani Ir svaidījis sludināt prieka vēsti nabagiem, viņš licis man pasludināt atsvabināšanu cietumniekiem un akliem gaismu dot, un pasludināt mūsu Kunga žēlastības gadu", un, grāmatu aizvēris, viņš to atdeva sulainim un apsēdās. Visi, kas bija sinagogā vērsa skatus uz Jēzu. Tad Jēzus teica: "Šodien šis Jūsu ausīm dzirdētais raksts ir piepildīts.""

Arī Mateja evaņģēlijs stāsta:

"No tā laika Jēzus iesāka sludināt un sacīt: "Atgriezieties no grēkiem, jo debesu valstība tuvu klāt nākusi.""

Šis aicinājums tad arī vijas cauri visai Jēzus turpmākai darbībai.

Visi evaņģēliji izceļ, ka Jēzus ir ātri ieguvis lielu klausītāju un sekotāju pulku, no kura izveidojies Jēzus mācekļu kodols, kas vienmēr uzturējies viņa tuvumā. Evaņģēliji attēlo, kā Jēzus aicina Sīmani, Pēteri, Jāni, Mateju u.c. kļūt par saviem mācekļiem. Mācekļu ir bijis 12, bet te varbūt ir domāti tikai vistuvākie. Starp Jēzus pirmajiem sekotājiem ir zvejnieki, mazpilsētas amatnieki, strādnieki. Daudziem Jēzus atklājies kā izcils, varens pravietis*, neatvairāma personība.

Jēzus ir bijis pazīstams arī kā dziednieks. Šo viņa darbību tauta vērtējusi kā brīnumu. Viņš pats šīs savas spējas nav izcēlis un vienmēr noraidījis brīnumu darīšanas izpausmi savā darbībā. Pirmajā vietā viņš vienmēr licis ticību, kas varētu palīdzēt nabagiem, slimajiem un cietējiem. Tautā tomēr Jēzus brīnumdarītāja slava izplatījusies, un cilvēki nesuši slimos tuviniekus pie Jēzus.

Tas saniknojis Jēzus pretiniekus. It sevišķi Romas impērijas ielikteņi nav cietuši šo Jēzus pieaugošo slavu kā sludinātājam.

Neraugoties uz konflikta briešanu, Jēzus apmēram pēc viena gada sludināšanas ir devies uz Jeruzālemi (domājams, 30. gada pavasari), lai tur svētītu ebeju Lieldienu svētkus. Jēzum ienākot pilsētā, cilvēki viņu ir sveikuši. Tas ir radījis īpašu nepatiku Romas okupācijas pārvaldē, jo ir uzskatīts, ka Jēzus gatavo valsts apvērsumu. Arī starp Jēzus mācekļiem ir radies nodevējs - Jūdass.

Pēc pāris dienu sludināšanas Jeruzālemē Jēzu apcietina. Viņš tiek nosūdzēts Romas ieceltajam prokuratoram Poncijam Pilātam. Pēc īsas, netaisnas tiesāšanas, jo Jēzus nebija pārkāpis nekādus Romas impērijas likumus, Pīlāts notiesā Jēzu uz nāvi. Pa daļai tas ir noticis ari Jeaizālemes augstāko priesteru ieteikuma un spiediena dēļ. Romieši Jēzū saskatīja brīvdomātāju, kas nepārprotami izvirzās, jo pie krusta, kurā sita šo brīvdomātāju, Pīlāts ir licis pievienot uzrakstu "Jēzus Nācarietis, jūdu ķēniņš", kas varbūt patiešām izsaka šīs romiešu aizdomas.

Pats Jēzus Poncijam Pīlātam, aizstāvot sevi, ir teicis, ka viņa valstība nav no šīs pasaules.

Nākamajā dienā (30. gada 7. aprīlī[120]) pēc fiziskām mokām Jēzu sit krustā ārpus Jeruzālemes (Golgātas kalnā), kur viņš pēc pāris stundu ilgām ciešanām mirst savu tuvāko mācekļu, mātes un dažu citu sekotāju klātbūtnē. Jēzu apglabā Jeruzālemē, kādā kalnu alā (kapā). Bet! Jēzus mācekļi trešajā dienā

liecina, ka Jēzus Ir augšāmcēlies no mirušajiem un ir vairākkārt parādījies saviem sekotājiem. Par to liecina arī tukšais kaps. Mācekļi šo Jēzus augšāmcelšanos arvien uzskatījuši par pašu svarigāko notikumu viņu dzīvē. Viena no agnnākajām liecībām atrodama apustuļa1 Pāvila 1. vēstulē korintiešiem, ko viņš uzrakstīja aptuveni 50. gadā.

Pēc mācekļu liecības Jēzus ticis uzņemts debesīs. Tas noticis Jeruzālemes tuvumā. Tur tas arī izsūtījis mācekļus "pie visām tautām", lai tās kristītu un mācītu.

Visi četri Bībeles evaņģēliji Jēzus dzīvi apraksta diezgan līdzīgi, lai arī neizceļ vienus un tos pašus notikumus. Taču atšķiribas ir mazas. Būtībā evaņģēliji cits citu papildina, un pretrunu to starpā nav.

Tāds pamatos ir Jēzus stāsts. Bet kāda ir Jēzus mācība?

Jēzus darbības sākotnējais mērķis bija palīdzēt savas tautas locekļiem staigāt Dieva uzskatu vadībā. Sos Dieva uzskatus (jev Dieva Vārdu) viņi atrada pirmkārt Vecajā Derībā. Jēzus pats uzskatīja, ka viņa darbība paplašina un turpina šos Vecās Deribas Svētos rakstus. Jēzus nekad nav runājis par sevi kā par jaunas reliģijas dibinātāju. Viņš tieši ir uzsvēris, ka viņš turpina Mozus un praviešu iesākto. Kā turpinātājam viņa mācībā ir ari jaunas domas.

Jēzus mācības centrā atrodas doma par Dieva valstību, uz kuras nākšanu cilvēkam ir jāsagatavojas. Šī Dieva valstība nav no šīs pasaules. Tā nav, piemēram, jaunas politiskas varas nodibināšana (kā to skaidroja Jēzus ienaidnieki). Šī valstība nav cilvēku izgudrojums. Tā nāk no Dieva. Par šo valstību jau ir runājuši pravieši Vecajā Derībā, bet tagad šī valstība ir "tuvu klāt nākusi". Tā nāk kā Dieva Gara valstība cilvēku sirdīs, kā Dieva Gribas izpausme un īstenošanās pasaulē. Tā ir Dieva darbs pasaulē!

Jēzus ir tēlojis šo valstību skaistos salīdzinājumos, sakot:

"Dieva valstība ir līdzīga labai sēklai, kura iesēta tīrumā."

"Dieva vārds ir sēkla, kas krīt dažādās cilvēku sirdīs."

"Pašreiz Dieva valstības sēkla aug kopā ar nezālēm, bet nāks pļaujas laiks, kad kviešus atšķirs no nezālēm."

"Dieva valstībai iestājoties, cilvēks saņems pelnīto algu."

Jēzus ir sludinājis, ka, lai gan Dieva valstība nāk no Dieva, tā prasa sagatavošanos. Un Jēzus ir aicinājis cilvēkus atgriezties no grēkiem. Visa ļaunuma sakne ir grēks. Atgriešanās no grēka ir cilvēka "sirdsprāta" jeb "sirdsapziņas", t.i., visas viņa nostājas maiņa.

Sāda maiņa prasa ne tikai atgriešanos no grēkiem, bet sola arī jaunu dzīvi Dieva valstībā. Jēzus savā "Kalna runā" (Mateja ev. 5) apraksta šo "jauno dzīvi": viņš uzteic lēnprātīgos, pēc taisnības Izsalkušos, viņš slavē žēlsirdīgos un sirdsšķīstos, viņš cildina miera nesējus un ticības dēļ vajātos.

Šādus cilvēkus, kā sludina Jēzus, gaida Dieva valstība. Par visu vairāk sagatavošanās šai dzīvei prasa mīlestību. Mīlēt Dievu un savu tuvāko kā pašu ir Jēzus mācības un Dieva likumu pamatu pamats. Dieva valstības loceklis ir aicināts parādīt mīlestību un žēlsirdību ikvienam, kam tā ir vajadzīga - pat ienaidniekam, pat vajātajam.

Jēzus aizrāda: "Mūsu tuvākais ir tas, kam nepieciešama palīdzība."

1 Apustulis - sūtnis, vēstnesis.

Dieva valstība Ir tiekšanās pēc pilnības: "Esiet pilnīgi, tāpat kā Jūsu Debesu tēvs ir pilnīgs."

Bet Jēzus Joti labi apzinās cilvēku vājības. Atgriešanās no grēkiem un jauna dzīve Dieva vadībā nav viegla. Tieši šo iemeslu dēļ Jēzus uzsver, ka cilvēkam jālūdz, jāpaļaujas uz Dievu. Dievam, kā norāda Jēzus, ir viss iespējams. Debesu tēvs gādā par visiem saviem bērniem. Bet cilvēkam ir jālūdz Dieva palīdzība. "Lūdziet, tad Jums taps dots," skubina Jēzus,

Viņš, Jēzus, ir tas, kas saviem sekotājiem ir mācījis pazīstamo lūgšanu "Mūsu Tēvs debesīs."

Lūgšana ir cilvēka saruna ar Dievu, kura pauž paļaušanos uz Debesu Tēvu - Dievs ir kā tēvs, kurš mīl savus bērnus un gaida, kad tie atgriezīsies pie viņa.

Cilvēkam nepieciešama tāda ticība, kuras pamatā ir absolūta uzticība Dievam. Tā sevišķi nepieciešama slimajiem. "Pat nedaudz ticības spēj kalnus pacelt", apgalvo Jēzus.

Jēzus prasa nevis kādu uzskatu pieņemšanu bez pierādījumiem, bet gan paļāvību un uzticību Dievam.

Lai sludinātu šo Dieva valstību, Jēzus izsūta savus mācekļus pa plašu apkārtni, bet mācekļu uzdevums nav viegls. Viņiem jārēķinās ar pretestību un vajāšanām. Viņus metis cietumos. Viņiem būs jābūt gataviem pat atdot dzīvību, tomēr nekas viņus nedrīkst atturēt! Jēzus sekotājiem ir jādzīvo dzīvā cerībā, ka Dieva valstība tuvojas:

"Dieva valstība jau ir te, jūsu vidū", ir teicis Jēzus, "šeit, pasaulē, bet savu piepildījumu tā piedzīvos pasaules galā."

Tātad Dieva valstība, pēc Jēzus mācības, attiecas gan uz tagadni, gan nākotni.

Jēzus ir uzsvēris, ka cilvēkam ir jāsagatavojas Dieva tiesas dienai, kas nāks. Lai gan neviens, atskaitot Dievu, nezina ne šo dienu, ne stundu, mācekļiem ir uzmanīgi jāvēro laika zīmes. Cilvēkus piemeklēs lielas ciešanas, bet, "kas pastāv līdz galam tas tiks izglābts", (Mateja ev.). Ar šo tiesas dienu saistīta t.s. pastarā tiesa.

Jēzus pats sevi vairākkārt ir dēvējis par Dieva Dēlu, piemēram, Mateja evaņģēlijā: "Visas lietas man ir mana Tēva nodotas, un neviens nepaast Tēvu, kā vien Dēls un kam Dēls to grib darīt zināmu."

Arī šis apzīmējums "Dēls" ebrejiem bija pazīstams kā Dieva sūtīta Mesijas (Glābēja) nosaukums. Jēzus pirms nāves drošina savus mācekļus, ka neatstās tos vienus, bet sūtīs Svēto Garu kā aizstāvi un pasaules noslēgumā nāks otrreiz "ar lielu spēku un godību", lai tiesātu dzīvus un mirušus" (Mateja ev.).

Savas darbības turpināšanu Jēzus uzticēja saviem mācekļiem, t.s. apustuļiem, un citiem sekotājiem. Jēzus pretinieki acīmredzot bija iedomājušies, ka līdz ar Jēzus nāvi viņa mācība izbeigsies. Bet, notika pretējais! Jeruzālemē drīz vien izveidojās spēcīga kristiešu kopība - sadraudze jeb draudze, kuras vadītāji bija galvenie Jēzus mācekļi - Pēteris, Jānis, Jēkabs, Andrejs u.c.

Pirmo kristīgo kopienu dzīvi un darbību ietekmēja 3 apstākļi:

1) pārliecība par Jēzus augšāmcelšanos no mirušajiem un viņa klātbūtni kristiešu vidū. Mācekļus saistīja ne tikai kopīgas atmiņas par Jēzu un augšāmceltā Kristus parādīšanās, bet ari kopīgais pārdzīvojums,

2) uzskats par Dieva Svētā gara klātbūtni - mācekļi bija pārliecināti, ka Vasarassvētkos, mācekļiem atrodoties templT, Dievs brīnumainā kārtā devis vai "izlējis" pār viņiem savu Svēto Garu - jaunas zināšanas, lai tie varētu pasludināt Dieva valstības prieka vēsti. Tātad Dieva Gars tos vienoja garigā "draudzē", 3) viņus ietekmēja neapšaubāmā misijas apziņa - mācekļiem bija jāpilda Jēzum dotais uzdevums. Tie bija kļuvuši par apustuļiem*, t.i., par sūtņiem jeb vēstnešiem, kuriem ir jāiet un ir jāsludina! Šādos apstākļos mācekļi un pirmās draudzes locekļi apliecināja Jēzu kā Kristu - tātad kā Glābēju, Mesiju, Kungu. Jēzus bija gaidītais glābējs, patiesais Pestītājs. Bet vēl stiprāka bija viņu pārliecība, ka Dievs caur Jēzu Kristu nodibināja attiecības ar visiem cilvēkiem - viņš ir Jaunās Derības nesējs! Viņš Ir ne tikai pravietis vai izraudzītais glābējs, bet ari Dieva vienpiedzimušais Dēls - patiess Dievs un patiess cilvēks, kas ir tapis par miesu un ir dzīvojis cilvēku vidū, bet tagad valda Visumā. Šī liecība izauga no pašu kristiešu pieredzes.

Pirmo kristīgo paaudžu locekļi uzskatīja, ka Jēzus Kristus persona un darbība ir vissvarīgākā zīme, jo ar savu krustā sistā nāvi un augšāmcelšanos Kristus ir pārvarējis grēku un nāvi, ir izlīdzinājis cilvēku ar Dievu, ir atvēris cilvēkam debesu valstības durvis.

Kristieši uzskatīja, ka visa ļaunuma un nāves pamatā ir cilvēka grēks pret Dievu - aiziešana, novēršanās no Dieva un nepaklausība Dievam. Vienīgā cerība uz glābšanu ir izlīdzinājums ar Dievu: Jēzus Kristus ir "Dieva jērs" (upurējamais dzīvnieks slavenajā Jeruzālemes templī), kas nes visus pasaules grēkus, un viņš, lūk, ir miris cilvēku pestīšanas labā. Viņš ir upurējies!

Un Kristus augšāmcelšanās parādīšanās ir zīmer ka izlīdzinājums starp cilvēkiem un Dievu un grēku piedošana visiem cilvēkiem ir notikusi.

Pirmie kristīgie sludinātāji vēstīja par to, ko Kristus ir darījis, lai glābtu cilvēkus. Šī sludināšana izraisīja pretestību un sākās pirmās kristiešu vajāšanas.

Ebreju un romiešu vadošās iestādes tātad bija cerējušas, ka ar Jēzus nāvi kustība izbeigsies, tomēr notika tā, ka pirmie kristieši pulcējās templī.

Sākumā kristīgie sludinātāji darbojās starp ebrejiem, kuri dzīvoja Jeruzālemē un tās apkārtnē, bet kristīgā vēsts drīz vien sāta strauji izplatīties. Tas varbūt bija tādēļ, ka Jeruzālemē kā lielā svētceļnieku centrā ieradās cilvēki no dažādām pasaules malām un aiznesa jauno vēsti uz tālām zemēm. Kristiešu centri strauji izveidojās Sīrijā (Damaskā, Antiohijā), Ēģiptē (Aleksandrijā).

Varbūt tieši ebreju un romiešu varas iestāžu pretestība lika kristiešiem meklēt aktīvu atbalstu starp citu tautu locekļiem.

Tieši nepārtrauktās vajāšanas lika kristiešiem arvien vairāk atšķirties no ebreju reliģiskās kopības un savās - kristiešu - rindās uzņemt dažādas tautības.

Starp daudzajiem jaunās vēsts - kristietības - sludinātājiem un misionāriem īpašu vietu ieņem apustulis Pāvils, kurš kristietībai pievērsās ap 35. gadu un turpināja aktīvi sludināt līdz 63. gadam, kad Romas imperatora Nerona laikā kristiešu vajāšanu dēļ aizgāja bojā.

Pāvila galvenā nozīme ir tā, ka viņš ar savu kristības sludināšanu veicināja nejūdu pievēršanos kristietībai un bieži devās misijas ceļojumos uz Mazāziju, uz Dienvideiropu, īpaši - Grieķiju, pat uz Spāniju un izveidoja draudzes, no kuram izauga lieli kristietības centri un lika būtiskus pamatus kristīgajai izplatībai, literatūrai, izglītībai. Viņš ir arī pats uzrakstījis 13 no27

JaunSs Derības grāmatām (t.s. Pāvila vēstules). Literārās ražības ziņā ar viņu nevar sacensties neviens cits apustulis.

Savās vēstulēs apustulis Pāvils ļoti atklāti stāsta par savu pieredzi un uzskatiem. Pāvila mācības centrā ir Kristus Kristus, kas ar savām ciešanām, nāvi un augšāmcelšanos atpestī visus cilvēkus no grēka un nāves važām. Konkrētai Jēzus mācībai un viņa darbības apskatam ebreju tautas vidū Pāvils pievērš mazāk uzmanības. Viņu Interesē Kristus filosoflja, ētika, morāle. Jēzu Kristu viņš uzskata par Dieva Dēlu, par visas radības Kungu, kurš nācis pasaulē kā kalps, lai glābtu cilvēci, jo cilvēks Ir grēka vergs. Un cilvēka paša spēkos nav sevi atbrīvot no grēcīguma. To var tikai Dievs. Cilvēks var vienīgi ticēt un cerēt, ka Dievs savā žēlastībā viņu izglābs. Tieši šā iemesla dēļ Pāvils vienmēr uzsver, ka pestīšana ir saistīta ar tādām ētiskām kategorijām kā ticību, cerību un žēlastību.

Šo cilvēka atpestīšanu Dievs veic caur Jēzu Kristu - ar Kristus nāvi un augšāmcelšanos.

No vienas puses, ar Kristus nāvi un augšāmcelšanos tiek salauzta ļauno spēku vara pār cilvēkiem, kuri bija iedomājušies, ka Kristus ir tikai cilvēks, un mēģināja viņu iznīcināt.

No otras puses, Kristus nāve ir upuris, kas izpērk, kas izlīdzina mūsu - cilvēku vainu Dieva priekšā. Kristus uzņemas šo vainu uz sevi un izcieš sodu cilvēku vietā.

Kristus augšāmcelšanās ir redzama zīme, ka uzvara pār nāvi un grēku ir notikusi. Tāpēc Kristus ir visas cilvēces Pestītājs.

Ar savu uzupurēšanos Kristus dod cilvēkam iespēju kļūt tādam, kā Dievs to ir vēlējies - patiesam Dieva bērnam (Debesu valstības mantiniekam), kura dzīvi tagad piepilda "ticība, cerība, mīlestība".

Šāda grēka un pestīšanas fiolosofija palīdz aptvert apustuļa Pāvila nostāju pret ebrejiem un pagāniem:

1)  cilvēku grēcīgums ir universāls, un visiem ir nepieciešama pestīšana,

2)  neviens nespēj pats sevi atpestīt. Ebreji nav labāki par pagāniem. Visiem ir nepieciešama pestīšana - Dieva žēlastība,

3)  Kristus ar savu nāvi un augšāmcelšanos atpestī visus - Kristus salauž ļauno varu, kas tur verdzībā visus cilvēkus, un viņa nāve ir grēka izpirkšanas upuris visiem, it visiem. Šajā ziņā evaņģēlija vēsts ir tiešām universāla - tas ir tikai gadījums, ka ebrejiem evaņģēlijs pasludināts vispirms un citiem vēlāk. Kristus nešķiro cilvēkus ebrejos un grieķos, romiešos un babiloniešos. Kristum visi cilvēki ir vienādi.

Tādēļ Pāvils ir lielākais "pagānu apustulis", jo viņa darbības gaitā jau pirmā gadsimta beigās kristiešu vairums bija bijušie pagāni, kas dzīvoja ārpus Palestīnas. ,

Pateicoties apustulim Pāvilam u.c. apustuļiem, kristietība strauji izplatījās, un līdz ar izplatību radās arvien lielāka nepieciešamība pēc baznīcas uzbūves un kārtības.

Līdz ar to sāka veidoties baznīcas vēsture.

Līdz Romas imperatora Konstantīna Lielā kāpšanai tronī kristietība bija vajāta, nelegāla kustība, kura tomēr ar katru dienu guva strauju popularitāti visās Romas impērijas provincēs.

Romas imperatora Konstantīna Lielā un Teodosija II valdīšanas laikā apstākļi krasi mainījās, un 395. gadā kristīgā baznīca tika pasludināta par

vienīgo atjauto Romas valsts reliģiju. Citas reliģijas tika aizliegtas, un visi plašās Romas impērijas iedzīvotāji Eiropā, Ziemejāfrikā un Tuvajos Austrumos tika pievērsti kristietībai. Romas impērijai bija liela ietekme uz baznīcas dzīvi un mācības nostiprināšanu. Valsts vēlējās vienotu baznīcu. Šis ir laiks, kad veidojās katoliskā (universālā, vispārējā) un t.s. ortodoksālā (pareizā) mācība.

Bet! Kristīgās baznīcas nostiprināšanās posmu krasi mainīja divi apstākļi: 1) barbaru iebrukums Rietumromas impērijā, tās izpostīšana un sabrukums 5. gadsimtā. Lai gan uzbrūkošie barbari (dažādas ģermāņu tautas) bija pa daļai kristīti un visumā respektēja kristīgos iestādījumus, pati Romas valsts ar savu kultūru, izglītību, kārtību, ekonomisko dzīvi utt. tika nežēlīgi izpostīta, un Rietumromā iestājās pavisam jauna politiska un sabiedriska kārtība. Ne velti ar 5. gadsimtu sākas jauns apzīmējums nākamam vēstures periodam - viduslaiki,

2) apstāklis, kas atstāja ietekmi uz kristīgās baznīcas veidošanos bija

islama ticības parādīšanās un straujā izplatīšanās. 7. gs. islams sākās ar Muhameda darbību kā reliģiski militāra kustība. No Arābijas tas strauji izplatījās Tuvajos Austrumos un Ziemejāfrikā. Apmēram 100 gadu laikā islama valdnieki bija iekarojuši tādas zemes kā Sīrija, Palestīna, Ēģipte, Sicīlija u.c. - vietas, kur bija daudz senu kristiešu centru un baznīcu. Islama iebrukumu izdevās apturēt Francijā tikai 8. gs.

Abiem šiem apstākļiem bija svarīgas sekas. Šie notikumi veicināja Austrumu un Rietumu kristīgo baznīcu atsvešināšanos un noveda pie pirmās lielās kristīgo baznīcu šķelšanās, kas notika 1054. gadā.

Lūzumam starp Austrumu un Rietumu baznīcām bija arī citi iegansti, bet lielo politisko pārmaiņu dēļ sakaru uzturēšana starp tām kļuva ļoti grūta.

Šie notikumi veicināja to, ka Rietumos strauji pieauga Romas pāvesta vara. Pēc Romas impērijas sabrukšanas pāvests bija palicis par lielāko ievērojamāko spēku,ar kuru tomēr rēķinājās arī barbaru iebrucēji.

Svēto rakstu veidošanās

Kristiešu Svētie raksti "Jaunā Derība" aptver 27 dažāda apjoma grāmatas jeb dokumentus. Tā ir zināma izlase no daudz plašākas pirmo kristīgo draudžu literatūras.

Visvecākie Jaunās Derības raksti ir apustuļa Pāvila vēstules dažādām draudzēm un draudžu darbiniekiem. Tās ir atbildes uz viņu jautājumiem par kristīgo mācību un draudžu iekšējām problēmām.

Kristīgajos dievkalpojumos bez lasījumiem no ebreju Svētajiem rakstiem (no Mozus un Praviešu grāmatām) tagad sāka lasīt t.s. Apustuli, t.i., Pāvila un vēlāk arī citu apustuļu rakstus.

Pēc Pāvila vēstulēm radās arī t.s. evaņģēliji, kuri acīmredzot bija domāti kristietības aizstāvēšanai vai izplatīšanai (kā misijas darba traktātiO. Tā, piemēram, Lūka sarakstīja savu evaņģēliju un Apustuļu darbu grāmatu kādam Teofīlam, kurš laikam ir bijis romiešu tiesnesis vai administrators un nodarbojās ar kristiešu jautājumiem kristiešu vajāšanu laikā. Tad sekoja citu apustuļu

vēstules un beidzot t.s. Jāņa atklāsmes grāmata kā drošināļums vajātajiem kristiešiem.

Te Ir svarīgi atcerēties, ka pats Jēzus nav neko sarakstījis, ne arī nodiktējis. Jaunā Derība ir Jēzus Kristus sekotāju raksti, kuri galvenokārt sākti rakstīt apmēram ap 50. gadu, tātad - jau krietni pēc Kristus nāves.

Noskaidrot visvecāko Jaunās Deribas grāmatu nav viegli. Ar lielu varbūtību - tās Ir Pāvila vēstules tesaloniķiešlem un galatiešiem.

Dažu grāmatu autori ir apustuļi, citu - šo apustuļu darbabiedri un sekotāji. Tā, piemēram, Lūka bija nevis apustulis, bet gan Pāvils ārsts un darbabiedrs; Marks - apustuļ Pētera darbabiedrs.

Grāmatu uzraksti varbūt ne vienmēr nozīmē autoru - iespējams, tie atspoguļo kāda autora dotos norādījumus, piemēram, Mateja evaņģēlija virsraksts grieķu valodā ir "Kata Mathalon", t.i., "Pēc Mateja", līdz ar to var domāt, ka to vai nu ir tiešām sarakstījis pats Matejs vai ari Mateja mācekļi un domubiedri pēc Mateja norādījumiem.

Jāņem vērā, ka Jaunā Derība ir sakārtota hronoloģiskā secībā nevis pēc sacerēšanas laika, bet pēc aprakstītiem notikumiem: evaņģēliji, kuri stāsta par Jēzus dzīvi ir ievietoti vispirms, tad - Apustuļu darbu grāmata, kura runā par pirmdraudzi.

Jāņem arī vērā, ka darbi ir uzrakstīti grieķu valodā, lai arī autori ir gan ebreji, gan grieķi. Jēzus teiktās runas, viņa vārdi un izteicieni ir tulkojumi no aramiešu valodas, kurā Jēzus ir runājis.

Vēl jāatceras, ka līdz mūsdienām nav saglabājies nevienas grāmatas oriģināls. Gadu simteņiem ilgi grāmatas tika pārrakstītas ar roku, kas nozīmē, ka mūsu rīcībā ir tikai kopijas. Senākais papirusa lapas fragments ir apmēram no 115. gada.

Ar laiku radās nepieciešamība rakstus sakopot un izveidot ts.kanonu - autoritatīvu rakstu krājumu, kurš ietvertu pareizo mācību, jo sakarā ar straujo kristietības izplatīšanos radās arī dažādas "maldu mācības", un tādas briesmas arvien pieauga. Tādēļ kopš 2. gs. vidus līdz 3. gs. baznīcā risinājās pārrunas par Jaunās Derības saturu. Beidzot 367. gadā ievērojamais baznīcas darbinieks un bīskaps t.s. Lieldienu vēstulē publicēja sarakstu, kas lielā mērā atbilst pašreizējam Jaunās Derības saturam.

Šajā laikā kristieši pieņēma ari ebreju Svētos rakstus par savu Veco Derību tieši tādā veidā, kādā šie raksti parādās grieķu tulkojumā. Kopā ar Jauno Derību tie veido mūsu Grāmatu Grāmatu - Bībeli.

Rakstu iekārtojums un nodaļas Jaunajā Derībā:

Evaņģēliji

Pāvila vēstules

Vēsturiskas grāmatas

Apustuļu vēstules

Apokalipses

Mateja

Romiešiem

Apustuļu darbi

Ebrejiem

Jāņa

Marka

1.korintiešiem

Jēkaba

atklāsmes

Lūkas

2. korintiešiem

Pētera

grāmata

Jāņa

Galatiešiem

1. vēstule

Efesiešiem

Pētera

Filipiešiem

2.vēstule

Kolosiešiem

Jāņa 1. vēstule

l.tesaloniķiešiem

Jāņa 2.vēstule

2.tesaloniķiešiem

Jāņa 3.vēstule

1.Timotejam

Jūdas

2.nmotejam

Tītam

Filemonam

Pēc visa teiktā precizējas visai svarīgie Kristus dzīves un kristietības dati.

Tie ir

6. vai 4. g. p.m.ē. - Kristus dzimšana

Mūsu ēra:

29.-30. -

Jēzus darbība.

30. 7. V -

Jēzus nāve Poncija Pilāta laikā.

30. 9. V -

Jēzus augšāmcelšanās.

33.-35. -

Pāvila pievēršanās kristietībai.

ap 50. -

pirmās Pāvila vēstules, senākie Jaunās Derības raksti.

ap 50.-60. -

Pāvila misijas ceļojumi Āzijā, Āfrikā, Eiropā.

ap 51. -

pirmās kristiešu draudzes Eiropā.

63.-

kristiešu vajāšanas imperatora Nerona laikā un Pāvila nāve

Romā.

ap 70. -

pirmais (Marka) evaņģēlijs.

ap 85.-90. -

Mateja un Lūkas evaņģēlijs.

ap 110.-120. -

pēdējie Jaunās Deribas raksti.

150.-215. -

baznīcu un baznīctēvu darbības sākums.

367.-

bīskaps Atanasijs pirmo reizi Lieldienu vēstulē publicē sarakstu,

kas atbilst pašreizējam Jaunās Deribas saturam.

1054. -

lūzums starp Rietumu un Austrumu baznīcu.

Kristietība pamazām izskauda elkdievību un atnesa sev līdzi jaunu cilvēka pašapzināšanās, pašnovērtēšanās un pašizpaušanās izpratni Dieva priekšā. Antīkajā domāšanā cilvēks līdzinājās dievam tiktāl, ciktāl dievi un cilvēki piederēja vienam un tam pašam kosmiskajam veselumam. Termins "Dievam līdzīgais" antīkajā literatūrā tika lietots attiecībā pret tādiem, kuru spēks un vara sabiedribā atgādināja olimpisko dievu spēku un varu pār kosmiskām stihijām.

Redzamais, uzskatāmais, ķermeniskais skaistums un spēks - tas vienoja un tuvināja antīko dievu un dieviem līdzīgos varoņtēlus.

Pavisam citādus mēs ieraugām kristietībā Dieva izredzētos. Ko gan Jēzus nosauc par "svētajiem", pie kā gan viņš vēršas ar vārdiem "Jūs - pasaules gaisma", "Jūs - zemes sāls"? - Pie slimiem, pie nabagiem, pie atstumtiem, t.l., pie cilvēkiem, kam nepiemīt pašlepnums, garīga pašapmierinātība, bet kas apzinās garīgas slāpes un tiecas tās piepildīt, kas alkst un slāpst patiesības, kas ir "atstumtie taisnības dēļ" (Mat. 5:3 - 14). Tajā pat laikā kristietība aizstāv pašaizliedzīgu labdarību, sirds mīlestību un iecietību pret ārējo spēku cietsirdību, aizstāv gara, dvēseles spēka pārākumu pār miesas spēka un pasaulīgās varas izpausmēm. Pirmie kristieši, raugoties no antīko vērtību skalas, bija neveiksminieki un atstumtie. Bet viņi pavēra ceļu vienkāršajam cilvēkam apzināties savu pašvērtību nevis caur panākumiem pasaulīgā dzīvē, bet caur pašatteikšanos augstāku tikumisku vērtību priekšā. Un šai ziņā cilvēks pārstāja būt "vienkāršs" - viņš varēja izslieties garīgi, viņš varēja atklāt priekš sevis pilnīgi jaunas apzināšanās iespējas un perspektīvas!

"Lamātais un pazemotais nabags, būdams sabiedrības pašā apakšā, pārstāja raudzīties uz sabiedrības augšslāņu mirdzumu kā uz debesu augstumiem; tagad viņš savā garā varēja palūkoties uz bagātajiem un valdošajiem no augšas. Vēl vairāk - varēja pat pažēlot tos."1

Tātad kristietība formēja jaunu cilvēka esamības jēgu. Tās pamatā atradās pilnīgi jauna cilvēka brīvības apzināšanās un kā tāda varēja atklāties tikai kristietības kultūrā. Šī cilvēka bribības apzināšanās stimulēja un noteica arī pilnīgi jaunu pamatu mākslas attīstībai. Mēs nevarētu runāt par eiropeiskās mākslas specifiku bez tai raksturīgās uzmanības pret cilvēka dvēseli, pret interesi par cilvēka visslēptākajiem iekšējiem pārdzīvojumiem. Eiropas mākslas "grēksūdzība"2 ir īpašība, kuru ir formējis tieši kristietības garīgums, dvēselīgums. Bez šīs uzmanības pret cilvēka garīgo iekšējo pasauli un personību mums nebūtu attīstījušās ari humanitārās zinātnes.

' ABepMHueBa C. noernKa paHH6BM33HTHMCKOM nmepaTypbi. M., 1977,83 crp. ' UJneHrnep 0. 3aKaT EBponbī. OMepKH nop<jjo/ioroiM Mnposofi mctopmm. T. I. M., 1993, 438.crp.

ristietība

Kopsavilkums

Kristietība ir lielākā reliģija pasaulē. Tās pamatlicējs ir Jēzus Nācarietis. Vienlaikus kristieši uzskata savu ticību par zināmu seno ebreju reliģijas turpinājumu - viņi pieņem senebreju Svētos rakstus (kristietībā - Veco Derību) un tādējādi saskata kristietības izcelsmi seno ebreju reliģijas sākumos. Tātad - no kristiešu viedokļa tā ir Dieva vēsture.

Kristietība allaž ir vēlējusies izprast savus vēsturiskos sākumus, ir interesējusies par rakstiem un grāmatām, kas skar kristietības vēsturi, un pievērsusi uzmanību reliģiskām organizācijām. Lielā mērā to atspoguļo kristiešu Svētie raksti - Jaunā Derība, kas aptver 27 dažāda apjoma grāmatas.

Kristietība pamazām izskauda elkdievību un atnesa sev līdzi jaunu cilvēka pašapzināšanās, pašnovērtēšanās un pašizpaušanās izpratni Dieva priekšā. Kristietība formēja jaunu cilvēka esamības jēgu ar jaunu cilvēka brīvības apzināšanos un kā tāda varēja atklāties tikai kristietības kultūrā un maksla.

Evaņģēlijs - (gr. euangellon - laba vēsts) 1) Jēzus Kristus sludinātā kristietības mācība, 2) agrās kristietības sacerējumi par Jēzus Kristus dzīvi, darbību.

Sinagoga- (gr. synagogē - sapulce, sapulces vieta) - reliģiska organizācija jūdaismā; šīs organizācijas lūgšanas vieta.

Pravietis- reliģisku uzskatu sludinātājs, orators, kas ar dievišķas atklāsmes spēku paredzēja nākotni.

Apustulis - (grieķ. apostolos - sūtnis) - agrās kristietības literārajā darbā "Didahe" ("Divpadsmit") apustulis Ir klejojošs sludinātājs. Jaunajā Derībā apustuļi ir 12 tiešie Kristus mācekļi: Andrejs, Bortolomejs, Filips, Jānis, Jēkabs Alteja dēls, Jēkabs Cebedeja dēls, Jūda Iskariots (vēlāk viņa vietā Matijs), Matejs, Pēteris, Sīmanis Zlots, Tadejs un Toms. Arī Pāvils tiek dēvēts par apustuli. Kristietības izplatība ir saistīta ar 12 apustuļu un Pāvila darbību.

11. nodaļa

Viduslaiku kultūra

Viduslaiki - tas ir vesels laikmets cilvēces vēsturē, kas aptver aptuveni tūkstoš gadus ilgu periodu (5.-15. gs.), kad pasaulē nostiprinās jaunas sociālas attiecības, kas katrā reģionā tomēr atklājas savdabīgi un ir atstājušas savas nozīmīgas jaunas kultūras izpausmes.

Kultūras raksturu viduslaikos vistiešākā ziņā nosaka baznīca. Tai pieder galīgais vārds praktiski visās dzīves jomās. Tā nav valsts baznīca vai baznīca, kas darbojas valsts aizsardzībā, bet tai pašai ir valsts vara vai vismaz ļoti liela ietekme visās valsts lietās. Simboliski ir tas, ka, piemēram, Romas pāvests Leons III kronē Kārli Lielo par valdnieku Rietumromā. Raksturīgi, ka baznīcai pašai nereti pieder valstis (piemēram, Livonijā, Itālijā u.c.), tai ir pat pašai savas armijas. Līdz ar to tā organizē arī karagājienus. It īpaši rietumos baznīca lielā mērā ir Romas impērijas mantiniece. Tur katoļu baznīcas rokās atrodas visa garīgā dzīve.

Tomēr arī pašas baznīcas dzīvē notiek dažādi spēcīgi pagriezieni. Par tādiem jāuzskata kristīgās baznīcas šķelšanās starp Rietumu un Austrumu baznīcu.

Šo šķelšanos veicinājuši vairāki apstākļi.

Mēs jau iepriekšējā lekcijā uzsvērām, ka abu baznīcu starpā bija radusies atsvešināšanās un sakaru uzturēšana vairs nebija viegla.

Radās atšķirības kristietības mācībā par Dievu. Rietumu baznīca ieviesa apgalvojuma ka Svētais Gars iziet ne tikai no Dieva Tēva, bet arī no Dieva Dēla. Rietumu baznīca ar to uzsvēra Kristus un Dieva vienlīdzību.

11. nodaļa

Austrumu baznīcai tas nebija pieņemami, un Konstantinopoles patriarhs* šādu Rietumu baznīcas viedokli nosodīja. Austrumu baznīcas izpratnē tas it kā apdraudēja Dieva vienību - ja Dēls ir dzimis no Tēva, tad Tēvs un vienīgi Tēvs ir Svētā Gara avots un pamats Dieva būtībai.[121]

Radās atšķirības arī svētbilžu lietošanas un nozīmes izpratnē.

Konstantlnopoles patriarham ari nebija pieņemams uzskats, ka Romas pāvests ir baznīcas augstākā autoritāte. Tas varēja būt tikai viens no līdzīgiem. Pat tad, ja pāvests būtu apustuļa Pētera pēcnācējs, viņš var būt tikai viens no līdzīgiem, un viņam nav tiesību noteikt, kas norisinās citu patriarhu apgabalos. Šādos apstākļos 876. gadā Konstantinopoles patriarhs nosodīja Romas pāvestu par maldu mācību, bet pāvests 1054. gadā uz mūžīgiem laikiem izslēdza Konstantinopoles patriarhu no baznīcas. Ar to arī izbeidzās krisb'gās baznīcas vienība, un šis lūzums nav pārvarēts līdz pat šim laikam. Austrumu un Rietumu baznīca sāka iet katra savu attīstības ceļu.[122] un līdz ar to mēs viduslaiku kultūru nevaram aplūkot kā vienotu veselumu. Tajā spilgti nošķiras Rietumu un Austrumu atšķirīgie strāvojumi.

Bizantijas kultūra

Ausrumromas jeb Bizantijas valsts bija daudz vairāk pārmantojusi grieķu kultūras tradīcijas. Pēc grieķu pasaules izpostīšanas Bizantija turpināja pastāvēt vēl ilgu laiku, un grieķu klasiskā izglītība tur turpinājās. Šādos apstākļos grieķu klasiskā domāšana daudz vairāk izpaudās arī Bizantijas kristiešu pasaules izpratnē - grieķu domātāji vienmēr izcēla Dieva klātbūtni pasaulē. Tā ir lielā mistērija*, kas katram jāatklāj. Arī Austrumu baznīcas kristieši vienmēr ir uzsvēruši Dieva iemiesošanos (Inkarnāclju) Kristū un kristīgo draudzi kā šīs Iemiesošanās turpinājumu. Tieši kristīgā draudze ar savu dievkalpojumu padara šo iemiesošanās noslēpumu atklājamu un pieejamu katram cilvēkam. Šī atziņa atrodas austrumu baznīcas dievkalpojumu pamatā. "Ortodoksija"* jeb "pareizticība", kā Austrumromas kristieši nosauca savu ticību, ir izprotama ari kā "pareizā slavēšana" (no grieķu vārda "doksa" - mācība, slava).[123]

Kaut ari viduslaiku sākumos Bizantija bija t3, kas vlsstingrSk glabāja grieķu kultūras tradīcijas, tomēr jāatceras, ka caur hellenlzācijas procesiem ari grieķu kultūra bija aizgājusi tālu prom no sava klasiskā pamata. Līdz ar hellēnismu tā bija uzsūkusi sevī Sīrijas un Irānas, Ēģiptes un Persljas kultūras elementus un tādējādi bija izveidojusies par ļoti īpatnēju sakausējumu. Tā ietvēra sevī austrumu kultu iezīmes un kristietības mācību. Tādējādi tā vairs neuzrādīja grieķu klasiskās Izjūtas skaidrību un viengabalainību. Tas bija ļoti īpatnējs sakausējums.

Un šo sakausējumu - šo mantojumu Bizantija savukārt vēl vairāk pārveidoja, radot tādu kultūru, kas atbilda viduslaiku garam un kas iezīmēja Eiropas viduslaiku kultūrā līniju, ko tieši nosaka ortodoksālā kristietība.

Lai kādas pārmaiņas un sarežģītības pasaulē arī nebūtu, Bizantija (atšķirībā no Rletumromas) tomēr noturējās. 6. gs. Bizantija aizņēma milzīgu teritoriju un bija, salīdzinot ar saviem rietumu kaimiņiem, lieliska un mirdzoša, bagāta valsts ar augsti attīstītu diplomātiju un starptautisku prestižu. Šo prestižu Bizantija noturēja ne tikai ar Iekarojumiem, bet arī ar diplomātiskām viltībām - tā prata uzpirkt un Izmanīties, prata sekmīgi piekopt seno romiešu principu "skaldi un valdi", un tā prata pārsteigt ar neparastu varenību.

_______________________________________ 11.noā

īpaši Konstantinopolei bija ietekmīgs izskats, krāšņas arhitektūras celtnes. Galma un baznīcu ceremoniju žilbinošais greznums iedarbojās ar neparastu spēku.

Bizantijas kultūrā īpaši īpatnējs sakausējums ir māksla. Tajā iekļauti divi galvenie pamati: grezna vizualitāte (ar jutekļiem tverama skatāmība) un izsmalcināts spirituālisms (garīgums, gara izcelšana). Varētu domāt, ka šādas divas sākotnes ir grūti apvienojamas - spirituālisms taču ir protests jutekliskumam - jūtīgumam. Bet grezna, krāšņa krāsainība, mirdzums un spožums - tātad šī vizualitāte - tā taču ir patiesa juteldiskuma iemiesojums!

Tomēr tieši šo divu it kā nesavienojamo izpausmju apvienojumā slēpjas Bizantijas kultūras sevišķā īpatnība. Tā apvieno kā vienu, tā otru sākotni mākslinieciskā vienībā un pat sistēmā, kas vēl pie tam ir stingri kanonizēta un caurausta ar svinīgu, noslēpumainu ceremoniālu.

Visspilgtākie piemēri šai ziņā - glezniecība, arhitektūra un literatūra. n

Senās tautas savus dievus citādi nemaz neiedomājās kā miesislā veidotā. Kristīgā ticība atnesa to, ka dievi 'pameta miesisko dzīvošanu Olimpā" un kļuva r^j par tīri dvēseliskām būtnēm.

Sakarā ar to tēlotājai mākslai vajadzēja atrast sev jaunu attaisnojumu. Un tā atrada to, tieši pielietojot materiālu greznumu, skaistu skatāmfou, krāšņu vizualitāti, veidojās simbols, veidojās atspulgs titam - pārpasaulīgam skaistumam, pārpasaulīgai krāšņai būtnei. Tā tika izprasta kā nosadts Dieva tēls, kā Dieva inkarnācija Kristū un kristīgā draudzē - baznīcā. Skaistā, greznā baznīcā!

Pie tam ne pilnīgi tika noraidīts ķermenisks veidols. Tika pieļauta iespēja dvēseliskuma pārejai ķermeniskā stāvoklī. Pati dogma par Kristus iemiesošanos cilvēka tēlā bija attaisnojums un apstiprinājums zemes ķermeņa attēlojumam kā dievišķam simbolam.

Bizantijas māksla ar visiem saviem spēkiem uzturēja un kopa šo simbolisko atklāsmju spilgtumu, spožums un zelts, marmors un krāsainība, dārgakmeņu mirdzums un sveču gaismas liesmpjums - tas viss izrādījās noderīgs, lai simbolizētu šo Dieva un Dieva valstības attēlojumu.

Un tajā pat laikā visa šī greznība, 5 izsmalcinātā vizuafltāte lieliski atbilda Bizantijas impērijas pasaulīgajam stilam - bagātnieku gaumei, kas zin un bauda Konstantinopoles galma nozīmi un labumus.

Ari visa dievkalpojuma ceremonija, kas notika Bizantijas baznīcās, bija izcils piemērs smalki izstrādātai simboliskai mākslai, ko jau laikabiedri nosauca par "dvēseļu teātri".[124]

Ne jau velti tad, kad Kijevas kņaza Vladimira sūtņi 10. gs. pabļja Konstantinopolē Sv. Sofijas katedrāles dievkalpojumā, viņi, kā to stāsta hronika, neesot vairs sapratuši, vai viņi ir nonākuši uz zemes vai debesis…

Tātad uz sūtņiem spēcīgu iespaidu atstāja ne tikai dievkalpojuma ritulis, bet arī vide, kurā tas notika - Svētās Sofijas katedrāle.

Šī katedrāle kopš senseniem laikiem skaltps mākslas brīnums. T1 bija uzcelta 6. gs. Arhitekti šai celtnei bija no Mazāzijas - Antimijs un IskJots.

Taču, pirms pievēršamies šai katedrālei konkrētāk, vispirms daži vārdi par viduslaiku baznīcu un katedrāļu formām vispār.

T3s spēcīgi Izmainījās, salīdzinot ar antīkajām. Antīkajos tempļos ļoti liela nozīme bija ārējam risinājumam un ļoti neliela - iekšējai videi, kur pustumsā stāvēja dievības statuja. Visas ceremonijas, rituāli un svinības notika ārpusē uz laukuma.

Kristīgās baznīcas jēga Ir citāda - kristīgā baznīca vairs nav Iecerēta kā dieva miteklis - templis (jo kristietības dievs taču Ir bezķermenisks), bet gan kā vieta, kur sapulcēties, lai piedalītos ticīgo noslēpumā - sakramentā.

Tāpēc tieši Iekštelpas organizēšana kļūst par galveno arhitektūras uzdevumu, bet ārējais veidols tiek risināts vairāk kā apvalks, kā čaula. Pie tam Iekštelpai jāatbilst ļoti daudzām prasībām: tai jābūt ietilpīgai; jābūt ērtai priekš rituāla īstenošanas; jāizceļ altāra vieta; jāatdala dievkalpojuma dalībnieki no sludinātājiem; jāietver un jāizceļ simbolika, ar kuru izpaužas kristietība baznīcas mākslā.

Sakarā ar visām šīm jaunajām prasībām, ko kristīgā ticība Izvirzīja baznīcu arhitektūrai, dzima jaunas baznīcu un katedrāļu arhitektūras formas - veidojās ts. bazilikas forma un krusta - kupola, jeb kupola - centriskā forma.

Bazilika - tā ir plānā taisnstūraina, garumā Izstiepta celtne, kas gareniski sadalīta ar kolonnu vai stabu rindām trijos, plecos vai pat vairākos garumā ejošos jomos. Vidus joms bazilikas austrumu daļā nobeidzas ar pusapaļu ēkas noslēgumu, tā saukto apsīdu, šajā apsīdas daļā tiek Izvietots baznīcas altāris. Rietumu daļā - ieeja bazilikā. Garumā ejošos jomus krusto šķērsjoms ■ transepts, kas tuvāk atrodas pie austrumu gala. Līdz ar to bazilikas plānā ierakstās krusta forma - galvenais kristietības simbols.

Otrs baznīcu konstrukcijas tips - krusta - kupola Jeb kupola centriskais tips - īpaši plaši Iesakņojās tieši austrumu reģionos, tai skaitā Blzantjjā. Plānā šim arhitektūras tipam - kvadrāts. Četri masīvi Iekšējie stabi sadala interjeru deviņās ailēs. No visām pusēm šis ailes Ietver arkas. Uz tām balstās kupols, kas atrodas pārseguma centrā. Tas simbolizē debesu velvi. Velves, kas savienojas ar kupolu, arf veido krustu, tikai vlenādgalu vai vlenādzaru krustu (grieķu kaists).

Bazilikas tips Iesakņojās Rietumeiropas baznīcu arhitektūrā, bet BUanttjā raksturīgs kļuva otrais tips.

Konstantinopoles Sv. Sofijas katedrāle Ir rets piemērs, kur arhitektūrā apvienoti abu konstrukciju principi - bazlllkālals plānojums un kupola pārsegums.

No ārpuses Sv. Sofijas katedrāle nešķiet pārāk liela, taču no Iekšpuses tā fascenē ar savu tllplskumu, ar plašumu un Iespaidu gtgantlskumu, It īpaši ar savu kupolu (30 m diametrā), kas It kā lidinās gaisā virs katedrāles sienām, Ir it kfi gaistošs,., šis kupols no divām pusēm tiek balstīts ar diviem nedaudz zemākiem puskupollem, bet tiem savukārt katram Ir divi mazāki balstošie puskupoll.

Tādā veidā visu vldusjoma telpu veido It kā pieaugošs, augšuptiecošs, augšupejošs kāpums, pie tam šī dinamika virzās gan uz augšu, gan uz centru. Tas plastiski, plūstoši pāriet no vienos sfēriskās formas otrā. Centrs, tl., telpa zem galvenā lielā kupola Ir sevišķi akcentēta visa kustība, visa telpas dinamika ii vērsto uz io centru, uz to zem galvenā kupols esošo vidi. šajā zemkupoia telpā paSā vidu stāvāja ar dārgakmeņiem izrotāts altāris (paaugstināta vieta pareizticīgo baznīcas vidū). Dievkalpojuma laikā cilvēki kā ložas izvietojās

divstāvu sānu jomos, kas no vidusjoma bija atdalīti ar kolonnu mdSm. (Sīkāks Sv. Sofijas katedrāles apskats un analizē - semināra uzdevums.)

Bizantijas dievnamu sienas ļoti bagātīgi Māja mozaīkas. Kopē 11. gs. tika pieņemts visiem dievnamiem viens obligāts kanons - shēma, pēc kura baznīcās jāizvieto mākslas darbi. Sakarā ar to, ka pēc kristietības uzskatiem baznīcas ēka iemiesoja sevī samazinātu priekšstatu par Visumu, sava veida mikrokosmu, baznīca bija debesu un zemes, paradīzes un efles simbols.[125] Viduslaiku cilvēks sevišķi asi Izjuta visu milzīgo pasauli, kurā viņš dzīvoja. Viņš ticēja, ka kādreiz no austrumiem, kur saule lec, otreiz atnāks Kristus, tai tiesātu cilvēku. Tāpēc visās kristīgajās baznīcās altāris ir austrumu daļā- Tādā ziņā cilvēki ir orientēti uz to pusi, kur, pēc kristiešu uzskatiem, atrodas zemes centrs - Jeruzāleme ar Golgātas kalnu, kur tika krustā sists Jēzus Kristus. Pretējā pusē altārim - rietumos, pie ieejas baznīcā - atradās kristāmā vieta, tādējādi kalpojot kā simbols kristietības pieņemšanai. Še priekšstati par baznīcu kā par sava veida kosmosu noteica stingru kārtību, kā izvietot mākslas tēlus: jo svētāks simbols, jo augstākās joslās to novietoja, jo tuvāk nolika virzienā uz austrumiem.

Krusta - kupola celtnēs var izšķirt tris joslas, kurās bija izvietoti mākslas darbi. Augšā - kupolā - bija ainas, kas saistījās ar debesim • te attēloja tiklus personāžus kā Kristu, Dievmāti un eņģeļus. Nereti te attēloja Kristu Visuvaldītāju (Dafnl baznīcā) vai ari ts. Debessbraukšanu. Zemākā jostā tika tēlotas ainas no Kristus dzīves: Dzimšana, Kristīšana, Atklāsme, Krustā sišana utt. Trešajā - zemākajā zonā bija parādīti apustuļi, svētie un dažādi patriarhi.1

Svarīgi atcerēties, ka Bizantijas baznīcu mākslas tēlos bija ietverti ari laicīgās varas pārstāvji. Sevišķi spilgts piemērs ir San Vitales baznīca Revennā. Šo baznīcu cēla par Imperatora Justiniāna līdzekļiem, un tādēļ pat pašā apsietas daļā ir parādīts Justinlāns ar svītu, bet pretējā apsīdas pusē - imperatora sieva Teodora ar galma dāmām. Tas pierāda, dk ļoti vienota Bizantp bija laicīgā un garīgā vara, tas ari atgādina, dk ļoti Bizantijas kultūra attīstījās vaidošo šķiru un baznīcas kopējā sadarbībā.

Mozaīkās visas figūras bija izvietotas uz neitrāla zelta fona. Mozaīkas meistaru ridbā bija aptuveni 50 dažādu krāsu stikla toņu. Pie tam, kad uz fona bija uzzīmētas galvenās kontūras un raksturīgākās detaļas, šos stikla gabaliņus iespieda vēl svaigā sienas apmetumā. Bizantijas mozaīku var nosaukt par "zelta glezniecību". Zelta mirdzuma efekti tika panākti ar speciāliem paņēmieniem. Stikla gabaliņus apmetumā ievietoja dažādos leņķos pret sienu. Ari pašu sienu veidoja nelīdzenu - tā, lai gaismas krišanas leņķi būtu daudzveidīgi un tādejādi radītu dzīvāku stikla starojumu. Pateicoties tam, ka ar zeltu bija «adīti sienas virsma un pateicoties stikla klājuma graudainumam, visa mozaīkas krāsainība Kjuva bezgala dažāda: te iedegās, te dzisa, te staroja, te pārlējās no top* toni Tādējādi viss tēlojums kļuva It kā caurspīdīgs, tqjЈ stabili "saglabājāt" tikai figūru galvenais apveids. PSnčjats - dlvftka fiziskā ķermeņa - apjoma >wrHm tēlojums - bija it kā demateriaKzCjtes, Iziris, pārgājis mirdzošā Ctenskumā, netveramībā. To vīsu nodrošināja mozaīkas tehnikas specifika un tis apzināts, meistarīgs pielietojuma veids. Tātad svēto tēlu dcmaterializācļja ir Bizantijas; mākslas princips, kas pilnīgi atbilst baznīcas ideoloģijai.

Saskaņā ar Bizantijas baznīcas ievirzi šos tēlus raksturo valdonīgums. Tā nav nejaušība, bet meistaru apzinātas rīcības rezultāts. Bija jāakcentē, ka šie svētie ar savām lielajām acīm stingri uzlūko dievlūdzējus. Bija jāpanāk, lai tie izraisītu paklausību, bijību, lai būtu jūtama distance. Un, tā kā šiem veidoliem nav ne ķermeniski tverama apjoma, ne svara (kā tas bija, piemēram, grieķu skulptūrām), tad šī distance šķita jo lielāka.

Vienas no raksturīgākajām šāda veida mozaīkām skatāmas San Vltales baznīcā Ravennā (jau pieminētajā).

Altārtelpas centrālajā sienā attēlots Kristus. Sānsienās novietotas divas lielas, austrumnieciski košas mozaīkas. Vienā attēloti Imperators ar bīskapu Maksimiliānu un sardzi, bet otrā - viņa sieva, kādreizējā cirka dejotāja, varas kārā un raksturā drosmīgā, gudrā skaistule Teodora ar galma dāmām.

Plakani un sastinguši ir šie veidoli. Justiniāns - ar bālu, gudru sejas izteiksmi. Teodoras sejā lasāma it kā vienaldzība. Viņas galvu un plecus apņem dārgakmeņu vaiņagi, kas savā spīdumā sacenšas ar bālo, glezno sejas mirdzumu. Viņas un pavadoņu tērpos laistās zīds, zaigo brokāts, staro pērles.

Šo vēsturisko personu attēli saskaņoti "sadzīvo" ar eņģeļiem un Kristu, un citiem svētajiem, jo visi risināti dekoratīvi, zvīļojoši, "pārpasaulīgi". To ķermeņi ir zaudējuši taustāmību, apjomīgumu.

Tas liecina, ka antīkā mantojuma plastiskais tiešums tika pārvarēts, sāka veidoties priekšstats par nosacītas formas izpratni, kas ar 9. gs. jau guva pilnīgu pārsvaru.

Bizantijas baznīcās nozīmīgas bija ne tikai mozaīkas, bet ari freskas un ikonas. Ikonas ir nelielas gleznas, kas izpildītas uz koka dēlīšiem un ietvertas greznos bronzas, sudraba vai zelta apkalumos. Tajās attēloja Dievmāti, Kristu, apustuļus vai svētos mocekļus. Pirmās ikonas attiecas uz 6. gs. Ikonās svētais parasti attēlots līdz krūtīm, retāk - līdz viduklim. Visbiežāk tēls veidots tiešā pretskatā, izceļot portretisko savdabību, akcentēta acu izteiksme, sejas koncentrētais garīgums, domīgums.

Šādas ikonas pielūdza. To priekšā iededza sveces. Starp lūdzēju un attēloto svēto vajadzēja nodibināties mistiskam garīgam kontaktam - dziļai, Intīmai divsarunai. Tika uzskatīts, ka tēls atbild ar acīm.

Ikonas kā pielūgsmes objektus ieviesa ne tikai baznīcās. Cilvēki arī mājās veidoja svētbilžu altārus.

Līdz ar to tieši ikonās vispilnīgāk atklājas Bizantijas mākslas cilvēcība. Ikonas daudz vairāk nekā svinīgie un monumentālie sienu gleznojumi ar savu intimitāti bija vērstas uz cilvēku.

Pats izcilākais tāda veida paraugs ir slavenā Vladimiras Dievmātes ikona, kuru 12. gs. no Bizantijas pārveda uz Krieviju.

Ja Visuvaldītājs Dafni baznīcā vai Dievmāte, "sēdoša" Sofijas katedrāles tronī, "atradās" kaut kur pāri cilvēka reālai uztverei un pieejamībai, tad Vladimiras Dievmāte bija tuva cilvēka sirdij! Netraucēja ne viņas skumjais acu skats, ne stingrie sejas vaibsti. Tieši otrādi, aizkustinoša bija viņas jūtu atturigā izteiksme, tik dziļa, tik saprotama…

Grieķu mākslinieki liela pārdzīvojuma tēlojumu nespēja iedomāties bez ķermenisku kustību līdzdalības. Ķermenisks miers grieķiem nozīmēja ari dvēselisku mieru, t.s. "etosu", kas tikai retumis bija iestrāvots ar skumīguma vai domīguma atblāzmu. Ciešanas grieķi izprata kā kataklizmu, kā trauksmi.

Apslēpta, nevis redzama degšana, nepārejoša, nevis" mirklīga smeldze, nebeidzama sāpe - tādam, tik apvaldītam dvēseliskam stāvoklim antīkā māksla vēl nebija gatava. Bizantijas māksla caur ikonu šādu dvēseles stāvokli sāka iepazīt un atklāt. Tas bija jauns cilvēka daudzveidības Izpratnes ceļš, kas veda pretī Sīksta Madonnas būtībai nākotnē… Un tādēļ tas Ir Īpaši nozīmīgs Bizantijas mākslas ieguvums un sasniegums.

Kopsavilkums

Viduslaiki ir vesels laikmets dlvēces vēsturē no 5.-15. gs. Šīs tūkstošgades raksturu vistiešākā ziņā nosaka baznīca. Tomēr ari baznīcas dzīvē notiek dažādi spēcīgi pagriezieni. Par tādiem jāuzskata kristigās baznīcas šķelšanās starp Rietumu un Austrumu baznīcu. So šķelšanos noteica vairāki apstākļi, un tieši tādēļ viduslaiku kultūru mēs nevaram aplūkot kā vienotu veselumu. Tajā spilgti nošķiras Rietumu un Austrumu atšķirigie strāvojumi. Pēdējā ietvaros attīstījās Bizantijas kultūra. Bizantijas valsts bija daudz vairāk pārmantojusi grieķu kultūras tradīdjas. Grieķu klasiskā domāšana izpaudās ari Bizantijas kristiešu pasaules izpratnē. Austrumu kristieši savu ticību nosauca vārdā "ortodoksija" jeb "pareizticība".

Kaut arī viduslaiku sākumos Bizantija bija tā, kas visstingrāk glabāja grieķu kultūras tradīdjas, tomēr jāatceras, ka caur hellenizācijas procesiem arī grieķu kultūra bija aizgājusi tālu prom no sava klasiskā pamata. Tā ietvēra sevī austrumu kultu iezīmes un kristigo mādbu. Tātad tas bija ļoti īpatnējs sakausējums. Un šo sakausējumu - šo mantojumu - Bizantija, savukārt, vēl vairāk pārveidoja, radot kultūrā tādu līniju, kas atbilda viduslaiku garam, bet ko noteica tieši ortodoksālā kristietība. Visspilgtākie piemēri šai ziņā - Bizantijas arhitektūra un glezniecība.

_________ 11. nodaļw

Skaidrojošā vārdnīca

(gr. mystēria) - slepeni reliģiski kulti. Daudzus mistēriju elementus - kristīšanu, grēksūdzi, sveSu un smaržvielu izmantošanu dievkalpojuma u.c. pārņēma kristieši.

(gr. orthodoxia) - nelokāma, konsekventa sekošana kādā nozarē pastāvošajiem principiem un atzinumiem. Ortodoksijas jēdziens radās kristietībā 2. gs.

Ar nosaukumu "ortodoksija", bet biežāk ar nosaukumu "pareizticība" tā aizsākās un izplatījās kā Austrumu (t.s. pareizticīgo) baznīcas ticības apzīmējums. Jau 3.-5. gs. Austrumromas impērijā notika pirmie 8 ekumēniskie koncili, kas izstrādāja pareizticīgās mācības dogmas. Rituālos spilgtāk nekā katolicismā izpaudās konservatīvisms, iraclonāllsms, misticisms.

Mistērija •

Ortodoksija ■

Patriarhs ■

augstākā garīgā amatpersona pareizticīgo kristiešu baznīcā.

12. nodaļa

__________ 12. nodaļa________

Viduslaiku kultūra Rietumeiropā

Teorija

Par viduslaikiem Rietumeiropas kultūras vēsturē sauc ilgstošu posmu starp antīko un jauno laiku periodu. Tradicionāli tiek uzskatīts, ka tas aptver veselu tūkstošgadi - aptuveni no 5. līdz 15. gadsimtam.[126]

Šie agrie viduslaiki nereti tika dēvēti par "tumšajiem laikiem". Tas tāpēc, ka posma sākumā no ziemeļiem uz austrumiem bijušajā Romas impērijas teritorijā ienāca tautas, kas tika dēvētas par barbariem. Tie bija: goti, franki, vandaļi, burgundi, lancļobardi, alemaņi u.c. īsā laikā daudzas tautas pārvietojās tūkstošiem kilometru! Sī pārvietošanās bija dramatiska, prasīja cilvēku dzīvības.* Veselas tautas pat pazuda šajā "kausējamā katlā".

Lai gan barbaru tautas pārvietojās saliedēti, tās aizrāva sev līdzi arī svešas ciltis. Apmetoties jaunās vietās, tās sajaucās ar citām ciltīm. Tā veidojās gluži jaunas tautas. Šis process ieguvis tēlainu nosaukumu "lielā tautu staigāšana".

Pāris gadsimtos izmainījās Eiropas politiskā karte. Rietumromas impērija bija sagrauta. Itālijā un Rietumromas provincēs ģermāņu ciltis izveidoja daudzas

jaunas barbaru valstis. Posmā no 5.-8. gs. uz senās Romas Impērijas drupām izauga:

1)    Ostgotu (pēc tam Langobardu) karaliste - Apenlnu pussalā,

2)    Vestgotu karaliste - Pireneju pussalā,

3)    Angju sakšu karaliste Britu salās,

4)    Franku valsts - ap Reinas reģionu, kas laika gaitā ļoti izpletās.

Šie barbari militārā ziņā bija ļoti spēcīgi. Viņi nepazina ne greznību, ne dižciltību, ne galma ceremonijas, kam nebija priekšstata par un zinātni, kas neprata ne lasīt, ne rakstīt, kam nebija nojausmas par mākslas pieminekļiem.

Tajā pat laikā, kad Bizantijas valdnieki sēdēja zelta troņos un veidoja krāšņas katedrāles ar mirdzošām mozaīkām un dziļdomīgām ikonām, laikā, kad tur plauka tirdzniecība, diplomātija un dižciltība, jaunie franku karaļi Rietumos brauca koka pajūgos, ko vilka pāris vēršu un pajūgu vadīja vienkāršs gans!

Tomēr šie barbari tajā pat laikā veica arī lielu, vēsturiski nozīmīgu procesu - tie atjaunoja un atdzīvināja Rietumeiropas pasauli! Tie nomainīja Romas civilizāciju, kas tomēr jau bija "izsmēlusi sevi". Romas impērijai kā vergturu sabiedrībai tālāk vairs nebija perspektīvas - tā atkārtoja sevi, reproducēja sevi, tā bija nodzīvojusi savu vēsturisko ciklu. Šī vergturu sabiedrība bija sociālo pretrunu pārpilna.

Barbari noslaucīja no Eiropas vēstures skatuves vergturību un radīja pilnīgi jaunas sociālas attiecības, kuru pamatā un centrā nostājās zemnieka darbs. Līdz ar to izzuda antīkā verdzība un izzuda verga psiholoģija attieksmē pret darbu - uzskats, ka darbs ir verga daļa un tādēļ nicināma, nīstama izpausme. Parādījās jaunais franku zemnieks ar svaigām asinīm un svaigu īstenības uztveri.

Tādējādi barbari bija ne tikai Senās Romas impērijas kultūras grāvēji, bet viņi bija arī jaunas kultūras pamata licēji. Viņi sagatavoja Rietumeiropas cilvēku jaunai sabiedriskai formācijai un līdz ar to arī jaunai kultūrai.

Tomēr šis process nebija ne viegls, ne vienkāršs, ne taisnvirzienīgs, ne romantisks.

Barbari militārā ziņā bija pārāki, taču Romas impērijas kultūra, it īpaši kristīgā reliģija, nepalika nepamanīta. Tieši otrādi. Franki sava ļoti enerģiskā valdnieka Hlodviga vadībā 496. gadā pārgāja Romas kristīgajā ticībā un palīdzēja pievērst tai gotus un citus barbarus, dodot tiem priekšstatus par kristīgo bijību, morāli, ētiku. Tāpēc nereti šo procesu Rietumeiropā raksturo arī kā savdabīgi auglīgu un produktīvu kultūras vērtību piesavināšanās un pārvērtēšanas laiku. Jo, lai gan Rietumroma bija militārā ziņā uzvarēta, tomēr goti un franki ļoti ietekmējās, piemēram, no latīņu valodas, romiešu likumiem, kristīgajām tradīcijām un ceremonijām. Tas viss izraisīja cieņu, bijību, lielā mērā pārliecināja un iespaidoja pašus iekarotājus. Kristietība pamazām izskauda elkdievību un atnesa sev līdzi jaunu cilvēka pašvērtības izpratni Dieva priekšā. "Visumā reliģija absorbēja viduslaiku cilvēka augstākās un tīrākās jūtas. Nekad ticība nebija tā sava vārda cienīga kā viduslaikos."1

Tomēr oficiālās kristīgās reliģijas un tautas folkloras, kā arī oficiālās zinātniskās domas un tautas tradīcijas savstarpējo attiecību un ietekmju problēma viduslaikos bija un palika viena no būtiskākajām, viena no

< Rubenis A. Viduslaiku dzīve un kultūra Eiropā. R., Zvaigzne, 1993, 79. Ipp.

interesantākajām problēmām. Ne velti tā ari mūsdienās tiek ļoti intensīvi pētJta. Nozīmīgus sasniegumus šai jomā guvuši franču vēsturnieki izcilā viduslaiku speciālista Ž. Legoffa pārziņā. Kopš 1975. gada viņa vadītās zinātnieku grupas pētījumu objekts Ir Rietumeiropas viduslaiku antropoloģija, it īpaši atsevišķa literatūras žanra - t.s. exempla (līdzība)1 analīze kontekstā ar viduslaiku cilvēku. Šis žanrs pārliecinoši apliecina tautas folkloras un kristīgās mācības savstarpējo saskarsmi, jo, runājot par kristīgo morāli un ētiku, viduslaiku sprediķos tika Izmantots un ietverts to atziņu fonds par cilvēku un pasauli, kas bija vistuvākstāvošais folklorai un joprojām turpināja uzpildīties, izmantojot pasaku, mītu, eposu. Pievēršoties baznīcas mācībai, tas savdabīgi transformējās.

Zinātnieku pētījumu galvenais secinājums ir tāds, ka viduslaiku kultūra savās augstākajās, "cēlākajās" izpausmēs ilgajā viduslaiku posmā pārdzīvoja dziļas mutācijas. Tajā pat laikā "zemākais", dziļākais kultūras slānis, "tautas slānis", mainījās nesalīdzināmi lēnāk, uzrādot sirsnīgu pieķeršanos atsevišķām tautā Iemīļotām formām, psiholoģiskiem principiem un tradīcijām, kas izrādījās ļoti ilglaicīgs un veidoja to pamata augsni, to mentālo stihiju, no kuras varēja izaugt "cēlie", "dižie", un "augstie" viduslaiku kultūras sasniegumi2 visā viduslaiku tūkstošgadē3 .

Kristietības un tautas tradīciju dzīvs, savdabīgs savijums vērojams ari tēlotājā un lietišķajā mākslā. Jau agrajos viduslaikos - posmā, kad franku karavadonis un valdnieks Hlodvigs pārgāja kristīgajā ticībā un nodibināja pirmo franku valdnieku dinastiju, t.s. Merovingu dinastiju, vērojams, cik ļoti šī posma mākslā dzīva un būtiska ir tieši šī tautas tradīcija. Viņiem bija savi prasmīgi metālkalēji un kokgriezēji. Viņi cienīja sarežģītas kompozīcijas ar kopā savītu pūķu, putnu, zvēru atveidiem. Ap V-VI gadsimtu izkristalizējas t.s. "zvēru stils", tas ir, zvēru formu izmantošana, veidojot ornamentālas, fantastiskas kompozīcijas, piemēram, deformētus dzīvnieku ķermeņu tēlojumus, kas pielīdzināti čūsku, pūķu un fantastisku radījumu formām un, sapīti sarežģītos vijumos, tika izmantoti valdnieku kroņu un aproču, saktu un zobenu u.tml. priekšmetu rotāšanā. Dekorējamā plakne tika tiktāl pieblīvēta ar šādu kopā sapītu dzīvnieku veidoliem, ka to formu gandrīz neredz, bet pinums veido kompaktu, neatraisāmu mezglu.

Vispārsteidzošākie pieminekļi šai ziņā ir viduslaiku angļu un īru mūku pārrakstītie un ilustrētie 7., arī 8. gs. sakrālie* rokraksti. Lindisfāmas evaņģēlijs tapis Nortumbrijā 7. gs. un ir viens no spilgtākiem tāda veida paraugiem. Tajā redzams kristietības galvenais simbols - krusts, kuru veido mežģīnēm līdzīgs zīmējums no fantastiskās formās savītiem pūķu un čūsku gredzeniem, kas atrodas uz vēl sarežģītāka ornamentāla fona.

"Ir ārkārtīgi aizraujoši mēģināt orientēties šajā galvu reibinošajā ornamentā un atšifrēt no kopā savītiem nezvēru ķermeņiem veidoto rakstu. Un vēl pārsteidzošāk ir atklāt, ka šie raksti nerada vis nepārskatāmu jucekli, bet

gan līniju un krāsu harmoniju, šādas ilustrācijas pierāda, ka māksliniekiem, pārstāvot tautas tradīcijas, amata prasmes nekādā ziņā nav trūcis.

Vēl aizraujošāks ir paņēmiens, ar kādu šajos senajos Anglijas un Īrijas ilustrētajos rokrakstos attēloti cilvēki. Patiesībā tie vairāk līdzinās nevis īstiem cilvēkiem, bet gan dlvēku formā darinātiem ornamentāllem veidojumiem1 .

Zīmīgas vērtības Izpaužas ari Relmsas evaņģēlija miniatūrās, kur, kāpinot attēlotā evaņģēlista vlduslaicīgi ekstātisko noskaņojumu, mākslinieks to izpaudis ari visai ekstātiskl sabrāzmotā līniju ritmā. (Šo darbu sīkāks apskats - semināra uzdevums.)

Šajos darbos redzams, ka atšķirībā no grieķu antīkiem paraugiem, kas allaž uzsvēra dabas formu nozīmīgumu, tagad tiek pasvītrots emocionālais pārdzīvojums. Un šī pārdzīvojuma izpausme mākslas darba formu, līniju traktējumā uzrāda tautas tradīciju pieredzi, tautas gaumi, ritmu izjūtu, fantāziju attieksmē pret notikumu.

Tādējādi šie piemēri rāda, cik liela un noturīga nozīme agro viduslaiku posmā bija kristietības un tautiskās tradīdjas sadurel. Pateicoties tai, Rietumeiropas mākslā sāka stabilizēties īpašas, savdabīgas iezīmes. Veidojās aizmetņi viduslaiku mākslas stilam2 .

Kad 8. gs. otrajā pusē Merovingu karaļi zaudēja varu, viņu vietā izvirzījās slavenā Karolingu dinastija, kas bija sevišķi agresīva, iekarotkāra. Tās priekšgalā nostājās kolorita personība - valdnieks Kārlis Lielais (742-814). Viņa vadibā tika ieņemtas milzīgas platības - Saksija, lielas teritorijas Pirenejos. šajos iekarojumos Izcēlās karavadonis Rolands, par kuru visā viduslaiku periodā un pat vēlāk tika sacerētas neskaitāmas teiksmas un bruņinieku romāni.

Arī pats Kārlis Lielais bija neparasta personība. Viņu var nosaukt pat par savdabīgu apgaismotāju. Viņš dibināja skolas, tās svinīgi nosaukdams par akadēmijām. Tur viņš pats un viņa tuvākie līdzgaitnieki nodarbojās ar "brīvajām zinātnēm" - vingrinājās retorikā, gramatikā, dialektikā. Galvenie skolotāji šajās "akadēmijās" bija mūki. Taču pats Kārlis Lielais bija tikai vidējs audzēknis - vīnS centās apgūt svešvalodas un skaitīšanu, taču rakstīt tā arī neiemācījās, kaut gan ziedoja tam daudz pūļu. Bet viņi ļoti denīja Izglītotus cilvēkus, arī māksliniekus. Tomēr ar visu to Kārlis Lielais atradās nemitīgos pārgājienos un karagājienos, nekad nešķirās no zobena, nēsāja franku tradicionālo apģērbu un rotas. Svešzemju apģērbu, pat visgreznāko, viņš lepni atstūma.

šis lepnais, bārdainais karalis apvienoja savā valsti zemes no Blskajas lidz Adrljal un 800. gada Ziemassvētkos Jau bija guvis tādu cieņu, ka Romas pāvests viņu kronēja par imperatoru. Svinīgā kronēšana nozīmēja, ka Kārlis Lielais tr kļuvis par kādreizējās Rletumromas mantojuma valdnieku.

Taču tai pašā laikā šis Imperators ar aizkustinošu centību mēģināja apgūt latiņu burtus un ar savu smago roku centās tos uzrakstīti Līdz ar to šis vēsturiskais personāžs Ir tipisks agro viduslaiku kultūras simbols.

Pamazām lekarotājkalsme tomēr palika pagātnē. Tās vietā nāca dzīves veidotāja, pārradītāja tieksme. Visi pārvaldes grotl atradās Imperatora galmā.

"Kārtis kā Patridus Romanoum savā valdnieka pozldjā savienoja divas atšķirīgas pozīcijas - antīko un kristīgo, ko papildināja vfll franku vara. Antīka

pasaule vēl bija dzīva ari pēc tam, kad bqa pagājis pustūkStotis gadu pēc tās norieta, un baznīca to svētija."1 Tādēļ nereti sakarā ar artM mantojuma atdzimšanu, aktualizēšanu šo neilgo laika posmu sauc pat par Karohngu renesansi.

Orientācija uz antīko raksturīga Karolingu laika likumdošanai, filosofljat, zinātnei, literatūrai, mākslai. Tas ir likumsakarīgi - ja tūdaļ pēc Romas krišanas tās iekarotāji vēl nebija gatavi uztvert un novērtēt antīkās civilizācijas vērtības, tad 9. gs. tas izrādījās iespējams.

Ne mazāka nozīme bija tam, ka franki arvien dziļāk iespiedās Kālijā, iekaroja Ravennu, iepazina Romu. Par to, dk lielu iespaidu uz iekarotājiem atstāja, piemēram, senās Romas un Ravennas arhitektūra, daudzas

liecības, kurās izpaužas seno pieminekļu atdarinājumi karolingu arhitektūrā. Sevišķi raksturīgs piemērs Ir Āhenes baznīcas kapella, kam ļoti daudz līdzības ar Ravennas Sanvitāles baznīcas kapellu. (Šis kapellas šikāka analīze - apskats - semināra uzdevums.)

Karolingu impērijā nebija galvaspilsētas. Neoficiāli par tādu atzina Āhenl. Tur mūža otrajā pusē Kāriis Lielais uzturējās visvairāk. Āhenes piS Kārlim bQa samērā bagāta bibliotēka. Tajā atradās ne tikai garigā, bet ari bagāta lakSgā satura antīkā literatūra un plaša vēsturisku darbu Izlase.

Kārlis Lielais savā galmā centās puldnāt Izglītotus dtvēkus. Tādi bija anglosakšu garīdznieks Alkuīns, iangobardu rakstnieks un hronists Diakons un Kārļa Lielā biogrāfs Bnhards.

Merovirtgu posma kultūrā mēs konstatējām divu galveno satieču - kristietības un tautiskās, folkloristiskās sākotnes - visai dāvu un oriģinālu vienošanos. Karolingu posms šo divu tradiaju kopā vēl it īpaši iekļāva, atdāvināja un Izcēla antīkā mantojuma norimt.

Tātad ari Karolingu posmā vērojama dažādu elementu satiece, no kuriem formējas viduslaiku māksla, ari literatūra, mūzika. Karolingu talkā Še elementi vēl nebija sakusuši vienotā organiskā veselumā. Šie dažādie elementi nāca no domāšanas atšķirīgām jomām (saskarsme ar Romu, kristietība, tautas tradīcija, reģionu atšķirība utt). Varētu teikt - šie dažādie elementi b|ja kā sfltumnfcas stādi, ko audzēja un kultivēja klosteros.

Mēs pieminējām vārdu "klosteri". Kas bija šie klosteri, un kāda Ir to nozīme viduslaiku kultūrā?

Kad Romas Impēriju kā kristīgu valsti satricināja lielās tautu staigāšanas izraisītās jukas, daudzi pāriiednāti kristieši kļuva par mūkiem. Mūki un mūķenes bija dlvēki, kas bija nolēmuši atteikties no mājas, no ģimenes un pilnībā nodotie tikai reliģiskai drivei. Šie cilvēki sāka veidot kopīgas, no pasauftgil drīves izolētas, apmešanās vietas - klosterus. Strauja klosteru veidošanā» slkis }au 6. gs. Par Rietumeiropas tosteru dzīves tēvu uzskata Nmfaa Benediktu (5. gs. beigas, 6. gs. sākums). Viņš fcālļjā Izveidoja vairākus klosterus, izveidoja Klosteru drīves noteikumus - statūtus. Vēlāk šie noteikumi nu ieviest) daudzo* Rietumeiropas klosteros, šos mūkus, kas dzīvoja saskaņā ar Benedikta likumiem, sauca par banedikBebem. Mūku dzīves principos dominēja i nn ii nn uz askēzi (tdgīanas, gavēšana, atturība), bQa jMMfe Dievs gan par «K gan par (Mm dMkMm. Klosteriem bija liela nozīme ftgtttJbas darbi un zNKfu

•atar*» A VUUMh 00m un UM BMp* 2.(Q. 1U< R. Mpk IM H »

saglabāšanā. Skolas viduslaiku sākumposmā bija tieši klosteros. Klosteru skolnieki vēlāk papildināja garīdzniecību. Daudzi no viņiem kļuva par rakstvežiem, klosteros apguva grāmatu pārrakstīšanas tehniku, ilustrēšanas jeb miniatūru glezniecības mākslu. Klosteru bibliotēkās glabājās vērtīgas grāmatas, izcili svēto rakstu eksemplāri, tur uzkrājās galvenās tā laika zināšanas. Klostera priekšnieku sauc - abats. Sākot ar 11. gs., sāka viedoties klosteru mūku ordeņi (apvienības). Tādējādi līdztekus benediktiešu ordenim parādījās cisterciešu, dominikāņu, franciskāņu u.c. ordeņi.

Sākot aptuveni no 10. - 11. gs., viduslaiku Rietumeiropas kultūrā notika nozīmīgu vērtību stabilizēšanās. To vislielākā mērā noteica tieši baznīca.

Viduslaiku pasaules ainā baznīcas, pat pašas mazākās un vienkāršākās, bija kas līdzīgs brīnumam, jo tās bija izveidotas no akmens, tām bija torņi un tālu skanoši zvani, tajās bija apgleznotas sienas un akmens skulptūras. Tas viss, salīdzinājumā ar tumšo zemnieku būdu, līdzinājās paradīzes daļiņai. Visgaišākā bija baznīcas iekštelpa. Pie daudzām relikvijām sveces dega dienu un nakti, kas izraisīja apmeklētājos svētlaimi. Sveces dega pie katra altāra. Ejās vai kāpņu telpās karājās eļļas lukturi…

Baznīcas mācību pieņēma pilnīgi, jo tā tika visiem līdzekļiem padarīta saprotama. Pakļaušanās Dieva likumiem un baznīcas vadībai deva cerības uz Dievišķo žēlastību gan tagadnē, gan nākotnē. Svētā vēsture taču liecināja, ka Dievs savu tautu bija glābis. Dieva mīlestības pilnās rūpes aptvēra visu mūžību, kaut arī atsevišķa dzīve ir īsa un briesmu pilna. Baznīcas mācība deva spēku katram, kas darbojās tās labā un saskaņā ar to. Dieva un baznīcas iesvētītiem karaļiem tāpēc bija īpaša autoritāte.

Jautājums "ko par to teiktu Dievs" bija pats galvenais viduslaiku cilvēkam. Ar to saistīta viņa ikdienas dzīves vērtība. Cilvēki - gan zemnieki, gan amatnieki, gan birģeri - straumēm plūda uz baznīcu. Rīta mesa notika katru dienu, svētdienās un svētku dienās - vairākkārt. Baznīcās cilvēki stāvēja kājās vai ari, nometušies uz ceļiem, un lūdza Dievu. Baznīcas apmeklēšana bija pašsaprotama. Baznīcā katram bija sava vieta, cilvēki tur jutās vienmēr aicināti - tur varēja nākt un iet gan darba, gan svētku apģērbos. Ticība ietvēra sevī dvēseles mieru.

Kristīgās tautas burtiski sacentās savā starpā baznīcu skaistuma dēļ. "Var teikt, ka visa pasaule vienprātīgi nometa vecos kankarus, lai apvilktu sniegbaltos baznīcu tērpus", tā 11. gs. 40. gados rakstīja Klinī klostera mūks Glabers savā hronikā "Piecas vēstures grāmatas".1

Tāds celtniecības vēriens un raksturs liecināja, ka 11. gs. bija pienācis zināms mierīguma un vērtību kristalizēšanās laiks. Tik tiešām jaunās tūkstošgades sākums bija robeža visās dzīves jomās. Eiropa iegāja feodālisma fāzē. '

Tas bija laiks, kad pēc Kārļa Lielā un viņa pēcnācēju valdīšanas - Karolingu impērijas posma - sākās t.s. feodālā sadrumstalošanās, kad šī "impērija" sadalījās daudzās patstāvīgās, pat izolētās valstiņās. Šīs valstiņas toreiz bija atsevišķu norobežotu, savstarpēji karojošu feodu konglomerāts. Katrs feods bija cietoksnis - nocietinājums. Katram feodālim sava feoda robežās

1 Skat. grām.: Heccenbwpayc L(. HcKyccTBo 3anaflHOM EBponbi b cpeflHMe Bena. M.-J1., Mckvcctbo, 1964,103 crp.

piederēja neierobežota vara un savi vasaļi. Spēcīgākie valdījumi piederēja klosteriem. Līdz ar to galvenie arhitektūras un mākslas pasūtītāji bija klosteri un klosteru baznīcas.

Svarīgi ir tas, ka, kaut ari valdīja šī feodālā sadrumstalotība, tomēr visu šo daudzo feodālo valstiņu mākslu vienoja kopīga mākslinieciska koncepcija - t.s. romāņu stils. Tāpēc romāņu stils ir vesela liela laikmeta izpausme. Šis stils 11. gs. parādījās visā viduslaiku Rietumeiropā, bet visklasiskāk - Vācijā, Francijā, arī Itālijā (nedaudz raibāk).

Termins "romānika" ir nosacīts, tajā nedrīkst saskatīt tiešu norādi uz sakaru ar Romu. Šis termins radās tikai 19. gs., lai apzīmētu stilu Eiropas mākslā, kas pastāvēja 11. un 12. gs.

Kāpēc to sāka saukt par romānisku? Acīm redzot tādēļ ka šī posma celtnes galvenokārt veidotas no akmens, tām izmantots pusloka arkas velvju pārsegums. Bet viduslaikos tādas celtnes skaitījās romāniskas (t.i., celtas pēc romiešu paņēmiena), atšķirībā no koka būvēm (kur, protams, nekādu velvju nebija).

Karošanas un nepārtrauktā pašaizsardzības nepieciešamība starp atsevišķiem feodiem kā noskaņa caurauž visu šo viduslaiku romāņu stilu: tas ir skarbums, pamatīgums, nocietinājuma raksturs. Tajā jūtams liels iekšējs spēks. Tā mākslinieciskā koncepcija ir vienkārša, bet stingra. Romāņu stils visvairāk atklājas arhitektūrā, galvenokārt baznīcu arhitektūrā:

1)      tā ir akmens arhitektūra, kas vispārliecinošāk dominē baznīcu, klosteru un piļu arhitektūras ansambļos,

2)      baznīcu arhitektūrā vadošais Ir baziliku tips.

Salīdzinot ar pašām visagrīnākajām bazilikām, tagad tās ir kļuvušas sarežģītākas savā plānojumā - nereti parādās otrs transepts jeb šķērsojums. Ari baziliku austrumu daļa tiek paplašināta. Nereti apkārt apsīdai, kas noslēdz bazilikas austrumu galu, tiek izveidota apkārtēja, ko bieži vien aptver nelielu kapellu loks.

Romānisko celtņu sienas izceļas ar sienu biezumu, kas rada spēka, stipruma izjūtu. Logu un durvju ailas ir šauras, pat ļob' šauras. Dominē horizontāļu un vertikāļu līdzsvars. It sevišķi raksturīgas un dominējošas ir puscirkulārās arkas. Tās tiek pielietotas gan logos, gan durvīs, gan arkādēs, gan karnīzēs*.

Visas tikko pieminētās īpašības (masīvās sienas, šaurie logi, horizontāļu- vertikāļu līdzsvars, puscirkulāro arku monotonais, vienkāršais pielietojums) piešķir celtnes kopējam tēlam dižumu, stingrumu, smagnējību un, atkarībā no dekoratīvo elementu iesaistījuma vai neiesaistījuma, ari lielāku vai mazāku greznību.

Līdzīgu iespaidu rada arī romāņu baznīcu interjers - pamattēlu veido velvju pārsegums. Centrālo jomu no sānu jomiem atdala smagnējas arkādes, kas balstās uz masīviem stabiem vai kolonnām. Šie balsti ir pamatīgi, vareni, jo tikai tādi var noturēt lielās velves.

Tātad romānisko celtņu ārējais izskats un tam pilnībā atbilstošā iekštelpa atklājas ar lielu arhitektonisku noteiktību un skaidribu.

H

Vairākas baznīcas pie Reinas ir tipiski romāņu arhitektūras piemēri. Tāda ir Vormsas katedrāle. Atliek tikai paraudzīties uz to - tūdaļ kļūst redzama šīs katedrāles romāniskā uzbūve (tektonlka) - tik precīzi un uzskatāmi tā atklājas

un izpaužas - vispirms saista katedrāles galvenā korpusa dominante - triju jomu skaidrais siluets. Sānu jomi ir zemāki nekā vidusjoms. Transepts* smagnēji šķērso visus trīs garenjomus. Jomu krustojumā paceļas masīvs tornis. Austrumu pusē baziliku noslēdz noapaļotas formas apsīda. Bez tam vēl četri torņi izceļas katedrāles rietumu un austrumu daļā.

Celtnes arhitektūrā nav nekā lieka, nekā destruktīva, nekā tāda, kas būtu pretrunā ar arhitektūras loģiku. Arhitektūras dekors ļoti atturigs. Ir tikai arkādes, kas pasvītro pašas galvenās uzbūves līnijas.

Ieejot Vormsas katedrālē, atklājas vesela pasaule ar savādiem, saviļņojošiem tēliem. Mūsu priekšā tiek it kā atšķirtas veselas "akmens grāmatu" lappuses, kurās mēs varam atklāt visu viduslaiku dvēseli.

Kaut ari baznīctēvi un garīdznieki valdīja pār mākslu, viņi tomēr ļoti bieži nespēja ietekmēt skulpturālo tēlu izveidi baznīcās, ko veica vietējie amatnieki. Bīskaps Bernhards 12. gs. dziļā mulsumā ir rakstījis šādus vārdus: ".. priekš kam gan klosteros, klostera brāļu acu priekšā ir jāizvieto šī smieklīgā vaļība, šie dīvainie, neizprotamie, nelietīgie tēli? Priekš kam tur pērtiķi un mežonīgie lauvas, priekš kam jocīgie kentauri, pusa'lvēki? Priekš kam tur kareivji un mednieki - taurētāji? Šeit zem vienas galvas redzami vairāki ķermeņi, tur - tieši otrādi - uz viena ķermeņa daudz galvu. Šeit, skaties, kādam četrkājainim ir čūskas aste, bet tur - zivs ar četrkājaiņa galvu! Šeit - zvērs, kas līdzīgs zirgam no priekšpuses, bet mugurpuse tam kā kazai, tur - ragaiņi, kas drīzāk atgādina zirgu! Tik liels, tik apbrīnojams raibums, ka cilvēki dod priekšroku lasīšanai no marmora ciļņiem nevis no grāmatas un viņi cauru dienu pēta šos tēlus un brinas, un runā par tiem."[127]

Bīskaps Bernhards nepārspīlēja. Patiešām, uz kolonnu kapiteļiem un bāzēm, uz aplodām un dzegām šajās romāniskajās katedrālēs "iemitinājās" daudz šādu akmens tēlu. Tur bija redzami gan kentauri un lauvas, pusķirzakas un dažāda veida himēras. Šīs būtnes "iznira" no akmenī grieztiem ornamentiem un pat "iemaisījās" figurālās grupu kompozīcijās, kurās bija attēloti svētie… Kāpēc gan?

Protams, viduslaiku mākslinieki bija dziļi uzticīgi savai baznīcas mācībai, savai reliģijai, viņi pauda kristietības atziņas un tiecās šajos akmens ciļņos un skulptūrās izstāstīt Bībeles stāstus un leģendas, centās naivi tieši un sirsnīgi nosodīt sātaniskos spēkus un ķecerus, norāt, brīdināt un šaustīt grēciniekus. Tajā pat laikā kristīgo leģendu, stāstu un uzskatu tulkojumu dziļi caurklāj seno barbaru tautu fantāzijā un folklorā dzimusī pasaules izjūta un pieredze. Tāpēc šie romāņu katedrāļu iekštelpu tēli gan pilnībā pauda kristietības atziņas, bet šīs atziņas te ienāca caur barbaru tautu kultiem, viņu pasakām, fabulām, eposiem, sakņojoties ģermāņu un vestgotu, franku un langobardu, īru un ostgotu senajā fantāzijā, mitoloģijā un folklorā, un mentalitātē. Viņi ienāca un "iemitinājās" šajās romāniskajās katedrālēs ar visu savu tautas dvēseles spēku un pārliecību, un palika te uz vairākām simtgadēm.[128] ne tikai! - viņi "pārligzdojās" un

"pārmitinājās" ari uz vēlāku periodu stiliem un periodiem un parādījās pat Zleme|u renesanses pieminekļos (16., 17. gs.).

Lielā uzskatāmībā un pašapziņā šie "barbaru" iestrāvojuml tika demonstrēti šajā Rietumeiropas romānlkas mākslā, kas bija tik atšķirīga Blzantiial, neskatoties uz kopīgo kristietības dogmu.

SIs īpašības izpaudās ari cilvēku tēlu skulpturālajā traktējumā. Ieskatoties, piemēram, romānisko baznīcu apustuļu figūrās, dažādos evaņģēlistos un svētajos, nevaram nepamanīt viņiem raksturīgo zemnleclskumu, viņu skaidri redzamo tautisko raksturu. Tāds Ir, piemēram, Ķelnes katedrāles Kristus (10. gs.) Viņš attēlots kā parasts, vienkāršs, robusts divēks, cilvēks, kas zina visu skarbā, rupjā darba būtību.

12. gs. skulpturālo figūru grupā Šartras katedrālē attēlotas t.s. "brīvās mākslas" - gramatika un mūzika. Šīs mākslas parādītas kā īsti plebeji - zemnieku sejas, saliektas muguras, smagā darba rezultātā Iegūtā ķermeņa stāja…

Pusloku allās virs portāliem, t.s. tlmpānos, parasti tika attēlota Pastarā tiesa. Šajos ciļņos virs ieejas portāla allaž tika pasvītrota taisnīgā soda ideja. Šajos portālos pašā centrā tika izcelts Dieva tēls. Šis romāņu Dievs - tas nav vis ēteriskais, demateriallzētais un pārpasaulīgais blzantiešu Vlsuvaldītājs, bet gan soģis un aizstāvis. Šis romāņu katedrāļu Dievs ir darbīgs, lietišķs, aizņemts, viņš skarbi soda savus vasaļus, bet ari aizsargā tos. Viņš it kā piesedz savus "bērnus" ar savām lielajām plaukstām, viņš mīda ar savām lielajām kājām mūdžus un briesmoņus, un nodibina šai sajukušajā pasaulē kārtību un taisnīgumu. Tas bija ari galvenais, uz ko cerēja feodālās sabiedrības un feodālajās sadursmēs nogurdinātie. Viņi alka pēc taisnīguma, pēc spēka, kas ar stingru roku sakārtotu pasauli.

Romāņu māksla pašā pirmajā acu uzmetienā var izlikties vienīgi raupja un pirmatnības pilna (vēl jo vairāk pret- izsmaldnāto, splrituālisma pilno Bizantijas mākslu). Taču šī romāņu māksla gan Ir vairāk zemnieciski tieša. Ar visu savu sūrumu, skaudrumu tajā ir milzīga vitāla dzirksts, kas neizsīka gadsimtiem.

Kādas tik aizraujošas ainas nerisinās, piemēram, Hildishalmas baznīcas durvju bronzas ciļņu sērijā! Šeit atveidotie Bībeles personāži dzīvo neparasti saspringtu un kaismīgu dzīvi: tie cīnās, krīt, tīksminās, priecājas, nonāk izmisumā… Ādams un Ieva traucas viens otram pretim, rokas izstiepuši. Kalns, nogalinājis Ābelu, vēl norāj viņu. Ieva taisnojas savā grēkā un eņģelim norāda uz čūsku kā uz visas vainas izraisītāju!

Tas viss nekādā ziņā neatbilst "augstajai", "cēlajai" dižciltībai! Šie tēli ir mīļa naivuma pilni! Tie savā veidā ir tik saistoši, spilgta, dvēseliski atklāta dzīvības un vitalitātes pilna stihija Ir it kā izrāvusies no "spundes" un nebeidz vien bagātīgi, plaši un daudzpusīgi pieteikt un apliecināt savas tiesības!

Savas tālākās evolūcijas gaitā romāņu stils, nezaudējot savu vitālo spēku, sasniedza ari lielu diždltJgumu.

Domājot par romānikas posma māksliniekiem Rietumeiropā, jāsedna, ka viņi bija amatnieki, kas stāvēja uz viszemākajiem feodālo kāpņu pakāpieniem, bet viņi nebija tik ļoti pakļauti kanoniem un dogmām kā, piemēram, Bizantijas mākslinieki.

Feodālā sadrumstalotība veicināja šo mākslinieku patstāvību, kas bija ļoti svarīgs faktors viņu radošam garam. Mākslinieki katrā feodālajā valstiņā

strādāja ar savu risku, ar savas patstāvības un tautas fantāzijas izpausmi. Tāpēc māksla viduslaiku Eiropā varēja kļūt par mākslinieku domu un sirds izpaudumu un par viņu roku prasmes apliecinājumu. Viņi daijradē pauda reliģiskos priekšstatus savā uztverē, tādēj šajos viduslaiku tēlos jāņem vērā attieksme pret reliģiskajām leģendām - Kristum juta līdzi, jo viņš cieta tāpat kā viduslaiku zemu stāvošie cilvēki. Dievmāti mīlēja, tāpēc ka ticēja un viņā saskatīja ziedošanos cilvēkiem. Viņpasaules dzīvi iztēlojās līdzīgu šaisaulei, tikai taisnīgāku. Pastarajā tiesā saskatīja pasaulīgās tiesas ideālu modeli, kas vēršas pret apmānītajiem, pret netaisnību. Un tas viss atklājās un izpaudās caur tautas folkloras, stāstu, anekdošu fabulu u.tml. tēlainību, izjūtu un tradīcijām, kas izrādījās noturīgas arī vēl 12., 13. gs.

Tomēr šie gadsimti ienesa viduslaiku Rietumeiropā ari daudz jauna. Kāda tad bija Rietumeiropa 12., 13. gadsimtā?

Šai posmā ļoti izplatīts kļuva teiciens: "Pilsētas gaiss padara brīvu." Šis mūsdienu cilvēkam grūti saprotamais teiciens pauž kādu stingri iesakņojušos to laiku paradumu: ja no feodāļa bēgošs zemnieks - dzimtcilvēks - pamanījās nodzīvot pilsētā ilgāku laika sprīdi, 1 gadu un 1 dienu, viņš pārstāja būt dzimtaļvēks. Līdz ar to pilsēta viņu padarīja brīvu!

Šajā teicienā slēpjas ari kāda vēl dziļāka jēga. Tas liecina, ka pilsēta bija stipra, ka tā bija zināmā mērā autonoma un neatkarīga struktūra feodālajā pasaulē.

Taču šāda autonomijas, neatkarības ieguve prasīja diezgan pamatīgas cīņas un aizstāvēšanās. Visa Rietumeiropas vēsture 12., 13., gs. ir raibum raiba no notikumiem, kad feodāļi - feodu īpašnieki, bagātie senjori karo ar pilsētām, kas izveidojušās viņu feoda robežās.

Šādu cīņu, sadursmju un pat karu gaitā pilsētas spēki saliedējās t.s. "komūnās". Šīs komūnas ļoti nīda feodāļi, jo komūnas pasludināšana pilsētā atņēma varu feodālajam senjoram - tam, kura valdījuma robežās šāda pilsēta bija izveidojusies un uzplaukusi.

Taču vēstures procesi ir nepielūdzami, un feodāļu uzmākšanās pilsētām nespēja ne nomākt, ne salauzt, ne noslāpēt pilsētu sarosīšanās un augsmes procesus. Jaunās viduslaiku pilsētas nereti dabūja savā pusē arī vēl karaļa personu kā sabiedroto un kā pilsētu atbalstītāju.

Un tā 13. gs. Rietumeiropā daudzas Eiropas pilsētas pasludināja šo komūnu un sīvā cīņā un aizstāvībā, un modrībā sargāja sevi un panāca piekāpšanos no feodālo senjoru spiediena.

Visas šīs viduslaiku pilsētas bija radušās kā tirdzniecības centri (kā tirgus plači), kā amatniecības centri, un tādēļ šiem centriem bija savas, neiznīdējamas saknes, savas specifiskas intereses. Pilsētu intereses bija atšķirīgas no visas pārējās feodālās pasaules. Lai kārtotu pārvaldes lietas, tirgus darījumus, naudas operācijas, vairāk radās vajadzības pēc izglītotiem, zinošiem cilvēkiem. Šī vajadzība noveda pie tā, ka arvien straujāk pilsētās veidojās jauna tipa laicīgās skolas. Bija arī baznīcu skolas, taču sāka zust klosteru monopols izglītības laukā.

Lasīt un rakstīt prasme pārstāja būt tikai un vienīgi garīdzniecības, mūku privilēģija.

Tajā pat laikā pilsētu birģeri ieguva iespējas tikt pie jaunām, pasaulīgajai dzīvei piemērotākām zināšanām, kaut gan kristietība ieplūda arī jaunajās skolās, tomēr tā bija elastīgāka, pasaulīgāka.

11. gs. beigās un 12., 13. gs. ienāca ts. domskolas. Tās aptvēra visu Rietumeiropu. Tās gatavoja savus audzēkņus nevis noslēgtai klosteru dzīvei, bet jau plašākai sabiedriskai darbībai - tika gatavoti galma ierēdņi, baznīcas kalpotāji, sludinātāji (vecās klosteru skolas iemācīja saviem skolniekiem tikai lasīšanas, rakstīšanas, skaitīšanas un baznīcas dziedāšanas iemaņas, pēc tam - gramatiku un paši spējīgākie audzēkņi nodarbojās ar Svēto Rakstu tulkošanu).

Domskolas turpretī jau piedāvāja septiņu ts. "cēlo zinātņu" pilnu kursu:

I   humanitāro triviju (t.s. formālās mākslas - artes formales):

1)      gramatiku pēc antīkajām grāmatām,

2)      retoriku pēc Cicerona grāmatām,

3)      dialektiku pēc Aristoteļa sacerējumiem.

II    matemātisko kvadrīviju (t.s. reālās mākslas - artes reales):

1)      aritmētiku,

2)      ģeometriju,

3)      astronomiju,

4)      mūziku.

Dažādas domskolas bija slavenas ar to, ka tur īpaši labi mādja vienu vai otru priekšmetu. Skolniekiem, kas gribēja pēc iespējas labāk apgūt zinātnes, vajadzēja pāriet no vienas skolas uz otru. Šie "klejojošie skolnieki" (vaganti) bija 12.-13. gs. eiropeiskās kultūras raksturīga parādība.

Viņi bija tie, kas iesakņoja latīņu valodu Eiropas kultūrā. Latīņu valoda kļuva par administrācijas, tieslietu, baznīcas, skolas, darījumu papīru, sarakstes valodu. Ierēdņi, skolnieki, garīdznieki u.c. savā starpā sarunājās latīņu valodā, pretējā gadījumā šie cilvēki, dzimuši dažādās Eiropas vietās, vienkārši nevarētu viens otru saprast. Tie ne tikai rakstīja, bet arī domāja latīniski - šiem ļaudīm latīņu valoda bija dzīva. Latīņu valodā ne tikai rakstīja, bet arī dziedāja un runāja, 2 valodu pastāvēšana noveda pie tautas sašķelšanās pēc lingvistiskās pazīmes. No vienas puses, analfabēti, kas bija "iemūrēti" sava reģiona dialektā, no otras puses, divvalodīgie cilvēki, kas viegli pārgāja uz latiņu valodu, šo universālo zinātnes valodu.

Veidojās pilsētu seja, tajās urdījās sava dzīve, plauka jaunā inteliģence. Tāds aktīvs pilsētu stāvoklis feodālo valstiņu sistēmā padarīja šis plaukstošās, inteliģencē augošās pilsētas par vietu, kur, feodāļuprat, koncentrējās vislielākās opozīcijas tendences feodālismam.

"Ķeceri" un "ķecerības" - tā bieži vien reakcionārie, vecmodīgie, stagnātiskie .feodāļi sauca visu to parādību kompleksu, kas notika pilsētās. Viņi uzskatīja, ka pilsētas ir vieni vienīgi ķeceribu midzeņi.

Feodālie spēki ari ar savu baznīcu atbalstu pret šiem pilsētu "ķeceriem" un pret pilsētu parādībām kā tādām (ja tās bija izveidojušās uz viņu feodālā īpašuma) organizēja pat t.s. krusta karus. Līdzīgi kā kādreiz barbaru ordas, tā tagad krustneši devās uz pilsētām, graujot savā ceļā daudz ko. Gadījās pat, ka iekaroto pilsētu iedzīvotāji tika nogalināti. Provansā, piemēram, (Frandjas reģionā) iedegās vieni no lielākiem, vēsturiski šausmīgākiem krusta kariem. Francijas dienvidu pilsētiņām bija pasludināts nāves sods. Cīņās ar pilsētu ķeceriem un brīvdomātājiem feodāļi tiecās izmantot baznīcu spēkus. It sevišķi

13. gs. šādiem nolūkiem tika izmantoti dominikāņu un franciskāņu mūku ordeņi. Tas bija reakcionārākais baznīcas izpausmes veids (inkvizīcija, krusta kari).

Taču tieši baznīcas vidē 13. gs. pilnveidojās viduslaiku dziļākā teoloģiskā mācība, viduslaiku spēcīgākā filosofija.

Kristīgā filosofija viduslaikos bija t.s. patristika un sholastika. Patristikas uzmanības centrā bija Svētie Raksti, un filosofu uzdevums bija izveidot mācību sistēmu - teoloģisko principu sistēmu, ņemot par pamatu ticību. Sholastikas (burtiski: skolas mācība) pārstāvjiem šī teoloģisko principu sistēma jau bija dota, un tāpēc viņu uzdevums bija sakārtot tos saprotamā veidā un padarīt pieejamas mazizglītoto prātu dabiskai domāšanai. Sholastikas uzdevums bija arī pieņemt un pārstrādāt antīko filosofisko mantojumu, apvienot baznīcas mācību it īpaši ar Aristoteļa atstāto filosofisko domu.

Šai laikā parādījās vesela virkne enciklopēdisku traktātu, kuru vidū jāizceļ viduslaiku slavenākā filosofa - mūka - Akvinas Toma (1225 vai 1226 - 1274) sholastikas mācība "Summa teologica".

Daudzveidīgās aktualitātes izglītības laukā noveda pie svarīgiem jaunievedumiem. Par tādu jāuzskata universitāšu dibināšana. Pašas senākās no tām radušās 11. gs. beigās un 12. gs. sākumā (Salerno universtitāte - 11. gs.; Boloņas universitāte - 1119. g.; Neapoles universitāte - 1224. g.; Parīzes universitāte - 1150. g.; Oksfordas universitāte - 11. gs.; Kembridžas universitāte - 1209. g. u.c.).

Universitātes radās uz skolu bāzes, kuras baznīca organizēja pie pilsētu katedrālēm. Universitātes bija elitāras, tās piesaistīja daudz klausītāju no dažādām Eiropas skolām. Tajās tika kopta kristietība, filosofija, latiņu valoda. Viduslaiku universitāšu studenti dziedāja populāro studentu dziesmu "Gaudeamus", kas ari mūsdienās visās pasaules augstskolās tiek uzskatīta par studentu himnu.

Veidojās studentu un maģistru korporācijas ar savām tiesībām. Šīs apvienības nepazina zemju, kārtu un ordeņu robežas.

Universitātes bija veidojumi, kurus neregulēja valsts, baznīcas institūcijas, tās nepakļāva ekonomiskās intereses. Tām galveno impulsu deva vienīgi zinātniskie mērķi un centieni. Līdz ar to varam uzsvērt, ka universitātes bija brīva, neatkarīga pasaule, kur bez īpašām bailēm varēja pārcilāt jautājumus par pasauli, baznīcu, kristietības dogmām u.tml. (kaut arī ārēji tās bija saistītas ar juridiskām un teoloģiskām normām).

Tātad vairumam Rietumeiropas valstu tieši 12., 13. gs. bija laiks, kad progresīvo un reakcionāro spēku asā sadursmē plauka un veidojās jaunā kultūra - ne tikai skolas, filosofijas mācība, ne tikai universitātes. Viduslaikos aktīvi attīstījās mutvārdu poēzija, sevišķi varoņeposs.

Speciālisti uzskata, ka visā Rietumeiropas literatūrā šai laikā nav nekas satura un formas ziņā salīdzināšanas cienīgāks par Skandināvijas poēziju. Nozīmīgākais šāda veida piemineklis ir eposs "Eda" - sennorvēģu un seno islandiešu teiku, varoņstāstu un mitoloģisko dziedājumu krājums. Tas vēsta par viņu senajiem dieviem un varoņiem. Pierakstīta "Eda" 12. gs., bet radusies daudz agrāk. īpašu vietu skandināvu tautu literatūrā ieņem islandiešu sāgas, to

vidū jāizceļ "Sāga par Ēriku Sarkanmatl", kurā ar lielu varoņspēku pausts, kā Islandes varonis atklājis Grenlandi un Ziemeļameriku.1

Lielākais anglosakšu varoņeposs ir poēma "Beovulfs", kas pierakstīta ap 700. gadu.

Viduslaikos rodas un attīstās ari t.s. bruņinieku literatūra. Viens no izcilākajiem tāda veida sacerējumiem, kas tapis uz franču varoņeposa bāzes, ir "Rolanda dziesma". Tajā apdziedāts grafa Rolanda varonīgais liktenis karagājienā pret Spāniju. 12. gs. parādās t.s. bruņinieku romāni. Izcils ir sacerējums par britu karali Arturu.

Angļu 13. gs. literatūras svarīgākais piemineklis ir balādes par Robiņu Hudu. Šis varoņtēis ir viens no populārākajiem pasaules literatūrā vispār. Lielu atzinību izpelnījies vācu autora Strasburgas Gotfrīda (miris ap 1220) romāns "Tristans un Izolde".

Šo romānu priekšplānā Ir mīlestība kā personības izpausmes nozīmīga tēma. Romāns liecina par psihoanalīzes centieniem. Tie runā par indivīda mīlas skaistumu, cēlumu, pašpietiekamību, atklāj mīlestības gara jēgu. Bruņinieku romānos aktuāls kļūst t.s. "dāmas kults" - sievietes cildināšana; Bruņinieks, veicot varoņdarbu, apliecina "kalpošanu" sievietei (sirdsdāmai). Šeit izpaužas zināmas paralēles ar tradicionālo Sv. Marijas kuitu, tajā pat laikā ievelkot ari pasaulīgākas, juteklīgākas nianses.

Ģermāņu varoņeposu veidošanās procesā liela ietekme bijusi mitoloģijai un vēsturei. Tādā veidā tapusi Hildesbranda dziesma, bet it īpaši - Nībelungu dziesma. Tā viļņojusi tautas fantāzijā jau ap 4., 5. gs. Sajā darbā iekļautas lielās tautu staigāšanas posma ainas - kari starp gotiem un huņņiem, ostgotu karalistes epizodes. Uz karu fona risinātas dzimtu ķildas un personiski konflikti. Ap 1200. g. "Nībelungu dziesma" ievirzīta bruņinieku poēzijas garā un ap šo laiku arī pierakstīta.

Viduslaikos savdabīgi sazarojās mūzikas žanri.

Laicīgo mūzikas mākslu pārstāvēja bardi, skaldi un citi dziedoņi, kas izpildīja ēpiskas teiksmas augstmaņu namos karavīru vidū. Ap 10. gs. bruņniecības vidē attīstījās pusprofesionālas un amatieriskas muzicēšanas formas:

1)      trubadūri - Dienvidfrancijā, Provansā,

2)      truvēri - Ziemeļfrancijā,

3)      minnezengeri - Vācijā.

Viņi bija vienlaiku dzejnieki, melodiju sacerētāji un to izpildītāji. Šie bruņinieki - dziedoņi bieži vien pieaicināja sev par palīgiem tautas dziedoņus ts. menestrelus.

Bruņinieku mākslas ievērojamākie pārstāvji bija trubadūri Bertrāns de Borns un Ādams de la Hals, kuru sacerējumi ir saglabājušies.

Viduslaiku pilīs skanēja dažādas dziesmas: dejiskas dziesmas - virelē; rītausmas dziesmas - albas; riņķa rotaļu dziesmas - rondo; garīgās dziesmas - laudas u.c.

Tautas mākslu pārstāvēja teicēji, žonglieri, vaganti, spēlmaņi u.c klejojoši mākslinieki. Viņu māksla it īpaši uzplauka kopā ar ts. pilsētas kultūru.

ļ Sīkāk skat. 3apy6e>KHaji nutepaivpa CpeAHMX Bēros. M., npocBemeHvte, 1975.

Pilsētas kultūrā Francijā 11.-12. gs. izpaužas žonglieru daiļrade, kuri uzstājās pilsētas laukumos kā aktieri, akrobāti, zvēru dresētāji, muzikanti un dziedoņi. Viņu priekšnesumi bija skatāmi tirgus laukumos, tautas svētkos, kāzās un izpelnījās lielu popularitāti tautā.

Teātra māksla aktīvi attīstījās Anglijā, kur, sākot ar 13. gs., uzvedumi notika angļu valodā. Vienlaicīgi šeit sāka attīstīties īpašs dramaturģijas žanrs - moralite - alegoriska drāma, kuras pamatā risinājās labo spēku cīņa ar ļaunajiem. Šajos uzvedumos darbojās personāži, kas simbolizēja cilvēka jūtas un īpašības - Mīla, Naids, Izturība, Gudrība, Skopums u.tml.

Kristīgās baznīcas mākslā turpretī turpināja attīstīties garīga izsmalcinātība un kanonos iekļaujama noskaņa.

Senākie Rietumu baznīcas dziedājumi ir t.s. ambroziāniskās himnas, kuru izcelsme 4. gs. saistās ar bīskapa Ambrozija vārdu.

7. gs. tika paveikta visu baznīcas dziesmu kodifikācija, izveidojot t.s. gregoriskās (pēc Romas pāvesta Gregora I vārda) dziedāšanas tradīcijas. Gregorisko korāļu sistēmu sastādīja stingri reglamentētu katoļu baznīcas dziedājumu krājumi vesela gada baznīcas rituāliem. Tajā ietilpst ar latīņu tekstiem dziedamas dziesmas, stingri vienbalsīgas (solo vai vīru kora unisonā skanošas), mierigi plūstošas, emocionāli līdzsvarotas melodijas.

No gregoriskā korāļa izveidojās katoļu baznīcas mūzikas galvenā forma - mesa. Muzicēšanas praksē mesu papildināja sekvence - spontāna improvizācija.

Pazīstams piemērs ir 12. gadsimta sekvence "Dusmu diena", kas pauž pastarās tiesas ideju. (Anonīma.)

Iespējams, ka tās autors ir kāds franciskāņu mūks Tomazo.

Svarīgāko mūzikas prakses reformu 11. gs. sākumā veica Gvido Areco, ieviešot nošu rakstu uz līnijām un fiksējot sešu pakāpju skaņu rindu - heksakordu (ar intervālu attiecībām).

Tas veicināja komponistu darbības attīstību un lika pamatus mūsdienu notācijas principiem. Visa līdz šim bijusī mūzika bija vienbalsīga. Tikai 1. un 2. gadu tūkstoša mijā Eiropā parādījās vairākbalsības mēģinājumi.

Tādējādi iesākās ilgstošs attīstības process, apgūstot sava veida "telpiskuma" izpausmi arī skaņu pasaulē.

Kopš 12. gs. katoļu baznīcās sāka ieviesties ērģeles. Tehniski tās vēl bija visai ierobežotas. Taču līdz ar vairākbalsīgās mūzikas attīstību ērģeļu nozīme kļuva arvien lielāka.

Tātad vairumam Rietumeiropas valstu, reģionu un pilsētu tieši 13. gs. bija laiks, kad progresīvo un reakcionāro spēku asā sadursmē plauka un veidojās jaunā pilsētu kultūra.

Ne tikai skolas, ne tikai filosofijas mācība - sholastika, ne tikai universitātes, te radās arī jauni literatūras žanri; teatralizēti uzvedumi, mūzikas formu jauni meklējumi.

Jaunajās viduslaiku pilsētās 12., 13. gs. formējās un uzplauka arī jaunas arhitektūras un mākslas formas. Tā bija gotiskā māksla.

Termins "gotisks" ir ļoti nosacīts. Tas radās renesanses laikā kā sinonīms vārdam "barbarisks", lai izteiktu zināmu nicinājumu barbaru iekarotājiem un gotiem.

Protams, šāda renesanses attieksme ir ārkārtīgi subjektīva.

Pilsētu aktīvā plauksme un celtniecība arhitektiem Izvirzīja jaunus uzdevumus. Pamazām izstrādājās ēku tipi pēc to funkcijām: tirgus, biržu, naudas maiņas, tiesu, slimnīcu, rātsnamu tipi.

Nozīmīgs kļuva pilsētas centrālais laukums, jo tieši tam apkārt apauga šīs visas minētās un dažādi funkcionējošās daudznozīmīgās celtnes. Šo ēku vidū liela nozīme bija viduslaiku pilsētas rātsnamam un pilsētas katedrālei.

Gotiskais rātsnams - tā ir liela akmens 2-3 stāvu māja. Apakšējais stāvs pavērsts pret laukumu ar plašu galeriju, kur notika dažādas tirdzniecības operācijas un kur lietus laikā tirgotāji varēja paglābties ar visām mantām. 2. stāvā izvietojās parādes zāles, kur notika pilsētas domes sēdes, dažkārt ari tiesu procesi. Virs rātsnama pacēlās augsts sargtornis, tas bija viduslaiku pilsētas lepnums. Katra pilsētas komūna centās uzcelt torni tā, lai tas būtu tālu redzams. Tieši no rātslaukuma torņa zvana plūda trauksmes zvani, kas vēstīja par kādiem ārkārtējiem notikumiem vai briesmām.

Grūti atrast vārdus, lai aprakstītu gotiskās katedrāles iespaidīgumu. Tie, kuri pazīst šīs celtnes pēc fotogrāfijām, kas parasti uzņemtas no fasādes, parasti uzskata, ka galvenā gotisko katedrāļu pazīme ir augšuptiece, vertikilisms. Patiešām, gotiskās katedrāles ir augstas, tās tiecas pretī debesīm ar daudzskaitiīgām smailēm, torņiem un tornīšlem, kā ari smailarkām.

Taču mūs, debesskrāpju laikabiedrus, pārsteidz ne tik daudz šis augstums, cik aspektu daudzveidība un bagātība šajās gotiskajās katedrālēs, kas atklājas, apejot tai apkārt, ieejot iekšā.

Gotiskās katedrāles ir ne tikai augstas, bet ari garumā izstieptas, piemēram, Šartras katedrāle Francijā ir 130 m gara. Transepta garums - 64 m. Tāpēc, lai apietu tai apkārt, jānostaigā vismaz Vi km.

Rodas sajūta, līdzīga kā kalnu vidē - ari tur ainava mainās ik pa metram, atklājot negaidītus kalnu siluetus - kāpumus, smailes, klintis, aizas un virsotnes.

Atšķirībā no romānikas ar tās noteiktajām, viegli nolasāmajām horizontālēm un vertikālēm, to mierīgajām pusloka arkām un arkādēm gotiskā katedrāle ir netverama, šķiet, ka sienu tai vispār nav - gan tuvākas, gan tālākas perspektīvas veido dažādu ažūru formu rotaļa.

Arkas, galerijas, torņi, laukumiņi ar arkādēm, t.s. arkbutāni, kontrforsi, kolonnas un kolonniņas, milzīgie logi - te augsti, te apaļi (t.s. gotiskās loga rozes), ar krāsainiem stikliem un sarežģītas ornamentikas logu rāmjiem - un tas viss ir "apdzīvots" ar milzīgu skulptūru masu. Šartras katedrālē apaļskulptūru - statuju vien ir 9000!

Tās aizņem ne tikai Ieejas portālus, galerijas, kapiteļu kolonnas, bet parādās uz pārseguma, uz karnīzēm, slēpjas zem kapellu velvēm, vītņu kāpnēs, parādās pat.lietus ūdens noteku cauruļu galos utt.!

Tātad gotiskā katedrāle - tā ir vesela pasaule!

Šī gotiskā katedrāle tik tiešām pārstāvēja viduslaiku pilsētu, tās pasauli. Un pat šodien, mūsdienu modernajā Parizē, Parīzes Dievmātes katedrāle, piemēram, valda pār kvartālu, tās priekšā atkāpjas baroka, klasicisma un ampīra arhitektūra!

Līdz ar to mēs varam iedomāties, cik iespaidīgi šī katedrāle izskatījās tajā laikā, kad tai nebija arhitektonisku sāncenšu un to ietvēra tikai pieticīgā viduslaiku māju apbūve Sēnas krastos!

i Viduslaiku kultūra Rietumeiropā

Toreiz katedrāle bija kaut kas vairāk nekā dievkalpošanas vieta. Līdzās rātsnamam tai bija arī sabiedriskās dzīves sateces nozīme. Rātsnamā koncentrējās vairāk lietišķa, praktiska sabiedrības plūsma, kas bija saistīta ar pilsētas valdes lietām. Katedrālē notika ne tikai dievkalpojumi. Tajā tika lasītas arī universitāšu lekcijas, notika svarīgas pilsētas domes sanāksmes. Daudzas katedrāles bija tik milzīgas, ka visi tā laika pilsētas iedzīvotāji nevarēja to pilnībā piepildīt

Katedrāles priekšā nereti tika izlikti tirgus soli, tāpat nereti tieši šeit, katedrāles priekšā, tika uzvestas mistērijas (teatralizēti uzvedumi).

Tātad - tieši pilsētas dzīves veids un prasības mudināja atkāpties no druknās, patumšās, cietoksnim līdzīgās romānikas katedrāles. Bija nepieciešams, lai tā būtu plašāka, gaišāka, atklātāka, ietilpīgāka.

Tādēj bija nepieciešms izmainīt konstukcijas pamatprincipus.

Bet! Līdz ar konstrukciju izmainījās visa estētika, t.i., arhitektūras stils.

Starp citu, grūti ir pateikt, vai tehnika mainīja estētiku, vai laikmeta estētika diktēja izmaiņas tehnikā.

Visticamāk, ka tas bija vienlaicīgs nedalāms process. Katrā ziņā pagrieziens uz gotiku sākās ar arhitektūru un tālāk pārgāja uz skulptūru, glezniecību un lietišķo mākslu. (Gotikas arhitektūras konstrukcijas analīze - semināra uzdevums.)

Kopsavilkums

Par viduslaikiem Rietumeiropas kultūras vēsturē sauc posmu aptuveni no 5.-15. gs. Vispirms šajā tūkstošgadē izceļas ts. Merovlngu kultūra (5.-8. gs), kuras raksturīgākā iezīme ir tautas tradīciju un kristietības sadure, savstarpējā bagātināšanās. 8. gs. sāk dominēt Karolingu dinastija un notiek izmaiņas arī kultūrā - tiek atdzīvināta antīkā mantojuma nozīme, cieņa. Galvenie kultūras centri ir klosteri, klosteru skolas, galvenie kultūras uzturētāji un veicinātāji - mūki. Sākoties feodālajai sadrumstalotībai, katrs feods sacenšas savā starpā par skaistākās baznīcas izveidi savā novadā. Uzplaukst t.s. romānikas stils, kurš tipisks ar akmens arhitektūras spēku, smagnējību, dižumu. Romānikas celtņu dekorā un skulpturālajā klāstā jo uzskatāmi redzama tautas amatnieku un mākslinieku fantāzija. 12., 13. gs. uzplaukst viduslaiku pilsētas. Pret tām karo vietējie feodāļi. Tomēr pilsētās augtin aug skolu (domskolu) tikls, uz to bāzes veidojas pirmās Rietumeiropas universitātes attīstās teoloģija, filosofija (patristika, sholastika). Visā viduslaiku posmā raisās mutvārdu poēzija, sevišķi - varoņeposs, un literatūra, īpaši bruņinieku literatūra (stāsti, romāni, balādes u.c.). Sazarojas mūzikas žanri, kas izpaužas kā laicīgā, tā baznīcas mūzikā. Veidojas tautas uzvedumu - žonglieru - mākslas tradīcija, ari pirmie teātra mākslas aizmetņi, īpaši Anglijā. Līdz ar pilsētu plauksmi veidojas jauns arhitektūras un mākslas stils - gotika, kas vispilnīgāk atklājas pilsētu katedrāļu izbūvē.

13. nodaļa

13. nodaļa

Renesanses kultūra

Mūsdienu vēstures zinātnē par viduslaikiem dēvē posmu no Romas impērijas sabrukuma posma 5. gs. līdz pat angļu revolūcijai, kas aizsāk t.s. jaunos laikus.

Bet kultūras vēsturē, arī mākslas vēsturē šis viduslaiku posms ir īsāks - tas beidzas jau 14. gs.

Kāpēc? - Pār Eiropu šai laikā sāk strāvot spēcīgs kultūras vilnis, kas ir noliedzošs viduslaiku pasaules izjūtai un izpausmēm. Šis kultūras vilnis ir renesanse.

Nosaucot vārdu "renesanse", šķiet, katram no mums sirds sitas spēcīgāk, mūsu enerģija it kā mostas, fantāzija raisās. Mūsu iztēlē iznirst ainas, kurās uzplaukst spilgta svētkiem līdzīga dzīve, mūsu acu priekšā slīd spēcīgu, titānisku cilvēku tēli, kas ir cildeni un skaisti, kas veic diženus uzdevumus. Tie ir varoņi - drosmes pilni, apbalvoti ar pašapziņu, grāciju, darba gribu…

Renesanse - viens no pilnvērtīgākiem cilvēces vēstures laikmetiem, kas ir brīvības sinonīms, mākslas pilnības sinonīms, cilvēka fiziskās un garīgās harmonijas sinonīms.

Nosaukums "renesanse" pirmo reizi minēts Itālijā dzejnieka Frančesko Petrarkas (1304-1374) darbos. Bet pirmais, kas šo apzīmējumu "rinascimento" (it. vārds: "atdzimšana") formulējis noteiktā jēdzienā, piešķirot tam laikmeta *

raksturošanas nozīmi, bija Džordžo Vazari, kurš 1550. gadā uzrakstīja grāmatu ar izcilāko mākslinieku biogrāfijām.[129] Ar nosaukumu "atdzimšana" viņš apzīmēja tādas 14., 15. un 16. gadsimta izpausmes, kurās atklājas antīkās kultūras tradīciju cienīšana vai vismaz zināma iedvesmošanās no tām.

Taču! Jaunas lielas kultūras vilnis, kas nosaka veselu jauna kultūras laikmeta raksturu, nevar sākties pēkšņi, bez pamata.

Tādēļ noskaidrosim, no kurienes un kāpēc radās šis nozīmīgais kultūras strāvojums.

Šo pilsētu uzplaukumu tātad veicināja organizēta tirdzniecība, manufaktūru, banku u.tml. attīstība. Ap 14. gs. pilsētās varu arvien noteiktāk sāka iekarot vienpersoniski valdnieki (sinjori). Itālijas pilsētas pamazām pārveidojās par pundurmonarhijām - vairāk vai mazāk centralizētām nelielām valstīm, jo pilsētas sāka dominēt arī pār apkārtesošo lauku teritoriju. Tādējādi 14., 15. gs. kā ievērojami centri izveidojās Florence, Dženova, Milāna, Venēcija, Neapoles karaliste, Pāvesta valsts u.c.

Pateicoties pilsētu centralizācijai un to jaunajai ekonomikai, veidojās pilsētu politiskā un saimnieciskā neatkarība, bet, pateicoties neatkarībai, cēlās lepnums par savu pilsētu. Šajās rosmīgajās pilsētās sāka nobriest lielas un slavenas tirgoņu dzimtas, kas daudz devušas, lai vairotu savas pilsētas skaistumu un slavu. Piemēram, Medičl dzimta Florencē bija ne tikai vilnas manufaktūru un banku turētāji, bet ari mākslas mecenāti. Arī citas tirgoņu dzimtas (Ručl, Aibiči, Bardi, Kaponi, Ručelll u.c.) daudz darīja savu pilsētu uzplaukuma un labklājības veicināšanai.

šie jaunie kapitālisti, salīdzinot ar viduslaiku cilvēkiem, bija cita tipa domātāji, kas visai spilgti apzinājās vairākas nozīmīgas vērtības, piemēram, laika nepielūdzamo steigu. Leons Batista Alberti savā darbā "Par ģimeni" kāda tirgotāja vārdiem māca, kā jāizmanto laiks:

"Es labāk zaudēšu miegu nekā laiku. Tam, kas tiecas pēc slavas, ir jāizvairās no dīkdienības un bezdarbības kā no paša lielākā un kaitīgākā Ienaidnieka."[132]

Tātad apieties ar laiku nozīmēja iemādties to skaitīt, netērēt to veltīgi. Šāda domāšana, protams, vistiešākā nozīmē ir saistīta ar tirgotāju un ražotāju rosību, mērķtiecību.

Viens no lielākiem 15. gs. baņķieriem Frančesko Datini teica, ka "citus apsteidz tas, kas labāk māk tērēt savu laiku."[133]

Florencietis Paolo di Čertaldo mātija:

"Bīsties no slinkuma kā no paša velna vai kāda cita ienaidnieka, ja gribi gūt panākumus. Atceries, ka neizmantotu laiku nevar atgriezt Laiks ir lielākais no visiem dārgumiem, kas dāvāts cilvēkam. Par to, kā cilvēks izrīkojas ar laiku, viņam nāksies atbildēt."[134]

Tātad laiks tika atzīts par to brinišķo darbības lauku, kurā, fļēC itāļu jaunā tipa cilvēka domām, mirstīgais spēja iegūt nemirstību uz zemes. Šāds darbīgs renesanses cilvēks uzskatīja sevi par likteņa noteicēju, likteņa veidotāju. Tikai šādi domājošam cilvēkam piemita un raisījās patiesa uzņēmība, aktivitāte, izveicība, Izdarība.

Nedaudz salīdzināsim šo situāciju ar viduslaikiem. Viduslaikos indivīda aktīvu, jaunradošu rosību augstu nevērtēja. Tieši otrādi - par patieso radītāju - demiurgu atzina nevis Cilvēku, bet Dievu. Dievs figurēja kā universāls amatnieks, inženieris, dizainers, kas rada pasauli un cilvēku.

Tika atmesti tādi zināšanu avoti kā maģija, mistika, garšas, transs, intuīcija u.tml., kam bija milzu nozīme viduslaiku zinātnē. Kopš renesanses tas viss, kas neietilpst reālistiskos prāta ietvaros, tika uztverts kā negatīva īpašība. Mistiskām fantāzijām pakļauts īpatnis tika uztverts kā ārpus zinātnes esošs.

Renesansē cilvēks sāka figurēt nevis kā Dieva gribas instruments, bet kā personība!

Tātad - jaunais laiks, tā sociālekonomiskais raksturs prast prasīja, tas pilnīgi pieprasīja (!) jauna tipa cilvēku - saimnieku, rosmīgu darītāju, radītāju. Un šāds cilvēks - šāda personība, kam pēkšņi pavērās tik daudz darāmā, apsaimniekojamā, atklājamā, pierādāmā - šāds cilvēks ari veica milzīgus un daudzveidīgus radošus mekējumus un sasniegumus.

Angļu publicists Kolins Viisons ir teicis:

"Viduslaiku cilvēka gara dzive bija ievirzīta uz pašu cilvēku - uz pašapceri. Renesanse izrāva cilvēku no pašapceres, un no tā laika cilvēkam vairs nav miera"1 .

Kur nu miers! Notika milzīgs saimniecības un tehnikas izrāviens (ģeogrāfiskie atklājumi, kalnrūpniecība, kuģu būve utt.), radās interese par dabu un pasauli, kāpinājās alkas pēc piedzīvojumiem. Pasaules kopaina tieši renesansē krasi paplašinājās. Lai minam Kristofera Kolumba, Vasko de Gamas, Fernanda Magelāna, Amerigo Vespuči slavenos ceļojumus un jaunatklājumus. Pavērās radikāli jauns skatījums uz kosmosa uzbūvi, jo heliocentrisko sistēmu intensīvi apzināja un izskaidroja Koperniks, Galilejs u.c. Tādējādi priekšstati par pasauli krietni paplašinājās. Un miera tiešām nebija!

Renesanse mainīja ari attieksmi pret tehniku, tehniskiem atklājumiem, pret eksperimentu[137].

Daudzo tehnisko atklājumu, izgudrojumu un pilnveidojumu klāstā it īpaši jāizceļ 1445. gadā Johana Gūtenberga izgudrotā grāmatu iespiežamā ierīce. Šī izgudrojuma būtība bija saistīta ar kustīgo metāla burtu izmantošanu, kurus varēja kombinēt pēc vajadzības un tādējādi drukāšanai sagatavot uzreiz lielas teksta kopas.

Šis atradums īsā laikā izplatījās pa visu Eiropu un dažu gadu desmitu laikā pilnīgi aizvietoja rokrakstu izgatavošanu.

Līdz ar to milzīgi pieauga lasītpratēju loks, pieauga plašākai publikai rakstošu autoru loks. Kļuva iespējams ar drukāta vārda palīdzību ietekmēt sabiedribu.

Pasaules kultūras vēsturē tas bija patiesi revolucionārs jaunievedums!

Pirmās grāmatas, kas iespiestas no burtu salikuma formām, līdz 15. gs. beigām, sauc par inkunābulām (lat. - šūpulis, bērna gadi).

Jaunā drukāšanas tehnika veicināja papīra ražošanas gaitu. Jau 13. gs. Itālijā, Francijā un Vācijā parādījās pirmās papīra dzirnavas, kas ražoja ļoti kvalitatīvu t.s. lupatu papīru. 14. un 15. gs. gaitā papīra ražotne pilnībā nostabilizējās, izskaužot pergamentu vai pat presēta papirusa rakstāmmateriālu.

Rezultātā mainījās cilvēku attieksme pret drukāto vārdu.

Viduslaikos dominēja absolūta vārda autoritāte[138]. Latīņu aforismus un izteicienus izrunāja piepaceltā, svētsvinīgā, sakrālā, mistikas iestrāvotā izteiksmē. Viduslaikos rakstītais vārds šķita dievišķs. Renesansē vārds kļuva cilvēcisks. Kļuva acīmredzams tas, ka vārdam, atkarībā no konteksta, var būt arī dažādas nozīmes - tas kļuva vijīgs, individuāli (arī mākslinieciski) iespaidīgs, savdabīgs. Līdz ar to ar lielu spēku sāka atraisīties rakstnieku stili, sāka zelt rakstnieku neatkārtojami individuālā vārda meistarība.

Renesansē rakstītais vārds kļuva arī nacionāls - tas sāka izmantot tautas runu, tādējādi tas demokratizējās, tas antropoloģizējās, tas kļuva cilvēkiem saprotams, pieejams, tuvs. Rakstītā vārda izplatība raisīja cilvēku individualitāšu

un cilvēku zināšanu uzplaukumu. Ne velti renesanse ir diženā Fausta - zinātnieka, jaunības un patiesības meklētāja tēla - parādīšanās laiks dažādu leģendu un literāro darbu formās (tikai vēlāk arī Gēte šo tēlu izmanto savā darbā).

3a mēs jautātu, kas Ir pats vissvarīgākais renesanses atklājums, tad atbilde neapšaubāmi būtu - "cilvēka atklāšana"l

Tie bija centieni aplūkot indivīdu šīs pasaules visdažādākajās dimensijās. Tas bija antropoloģlzēšanās laiks.

Viduslaiki atzina cilvēku, kas vispirms eksistē savā ticībā. Viduslaikos cilvēks kļuva par personu, pirmkārt, pateicoties saistībai ar dievišķā plāna ieceri, ar spēju atsacīties no sevis.

Renesanse turpretim atklāja indivīdu savā vlenrelzīgumā.

Dižais renesanses domātājs Piko della Mirandola teica:

"Es esmu novietojis tevi (tl., cilvēku) Visuma centrā, iai tev no turienes būtu labāk aplūkot visu, kas notiek pasaulē. Es neesmu tevi radījis nedz par debesu būtni, nedz par zemes būtni, tu neesi mirstīgs, un tu ari neesi nemirstīgs. Es esmu izdarījis tā, ka tu esi tu pats. Līdzīgi skulptoram tu kal pats savu "es"."

Viduslaiki, interesējoties par cilvēku, norādīja uz visas cilvēces tieksmi pēc svētuma.

Renesansē zemes dzīve kā tāda ieguva pati savu nozīmi. Jautājums - "no kurienes cilvēks nāk un uz kurieni viņš iet?" - atkāpās cita jautājuma priekšā - "kas ir cilvēks?"

Renesanses doma balstījās uz apziņu par cilvēka izredzētību, par viņa augsto aicinājumu šajā pasaulē. Cilvēks vairs nebija "ceļinieks", grēcinieks, niecība, bet figurēja kā ne ar ko nesalīdzināma vērtība. Zemes dzīve - vienīgā iespēja izpaust, realizēt savu Es.

Renesanses antropocentrisms izpaudās:

1)     tieksmē un prasmē īstenot savu dabu un tas noveda pie cilvēka garīgās un ķermeniskās harmonijas atzīšanas,

2)      tendencē izvirzīt priekšplānā cilvēka personisko aktivitāti, darbīgumu,

3)      pasaules uztverē, dzīves pilnības izjūtā, prāta, jūtu un kaislību harmonijas apliecinājumā, tas tiecās slavināt cilvēka dabu, novedot pie visas dzīvās dabas atzīšanas.

Daba - skaistā iemiesojums, prieka avots, harmoniskās pilnības izpausme. Tās uzdevums - kalpot cilvēkam, būt ar cilvēku saskaņā.

Sakarā ar šo antropocentrismu renesansē sāka pielūgt talantīgus cilvēkus - līdzīgi kā antīkajā pasaulē varoņus un viduslaikos svētos.

Grieķi nepazina "ģēnija" kultu, bet renesanse, lūk, sāka runāt par titānismu, par ģenialitāti, par Leonardo da Vinči ģēniju, piemēram.

Renesanse nav iedomājama bez izglītības līmeņa celšanās. 15. gs. iasītprasme un rakstītprasme aptvēra arvien plašākus sabiedrības slāņus. Jaunekļi tika sagatavoti tirgoņa, notāra, ārsta, teologa vai vēl kāda cita svarīga amata pildīšanai.

Tāpēc varam droši apgalvot, ka jauno pilsētu sinjori uzņēmās aizbildniecību pār šo jauno pilsētu rosmi, pār jaunās domāšanas izpausmēm. To prasīja viņu pašu personīgais un ari viņu jauno valstiņu prestižs. Viņi bija ieinteresēti izpētīt dabas noslēpumus, iepazīt tos, izmantot tos. Sinjori ar

Ronesanaes kultūra

zinātnisko atklājumu, ar tirgoņu kapitālu, bet It sevišķi ar mākslas palīdzību centās celt savu autoritāti un Iemantot slavu.

Piemēram, Jau pieminētais Lorenco Medlčl tika uzskatīts par labāko mākslas pazinēju. Valdnieki no visas Itālijas vērsās pie viņa pēc padoma, Ja runa bija par glezniedbu vai arhitektūru. Uelu daju no savas bagātības, viņš tāpat kā viņa senfi no Medlčl dzimtas, ziedoja antīkās mākslas savākšanai.

Šāda augstmaņa tips bija arī Urblno pilsētas hercogs Federigo Montefeltro, ko 1466. gadā gleznā iemūžinājis Pjēro della Frančeska (Florencē, Ufici galerijā). Mākslinieks attēlojis Federigo profilā. Apģērba un cepures košais sarkanums vērš gleznu patiesi svinīgu. Hercoga galva augsti pacejas virs gleznā attēlotām kalnu grēdām, pakalniem, upēm ar zvejnieku buru laivām. Viņa sejas profila līnija Ir spēcīga, stūraina, asa, lūpas sakniebtas, skatiens ciets un lepns. Viņš Ir valdnieks - Urblno hercogs! Savā mazajā valstī viņš valdīja kā stingrs administrators, kas ml) disciplīnu. Savu humānista pārliecību šis augstmanis pauda galvenokārt kultūras sfērā - vāca matemātikas un dabaszinātņu darbus, kā ari antīko dzejnieku un oratoru rakstus, neatlaidīgi papildināja šos krājumus, un tie Izveidoja vienu no labākām 15. gs. bibliotēkām. Viņš aicināja savā galmā redzamākos arhitektus, nodibināja ar viņiem ciešus kontaktus un arī radoši piedalījās savas pils projekta Izveidē. Frederlgo Montefeltro pulcināja pie sevis daijamatnlekus un gleznotājus kā no Flandrijas, tā Itālijas, tādējādi veicinot renesanses Ideju attīstību un Izplatību.

Renesanses kultūrai bija arī savs Idejiskais pamats. Un tas bija humānisms (lat. - humānus - cilvēcīgs)'. Atšķirībā no viduslaiku teocentmkās Ideoloģijas renesanses humānisms Ir antropocentriska ideoloģija. Tātad c#vēks darbīgs, daudzpusīgs Indivīds kā garīga un ķermeniska vienība nostājās 4 laikmeta, 5s kultūras uzmanības centrā un humānistu Ideoloģijas centrā. Tāpēc humānisms kļuva par visu parādibu mērauklu. Tas slavināja cilvēka ķermeņa skaistumu, jūtu bagātību, prāta spējas, cilvēka brīvību un viņa darbības plašos horizontus. Cilvēka dižumu vairs nenoteica viņa Izcelšanās, bet viņa paša personīgā darbība. Humānisma Ideāls bija garīgi attīstīts, izglītots cilvēks, šāda orientācija uz cilvēka būtību bija saistīta ar Interesi par reālo pasauli vispār un ar tieksmi pasauli Izzināt, racionāli Izskaidrot, šāda domāšana lietā mērā otu izmantota antīkajā fllosofljā, sevišķi Platona morālajā fllosofljā, kā ari antīkajā mākslā.

Protams, humānisma Idejas sastopamas ari seno tautu folklorā, mitoloģijā, dažādu tautu domāšanā, fllosofljā.

Bet, kā izveidojusies Idejiska sistēma - kustība, - humānisms radās renesanses laikmetā • cīņā pret personības savdabības Ierobežošanu, cīņā pret baznkas politisko un Idejisko vienvaldību (kā tas bija viduslaikos). Humānisms pievērsās antīkās zinātnes, fllosofljas un mākslas vērtību apgūšanai, jo tur saskatīja antropoccntrlsmu,

14. un 15. gs. galvenais humānisma centrs bija Itālija. šajā vidē uzplauka tādi humānisti - pasaulslaveni, nemirstīgi ģēniji kā Dante Aligjētl, Frantesko Petrarka, Džovannl Bokafo, Lorenco Valla, Džovannl Piko dulla Mirandolo.

' Humānam! k uakihi un rkfea* fcfttenta, kam tafcalurtva tlMtanlfollUa, cMtf* P>*t dpa (Mf tiesībām, rUpn par OMU latiUtffai un Mpuatgu dul»Ul<u.

Leonardo da Vinči, Rafaels Sariti, Mikelandželo Buonaroti un daudzi jo daudzi citi.

No Itālijas humānisma idejas izplatījās ari citās Rietumeiropas valstis. Francijā šo ideoloģiju savos darbos apliecina, piemēram, Fransuā Rabtē, Mišeis Montēņs; Vācijā - Albrehts Dīrers; Spānijā - Migeis de Servantess; Nidertadē - Roterdamas Erasms; Anglijā - Tomass Mors, Viljams Šekspīrs, Frārtsts Bēkons.

Humānisti tiecās pamatot cilvēku kā šis pasaules dzīves vērtību, izcak ticību prāta un cilvēka spēju bezgalībai. Viņi slavināja cilvēka personības brīvību, vērsās pret reliģisko askētismu, aizstāvēja cilvēku tiesības nodotie s dzīves daudzveidīgiem priekiem un baudām.

Šī dzīves atzīšana humānistu darbos dēsi saistīta ar tiivēka ķermeņa kultu, kas savu kalngalu sasniedza Džovannl Bokačo "Dekameronā". Šeit katrā lappusē izpaužas prieks par alvēka ķermeni. Te atspoguļoti notikumi, kas saprotami tautai, jo ir smelti no tautas n ost ā stiem, anekdotēm un tādējādi apliedna dzīves un dzīvības vitalitātes atzīšanu.

Humānisti savos darbos parādīja, ka renesanses cilvēks vairs nepakļaujas baznīcai, renesanses alvēka reliģija pieņēma individuāla iekšēja pārdzīvojuma formu.

Tas jo spilgti izpaužas humānista Piko della Mirandolas darbos. Viņš raksta:

Tu, dlvēk» vienīgais pazīsti augšanu un attīstība tev vienīgam doti garīgās dzīves dīgļi. Ir vērts pētīt tikai vienu - cilvēka"

Tātad Mirandolas darbos a'lvēks kā tāds ir visas uzmanības centrā. Mirandolas darbos1 Ir uzsvērts ka, eņģeļi ir eņģeļi, velni ir velni, bet cilvēks ir bezgalīgs • visdaudzveidīgākā parādība Visumā.

Fransuā Rabiē fantastiskajā romānā "Gargantija un Pantagriels" tiek runāts par dlvēku, kas dzīvē neatsakās ne no kā un tādēļ atklājas sevišķi lielā daudzpusībā. Tādējādi te parādās gan dlvēka lieliskums, gan traģēdiķ vienlaikus.

Mūsdienu čehu rakstnieka Karela Šulca romānā "Akmens un sāpes" tiek attēlota Mikelandželo Buonaroti dzīve, kur redzams, ka tieši daudzpusība Ir ti, kas Mikelandželo pārvērš par ģēniju un kas vienlaikus veido ari viņa dzīves traģismu, dramatismu un piepildījumu.

No Šiem faktiem mēs varam Izlobīt pašu galveno - vanam noteikt eiropeiskā humānisma tradīdju.

Par nozīmīgiem humānistiem mēd2 uzskatīt senos romiešus, taču romiešu humānisma saknes, kā mums tas jau zināms, nāca no Grieķijas. It tpašl humānistiskos pn nopūs Senajā Romā Izkopa fllosofyas vnm stoidsms un S virziena izaiākais pārsāvis Seneka.

No šiem antīkajiem avotiem galvenokārt bļfa Izveidojusies eiropeiskā humānisma tradidja.

Kopumā antīkā tradīcija izceļ ideju par cilvēku, kas balstās pats uz mm spēkiem un ar kultūras palīdzību padara pasauli par savu dzimteni.

Bet! Eiropeiskā humānisma tradīciju voido ari agrime kristiešu domātāji, sevišķi viduslaiku izcilākie domātāji, Ut uzskattja, ka homo humānus tr paīgna

' r «ļvsv mi Hm ļm ASt cieņu.*

Dievam, ir atkarīgs no Dieva un iegūst savas esības jēgu tikai orientācijā uz viņpasauli.

Tādējādi veidojās viens no eiropeiskās garigās dzīves pamatkonfiiktiem (bet varbūt bagātībām?). To izraisa tas, ka Rietumeiropas kultūrai ir šie divi avoti: anb~kā pasaule un kristietība.

Starp kristīgo un antīko tradīciju veidojās visdaudzveidīgākās un sarežģītākās attiecības. Tādējādi skaidrs, ka renesaneses humānisti patiešām nebija nekādi jaunpagāni vai ateisti. Kristigā reliģija un baznīca joprojām bija noteicošais faktors renesanses laikmetā. Kristīgā reliģija pavadīja humānistu dzīvi no dzimšanas līdz nāvei.

Taču humānisti distancējās no viduslaiku pasaules ainas, kur Dievs - visa esošā Radītājs un Kungs - stāvēja pāri dabai un cilvēkam. Viduslaiku cilvēku dzīve ritēja aklās bailēs no Dieva soda un ceribā uz Dieva žēlastību.

Tajā pat laikā humānisti nedistancējās no ticības Dievam, taču viņu jaunapgūtajā pasaules ainā Dievs neeksistēja bez dabas. Dievs, viņuprāt, apgaro dabu, nosaka tās skaistumu, likumsakarības, prātu, bet nav tas, kas rada no nekā.

Humānistu pašapziņa īpaši spilgti izpaudās kustībā, kas nosacīti nosaukta "studia humanitatis"1 .

Ar "studia humanitatis" saprata visa tā atīgu izpēti, kas veido cilvēka gara veselumu un pilnību. Antīko autoru studijas šķita pats īsākais ceļš uz ideālu cilvēku, uz kultūras cilvēku, uz personību. Humānistu aizraušanos ar antīko tradīciju uzskatīja par augšāmcelšanos pēc ilga, gandrīz vai nāvei līdzīga miega. Petrarka, piemēram, slavināja ceļu uz Romu kā uz zelta laikmetu. Tāpēc arī sāka figurēt atdzimšanas jēdziens. Tāpēc ari tika veidotas izcilas privātās bibliotēkas, kas vēlāk pārvērtās publiskajās. Izcils antīko autoru krājums bija Petrarkas bibliotēkā. Tieši no kāda renesanses humānista privātās bibliotēkas veidojās viena no pasaulē visnozīmīgākajām grāmatu un dokumentu krātuvēm - Bibliotheca Vaticana, kas pastāv arī šodien.

Nekur grieķu autori nebija tādā cieņā kā Marselino Fičīno radītajā Platona akadēmijā Florencē. Savu villu Carregi, kas pārtapa par Florences zinātnieku un humānistu centru, viņš nosauca par Akadēmiju, apvienojot neformālā grupā visus, kas interesējās par Platona filosofiju. Un raksturīgi, ka visu šo pasākumu finansēja neviens cits kā Mediči.

Pats Fīčīno savu dzīvi veltīja tikai filosofijai, viņš neprecējās, nenodevās nekādiem dzīves priekiem. Dienu un nakti viņš strādāja ar antīkiem tekstiem, nenovējēdams sev dzīvē neko citu kā vienīgi patiesības meklējumus.

Šai Platona akadēmijai nebija stingras struktūras. Paši viņi (humānisti), kas šeit pulcējās, sevi dēvēja par platonisko ģimeni2 .

Platona akadēmija Florencē nebija vienīgais šāds studiju centrs. 14. gs. Florencē radās pulciņš, ko laikabiedri pazina kā Alberti Paradiso. Arī šeit galvenā nodarbe bija antīko vērtību iepazīšana un studēšana.

Arī Romā veidojās humānisma kustība.

1    Atstāstīts pēc - Rubenis A. Dzīve un kultūra Eiropā renesanses un reformācijas laikmetā. R., Zvaigzne, 1995, 95.lpp.

2    Atstāstīts pēc - Rubenis A. Dzīve un kultūra Eiropā renesanses un reformācijas laikmetā. R., Zvaigzne ABC, 1995, 96.-97.lpp.

Humānistu izglītības programmas pamats bija ticība antīko autoru noformējošam spēkam attiecībā pret cilvēku. Viņu mērķis bija Izglītots cilvēks kā tāds. Tika uzskatīts, ka izglītība ļauj cilvēkam otrreiz piedzimt. Ļoti populārs šai sakarībā Kļuva sengrieķu mīts par Prometeju. Dž. Bokačo, piemēram, šo mītu skaidroja tā: "Prometejs, būdams kultūras nesējs un audzinātājs, rada cilvēku otro reizi, pārvēršot viņu no homo naturalis par homo cMlis1 (no dabas cilvēka par kultūras cilvēku). Izglītības spēks tātad paceļ cilvēku pāri dabai un veicina cilvēka pašreallzāciju.

Humānisti pirmo reizi apzinājās kultūru kā visas cilvēces vēsturē nozīmīgākā saglabāšanu.

Humānistu pašapziņa izpaudās kā atbildība nākamo paaudžu priekšā vērtību saglabāšanā.

Tieši renesanses laiks deva nosaukumus kultūras vēstures periodiem: antīkā pasaule, viduslaiki, renesanse.

Renesanses humānisma idejas rada atspulgu visdažādākajās kultūras jomās. īpaši spilgti šīs idejas atklājās mākslā.

Viduslaikos mākslai bija vairāk apkalpojoša loma - uzdevums slavināt un izplatīt kristīgās ticības un morāles mācību. Protams, ari viduslaiku mākslā izpaudās mākslinieka individuālā griba, domāšana, bet tā kalpoja kristīgajai ticībai, kanoniem.

Humānisti turpretim ar mākslu saistīja tādas vērtības kā iespēju cilvēkam īstenot sevi, izceļot mākslas darbu kā dziļi individualizētu autora darbu.

Humānisti dzeju vērtēja kā visaugstāko no visām mākslām. Petrarka, piemēram, uzskatīja, ja visas citas mākslas prasa tikai darbu un čaklumu, tad dzeja - dievišķo inspirāciju*.

Tēlotāja māksla bija ierindota atres mechanica vidū. Izšķirošo soli tēlotājas mākslas iekļaušanai dižo mākslu vidū spēra Dž. Bokačo, kurš pirmais ir saskatījis gleznotāja Džoto di Bondones darbos saistību ar atdzimšanu.

Renesanses mākslas meklējumi tomēr nav viendabīgi. Tie atšķiras dažādos renesanses posmos. Tādēļ svarīgi ielāgot šā laikmeta periodizāciju, ko piedāvā mūsdienu zinātne

I Protorenesanse

Dučento 1250-1330 Trečento 1330-1400

II                Agrā renesanse - ff Kvatročento 1400-1500

III             Augstā renesanse - g Čnkvičento 1500-1525[139]

Dučento posma mākslu ar savu personību burtiski aizpilda slavenais renesanses mākslas iezvanitājs Džoto di Bondone (1267-1337). Ne velti viņu daudzi Renesanses mākslas pētnieki nostāda blakus Dantem Aligjēri (1265- 1321) literatūrā. Tātad - ļoti spēcīgs salīdzinājums! Ar tādu pat spēku kā Dantes

"Dievišķajā komēdijā" atklāts cilvēka spēks, dlvēka meklējošais gars, dlvēka kaislības un dlvēka skaistums, ar tādu pat spēku cilvēka vērtības izpaužas Džoto freskās. Raksturigi, ka gan Dante, gan Džoto savā daijradē nereti izvēlējušies pat līdzīgus personāžus (lielu uzmanibu veltījuši filosofa un baznīcas darbinieka Asīzes Franciska tēlam).

Džoto mīlēja un prata atklāt klusējošus, tomēr daudzteicošus mājienus, psiholoģiskus mirkļus, kad iekšējās dzīves strāvojums dlvēkos sasniedz kulmināaju. Tāda veida meklējumus viņš ir apliecinājis gan del Arēnas kapellā Padujā, gan Sv. Frandska baznīcā Asīzē, gan Santa Kročes baznīcas Bardi kapellas freskās Florencē. Visos šajos fresku ciklos Džoto ir spējis panākt dlvēdsko pārdzīvojumu dziļumu. Džoto dlvēka pārdzīvojums ir ne augstāks, ne zemāks par dlvēka mēru. Viņš izvairās no pārlieku dramatizēta vai eksaltēta kaismīguma, taču nekļūst vēss, vienaldzīgs. Ar paskopiem, bet pārliecinošiem mājieniem viņš tēlo savu varoņu iekšējo noskaņojumu, emocionālo būtību.

Lūk, piemēram, Del Arēnas kapella Padujā, kur vērojama freska "Jūdasa skūpsts". Kristus un Jūdass attēloti tuvu viens otram - viņi lūkojas viens otram acīs. Šķiet, Kristus līdz pašiem dziļumiem ir ieniris sava nodevēja melnajā dvēselē un lasa tajā kā atvērtā grāmatā. Jūdu turpretī baida - biedē šis Kristus mierīgums…

Pirmo reizi pasaules mākslas vēsturē parādās šāds bezvārdu acu skats, bezvārdu acu dialogs… Tas ir ļoti grūts uzdevums māksliniekam, taču Džoto interesē tieši šāda dziļa, jauna, novatoriska pieeja Cilvēkam, un viņš arī pierāda, ka to spēj atklāt.

Dzīvas, pulsējošas alvēaskas jūtas un pārdzīvojumi nodarbina Džoto. Operējot ar precīzu kustibu, žestu valodu, vai atkal, kontrastveidīgi pretstatot dažādus tipāžus, Džoto jau dučento posmā piesaka to, ko vēlāk činkvičento posmā sasniedza vienīgi Leonardo da Vinči.

Tāpēc ari Džoto ir pamatlicējs renesanses mākslai, jo viņš pārvarēja viduslaicīgo mākslas izpratni.

Džoto ari uzskata par Eiropas glezniecības, it īpaši Eiropas reālisma, tradīaju pamatlicēju (sīkāks Džoto darbu apskats un analīze 1 semināra uzdevums).

Agrīnās renesanses (kvatročento) posms - 15. gs. I ir īsts mākslas triumfa laiks. Valda uzskats, ka nekad pasaulē nav tik daudz celts, gleznots un kalts kā Itālijā 15. gs. Runājot par agro renesansi, milzīga nozīme tiek piešķirta tādām vērtībām kā reālisms, perspektīva, telpiskuma atklāsme, plastika. Kāpēc gan tik liela nozīme tiek piešķirta trīs dimensiju ilūzijai, vides attēlojumam, plastikai? Paliek iespaids, ka tieši šajās vērtībās slēpjas viens no būtiskākajiem renesanses programmas stūrakmeņiem. Un tā arī ir, jo pa jaunam izjust pasauli nozīmēja spēt to pa jaunam ieraudzīt, saskatīt.

Cilvēks, atdzimis jaunai rosīgai dzīvei, apjauta sevi nevis vairs abstraktās, dievišķās empīrijās*, bet uz ZEMES. Uz reālās, cilvēkam dotās mājvietas.

Agrās renesanses cilvēks tiecās un gribēja apgūt pasauli kā reālu arēnu savai darbībai, savām gaitām, saviem pasākumiem.

Zinātne, kas ilgi bija iepīta sholastikā, vēl nebija pilnīgi gatava dot atbildi uz visiem renesanses cilvēka jautājumiem. Taču pasaules izziņas kāre bija, un tā ar milzīgu spēku atklājās mākslā - māksliniecisko formu izpētē un apguvē. Mākslā ļoti uzskatāmi izpaužas renesanses radošā cilvēka analītiskais prāts un

______________ li

tieksmes. Šis Izziņas svarigs mērķis bija skaidrs, no skurbuma, no sapņainības un mistikas blīvs pasaules, lietu un dabas redzējums, vērtējums. Raksturīga bija iedziļināšanās lietu veida, dabS, uzbūvē. Var pat teikt, ka renesanses zinātne savu jaurtejamo ceļa posmu sāka sadarbība - roku roka ar mākslu, ta it kā dzima mākslas klēpī.

Attēlot tā, kā mēs redzam, attēlot ta, ka "attēlo" spoguļa virsma i lūk, izejas punkts renesanses mākslinieku centieniem. Vienlaicīgi tas bija patiesi revolucionārs pavērsiens. 3o mēs taču redzam lietas nevis Izolētas, bet saiknētas ar vidi, kurā tās ir. Ši vide ir telpiska. Telpai ir dziļums, prlekSmetl, izvietojušies telpā, tālumā ejot atklājas pakāpeniskos samazinājumos. No šejienes - perspektīva kā gleznotāju zinātnes zinātne. Bez tam - mūsu redze ir stereoskoplska*: mēs redzam priekšmetus reljefi, apjomīgi, noapaļoti. No šejienes - Ideja par attēlojuma plastiskumu. Glezniecība It kā Ietiecas tēlniecības jomā un dziļā apmierinājumā panāca tādu vērtību ka plastikas ilūzija, apjoma ilūzija. Un panāca to plaknēl No šejienes - renesanses mākslinledkas metodes zinātniskums un racionālisms. Renesanses mākslinieks noliedz visu aptuveno, shematisko. Viņi grib skaidrību un vēlreiz skaidrību. Un tāpēc viņi rēķina un mēra, bruņojas ar cirkuļiem un svariem, ar atsvariem un rasējamiem dēļiem, ar lineāliem un lekāliem! Viņi rasē perspektīves līnijas, atrod šo līniju sateces punktu.

Ar vērīgi skaidru anatoma redzi, viņi atklāj ķermeņa kustības mehānismu, klasificē kustību veidus…

Bet! Mēs ļoti kļūdīsimies, ja uzskatīsim šo racionālo pieeju pasaulei par dvēseles sausuma pazīmi vai par garlaicīgu rēķināšanu. Galu galā renesanses estētikas ilgas pēc skaidrības bija Iekšēji romantiskas. Šo estētiku diktēja ne jau vienkārši vēlēšanās izzināt pasauli.

Tās bija pilnības alkas!

Tā bija ticība, ka pilnība ir iespējama!

Tie bija t.s. absolūtā meklējumi un ticība absolūtā esamībai!

Un - vai tad tā nav romantika???

Tātad - ar savām zinātniskajām metodēm renesanses māksla pacēlās uz poētikas spārniem. Lietu dabas Izpētes patoss bija pilns izbrīna, pilns Cilvēka un Dabas atklāsmes prieka.

Šodien mums šķiet, kas gan var būt prozaiskāks un garlaicīgāks par kaut kādiem lineārās perspektīvas likumiem, sakaribas studijām. Taču tā tas izliekas šodien, bet toreiz, piemēram, mākslinieks Fra Andželiko no Florences bija absolūtā sajūsmā, viņš bija pilnīgi "pārņemts" no šis sausās matērijas likumu atklāsmes - viņš bija kļuvis par īstu perspektīvas poētu, par īstu perspektīvas fantastu, perspektīvas filosofu! (Fra Andželiko un citu "perspektīvas poētu" darbu piemērus analizēsim seminārā.)

Kvatročento izvirzīja arī autorus, kurus mēs varam nosaukt par cilvēka anatomijas apdzejotājiem, par cilvēka pozu, kustību un rakursu* poētiem.

Piemēram, gleznotājs Andrea Mantenja ir viens no lielākajiem kvatročento meistariem, kam ļoti interesē anatomiski pareiza cilvēku attēlošana vissarežģītākajos, vispārgalvīgākajos rakursos. Arī mākslinieks Luka Sinjorelli, piemēram, ir īsts cilvēku kaislību un pat fanātisma apdzejotājs. Šīs kaislības viņš izsaka ar cilvēku kailķermeņu pamatīgu studiju palīdzību, viņš tēlo šos

kailķermeņus vispārsteidzošākajos pagriezienos. Šai ziņā raksturīgs viņa fresku cikls "Pastarā tiesa" Orvjeto katedrālē. (Šos darbus sīkāk analizēsim seminārā.)

Rodas jautājums: kāpēc Sinjorelli ar tādu atdevi, rūpību un precizitāti demonstrē anatomijas studijas uzdevumus? Un atbilde ir tikai viena: mākslinieku taču ir dziļi saviļņojusi cilvēku daudzveidīgo kaislību atklāsme pastarās tiesas priekšā. Viņam, protams, interesē tieši šīs cilvēciskās emocijas, kas atklājas caur kustību, pagriezienu un pozu bagātību, nevis anatomija.

Lai labāk izteiktu cilvēka dvēseli renesanses autori studēja šīs "sausās zinātnes". Tāpēc tā saucamie "formālie uzdevumi" reti kad bija tikai formāli. Renesanses kvatročento meistari gan pamatīgi nodarbojās ar šīm formālajām problēmām un to nemaz neslēpa. Bet šajās formālajās problēmās viņus ievirzīja vispārējā renesanses kultūras humānistiskā koncepcija, kuras pamats bija aizrautīgi, kaismīgi un pilnīgi apgūt pasauli visā tās daudzveidībā.

Mākslas vēsturē ir iedibinājusies tradīcija par kvatročento visizcilāko pamatlicēju uzskatīt florencieti Mazačo (1401-1428). Kaut arī mākslinieks nodzīvoja tikai 27 gadus, tomēr viņš paspēja izveidot savdabīgu, ļoti enerģisku, vīrišķīgu mākslas stilu. Ne velti viņa māksla kļuva par paraugu visiem 15. gs. autoriem. Tādi ģēniji kā Leonardo da Vinči, Rafaels Santi un Mikelandželo Buonaroti vēlāk cītīgi studēja Mazačo mantojumu, it īpaši viņa gleznojumus Brankači kapellā Santa Marija del Karmines baznīcā Flocencē. Šajās Brankači kapellas freskās Mazačo, veiksmīgi pārtverdams Džoto iedibinātās tradīcijas, meklē un atrod cilvēka dvēseles dzīves izpratnes atslēgu. Spēcīga ir Ādama un Ievas izdzīšanas aina no Paradīzes. Mākslinieks šajā freskā izmantojis krāsas, kas burtiski kvēlo, tādējādi tās trāpīgi izsaka notikuma būtību - cilvēka kaisles spēku, cilvēka dabas nolemtību. Var teikt - dabas spēku uzvara šeit atklājas ar īsti renesansīgu varenību.

Freskā nav nekādu sīkdetaļu. Māksla ar visu savu krāsu un formu lakonismu atklāj cilvēka dabu, cilvēkam ejamo zemes ciešanu un zemes prieku pilno ceļu. (Sīkāk šos darbus analizēsim seminārā.)

Viens no mezgla punktiem, kur satek kopā labākais kvatročento meklējumu strāvojums, ir 15. gs. meistaru darbs pie Siksta kapellas sienu apgleznošanas Vatikānā. Parasti ar šo mākslas pērli - Siksta kapellu - saistām Mikelandželo devumu. Bet Mikelandželo taču ir Dižrenesanses autors, kas 15. gs. mākslā vēl neiekļaujas (dzimis 1475. g.). Tad kāpēc kvatročento tomēr lepojas ar Siksta kapellu?

Mums noteikti jāatceras, ka slavenā Siksta kapella bija uzcelta jau 15. gs. - 1475. gadā, pāvesta Siksta IV laikā. Pirmie dokumenti, kas vēsta, ka ir uzsākta kapellas sienu glezniecība, attiecas uz 1481. gada oktobri. 1482. gada 17. janvāra dokumentos jau ir norādīti visi 6 mākslinieki, kas šajā gadā ir uzaicināti pie kapellas sienu apgleznošanas. Tie, protams, ir izcilākie no 15. gs. mākslinieku kopas: Sandro Botičelli Pjetro Perudžino Domeniko Girlandaijo Kozimo Roselli Bernandlno Pinturikio Luka Sinjorelli

Katrs no šiem māksliniekiem apgleznoja savus kapelias laukumus patstāvīgi. (Sīkāka šo darbu apskate - semināra tēma.)

Renesanse ir pirmais laikmets kultūras vēsturē, kad kulta celtne vairs nav galvenais arhitektūras tips. Baznīca ir beigusi savu vadošo lomu visās dzīves jomās. Tādēļ par vadošo celtnes tipu pirmo reizi Rietumeiropas arhitektūras vēsturē kļūst laicīga ēka - palaco (it. - palazzo) - bagāta pilsoņa nams, pils.

No formu attīstības viedokļa sevišķa nozīme ir tieši 15. gs. Florences palaco. Šai laikā pils plāna četrstūris tiek pietuvināts kvadrātam. Ari celtnes iekšējais pagalms ir kvadrāts. To ieslēdz četri vienādi ēkas bloki. Visa celtne no putna lidojuma atgādina milzīgu kubu, kuru nereti grezno varens tornis (piemēram, palaco Vekio Florencē, palaco Mediči un palaco Rikardi Florencē, palaco Stroci Florencē u.c.). Tāpat kā Senās Romas celtnes, ari Florences palaco ceļ no viena materiāla, bet dekorē ar citu. Palaco sienas parasti ir no ķieģeļiem, apšūtas ar akmeni. Tādējādi ķieģeļu celtnes liekas izveidotas no varenu akmens kvadru - rustu - regulārām kārtām. Tādas sienas izdveš nesatricināma pamatīguma, spēka iespaidu, kas atbilst palaco saimnieka stāvoklim sabiedrībā, bet reizē ari runā par lielāku praktiskumu, saimnieciski lietišķu dzīves raksturu. Palaco ēku var uzskatīt par mūsdienu lielo daudzstāvu māju priekšteci. (Sīkāks palaco apskats un analīze - semināra uzdevums.)

Agrā renesanse Itālijā ilga apmēram simts gadus. Dižrenesanse - tikai 25 gadus. Par tās noslēgumu uzskatal525. gadu. Tā ir traģiska robeža, kad Itālijas pilsētas - valstis zaudēja savu brīvību.

Dižrenesanse bija pēdējais brīvības vilnis, pēdējais mēģinājums pilsētām Dženovai, Florencei, Milānai saglabāt savu brīvību.

Līdzīgi kā kādreiz Grieķijas polisām, tā tagad itāļu pilsētām bija pienācis laiks "maksāt" par savu demokrātisko pagātni, par savu separātismu, patstāvību. Eiropā veidojās jaunas valstis, tas notika pēc nāciju un teritoriju principa. Miniatūrajām Itāļu valstiņām, kurām nebija bāzes ne ražošanas, ne tehnikas pārkārtošanai, vajadzēja kapitulēt to priekšā.

Līdz šim itāļu pilsētu spēks pastāvēja starptautiskajā tirdzniecībā (ceļi veda caur Itāliju). Bet līdz ar Amerikas atklāšanu tirgus ceļi novērsās uz Atlantijas piekrastes zonām!

Taču tāpat kā kādreiz pēc Grieķijas polišu politiskā norieta, grieķu kultūra pakļāva savus iekarotājus (romiešus) un izplatījās tālu aiz bijušās Grieķijas robežām, tāpat Itālijas renesanses kultūra un humānisms kļuva par vispasaules ieguvumu. Tas notika tieši tajā brīdī, kad šo vērtību radītājas - itāļu renesanses "mājasjaavards" sāka dzist.

Cinkvičento māksla, kas vainago renesanses kultūru, kļuva jau nevis vietēja, bet vispasaules parādība.

Kaut ari laika ziņā činkvičento tieši izaug un turpinās tūdaļ pēc kvatročento, starp šiem laikmetiem tomēr ir būtiska atšķiriba.

Kvatročento - tā ir analīze, svēršana, meklējumi, mērījumi, atradumi. Tā ir svaiga, spēcīga, bet bieži vien vēl visai naiva, jauneklīgi nenobrieduši pasaules izjūta.

Činkvičento tā ir sintēze, secinājumi, kopsavilkumi, gudrības pilns briedums, koncentrēšanās uz vispārējo un galveno, kas nomaina agrās renesanses zinātkāro taustīšanos un meklējumus visapkārt un visā.

Tātad sintēze!!!

Pietiek minēt tikai tris vārdus, lai saprastu šo dižrenesanses kultūras izcilību:

1)     Leonardo da Vinči (1452-1519);

2)     Rafaels Santi (1483-1520);

3)     Mikelandželo Buonaroti (1475-1564).

Viņi kā mākslinieki bija savstarpēji atšķirīgi savā starpā ļoti nevieādi, kaut ari likteņos viņiem bija daudz kas kopīgs: visi tris viņi

•      fomējās Florences mākslas tradīciju ietekmē,

•       pēc tam strādāja mecenātu galmos, viņu pilīs, galvenokārt pie pāvestiem, izbaudot kā šo pasūtītāju devīgumu, tā arī viņu kaprīzes!

Visu tris mākslinieku ceļi bieži krustojās, viņi nereti nonāca savstarpējās sāncensības situācijās, tāpēc dažkārt izturējās viens pret otru nelabvēlīgi, pat naidīgi. Viņiem bija pārāk dažādas cilvēciskās īpašības un mākslinieciskās individualitātes. Nu - mūžības priekšā - visas šīs sīkās intrigas ir zudušas.

Tagad, pēcnācēju apziņā, visas šīs tris virsotnes veido kopu, kas sevī ietver pašas nozīmīgākās renesanses vērtības. Tās ir:

Pievērsīsimies tikai viena dižmeistara - Leonardo da Vinči sīkākam dzīves, daiļrades un viņa uzskatu aplūkojumam, tādējādi cerot rast priekšstatu par Dižrenesanses mākslinieku vareno, vērienīgo programmu, par viņu meklējumiem un atradumiem.

Leonardo da Vinči varbūt vairāk nekā citiem Renesanses darboņiem atbilst jēdziens Homo universale (daudzveidība).

Sis neparastais cilvēks, šķiet, visu zināja un visu prata - it visu, ko zināja un prata viņa laiks; vēl vairāk, viņš ari atminēja daudz ko tādu, par ko viņa laiks un laikabiedri pat neuzdrikstējās sapņot.

Piemēram, viņš nopietni apcerēja lidaparāta konstrukciju, un, kā liecina Leonardo zīmējumi, viņš pienāca tuvu helikoptera idejai.

Leonardo bija gleznotājs, tēlnieks, arhitekts, rakstnieks, mūziķis, mākslas teorētiķis, izgudrotājs, matemātiķis, anatoms un fiziologs, botāniķis…

Viņš nopietni nodarbojās ar mehāniku, akustiku, mineraloģiju, ar ķīmiju, ģeogrāfiju, ģeoloģiju, astronomiju, zooloģiju… Varbūt vieglāk būtu uzskaitīt, kas viņš nebija.

Pie tam zinātniskās nodarbībās viņš bija un palika mākslinieks. Tajā pat laikā - mākslā viņš bija un palika domātājs un zinātnieks.

Leģendārā Leonardo slava ir pārdzīvojusi gadu simteņus un līdz pat šodienai ne vien ir spodra, bet burtiski deg - mirdz arvien spožāk un spožāk, jo pat mūsdienu modernie zinātnieki savos pētījumos no jauna, un atkal, un vēlreiz un atkārtoti pievērš uzmanību Leonardo inženieriskajiem un zinātniski fantastiskajiem zīmējumiem, viņa metiem un piezīmēm. īpaši intriģējošas ir tās Leonardo skices, kurās nojaušami pat atomsprādzienu paredzējumi… (Seminārā aplūkosim viņa zīmējumus.)

Bet Leonardo glezniecība, kurā, tāpat kā visos viņa darbos, ir kaut kas līdz galam nepateikts (un tādēļ vēl jo vairāk vilinošs), atkal un atkal liek minēt

mūžam aktuālo mīklu par iekšējiem spēkiem, kas, tāpat kā dabā, slēpjas ari radības kroni - cilvēkā.

Pazīstami Ir tikai nedaudz Leonardo darbu. Un nevis tādēļ, ka tie būtu gājuši bojā, bet gan tādēļ, ka pats Leonardo šos darbus ļoti bieži nepabeidza. Ir palicis tikai nedaudz pabeigto darbu. Bez tam tie paši ir stipri satumsuši no laika gaitas, gandrīz pilnīgi ir sabojājusies slavenā Milānas freska "Svētais vakarēdiens". Saglabājies ir daudz zīmējumu - uzmetumu.

Pati bagātākā zīmējumu kolekcija ir Vindzoras bibliotēkā. Tie ir spalvas zīmējumi ar tinti, ar tušu, ari sangīnas zīmējumi, un tie dod priekšstatu par kolosālo tēlu panorāmu un ideju pasauli, kurā dzīvoja lielais meistars. Neskaitāmas figūras, neskaitāmas galvas dažādos pagriezienos, visdažādākās sejas, dažādu raksturu tvērums, roku zīmējumi, kāju skices, mazuļu ķermeņu studijas, sieviešu figūru studijas, drapērlju, arī augu, ainavu, karalauku, dzīvnieku, dažādu alegoriju un fantāziju - briesmoņu studijas, kosmisku stihiju, plūdu tēlojumi, dažādu fantastisku mašīnu tēlojumi, ūdenslīdēju tēlojumi fantastiskos skafandros, arhitektūras projekti un plāni…!

Pārpilns ar iecerēm, no kurām mazas daļas pietiktu veselai dzīvei, Leonardo aprobežojās ar skicēm un metiem, uz malām aprakstīja, kādā veidā attiecīgā kompozīcija vai iecere būtu jārisina…

Tātad viņš bija milzīgs eksperimentētājs ar idejām. Viņam visvairāk interesēja ideja, tās pamatprincips, bet tās realizācija jau šķita apgrūtinoša.

Bet! Ja viņš ķērās pie mērķa īstenot ieceri no sākuma līdz galam, tad viņam gribējās panākt tik lielu pilnību, ka darba nobeigums atvirzījās tālāk un tālāk, un viņš strādāja pie vienas kompozīcijas ilgus gadus!

Dzives ceļš vijās no Florences uz Milānu, atkal uz Florenci, tad uz Romu, atkal uz Milānu un dzīves beigās uz Franciju, kur arī ir apbedīts.

Leonardo bijis vienaldzīgs pret sava laika politiskajām peripētijām, neesot izrādījis nekāda patriotisma. Tāpēc valda uzskats, ka Leonardo ir apzinājis sevi kā Pasaules pilsoni un savus darbus veidojis un apzinājis kā vispārcilvēciskus. Viņš ir vēlējies tikai vienu - baudīt iespēju ar šiem mākslas darbiem nodarboties. Tāpēc viņš labprāt brauca turp, kur viņam šādas iespējas tika dāvātas.

St. Pēterburgas Ermitāžā glabājas Leonardo da Vinči pazīstamā glezna "Madonna Lita". Mākslinieks to bija iesācis vēl Florencē, bet pabeidz Milānā.

Gleznā attēlota Madonna ar bērnu klēpī. Viņas roka saudzīgi tur apaļīgo bērna ķermeni. Acis ar neizsakāmu maigumu raugās mazulī. Madonnas skaidrajā sejā atplaiksnījusies mātes mīlestība, pašuzupurēšanās. Viņā koncentrēts maigums un daiļums, ari harmoniskums, kas īpaši izpaužas Madonnas vaibstos. Apgarotībā. Cilvēcībā.

No 1.. Milānas perioda saglabājusies "Madonna klintīs" (Luvra).

"Madonna klintīs" - tā ir lielformāta glezna, kuras formāts atgādina tipisku renesanses logu - taisnstūris, augšā noapaļots (izplatīts Renesanses glezniecībā). Tas tiešām atgādina logu uz pasauli.

Pasaule, kas te atveras, ir gan tieša, gan svinīgi cēla. Vairāk svinīga nekā īstenībā, bet tajā pat laikā - tikpat tieša kā spoguļattēlā…

Lai cik centīgi arī nestrādātu 15. gs. kvatročento mākslinieki pie apjomiem un perspektīvām, viņiem vēl neizdodas panākt šo spoguļattēla ilūziju. Kvartočento māksliniekiem ir pretstatīti tuvākie plāni un tālākās telpiskās zonas, starp šiem plāniem vēl nav tik patiesa saauduma. Viņiem fons nereti ir kā

dekorācija, bet priekšplāns reljefi izceļas uz šāda fona. Starp šiem plāniem parasti ir savstarpēja atrautība, kopēja gaisotne vēl nav sasniegta (lai atceramies Učello Sinjorelli, Manteņju u.c.).

Leonardo jau ir kaut kas pavisam cits. Caur šo Leonardo "logu" mēs saskatām pustumšu stalaktītu klinti, caur kuru telpa aizvijas dziļumā plūstoši, pamazām, tā pārplūst no viena redzes punkta otrā, trešā, ceturtā un izved laukā no klinšu alām. Un grupa no četrām figūrām - Marija, mazais Kristus, mazais Jānis Kristītājs un eņģelis - novietota uz šīs alas fona, īstenībā tajā iekšā, varētu teikt - "tās vidē"! Pie kam visa šī grupa ir telpiska, ir jūtama reāla distance - reāla telpa starp Kristu, māti un Jāni Kristītāju.

Šeit, šķiet, glezniecība tiešām nevis pārklāj plakni, bet šajā plaknē ir guvusi sev plašumu! Rada it kā savu pasauli, savu telpas izplatījumu, savu telpisku vidi, savu neatkarīgu pastāvēšanu. Pasaule šajā gleznā pilna ar dziļu, noslēpumainu valdzinājumu. Šīs četras būtnes ir saistītas savā starpā ne tikai telpiski, bet arī ar intīmi dvēseliskām saiknēm. Tēlotie cilvēki pat īpaši neskatās viens uz otru - bet tie ir vienoti ar kaut ko neredzamu, ar kaut ko tādu, kas it kā atrodas gaisotnē, aurā, vidē, kas ir ap tiem (uz to it kā pat norāda eņģeļa roka, viņa pirksts).

Ir kaut kas netverams šīs gleznas iekšējā koncepcijā, un tas ir izjūtams arī šī izpildījuma racionalitātē.

Visu, ko darināja Leonardo, viņš darināja ne tikai intuitīvi, bet ari apzināti, arī ar pilnīgu intelekta līdzdalību!

Varbūt viņš apzināti "pārklājis" savām kompozīcijām noslēpumainības plīvuru, lai it kā atgādinātu par tām bezgalībām un neizsmeļamībām, kas mājo dabā un cilvēkā…

"Svētais vakarēdiens" (Milānā. Santa Maria della Gracia klosterī) it sevišķi liek apbrīnot mākslinieka intelektuālo un intuitīvo spēku. Mēs varam tiešām apbrīnot, cik rūpīgi dižais meistars ir apsvēris gan kopējo gleznas noskaņu, gan katru atsevišķo tēlu, pat detaļu!

Šo milzīgo fresku, kur figūras uzgleznotas pusotras reizes lielākas par dabiskām, piemeklējusi traģiska liksta - uzgleznota ar eļļas krāsām uz sienas, glezna sāka bojāties un sairt jau Leonardo dzīves laikā. Tagad par šo darbu var spriest tikai pēc neskaitāmām restaurācijām un kopijām. Bet kopēt Leonardo ir grūti.

"Svētais vakarēdiens" uzgleznota uz šauras sienas lielā gareniski ejošā zālē - Santa Maria della Gracia klostera ēdamzālē. Pie pretējās sienas bija novietots reālais ēdamgalds, tātad paralēli tam - šis gleznotais galds - šī freska, tiešā un patiesā veidā apvienojās ar interjera faktisko raksturu, ar tā iekārtu. Bija ievēroti visi telpas perspektīvas likumi un tādēļ Kristus un viņa mācekļi šķiet it kā sēdam tajā pašā ēdamtelpas vidē, kur ir klātesošie klostera mūki. Tomēr, pateicoties saviem kuplinātajiem, palielinātajiem izmēriem, viņi šajā telpā valda, viņi piesaista sev uzmanību un klātesošo skatus. Viņi atgādina par sevi!

Kristus tikko ir pateicis liktenīgos vārdus: "Patiesi, es Jums saku: viens no Jums mani nodos". Šie briesmīgie, bet mierīgi izteiktie vārdi ir satraukuši apustuļus. Katram no viņiem ir izraisījusies spontāna, neparedzēta kustība, pārsteiguma pilns žests! Viņi ir ārkārtīgi satraukti, spējās traģiskās ziņas pārņemti! Emocionāli daudzveidīga ir katra mācekļa atsaukšanās uz šo briesmu

ziņu! Viņi enerģiski žestikulē (kā koki vētrā dažādi pretojas vēja brāzmai, viņi dažādi mēģina glābties no smagajām aizdomām).

Tikai Jūda Ir psiholoģiski Izolēts, kaut formāli atrodas Jāņa un Pētera grupā. Viņš ir it kā atsprādzis atpakaļ, satvēris rokā maku ar sudraba grašiem. Viņa tumšais profils it kā simbolizē viņā melno sirdsapziņu… Kaut ari bez lieka akcentējuma - ir jāieskatās…

Kristus tēlā ir stoisks miers un rūgtums - rokas noliktas uz galda plašā kustībā…

Stāsta, ka Kristus seju viņš neesot pabeidzis, kaut strādājis pie šis gleznas 16 gadus…

No pēdējo 20 gadu darbiem īpaši slavena, protams, ir "Mona Liza" ("Džokonda") (Mona Liza Gerardini bijusi bagātā florencieša Frančesko del Džokondo trešā sieva. Vazari raksta, ka Leonardo šo portretu gleznojis 4 gadus).

Mona Liza jeb Džokonda attēlota pie balustrādes, sēžam krēslā. Viņa atbalstījusi rokas uz krēsla sānu atzveltnēm, taisni izslējusies (labas uzvedības pazīme!). Džokonda nav skaista, viņas sejas vaibsti ir nenoteikti. Piere ļoti augsta, acis mazas, uzacis, atbilstoši tā laika modes prasībām, ir izplūkātas. Tomēr - viņai piemīt gudra, valdzinoša pievilcība. Varbūt Leonardo speciāli izvēlējies tādu modeli, kas tūlīt nepārsteidz ar ārišķu skaistumu, bet kas savā nenoteiktajā pievilcībā ir grūti, sevišķi grūti tēlojams. Bet interesanti tēlojams!

"Pievērs uzmanību vīriešu un sieviešu sejām ielās pievakarē vai drūmā laikā, - kāds daiļums un maigums saskatāms tajās!" - tā rakstīja pats Leonardo savā traktātā par glezniecību. Šie vārdi nebija nejaušs aizrādījums - Leonardo visos darbos tiecās veidot gaisa ņirbu un gaismēnu plūsmu, gaismēnu rotaļu. Leonardo zināja, ka seja, tāpat kā ūdens, kā jūra laika maiņā, krasi mainās, pārveidojas…

Strādājot pie Monas Lizas portreta, viņš to sevišķi ņēmis vērā. Un, kā stāsta Vazari, speciāli uzaicinājis mūziķus un jokdarus, lai tie uzjautrinātu modeli, lai viņas sejas vaibsti nesastingtu mierā. Šāda vide ari, šķiet, ir atraisījusi modeļa dvēseli, un Leonardo ģeniālā ota ir spējusi saglabāt šīs intelektuālās rosmes iezīmes Monas Lizas sejā: klusas jūtu modulācijas, viegla smaida ēnu, kas kļuvusi par neatņemamu šī tēla īpatnību. Monas Lizas domu spraigums īpaši koncentrēts acīs, un šķiet, ka tā vēro pašu skatītāju ar nedaudz ironisku, varbūt nedaudz zobgalīgu nopietnību… Tā ir sieviete, kas prot uzklausīt, prot mierināt… Liels vispārcilvēciskums.

Mona Liza attēlota uz plašas kalnu ainavas fona ar tālu apvārsni.

"Sfumato" - maigā gaismēnu dūmaka šajā portretā dara brīnumus - tā piešķir nekustīgam portretam iekšēju dzīvi, kustību laikā. Grūti atbrīvoties no sajūtas, ka Džokonda visu laiku ar acīm seko tam, kas notiek visapkārt, un pat tāds sīkums kā lūpu kaktiņš, kā pāreja no pakakles uz vaigu - atkaribā no gleznas apgaismojuma, maina savu izteiksmi. Te viņa šķiet vecāka, te jaunāka, te - maigāka, te - vēsa, te - smīnoša, te - domīga.

Šis portrets ir Leonardo mākslas vainags. Klusais cilvēka prāta starojums plūst un gavilē pāri dzīves skarbajām grimasēm, kādas risinājās Leonardo acu priekšā… Džokonda it kā zina to!

1 12

Šajā tālmācības materiālā no Dižrenesanses autoriem mēs sīkāk aplūkojām vienīgi Leonardo da Vinči. Tomēr mūsu uzdevumu lokā ir ari ģēniju

Rafaēla Santi un Mikelandželo Buonoroti darbu analīze. Mēģināsim viņu daiļrades paraugus aplūkot un viņu savdabību konstatēt individuālā darba un semināra nodarbībā, izmantojot plašāku izziņas materiālu klāstu.

Humānisma ideoloģijas ietekmē ari mūzikā izvirzījās individuālie faktori - komponista personības vaibsti, viņa radošā izdoma, cilvēciskās jūtas un pārdzīvojumi. Ievērojamu komponistu daiļradē izveidojās krāšņa un bagāta skaņu mākslas valoda, kas radija priekšnosacījumus harmoniski pilnskanīgai vokālai daudzbalsībai, kura kļuva par galveno mūzikas izpausmi visā renesanses laikmetā. Papildinot agrāk valdošo diatonlku*, mūzikas valodā ieviesās arī hromatika*, daudzveidīgāka kļuva ritmika. Renesanses laikmetā radās dažādi laicīgās mūzikas žanri, galvenokārt, vienkāršas vairākbalsīgas dziesmas. Itālijā tādas bija villanellas, ballatas, tautas sadzīvē izplatījās laudas - svinīga rakstura garfgas dziesmas, kuras izpildīja tautas valodā. Spānijā laicīgās dziesmas bija romances, Francijā - šansoni. Stila ziņā izsmalcināti bija madrigāli, kas no Itālijas izplatījās ari citās Eiropas zemēs. Madrigāli bija dziesmas dzimtajā valodā ar laicīgu tematiku.

Madrigāla sākotnējais tips - dziesma divām vai trijām balsīm izveidojās no mīlas lirikas apgarotajiem F. Petrarkas tekstiem un Landīno mūzikas. Baznīcas mūzikas žanru vidū dominēja mesa motete. Garīgajā mūzikā pieauga tautas mākslas ietekme, īpaši zemēs, kur bija izraisījusies antikatoliskā reformācijas kustība. To apliecina hugenotu psalmi Francijā, protestantu korāļi Vācijā.

Uzplauka gan vokālā muzicēšana, gan atsevišķu instrumentu, īpaši lautas, spēle. Popularitāti ieguva dažādi lociņinstrumenti - dažāda lieluma vijoles, kuras izmantoja ansambļu muzicēšanā. Joprojām attīstījās ērģeļu spēle. Renesanses laikmeta otrajā pusē parādījās taustiņinstrumenti - klavesīns, virdžināls, klavihords. Sāka veidoties patstāvīgi instrumentāli žanri - variācija, fantāzija, tokāta u.c. Mūzikas darbu izplatīšanu veicināja pirmie panākumi nošu iespiešanā 15. gs. otrajā pusē. Renesanses laikmeta beigās radās operas žanrs. Visos šajos mūzikas veidos un žanros pārliecinoši iesakņojās polifonija*.

16. gs. itāļu mūzika ieņēma vadošo vietu visas Eiropas kultūras dzīvē, īpaši ietekmīgas mūzikas skolas izveidojās Romā, Venēcijā, Florencē. Par Romas mūzikas dzīves centru kļuva Siksta kapella. Romas komponistu ievērojamākais pārstāvis bija Džovanni Pjerluidži Santi (1525-1594), kas pēc savas dzimtās pilsētas nosaukuma ieguvis vārdu Palestrīna. Viņš rakstīja mesas, himnas, madrigālus.

Mūzikas teorijā un praksē aktīvi darbojās florencietis Vinčenco Galilejs, slavenā astronoma Galileo Galileja tēvs. Viņš savus uzskatus par moderno mūziku ,ilustrēja ar dziedājumiem violu pavadījumā - ar fragmentiem no Dantes "Dievišķās komēdijas" u.c. Šie principi atrada atbalstu literātu, mūziķu un citu humānistu grupā, kas izveidojās Florences mākslas mecenāta grāfa Džovanni Bardi aizbildniecībā. Šī pulciņa dalībnieki lika pamatus jaunam sintētiskam muzikāli teatrālam žanram, ko viņi nosauca par muzikālu drāmu - drama per musica (apzīmējums "opera" radās tikai 17. gs.). Pirmās muzikālās drāmas "Dafne" un "Eiridike" radījis komponists Jākopo Peri 16. gs. nogalē. Šajos darbos solistu vokālās partijas ieturētas deklamējošā manierē, kopumā saglabāts madrigāla stils (šīs mūzikas klausīšanās - semināra uzdevums). Jaunu žanru izcelšanos sagatavoja arī renesanses teātra formas - galma intermēdijas,

pastorālas drāmas un traģēdijas ar koru piedalīšanos, kurās nozīmīga vieta bija mūzikai[140].16. gs. parādījās ari madrigālu komēdijas žanrs.

"Uelā renesanses kustība, kurā dzima "jauna cilvēka" māksla, kura deklarēja tiesības atklāti paust no askētisma žņaugiem brīvas emocijas un dvēseles pārdzīvojumus, radīja ari jaunu dziedāšanas veidu, kurā vokalizējama, izdziedama skaņa kļuva par cilvēka neizmērojamo emocionālo bagātību izpausmi"[141]. Tikai tādējādi bija iespējams rasties operas mākslai. Šī nozīme ir tiešām vēsturiska, jo opera nākamajos gadsimtos kopā ar simfoniju ietekmēja gandrīz visu mūzikas veidu attīstību.

Šodien renesanses kultūra ir tā mantojuma daļa, kas pilnā mērā ir saglabājusi savu dzīvotspēju, savu Izcilo nozīmīgumu.

Kopsavilkums

Renesanses rašanās Iemesli dziļi sakņojas sociālekonomiskos un politiskos apstākļos - agrīno kapitālistisko attiecību izveidē un pilsētu uzplaukumā. Tas veicina citādu cilvēka attieksmi pret īstenību nekā viduslaikos - daudz racionālāku, ar dzīvi, dabu, īstenību saiknētu. Līdz ar to rodas interese par cilvēku - indivīdu savā vienreizīgumā. Aktualizējas antropocentrlsms, kas mudina pievērsties līdzīgu vērtību normām antīkajā mantojumā. Līdz ar cilvēka jauno novērtējumu uzplaukst renesanses ideoloģija - humānisms, kas slavina cilvēka garīgo un ķermenisko harmoniju. Šīs humānisma atziņas spēcīgi izpaužas renesanses mākslā, literatūrā, mūzikā, filosofijā, sasniedzot kulmināciju 15. gs. un 16. gs. pirmajā pusē.

rīfN

Skaidrojošā vārdnīca

pilntiesīgs Rietumeiropas viduslaiku pilsētas iedzīvotājs ļ pilsētnieks. Blrģeri sastāvēja no cunftu amatniekiem, tirgotājiem, atbalstīja pilsētu ekonomikas un kultūras attīstību.

(grieķ. diātonos - izstiepts) - septiņu pakāpju sistēma, kuras skaņas var kārtot pa kvintām.

(gr. empeiria - pieredze) - cilvēku pieredze, ārējās pasaules uztveršana ar maņu orgānu palīdzību; novērošana, ko var veikt dabiskos apstākļos.

(gr. chroma - krāsa) - diatoniskās skaņkārtas pakāpju augstuma izmaiņa par pustoni. Tādējādi skaņu rinda aptver 12 pakāpes pustoņu secībā.

(iat. Inspirato) - iedvešana, ietekmēšana, iedvesma.

(gr.) - daudzbalsība, daudzskanība, kas pamatojas uz visu balsu vai instrumentu skanējuma vienlīdzību melodijā.

plaknē attēlotu priekšmetu daļu perspektīvs samazinājums.

(gr. stereos - telpisks + skopeo - skatos) - veids, kas ļauj priekšmetu attēlot reljefa attēla veidā - tā, kā to redz acs.

Birģerls -

Diatonika ■ Emplrija -

HromStika ■

Inspirācija ■ Polifonija •

Rakurss ■ Stereoskopisks -

I I I

4. nodaļa. Bronzas laikmets. Divupes (Mezopotāmijas) kultūra.. 71

Teorija………………………………………………………………………………………………………………………………………….. 71

Kopsavilkums……………………………………………………………………………………………………………………………. 84

Skaidrojošā vārdnīca………………………………………………………………………………………………………………. 85

Literatūras saraksts……………………………………………………………………………………………………… ………..87

Pašpārbaudes jautājumi…………………………………………………………………………………………………………… 89

Paraugatblldes……………………………………………………………………………………………………………………………. 90

Iesūtāmie uzdevumi…………………………………………………………………………………………………………………… 91

9. Senās Romas kultūra………………………………………………………….. 185

Teorija………………………………………………………………………………………………………………………………………… 185

Kopsavilkums………………………………………………………………………………………………………………………….. 201

Skaidrojošā vārdnīca……………………………………………………………………………………………………………… 203

Paraugatbildes……………………………………………. !…………………………………………………………………………. 210

Iesūtāmie uzdevumi…………………………………………………………………………………………………………………. 211

13. nodaļa. Renesanses kultūra………………………………………………………….. 275

Teorija…………………………………………………………………………………………………………………………………………………………. 27 5

Kopsavilkums…………………………………………………………………………………………………………………………………………… 2 94

Skaidrojošā vārdnīca……………………………………………………………………………………………………………………………… 2 95

Literatūras saraksts…………………………………………………………………………………………………………………………………… 2 97

Pašpārbaudes jautājumi………………………………………………………………………………………………………………………….. 2 99

Paraugatbildes………………………………………………………………………………………………………………………………………….. 301

Iesūtāmie uzdevumi…………………………………………………………………………………………………………………………………. 303

i Biezais H. Kultūra un subkultūra (runa Upsalas latviešiem 1984. gada 31. janvārī). - žum. "Grāmata", 1991, Nr. 1,62. Ipp. ,-^.i.

3 National Geographic, 1996. g. janv., wol,189 nr.l. Šajā rakstā publicētas norādes, ka 1951.- 1956. gada arheoloģiskajos izrakumos, kas notikuši Irākas ziemeļu daļā Zagrosas kalnu grēdā netālu no Urmijas ezera, atrasts apm. 100 000-50 000 gadu vecs paleolīta posma apbedījums. Tajā apglabāti 4 neandertālieši - vīrietis, divas sievietes un bērns. Kapā konstatēti agra pavasara ziedu putekšņl.

1 Šī aptuvenlba datējumos Izriet no tā, ka atšķirīgos reģionos, piemēram, Eiropas dienvidos vai ziemeļos, Āzijas teritorijā u.tml. periodam raksturīgās pazīmes parādās ar laika novirzēm.

• Solitrē periodā 10. Kas ir dolmenis?

•       keramikas veids

•       skulpturāls veidojums

•       pirmatnējo cilvēku miteklis

•       ieroču tips

•       megalltiska būve

1. 40 000

2.      Ar Mustļē.

3.       Orīņakas.

4.       Okers.

5.      Altamiras ala Spānijā un Lasko aia Francijā.

6.       Dzīvnieku tēlojums.

7.       Radioaktīvā oglekļa metode.

8.       Lasko alā.

9.       Mezolītā.

10.    Megalītiska būve.

Vai es varu Jūs apsveikt ar 10 ballu ieguvi? Ceru, ka jā! Tas liecina, ka piedāvāto lekciju esat apguvis (-usi) labi. 3a tomēr rezultāts nav tik spožs, lūdzu, mācieties vēl! Varbūt nepieciešama konsultācija? Zvaniet pasniedzēja!

1 Atstāstīts pec "Mitoloģijas enciklopēdijas" 2 sējumos. II sēj. R., "Latvijas enciklopēdija", 1994, 351-352 Ipp.

1 a) Kultūras un tikumu vēsture (Aleksandra Grina red.) n sējumos, l.sēj., R., 1931, 119. Ipp.

b)   Latvijas padomju enciklopēdija X sējumos, 2.s$., R., 1982,10. ippv šķirklis "Bibliotēkas"

c)  Lexikon der Bibliothekawesens I-U Lpz,, 1974,1995

d)   KyflbTypanorM» (nofl pefl. npo$. A. Maproeoii), M., «iOhktm», 1995, 30 crp.

2 PavulSne V., Vitrups A. Aizvēsture un seno laiku vēsture. R., Zvaigzne ABC, 1997, 87.Ipp.

2 Laulības asinsradinieku starpā bija plaša parādība senajos laikos, tādas parādās ari senajās mitoloģijās. Šādas laulības apzīmējam ar svešvārdu "incests".

1   Jozus grāmata 1.-23. nodaļa.

2   Te jāpievērš uzmanība šo valdnieku atšķirīgajiem valdīšanas datējumiem atšķirīgos izdevumos piemēram:

3 2. Mozus grāmata 34:11

4 5. Mozus grāmata 8:18

1 2. Mozus grāmata 20.

5 KonnuHCKMH io. Mckycctbo SreiļcKoro MMpa m ApesHeti rpeuHM. M., «MacyccTBO», 1970, crp.14.

3 Atstāstīts pēc: Rubenis A. Senās Grieķijas dzīve un kultūra. R., Zvaigzne, 1994, ll.lpp.

2 Megarons (gr. liela telpa, zāle) - mājokļa tips. Taisnstūra telpa. Tās centrā - pavards. Ieeja caur atklātu priekštelpu, kurai priekšā izvietotas kolonnas.

1 Sīkāk stoicisma mācību skat. - Kūle M., Kūlis R. Filosofija. R., 1996, 184.-185. Ipp. un Filips li Ralfs u.c. Pasaules civilizācijas. R., 1998, 229.-233. Ipp.

6 Atstāsīts pēc grām. - Rubenis A. Senās Romas dzīve un kultūra. R., Zvaigzne ABC, 1995, 12 Ipp.

< Clcerona Izteiciens citēts no grām. - Rubenis A. Senās Romas dzīve un kultūra. R., Zvaigzne ABC, 1995,12 Ipp.

s Horācijs. Dzejas māksla (De Arte poētika). Vēstule pizoniem. GrSm. - Senās Romas literatūras

i Citēts pēc grām.: nepMcaHOBa 0. no ropoflaM HtЈuimh. M..-/1., "CoeeTaout xyflo*ht«." 1965; 23crp.

1 Atstāstīts pēc gram. - Rubenis A. Senās Romas dzīve un kultura. R., Zvaigzne ABC, 1995, 117 Ipp.

1 Gladiatoru cīņu tradīcijas Romā radušās no etrusku bēru rituāliem, kuros upurēja dlvēkus - nāvei nolemtos nenogalināja uzreiz, bet lika tiem ar zobeniem rokās cīnīties līdz nāvei.

[2] kūle m, kūlis 1 hlosofi]a, R., Burtnieks, 1996, 40.lpp. j Kūle M, Kūlis R. Filosofija, R., Burtnieks, 1996, 41.lpp.

[3] kūle M., Kūlis R. Fllosofīja, R„ Burtnieks, 1996, 40-42 Ipp.

[4] gēte | V. Fausts. - R., LVI, 1958, 55. Ipp.

[5] b. b. mmpmmshob ma/iaa ncropna ncKyccTB. nepBo6biTHoe n TpaflminoHHoe nci<yccTBo. M., HcKyccTBo, 1973, crp.13; tulkojums mans - V. L.

[6] antropoloģija - kompleksa bioloģijas zinātne par cilvēku. Pētī cilvēka izcelšanos un evolūciju.

[7] arheoloģija - zinātne, kas pētī sabiedrības seno vēsturi, izmantojot lietiskos vēsturiskos avotus - arheoloģiskos pieminekļus, ko parasti iegūst izrakumos.

[8] tabulas princips izveidots, konsultējoties ar arheologiem Latvijas ZA Vēstures institūtā, kā arī izmantojot poļu arheologa sarakstīto darbu: Jelinek J. VVielki atlas prahistorii czļovvieka. Warszawa, 1977, 16 c.

[9] apzīmējums p.m.ē. -pirms mūsu ēras. Literatūrā sastopami arī apzīmējumi *pirms Kristus", tāpat kā "B. C.".

[10] akmens laikmets - senākais periods cilvēces vēsturē.

[11] Šai sakarībā Interesi izraisa piezīme žurnāla "Rfgas Laiks" 1996. g. par jaunatklājumiem šai jautājumā.

[12] bez radioaktīvā oglekļa metodes pazīstamas arī dtas efektīgas datēšanas metodes.

[13] jelinek 3. Wielki atlas prohistoril czļowieka. Warszawa, 1977, 122c.

[14] poruhckmm fl. npo6nembi ahtponoreheaa. M., 1969 r.

[15] par to sīkāk skat. Egle R., Upīts A. Pasaules rakstniecības vēsture 5.sēj.; l.sēj. R., 1930, 3.- 4.lpp.

[16] egle R., Upīts A. Pasaules rakstnledbas vēsture 5.sēj.; l.sēj. R., 1930,3.-4.lpp.

[17] rubenis A. Cilvēks mītiskajā pasaules ainā. R., 1994. li.lpp.

[18] rubenis A. Cilvēks mītiskajā pasaules ainā. R., 1994. 12.lpp.

[19] stalaktiti - lāstekas, bārkstis u.c. formas minerālu veidojumi pie alu sienām un griestiem, kas rodas no mlnerallzētlem ūdeņiem, tiem lēni sūcoties pa iežu plaisām un iztvaikojot, sacietējot

[20] radioaktīvā oglekļa metode - datējuma metode, kas balstās uz augu un dzīvnieku organismu īpašību uzsūkt oglekli, kas atrodas atmosfērā. Ar nāves brīdi šis process pārtrūkst, apstājas un sākas oglekļa noārdīšanās. Sakarā ar to, ka noārdīšanās ātrums ir zināms, tā daudzuma izmērīšana organiskajās atliekās (oglēs, kaulos, krāsu saistvielās u.tml.) ļauj noteikt un datēt arheoloģisko slāni, kurā šīs atliekas atrastas. Datējums pieļauj precizitāti līdz 100-1000 gadiem.

[21] siksta kapella - Renesanses posma mākslas izcils sasniegums.

[22] lasko alas gleznojumu datējums Ir viens no spilgtākiem radioaktīvā oglekļa metodes efektivitātes apliecinājumiem: arheologa A. Breila piedāvāto datējumu 24.-19. g.t. p.m.ē. pēdējos gados pārskatīja zinātnieks Lerua-Guranoms. Izmantojot šo moderno radioaktīvā oglekļa metodi, tika precizēts jauns datējums - tātad -15. g.t. p.m.ē.

ļ mhpmmbhob b. rtepbo6bithoe | tpaflmumohhoe mckvcctbo. m,, "McKyccTBo",1973, 306 crp.

1 3HunKjioneflHfl "Ho-ieaHVBiiiMe

aHr/iMMCKoro. M., "Teppa" - "Terra", > BHUHKnoneAHH "Mc4e3HyBuine aHrnMMCKOFO. M., "Teppa" - "Terra",

[26] 3hmmk/ioneamfl "hc4e3hybuime anr/mfickoro. m., "teppa" - "Terra",

[28] 3hl(mk/ioneflmfl "HcMe3HyBwne

anmuMCKoro. M., "Teppa" - "Terra",

[29] shumknoneflmh "hche3hybwue ahr/insckoro. m., "teppa" - Terra",

[30] hcropmfl mcxyccraa 3apy6e>KHbix crpaH. B 3TOMax, Tom I, M., 1961, 56 crp.; Boampiian Mcropna apxmeKTYpw. B 6 TOMax, T. II, M., 1960

[31] 3nuhknoneamfl "hcme3hybume iļMBHnMsaitMM". UJynep: ropofla Btnena. nepeaoA c

ahrjiniickoro. m., "Teppa" - "Terra", 1997, 134 cip.

[33] shuhitnoneflmh "k1cme3hybuihe uhbhjihmumh". UJyMep: ropofla BfleMa. M., "Teppa" - "Terra", 1997, 21 crp.

[34] fl OTKpoto Te6e coKpoBeHHoe oiobo (/lwTepaTypa Ba6unoHMM vi Accuptiu). M., 1981, crp. 218 (Tulkojums mans - V. L)

3humk/ioneflwfl "HcHe3HyBLUMe unBH/iM3aunw". WyMep: ropofla 3fleMa. M., Teppa" - Terra", 1997, 21 crp.

[36] partieši - persiešu ciltis, kas 1. g.t. p.m.ē. dzīvoja D no Kaspljas jūras. Ap 250. g. p.m.6. viņi Izveidoja Partas valsti.

[37] sīkāk skat. grām.: mitoloģijas enciklopēdija. 2. sējumos, l.sēj. R., 1993,118.lpp.

[38] egle r. un upīte a. pasaules rakstniecības vēsture. R., 1930,101.lpp.

[39] kultūras un tikumu vēsture (a. grīna redakcijā) R., 1931,144.Ipp.

[40] kultūras un tikumu vēsture (a. grīna redakcijā) r., 1931, 168.-169.lpp.; flmvrrpneba m. kpatkao hcropmh nckycctb. m., 1988., 19 crp.

[41] platons. dialogi. tīmons. kritijs.

[42] venters e. tā notika atlantīdā. Žurn.: "Grāmata", 1990 nr.10., 45.lpp.; Skat arī: 3aiwiep A. AT/iaHTkiAa. M., 1966., crp.11-40; u.c.

[43] skat.: mitoloģijas enciklopēdija. 2 sējumos. I sej. R., 1993, 116.lpp.

mūžības tēma… Bailes no nāves. Vēlēšanās izprast šo fenomenu. Ticība, ka ari pēc nāves dzīve turpinās. Nevienai tautai šīs atziņas nav izpaudušās tik skaudri kā Nīlzemes iemītniekiem. Tāpēc Senās Ēģiptes dižākie pieminekļi ir viņu "miroņu nami", šie savdabīgie pēcnāves mājokļi, kas celti viņu dievinātajiem faraoniem.

Šadu faraonu statusu ari diktēja pati daba, tieši daba bija it kā vēlējusies, lai Ēģipte būtu centralizēta valsts, jo nekur citur no gudrām valdnieku pavēlēm un paklausīgas pavēļu pildīšanas tik ļoti neizrietēja tautas un valsts likumi kā Nīlzemē.

To ļoti agri saprata un novērtēja Ēģiptes valdnieki. Pavēstot, ka tieši viņi savās rokās "glabā" Nīlas atslēgas, viņi pavalstniekiem lika saprast, ka ar šīm atslēgām faraons un tikai faraons atver un aizver Nīlas upi, regulē plūdus, kontrolē visu irigācijas sistēmas kārtību Ēģiptē. Pēc Sīriusa parādīšanās redzot, ka driz sāksies Nīlas plūdi, faraons apzināti uzsvērti demonstrēja saviem pavalstniekiem, dk ļoti viņa žestam un šīm viņa rokās esošajām Nīlas atslēgām "klausa" varenā upe. Tādējādi radās šķitums, ka no faraona dotajām zīmēm ir atkarīga miljonu labklājība!

Tādēļ faraoni tika uzskatīti par dieviem līdzīgiem. Šāda attieksme ideāli kalpoja vergturu despotijas principiem. Kad šāds dieviem līdzīgais faraons aizgāja mūžībā, viņš ēģiptiešuprat, nāvi nepazina. Tieši otrādi - mirušo pasaule saistījās ar priekšstatiem par laimīgu, bezrūpīgu, pārtikušu un mūžīgu dzīvi.

Sākumā šī ticība mūžīgajai dzīvei tika attiecināta tikai uz dievu kārtā turēto faraonu, taču pakāpeniski apstiprinājās pāliedba, ka zemes dzīve vispār ir pagaidu stadija, tā ir pakāpeniska celšanās augšup, lai galu galā saplūstu ar mūžību. Tāpēc, lūk, dzīvība un nāve, pēc seno ēģiptiešu uzskatiem, ir tuvākās kaimiņienes. Tāpēc viņu šīs pasaules gājumam ir tik nopietni svinīga gaita, ko mums vēl tiešāk atgādina viņu skulpturālo tēlu sastingušās sejas. Tajās neredz neko laicīgu, neko pasaulīgu…

Viens no nozīmīgākajiem seno ēģiptiešu atstātajiem dokumentiem, kas tapis 2. g.t. p.m.ē., ir "Lielais Harrisa papiruss". Tajā minēti galvenie Senās Ēģiptes īpašumu veidi. No šejienes uzzinām, ka tempļiem kā svarīgākajai institūcijai ir piederējis aptuveni 30% Ēģiptes zemes un tempļu pakļautībā atradušiess ap 20% iedzīvotāju. Tempļi un to saimniecības bija faraonu administrācijas un saimniecības galvenā svarīgākā sastāvdaļa, bet priesteri, kas tempļos darbojās - valdnieka ierēdņi. Ar laiku priesteru amati kļuva mantojami, un Senajā Ēģiptē izveidojās veselas nemainīgas priesteru dzimtas - visdrošākais faraona varas balsts.

Visos lielākajos tempļos darbojās t.s. "Dzīvības nami" (arī "Dzīves nami"), kuros mācīti rakstveži sacerēja vai pierakstīja visdažādākos tekstus - himnas, lūgšanas, maģiskas formulas, reliģiskus tekstus, mītus u.c. Tieši te, Dzīvības namos, tapuši paši svarīgākie Senās Ēģiptes rakstu pieminekļi - liturģisko"1 tekstu krājumi, kas dziļi saistīti ar aizkapa pasaules mirušo kultu. Tādi ir Senajā valstī izveidotie "Piramīdu teksti", Vidējā valsti - "Sarkofāgu teksti" un Jaunajā valstī - "Mirušo grāmata".

Šiem trijiem izcilajiem rakstu krājumiem bija uzdevums - sagatavot cilvēku pārejai mūžībā. Te bija sakopoti ar mirušo kultu saistīti mīti un lūgšanas, dažādas maģiskas zīmes un formulas, kā arī zīmējumi. īpaši mākslinieciska ir

[45] pasaules vēsture. 1. daļa. huoghton Mifflin Ccompany (tulkojums). RaKa, 1997, 40.lpp.

[46] ieskats mitoloģijā pārstāstīts no grām. Mitoloģijas enciklopēdija. 2 sējumos, l.sēj., šķirklis "Ēģiptiešu mitoloģija" R., 1993, 116.-129.lpp.

[47] zināšanu uzskaitījums ņemts no grām.: Zitāne L. Kultūras vēsture. 1. grāmata. R., RaKa, 1997, 85.lpp.

[48] senajos priekšstatos, kas ietverti mītā par Ozīrisu, saskatāma saikne ar kristietības ticējumiem par augšāmcelšanos.

[49] izraksts no grām. - egle r. un upits a. Pasaules rakstniecības vesture.R., 1930, 93.lpp.

[50] izraksts no grām. - kačalova t. Apcerējumi par aizrobežu mākslu. R., LVI, 1962, ll.lpp.

[51] atstāstīts pēc - latvijas padomju enciklopēdija. X sējumos. 8.sēj., R., Galvenā enciklopēdiju redakcija, 1986, 650.lpp., šķirklis "Semīti"

[52] ziņas ņemtas no latvijas padomju enciklopēdijas X sējumos. 8.sēj., R., Galvenā enciklopēdiju redakcija, 1986, 602.lpp., šķirklis "Kanaāna".

[53] skat. i Mitoloģijas enciklopēdija. II sējumos. 2.sējums, R., Latvijas enciklopēdija, 1994, 296.- 299.lpp.

ļ egle r. un upīts a. pasaules rakstniecības vēsture. V sējumos, l.sēj., R., "Gulbis", 1930, 144.lpp.

[55] mitoloģijas enciklopēdija: dāvids (1004-965); Zālamans (965-928),

[56] pasaules rakstniedbas vēsture: zauls (ap 1080); dāvids (1058-1018); Zālamans (1018- 978),

[57] dziesmu dziesma. k. skujenleka atdzejojumā. raksts - veinbergs J. "Mīla, mīlas lirika un "Dziesmu dziesma"". R., Zinātne, 1993,103.lpp.

[58] mitoloģijas enciklopēdija. ii sējumos, l.sēj., R., Latvijas enciklopēdija, 1993,89.lpp.

[59] latvijas padomju enciklopēdija: zauls (ap 1004); Dāvids (li.gs. beigas - ap 950); Zālamans (? - ap 928),

[60] dziesmu dziesma. 3. veinberga komentāri pēc k. Skujenieka raksta "Jo stiprāka kā nāve ir mīlestība". R., "Zinātne", 1993, 65.lpp.: Dāvids (1004-965); Zālamans (965-926),

[61] jesajas grāmata 27:1.

[62] l mozus grāmata 1:1-31 un 2:1-4.

[64]1. mozus grāmata 2:7.

s 1. Mozus grāmata 2:22.

[66]1. mozus grāmata 1:26-27.

[67]1. mozus grāmata 3:16,19.

6 1. Mozus grāmata 9:1-17.

[69]1. mozus grāmata 11.

[70] atstāstīts pec - Pmbkmh B. Ma/iaa ncropna uci<yccTB. AmuMHoe ncKyccTBO. M., «McKyccTBO», 1972., crp.9-10.

[71] apzīmējums *A" ir nasadts - to šim rakstības veidam devuši arheologi.

[72] homērs. odiseja. r., liesma, 1962,109. ipp.

[73] mīnojs - mītisks krētas valsts dibinātājs un valdnieks.

[74] periodizācijas dalījums ņemts pēc grām.:

1)        Schachermeyr F. Dle mlnoische Kultur des alten Kreta. - Stuttgart, 1979, S.8-10;

2)        Ko/innHCKviM 10. HcKyccTBO 3refcxoro Mupa m Apesnetf rpetļtiM. M., «M<xyccTB0», 1970, crp.5

[75] cielēna m. Mākslās vēsture. Nodaja "Aigeja glezniecība" (V. Purvīša redakcija) in sējumos, 2.sēj., R., "Grāmatu draugs", 22.lpp.

i cielēna m. nodaļa "aigeja glezniecība". Grām. Mākslas vēsture" (V. Purvīša redakcija) III sējumos, 2.sēj., R., "Grāmatu draugs", 22.lpp.

[77] pmbkmh B. SreMctcoe na<yccTBO. B kh. Manas wcropna Hacyccm. M., Macyccreo, 1972, crp.18.

1 Nosaukums cēlies no ciemata nosaukuma, kura tuvumā esošajā alā tika atrastas pirmās S stila pazīmes.

[79] tai īrniati art nto<t> ■ Mm M labirinta pasaule Јum. SMk 1990, Nr 7. iC l«.Kip

[80] atstāstīts pēc: mitoloģijas enciklopēdija. II sējumos, l.sēj., R., Latvijas enciklopēdija, 1993, 162.lpp.

[81] pmbkmh b. sremckoe mcxycctbo. B kh. Manas mctopmh mckvcctb. M., HcKycciBO, 1972, crp.21.

[82] atstāstīts pēc: rubenis a. Senās Grieķijas dzīve un kultūra. R., Zvaigzne, 1994, ll.lpp.

[83] kojhimhckmm 10. hckyccrbo sreiickoro mupa n flpebheii rpeunn. M., «HcKyccTBO», 1970, crp.18.

[84] atstāstīts pēc - rubenis a. senās Grieķijas dzīve un kultūra. R., Zvaigzne, 1994,12.lpp.

[85] a) ko/irimhckmm 10. wckyccrbo 3reMCKoro Mupa m flpeBHeM l~peunn. M., HacyccTBO, 1970 b) Rubenis A. Senās Grieķijas dzīve un kultūra. R., Zvaigzne, 13.lpp.

[86] latvijas padomju enciklopēdija. x sējumos, 5.sēj., R., 1983, šķirklis "Keramika".

[87] rubenis a. senās grieķijas dzīve un kultūra. R., Zvaigzne, 1994,16.lpp.

[88] atstāstīts pēc - rubenis a. Senās Grieķijas dzīve un kultūra. R., Zvaigzne, 1994,24. Ipp.

[89] atstāstīts pēc - rubenis a. Senās Grieķijas dzīve un kultūra. R., Zvaigzne, 1994, 24. Ipp.

[90] rubenis a. senās grieķijas dzīve un kultūra. R., Zvaigzne, 1994,129.lpp.

[91] davies j. oas klasslsche griechenland und die Demokratie. Mūnchen, 1983.

[92] robehfc 1 tanti umm un fcuftora m , freigme, i9m, ijt.lpp

[92] Kačalova T. Apcerējumi par aizrobežu mākslu. R., 1962, 37. Ipp.

[93] citēts no - kačalova t. Apcerējumi par aizrobežu mākslu. R., Latvijas Valsts izdevniecība, 1962, 47.lpp.

[94] profesors gombrihs e. h. grāmatā "mākslas vēsture", R., 1997, 82.lpp. raksta: "Arhitektu, kuram Perikls uzticēja tempļu plānošanu, sauca par IktJnu, un tēlnieku, kuram uzdeva izveidot dievu skulptūras un pārraudzīt iekšējās apdares darbus - par Feidiju".

Profesore Kačalova T. grāmatā "Apcerējumi par aizrobežu mākslu", R., 1962, 47.lpp. raksta: "Par Perikla nodomu atbalstītāju un realizētāju dzīvē grieķu rakstnieks Plutarhs (46-120) min tēlnieku Fidiju (dzimis ap 500-490, miris ap 431). Fidijs vadīja visus izbūves darbus Akropolē. Kopā ar viņu strādāja daudz ievērojamu celtnieku (Iktins, Mnēsikls, Kalikrats), tēlnieku un mākslinieku.

[95] pmbkmh 5. hckycctbo rpeneckoft miaccmkm. ma/iaa mcropms hacyccrb. m., «macycctbo», 1972, 135 ctp.

[96] kačalova t. Apcerējumi par aizrobežu mākslu. R., Latvijas izdevniecība, 1962,47.-48.lpp.

[97] filips Lī Ralfs u.c. Pasaules civilizācijas. R., 1998, 229 Ipp.

[98] sīkāk Epikūra filosofisko mācību skat. - Rubenis A. Senās Grieķijas dzīve un kultūra. R., Zvaigzne, 1994,158.-160. Ipp.

pēdas. ari viņas ķermeņa veidols restaurēts no vairāk nekā 100 lauskām, jo mākslas darbs tika atrasts jūrā, stipri bojāts. Tomēr tas arī šodien uzrunā skatītāju ar savu daiļumu, kustības prieku un lepnumu. Darbs atrodas Francijā, Luvras muzejā, goda vietā. (Sīkāks hellēnisma posma skulptūru un arhitektūras apskats un analīze - semināra uzdevums.)

Hellēnisma galvenais sasniegums ir un paliek grieķu kultūras Izplatīšanās tik plašā teritorijā. Viss, ko zināja grieķi, kļuva pazīstams pusei pasaules! Kā vispārēju komunikācijas līdzekli šī reģiona cilvēki izmantoja grieķu valodu, ko ņēma tieši no Atēnu dialekta.

Un, kad romieši sastapās ar hellēnismu, viņi bija pārsteigti par šīs kultūras augsto līmeni!

[100] rubenis a. senas romas dzīve un kultura. r., 1995, 5.lpp.

[101] turpat.

t

[102] rubenis A. Senās Romas dzīve un kultūra. R., 1995,6.lpp.

[102] Rubenis A. Senās Romas dzīve un kultūra. R., 1995,13.lpp.

[103] rubenis A. Senās Romas dzīve un kultūra. R., 1995,15.lpp.

[103] Rubenis A. Senas Romas dzīve un kultūra. R., 1995, 27. Ipp.

[104] mecenāts (Maecenas) Gajs Cilnijs - romiešu valstsvīrs un literatūras darbinieks, veicis lielu darbu jauno Romas dzejnieku atbalstīšanā, viņu daiļrades veicināšanā. Mecenāta pulcigā darbojies Vergīlijs, Horācijs, Propera'js u.c. Mecenāta vārds kļuvis par apzīmējumu literatūras un mākslas atbalstītājiem.

[105] vergīlijs. Eneida, VI grāmata, 850.-853. pants.

« vergīlijs. eneida, xii grāmata, 825. pants.

s ovīdijs. metamorfozas. epilogs, grām. "Senās Romas literatūras antoloģija." R.( Zvaigzne, 1994, 263. Ipp.

[108] ropaiļmm. plgmipe co6pahme comihernifi. m.,-j1., 1936, crp. 329.

' kačalova t. apcerējumi par aizrobežu mākslu. R., Latvijas Valsts izdevniecība, 1962,64. Ipp.

* jlykh3h. coĒpahhe comhhehmit. M., T. I, crp. 68.

[111] 1) Latvijas padomju enciklopēdija. 10.sēj., S.i sēj., R., Galvenā enciklopēdiju redakcija, 1984, 728. Ipp., šķirklis "Latīņu raksts";

2) SHUHK/ioneflMs "HcMe3HyBUjne unBM/iM3auMM". Pmm: 3xo MMnepcKoft cnaBbi. M., "Teppa" - "Terra", 1997,18-19 crp.

[112] 3hltmk/ioneflhfl *hcme3hyeajme nubunnoanm". pmm: axo umnepckom c/iabbi. m., "teppa" - "Terra", 1997,13-16 crp.

[113] 3hi4wcnoneflmh "mcme3hybume unBK/in3aunM". Pmm: 3x0 HMnepcKoii cnasu. M., "Teppa"

"terra", 1997, 13-16 ap., 18-19 crp.

[115] stoicisma attīstībā izšķirami 3 periodi: Senā Stoa ( to 3.-2. gs. p.m.ē. Hellēnisma ietvaros

veidnāja zēnons, epikūrs u.c.); vidējā stoa (attīstījās 2.-1. gs. p.m.ē. Rodosas salā. Galvenais pārstāvis [ Poseldonijs; Vēlā Stoia (attīstījās Romas impērijā 1.-2. gs. mūsu ērā).

' gombrich e. h. mākslas vēsture. r., Zvaigzne ABC, 1997, 117. Ipp. 2 Gombrich E. H. Mākslas vēsture. R., Zvaigzne ABC, 1997,121. Ipp.

[118] mapuua/i. 3nnrpammbi. 71.,1968.

• latiņu frāze - "Tā paiet pasaules godība…''

[120] šādu datējumu izvirza Anstarts P. gram. Civilizācijas vēsture. R., 169. Ipp.

[121] atstāstīts pēc - Klīve V. Ticības ceļos. R., Zinātne, 1994, 329.lpp.

[122] kkve v. ticības ceļos. r., Zinātne, 1994, 329.lpp.

1 Klive V. f ribai ceļos. R., Zlnfitnc, 1991, 333.-331.lpp.

[124] ammtpmcm h. kpancaa ucropm ucxyaxfc. M., Mac/ccreo, 1988,11S crp.

[125] Exempla I [īdzība - īsi stāstiņi, anekdotes, pamācības, kam piemita didaktiska, moralizējoša vērtība un kurus viduslaiku baznīcu sprediķos jo plaši izmantoja mācītāji, meklējot kopēju valodu ar draudzi, cenšoties piemēroties visvienkāršāko, visneizglītotāko cilvēku pasaules izpratnei.

[126] periods "viduslaiki" datējuma ziņā tomēr ir nosacīts. Tas aptver posmu, kura gaitā notika plašas vispasaules izmaiņas. Salīdzinot etapa sākumu ar noslēdzošo fāzi (pie kam vēsturiski nav vienojušies, kad noslēdzošā fāze datējama: ar 14.-15. gs.; ar 16.-17. gs.; ar 17.-18. gs), vērojams maz kopēja kā sociāli ekonomiskajā, tā politiskajā un garīgajā ziņā. L. Legoffs savā grāmatā "L'imaginaire medieval" - Paris, 1985, p. 7-13 pat runā par "ilgajiem viduslaikiem", kas sākušies ap 3.> gs. un izvērsušies līdz 18. gs. Meklējot robežšķirtni, kas atdala viduslaikus no antīkās pasaules, neizbēgami nonākam pie notikumiem, kas saistās ar kristietības rašanos. Tā nāk kā varens vilnis un, neraugoties uz aizliegumiem un vajāšanām, no sava ceļa aizslauka veco pasauli. Tomēr ir jāpaiet vairāk nekā trīssimt gadiem kopš Kristus dzimšanas, lai kristietība svinētu uzvaru - 313. g. Romas imperators Konstantīns Lielais sankcionē šo brīvību un iezīmē jaunu cilvēka izpratni, jauna laikmeta veidošanos. Izcilais viduslaiku pētnieks S. Averincevs domā, ka posmu no 5. gs. (Romas krišanas) līdz 10. gs. vajadzētu uzskatīt par pārejas posmu no "brīvu pilsoņu vergturu kopības uz senjoru un vasaļu feodālo hierarhiju". Lielākā daļa pētnieku arī atzīst, ka jēdziens "viduslaiki" attiecināmi uz noteiktu periodu kristietiskās kultūras attīstības vēsturē 5.-15. gs. Tieši šajā posmā rodas un pastāv garīguma formas, kas šo laiku padara atšķirīgu gan no antīkās sabiedrības, gan ari no renesanses un jaunlaiku kultūras, kas nomaina viduslaikus.

[127] bīskapa bernarda vardi citēti pec gram. - flMUTpMeBa H. KpaTKaa ucropnfl ncKycctB. M., ltacyccrBO, 1988,138-139 cīp.

| rypeen4 a. ky/)btypa m o&uecrbo cpeflhebekobofi esponu ma3amh coBpeMeHHMKOB. M., Mckvcctbo, 1989, 331 crp.

[129] giorgio vasari. le vite de piu eccelenti Pittori, Scultori e Architettori. (Ievērojamu gleznotāju, skulptoru un arhitektu dzīves apraksti. 1950).

[130] hectm p, ®ji0pehijm». hctopmh, mckycctbo. ooubkilop. 6CKOMMM SAMTOpe, 1996, S crp.

' rubenis a. dzīve un kultūra eiropā renesanses un reformācijas laikmeta. R., Zvaigzne ABC, 10. Ipp.

* rubenis a, dzīve un kultūra Eiropa renesanses un reformācijas laikmeta. R., Zvaigzne ABC, 121. ipp.

[133] rubenis a. dzīve un kultūra Eiropā renesanses un raformScļjas laikmets R, Zvaigzne ABC,

121. ipp.

' rubenis a. dzīve un kultora eiropā renesanses un refbimSctļas laikmetā. R., Zvaigzne ABC. 121. Ipp.

' monopols [grieķ. monos - vieni] - tiesības, kas pieder vienai personai. * Sik3k skat, - Kule M, Kūlis R. Filosofija. R., Burtnieks, 1996, 232.-233. Ipp.

[136] Rubenis A. Dzīve un kultūra Eiropā renesanses un reformācijas laikmetā. R., Zvaigzne ABC, 45. Ipp.

[137] sīkāk skat. - Rubenis A. Dzīve un kultūra Eiropā renesanses un reformācijas laikmetā. R., Zvaigzne ABC, 29. Ipp.

[138] atstāstīts pēc - Rubenis A. Dzīve un kultūra Eiropā renesanses un reformācijas laikmetā. R., Zvaigzne ABC, 29. Ipp.

[138] Atstāstīts pēc - Rubenis A. Dzīve un kultūra Eiropā renesanses un reformācijas laikmetā. R., Zvaigzne ABC, 1995,99.lpp.

| šeit dota itāļu renesanses periodizācija, vadoties pēc grām.: Rubenis A. Dzfve un kultūra Eiropā renesanses un reformācijas laikmetā. R., Zvaigzne ABC, 67.lpp. Citur Eiropas valstīs renesanse sākas un ari beidzas vēlāk.

[140] a. gabriēli uzrakstījis mūziku korim Sofbkla traģēdijai "Edips" (1585). Viena no operas

priekštecēm bija arī a. Policiano luga "Orfejs" (1580) u.c. AtļjaHaceB E. M36paHHbie Tpyflbi. M., AKaAeHMR HayK, 1957, t. 5, ap. 63.

Content

Velta Lapacinska Anda Mjurka Velta Lapacinska Anda Mjurka Pasaules kultūras vēsture

SATURA RADĪTĀJS

Programmas mērķi.

1. nodaļa Kultūras jēdziens

2. nodala Cilvēces bērnība

2 nodaļa Akmens laikmets. Pirmatnējā māksla

4 nodaļa Bronzas laikmets* Divupes (Mezopotāmijas) kultūra

Bronzas laikmets