BULGAKOVS MIHAILS

SUŅA SIRDS

SUŅA SIRDS

MIHAILS BULGAKOVS

Tulkojusi ANDRA NEIBURGA

I

U-u-u-u-u-hu-hu-huū! 0, paraugieties uz mani, es mirstu. Putenis pavārtē rēc man aizlūgumu, un es kaucu Iīdzi. Pagalam es esmu, pagalam. Nelietis netīrā micē — Tautas Saimniecības Centrālās Padomes normālās barošanas ēdnīcas pavārs — uzgāza verdošu ūdeni un nobrucināja man kreiso sānu. Kids derglis, un vēl proletārietis skaitās. Kungs Dievs, kā sāp! Līdz kauliņiem miesu izēda. Tagad nu gaudoju, gaudoju, tak vai ar gaudošanu līdzēsi.

Ar ko es vinam traucēju? Vai es Tautas Saimniecības Padomi izrišu, mēslu bedrē parakādamies? Skopais preteklis. Jūs paverieties kādreiz uz viņa mūli, — platāks par garu. Sarkanviepļainais zaglis. Ak, laudis, laudis. Pusdienlaikā mice mani ar verdošu ūdeni pacienāja, bet nu jau satumsis, apmēram četri pēc pusdienas, spriežot pēc sīpolu smaržas, kas no Prečisteņkas ugunsdzēsēju bāzes plūst. Ugunsdzēsēji kā jums zināms, putru ēd vakariņās. Bet par putru, tāpat kā sēnēm, nav nekā sliktāka. Starp citu, pazistami suņi no Prečisteņkas stāstīja, ka IVeglinnajas restorānā «Bārs» dežūrēdienu rijot — sēnes, mērce «pikan» — 3 rbl. 75 kap. porcijā. Nu, tā ir gaumes lieta — tiklab kā galošu laizīt

Sāns smeldz neciešami, un savas karjeras galu es redzu pilnīgi skaidri: rīt parādīsies čūlas, un, sakiet lūdzu, ar ko es tās ārstēšu? Vasarā var uz Sokolņikiem aizdiegt, tur aug tāda īpaša, ļoti laba zālite. Bez tam vēl desu galus pa brīvu pierīsies, taukainus papirus pilsoņi piemētājuši — nenolaizities. Un ja vēl kāda grezele mēness gaismā uz estrādes ripas tā nedziedātu «mīļā Aīda», ka sirds krūtīs pamirst, būtu pavisam lieliski. Bet kur tagad dēsies? Ar zābaku pa pakalu neesat spārdits? Esat. Ar ķieģeli pa ribām dabūjuši? Gana baudits. Visu esmu piedzīvojis, ar savu likteni samierinos un, ja tagad raudu, tad tikai no fiziskām sāpēm un aukstuma, un tādēļ, ka mans gars vēl nav izdzisis . . . Dzīvelīgs ir suņa gars.

Bet, lūk, mans ķermenis ir novārdzināts, sadauzīts, laudis gana to smējuši. Gaivenais — kā laida viņš ar vārošo ūdeni, karstums visu spalvu noēda, tātad aizsardzibas kreisajam sānam nekādas. Es ļoti viegli varu dabūt plaušu karsoni, bet, to dabūjis, es, pilsoņi, badā nosprāgšu. Ar plaušu karsoni pienākas parādes ejā, zem trepēm gulēt, bet kurš manā, guļoša neprecēta suņa.vietā skraidīs pa miskastēm barību meklēt? Sabeigsies plaušas, sākšu uz vēdera līst, pavārgšu, un jebkurš spečuks mani ar koku beigtu nodauzīs. Un sētnieki pagrābs aiz kājām un savos vākos Ielidinās . . .

No visiem proletāriešiem visneķītrākie draņķi ir sētnieki. Cilvēces pabiras — viszemākā kategorija. Pavāri gadās visādi. Piemēram, nelaiķis Vlass no Prečistevkas. Cik dzīvību nav izglābis. Tāpēc, ka slimības Iaikā pats galvenais — kādu kumosiņu nokampt. Un gadās, lūk, vecie suņi stāsta, Vlass pamet kaulu, bet pie kaula vēl krietna strēmele gaļas. Lal viņam debesu valstiba par to, ka īsta personība bij, grāfu Toļstihu mājas pavārs, nevis no Normālās Barošanas padomes. Suņa prātam nav aptverams - kā viņi tai normāļajā barošanā izdarās. Viņi tak, nelieši, kāpostus ar smirdošu sālītu gaļu vāra, bet tie, nabadziņi, neko i nejauš. Skrien, rij, strebj.

Daža mašīnrakstītājiņa pēc IX kategorijas četrarpus červoncus saņem, tiesa, mīļākais viņai fildepersa zeķes uzdāvina. Bet kāda ņirgāšanās viņai par šo fildepersu nav jāizcieš. Viņš tak viņu ne kādā nebūt parastā veidā, viņš viņu franču mīlai pakļauj. Maitas tie franči, starp mums runājot. Kaut lepsē bagātīgi, un visu ar sarkano vīnu. Jā . . . Atskrien mašīnrakstītājiņa, par četrarpus červonciem uz «bāru» neaiziesi. Viņai pat kinematogrāfam nepietiek, bet kinematogrāfs sievietei dzīvē vienīgais mierinājums. Dreb, viebjas, bet vico iekšā . . . Padomājiet vien: 40 kapeikas par diviem ēdieniem, bet tie abi, tie ēdieni, ne 15 kapeikas nemaksā, tāpēc ka pārējās 25 zavhozs* ievilcis. Vai tad viņai tāda ēdināšana vajadzīga? Viņai gan labās plaušas galotne skārta, gan sieviešu slimība uz franču pamata, un dienestā viņai no algas atskaitīts, un ēdnīcā ar sasmakušu gaļu piebarota, re, viņa, lūk, viņa . . . Skrien uz pavārti mīlnieka zeķēs. Kājas aukstas, vēderā pūš, tāpēc ka spalva viņai Iīdzīga manējai, bet biksites valkā plānas, tādu špicainu šķietamību. Kankari milniekam. Uzģērbtu viņa flaneļa, pamēģinātu, šis kā ieaurosies: ak, cik tu gan nesmalka! Apnikusi man mana Matrjona, gana esmu ar flanela biksēm nomocījies, nu mans laiciņš ir pienācis. Es tagadiņ esmu priekšsēdētājs, un, cik vien sazagšu, visu par sievietes miesu, par vēžu kakli- ņiem, par Abrau-Djurso izdošu. Tāpēc ka jaunībā esmu pilnam izbadojies, pietiks, bet aizkapa dzīves tik un tā nav.

Žēl man viņas, žēl! Bet pašam sevis man vēl vairāk žēl. Ne jau dēļ egoisma tā saku, o, nē, bet gan tādēl, ka mūsu apstākļi patiešām nav vienlīdzīgi. Viņai kaut mājās silti, nu bet man, man . . . Kur Iikšos? U-u-u-u-ū! . . .

— Suk, suk, suk! Šarik, eu Šarik! Ko smilksti, nabadziņ? Kas nodarijis tev pāri? Uh . . .

Sniega vētra, sausnējā ragana, nodārdināja vārtus un ar slotu nobrauca jaunkundzei par ģīmi. Uzsita bruncišus Iidz celgaliem, atklāja krēmkrāsas zeķites un slikti izmazgātas mežģiņu veļas maliņu, apslāpēja vārdus un noslēpa, aizputināja suni.

Ak dievs . . . Kas par laiku . . . Uh . . . Un vēders ari sāp. Tā gaļa, tā sālītā gaļa! Un kad reiz tas beigsies?

Galvu noliekusi, jaunkundze metās uzbrukumā, izlauzās caur vārtiem, uz ielas putenis viņu sagrāba, grieza, mētāja, lerāva sniega virpulī, un viņa pazuda.

Bet suns palika pavārtē un, ciezdams sāpes sakroplotajā sānā , piespiedās aukstajai sienai, aizkusa un cleši izlēma, ka nekur vairs no šejienes prom neies, tepat pavārtē ari nosprāgs. Ap sirdi bija tik rūgti un sāpīgi, tik vientuļi un baigi, ka sīciņas suņa asaras kā pērlītes sāka riesties no acīm, uz vietas nožūdamas. Samaitātais sāns novēlies sasalušiem pinkuļiem, starp kuriem biedinoši rēgojās sarkani apdeguma plankumi. Cik gan stulbi, truli, vienaldzigi ir pavāri. Par Šariku» viņa to nosauca . . . Kāds viņš, pie velna. Šariks? Šariks» nozīmē — apaļš, nobarots, dumjš, auzu biezputru rij, dižciltīgu vecāku dēls, bet viņš ir pinkains. kārns un noplucis, izmērējis vazaņķis, bezpajumtnieks suns. Nu ko, paldies par labu vārdu.

Pāri ielai spoži apgaismotajā veikalā noklaudzēja durvis, un tajās parādījās pilsonis. Tieši pilsonis, un nevis biedrs. Visticamāk pat — kungs. Tuvāk — skaidrāk — kungs. Domājat, es pēc mēteļa spriežu? Nieki. Mēteļus tagad nēsā arī proletārieši. Tiesa, apkakles nav tādas, ko tur runāt, tomēr pa gabalu var sajaukt. Bet, Iūk, pēc acīm — ne pa gabalu, ne tuvumā nesajauksi. 0, nozīmīga lieta — acis. Kā barometrs. Viss redzams — kam tuksnesīgas skumjas dvēselē, kurš ne par šo, ne par to ar zābaku ribās iebliezīs, kurš pats no visa baidās. Lьk, tādu pēdīgo roklaižu taisni patīkami pie potītes nogrābt. Baidies — nu tad saņem. Ja baidies — esi pelnījis . . . r-r-r . . . vau-vau . . .

Kungs sniegputeņa virpulī droši šķērsoja ielu un devās uz pavārti. Jā, jā, šim viss kā uz delnas. Šis sasmakušu gaļu vis nelepsēs, avīzēm uzrakstīs: mani, Filipu Filipoviču, ar draņķi piebarojuši.

Lьk, viņš, tuvāk un tuvāk. Šis ēd bagātīgi un nezog, ar kāju nespers un arī pats neviena nebaidās. Viņš ir garīga darba kundziņš, ar spicbārdiņu un sirmām ūsām, mīkstām un brašām kā franču bruņiniekam, tikai smaku putenis no viņa nes nelāgu — pēc slimnīcas. Un cigāriem.

Kāds jods viņu, jāprasa, uz Centrhoza kooperatīvu atnesis? Lьk, viņš, blakus . . . Ko meklē? U-u-ū . . . Ko viņš varēja pirkt tik draņķīgā bodītē, viņam ar Ohotnij Rjadu nepietiek? Ko-o? Desu?. Kungs, būtu jūs redzējis, no kā taisa to desu, jūs veikalam i tuvu neietu. Atdodiet viņu man.

Suns saņēma visus atlikušos spēkus un neprātā izlīda no pavārtes uz trotuāra. Putenis virs galvas izšāva kā no plintes, pasvieda gaisā milzīgos audekla plakāta burtus — «Vai iespējama atjaunināšanās?».

Skaidrs, ka iespējama. Smarža atjaunināja mani, uzslēja kājās, dedzinošiem viļņiem sažņaudza jau divas diennaktis tukšo kuņģi, slimnīcu uzvarējušā smarža, dievišķā maltas desas smarža ar ķiplokiem un pipariem! Jūtu, zinu —desa viņam ir kažoka labās puses kabatā. Viņš ir virs manis. 0, manu pavēlniek! Paskaties uz mani. Es mirstu. Verga dvēsele mana, neģēlīgais liktenis!

Pārplūzdams asarām, suns līda uz vēdera kā čūska. Pievērsiet uzmanību pavāra darbiņam. Bet jūs jau ne par ko nedosiet. Oh, loti labi es pazīstu bagātos ļaudis. Bet būtībā — kam jums viņa? Kam jums sapuvis zirgs? Nekur citur kā Mosseļpromā tādu nāvēkli nedabьsiet. Bet jūs, pateicoties vīriešu dzimumdziedzeriem, šodien esat brokastojis, jūs, pasaules nozīmes spīdekli. U-u-u-ū-ū . . . Kas gan negadās pasaulē? Redzams, par agru man mirt, bet izmisumā krist — nudien grēks. Rokas viņam laizīt, cits nekas neatliek. ,

Noslēpumainais kungs noliecās pie suņa, nozibsnīja zelta briļļu rāmīšiem un izvilka no labās kabatas baltu iegarenu vīstoklīti. Brūnos cimdus nenovilcis, attina papīru, ko tūdaļ sagrāba putenis, un nolauza gabalu desas, tā sauktās «Krakovas sevišķās». Un sunim šo gabalu.

0, nesavtīgā persona! U-u-!

—   Fuit, fuit! — kungs uzsvilpa un piebilda stingrā balsī: — Nem! Šarik, Šarik!

Atkal Šariks. Nokrustījuši. Tak — sauciet, kā gribat. Par tādu ārkārtēju jūsu rīcību.

Suns acumirklī norāva desai ādu, šņukstēdams iegrauzās krakovietē un aprija to viens divi. Pie tam līdz asarām aizrijās ar desu un sniegu, jo negausībā gandrīz norija striķīti. VēI, vēl laizu jums roku. Bikšu staras skūpstu, mans labdari!

—   Nu, pagaidām pietiks . . . — kungs runāja aprauti, kā komandējot. Viņš noliecās pie Šarika, vērīgi ielūkojās tam acīs un negaidot intīmi un maigi pārvilka ar roku Šarika vēderam.

—   A-hā, — viņš daudznozīmigi teica, — kakla siksnas nav, nu burvīgi, tieši tu man esi vajadzīgs. Nāc līdzi. — Viņš paklikšķināja pirkstus. — Fuit, fuit!

Jums līdzi iet? Kaut uz pasaules galu. Spārdiet mani saviem filca zābaciņiem, ne vārdiņa nebildīšu.

Visā Prečisteņkas garumā mirdzēja lukturi. Sāns sāpēja neciešami, taču Šariks to brīžam pat aizmirsa, vienas nīgras domas pārņemts — kā nepazaudēt burzmā brīnumaino parādību kažokā, kā izpaust viņam savu mīlestību padevību. Un reizes septiņas ceļā no Prečistevkas līdz Obuhova šķērsielai viņš to izpauda. Botīti noskūpstīja; Mirušo šķērsielas, ceļu atbrivodams, ar mežonīgu gaudošanu tik ļoti pārbiedēja kādu dāmu, ka tā apsēdās uz ceļa stabiņa; pāris reižu ieķilkstējās, lai uzturētu līdzjūtību pret sevi.

Kaut kāds maita kaķis, sibīrietim pakaļ darināts klaidonis iznira no ūdens notekcaurules un, neraugoties uz sniegputeni, saoda krakovieti. Šarikam tumšs sametās acīs no mas, ka bagātais dīvainis, kurš pavārtē pievāc ievainotus suņus, kazi, arī šito zagli paķers līdzi un nāksies dalīties Mosseļproma izstrādājumos. Tālab viņš uz kaķi tā noklabināja zobus, ka tas, šņākdams kā caura šļūtene, uzšāvās pa cauruli Iīdz otrajam stāvam. — F-r-r-r . . . vau! Š Priekš katra Prečisteņkā klaiņojoša plukatas ar Mosseļpromu neapgādāsies.

Kungs padevību novērtēja un pie pašas ugunsdzēsēju bāzes, pa kuras logu plūda patīkama mežraga rūkoņa apbalvoja suni ar otru gabaliņu, mazāku, tā ap zolotņikiem pieciem. '

Eh, dīvainis. Pievilina mani. Neuztraucieties! Es tāpat nekur nepazudīšu. Vilkšos aiz jums, kur vien pavēlēsiet

—   Fuit, fuit, fuit! Šurp!

Uz Obuhovu? Esiet tik laipni. Mums šī šķērsiela ļoti labi pazīstama.

—   Fuit, fuit! Šurp? Ar lielāko . . . E-ē, nē, atvainojos Nē. Tur ir šveicars. Bet par šveicaru pasaulē nekā sliktāka nav. Daudzkārt bīstamāks par sētnieku. Pilnīgi neciešama suga. Par kaķiem pretīgāki. Tresotie rīkļurāvēji.

—   Tak nebaidies, nāc.

—   Esiet sveicināts, Filip Filipovič!

—   Sveiks, Fjodor.

Tā tik ir personiba. Dievs miļais, ko gan tu esi m piespēlējis, suņa likten mans! Kas tā par personu, kas ielas krančus garām šveicariem var ievest dzīvokļu pārvaldes mājā? Skat, šitas nelietis — ne čiku, ne grabu! Tiesa skatiens šim apmācies, taču visumā vienaldzīgs zem zelttresotās cepures malas. It kā tā arī pienāktos. Ciena kungu ai, kā ciena! Nu ko, es kopā ar viņu, es viņam līdzi. Ko, nepatīk? Kod mēlē. Eh, ieķert tavā varžacainajā proletārieša kājā. Par visu to ņirgāšanos, kas mūsējiem jāpiedzīvo Cik reižu man neesi purnu ar slotu kropļojis, ko?

—   Nāc, nāc.

Saprotam, saprotam, esiet tik laipni, neuztraucieties Kurp jūs, turp arī mēs. Jūs tik celiņu norādiet, bet es jau neatpalikšu, neraugoties uz manu briesmīgo sānu.

No trepēm uz leju:

—   Vēstuļu, Fjodor, man nav bijis?

No lejas godbijīgi:

—   Nekādi ne, Filip Filipovič (tin intīmā balsī nopakaļus), — bet tŗešajā numurā dzīvokļa biedrus iemitinājuši

Cienījamais suņu labdaris strauji apsviedās uz pakāpiena un, pār margām noliecies, šausmās izsaucās:

—   Nu-ū!

Viņa acis kļuva apaļas un ūsas sacēlās stāvus gaisā. Šveicars apakšā atlieca atpakaļ galvu un, plaukstiņu lūpām pielāgojis, apstiprināja:

—   Tieši tā, veselus četrus gabalus.

—   Ak dievs! Varu iedomāties, kas tagad notiks dzīvoklī Nu, un ko viņi?

—   Ta neko.

—   Un Fjodors Pavlovičs?

—   Pēc aizslietņiem aizbraukuši un pēc ķieģeļiem. Starpsienas būvēšot.

—   Velns viņu zina, kas notiek!

—   Visos dzīvokļos, Filip Filipovič, mitināšot, izņemot jūsējo. Nupatās sapulce bija, jaunu pārvaldi izvēlēja, vecajai pa kaklu un ārā.

— Kas notiek. Ai-ai-ai . . . Fuit-fuit.

Eju jau, traucos. Sāns, vai ziniet, liek sevi manīt. Atlaujiet zābaciņu nolaizīt.

Šveicara treses izzuda lejā. Marmora kāpņu laukumiņā uzvēdīja radiatoru siltums, vēl pagrieziens, un, lūk, — beletāža.

II

Nav nekādas jēgas mācīties lasīt, jo gaļa tāpat smaržo pa gabalu. Un tomēr, ja jūs dzīvojat Maskavā un jums ir kaut kripatiņa smadzevu paurī, gribot negribot ielauzīsieties ābecē, un bez jebkādu kursu palīdzības. No četrdesmit tūkstošiem Maskavas suņu varbūt tikai kāds pilnīgs idiots nesaliks no burtiem vārdu «desa».

Šariks sāka mācīties pēc krāsām. Viņš tikko kluva četrus mēnešus vecs, kad visā Maskavā parādījās zilzalas izkārtnes ar uzrakstu MC1TO — gaļas tirdzniecība. Atkārtošu, ka jēgas tam visam nekādas, jo gala tāpat pa gabalu dzirdama. Un reiz gadījās klūme: vadoties pēc indīgi zilganās krāsas, Šariks, kura ožu uz mirkli bija notrulinājis benzīna dūmu smārds, galas veikala vietā iespērās brālu Golubizneru elektrisko piederumu veikalā Mjasņicka ielā. Tur pie brāliem viņš nobaudīja izolētu stiepli, kas izrādījās nepatīkamāka par važoņa pātagu. Šis ievērojamais mirklis tad arī jāuz- skata par Šarika izglītības sākumu. Jau tūdal uz trotuāra Šariks sāka aptvert, ka «zils» ne vienmēr nozīmē «gaļa», un, no dedzinošajām sāpēm miegdams asti starp pakalkā- jām un kaukdams, atcerējās, ka virs visām gaļas bodītēm pirmais no kreisās stāv ragaviņām Iīdzīgs zelta vai rūsgans kleinkājis ķeburs.

Tālāk vedās vēl labāk. «A» viņš iemācījās «Glavribā uz Mohovajas stūra, un pēc tam arī «B» — tuvoties viņam bija ērtāk no vārda astes gala, jo vārda sākumā stāvēja milicis.

Apdarinātie keramikas kvadrātiņi uz Maskavas stūru namiem vienmēr un neizbēgami nozīmēja «S-i-e-r-s». Vārdu ievadošais melnais patvāra krāns apzīmēja bijušo saimnieku Čičkinu, Holandes sarkanā siera grēdas, zvērus komijus, kuri neieredz suņus, zāģu skaidas uz grīdas un pretīgo, šebi smirdošo bakšteinu.

Ja spēlēja ermoņikas, kas nebija daudz Iabāk par «mīlo Aīdu», un smaržoja pēc cīsiņiem, baltu plakātu pirmie burti ārkārtīgi ērti kārtojās vārdā «nepiekl …», kas nozīmēja «nepieklājīgus izteicienus nelietot un dzeramnaudu nedot». Šeit reizēm kā atvari sagriezās kautini, cilvēkus dauzīja ar dūrēm pa purnu, tiesa, retos gadījumos; suņus sita pastāvīgi — ar salvetēm vai zābakiem.

Ja logos karājās apkaltuši šķiņķa gabali un mētājās man- darīni . . . vau-vau . . . va . . . ga . . . stronomija. Ja tumšas pudeles ar draņķigu šķidrumu . . . Vē-ī-vī-en-ī-vini . . . Bi- jušie brāli Jelisejevi.

Nezināmais pie sava beletāžas dzivokla durvim suni atve- dušais kungs piezvanīja, bet suns tostarp pacēla acis uz prāvo, melno, zelta burtiem aprakstīto plāksnīti, kas karājās platu, ar rožainu vilņotu stiklu iestiklotu durvju malā. Pir- mās trīs zimes viņš saburtoja uzreiz — «Pē-er-o — Pro». Bet tālāk nāca nezin ko nozimējošs ragains ķeksis. «Vai tiešām proletārietis?» — pārsteigts nodomāja Šariks . . . «Tas gan nevar būt.» Viņš pacēla degunu, vēlrelz apostīja kažoku un pārliecinājās: «Nē, no proletārieša ne smakas. Smalks vārds, dievs vien zina, ko nozimē.»

Alz rožainā stikla uzliesmoja negaidita un prieciga gaisma, vēl vairāk izceldama melno plāksniti. Durvis pilnigi bez trokšņa atvērās, un jauna, skaista sieviete baltā priekš- autiņā un mežkiņu galvasrotā nostājās suņa un viņa saim- nieka priekšā. Pirmo no viņiem apņēma dievišķigs siltums, un sievietes svārku mala lesmaržojās kā kreimene.

«Nu tas ir gan, to es saprotu,» suns nodomāJa.

— Eslet tik laipni, ienāciet, Šarika kungs, — saimnieks ironiski uzaicināja, un Šariks, dzijā godbijibā asti luncinā- dams, bija tik laipns un ienāca.

Bagātajā priekšnamā blīvējās milzigs daudzums mantu. Tūdal uzmanibu piesaistīja spogulis lidz pašai grīdai, kurš

nekavējoties atspoguloja otru nošņunkušu un sapluinītu Šariku, briesmīgi brieža ragi kaut kur augstu gaisā, n skaitāmi kažoki un galošas un elektriska opālkrāsas tulpe pie griestiem.

—     Kur tad jūs tādu ņēmāt, Filip Filipovič? — smaidot jautāja sieviete un palīdzēja novilkt zilgi dzirkstošo, smago sudrablapsas kažoku. — Ak tu tētīt, cik kraupjains!

—     Niekus plāpā. Kur kraupjains? — stingri un aprauti vaicāja kungs.

Novilcis kažoku, viņš stāvēja melnā anglu vadmalas uz valkā, uz vēdera līksmi un nespodri iemirdzējās zelta ķēde

—     Nu pagaidi, negrozies, fuit . . . Tak negrozies, dumi ķīt. Hm! . . . Tas nav kraup . . . tak stāvi, tu, veins . . . H A-hā. Tas ir apdegums. Kāds neģēlis tevi applaucējis. Ko? Tak stāvi tu mierīgs! . . .

«Pavārs — bezgodis, pavārs!» — žēlabainām acīm pauda suns un vieglītiņām iesmilkstējās.

—   Zina, — kungs pavēlēja, — uz apskates istabu viņu, un man tūdal halātu.

Sieviete uzsvilpa, paknikšķināja pirkstus, un suns, mirkli vilcinājies, viņai sekoja. Abi nonāca šaurā, vāji apgaismotā koridorā, pagāja garām lakotām durvīm, sasniedza gal nogriezās pa kreisi un nokluva tumšā kambarītī; kurš suni tūdal neiepatikās biedinošās smakas dēl . Tumsa noklakšķē ja un pārvērtās žilbinošā dienā, visas malās sāka mirgo laistities un balsnit.

«Ē, nē . . . — domās iegaudojās suns, — piedošanu, bet rokā nedošos! Saprotu, oh, velns viņus rāvis ar visu viņa desu. Suņu klīnikā mani ievilinājuši . . . Tūliņ piespiedīs rīcinellu rīt un visu sānu ar nazīšiem sagraizīs, bet sā nam jau tā piedurties nevar!»

—   Ei, nē, kurp?! — ieblāvās tā, kuru sauca par Zinu.

Suns izlocijās, saspringa kā atspere un ar veselo sānu pēkšni tā triecās durvīs, ka nolīgojās viss dzīvoklis. Pēc tam atsprāga atpakaļ un sāka griezties uz vietas kā vilciņš. turklāt apgāzdams spaini, no kura uz visām pusēm izkai- sījās vates pinkuli. Griežoties viņam apkārt žibinājās sienas ar mirdzošu instrumentu skapjiem, lēkāja baltais priekšautiņš un satraukumā izķēmota sievietes seja.

—   Kur tu, sātans pinkainais? . . . — izmisigi kliedza Zina, — ak tu, nolāpītais!

«Kur viņiem sētas trepes? . . .» — mēģināja apjēgt suns. Viņš atspērās un, savilcies kamolā, uz labu laimi metās stiklā, cerēdams, ka tās ir otrās durvis. Dzinkstot un grabot nobira lausku krusa, no skapja iziēca vēderaina burka ar rūsganu draņķi, kas acumirklī izplūda pa grīdu un sāka smirdēt. Atsprāga īstās durvis.

—   Stāvi, I-lops, — kliedza kungs, lēkājot pa pusei uz- vilktā halātā un ķerstīdams suni aiz kājām. — Zina, grāb viņu aiz čupra, drapķi tādu!

—   Tē . . . Tētiņ, ir gan suns!

Vēl plašāk atvērās durvis, un iedrāzās vēl viena vīriešu kārtas persona halātā. Šķaidot sasistos stiklus, viņa metās nevis pie suņa, bet pie skapja, atvēra to, un visu istabu piepildīja salda, šķebīga smaka. Pēc tam persona ar vēde- ru uzgāzās sunim virsū, un suns ar sajūsmu iekampa viņam kājā virs zābakšņorēm. Persona iekunkstējās, bet neapjuka. Šķebinošais šķidrums aizsita sunim elpu un galvā viss sagriezās, pēc tam sāka limt kšjas, un viņš aizmeimuroja kaut kur greizi sāņš. «Paldies, cauri ir, — viņš sapņaini domāja, gāžoties tieši asajos stiklos: — Ardievu, Maskava Neredzēt man vairs Čičkinu un proletāriešus, un Krakovas desu. Dodos debesu valstibā par savu suņa pacietibu. Brāļi, rīkļurāvēji, par ko gan jūs mani?»

Tad viņš apvēlās uz sāniem un izlaida garu.

Kad suns augšāmcēlās, viņam vieglitēm reiba galva un kuņģi drusku spieda nelabums, taču sāna it kā nemaz nebija, sāns saldi klusēja. Suns gurdi pacēla labo plakstu un ar acs kaktiņu ieraudzija, ka sāni un vēders viņam cieši nosaitēti. «Apstrādājuši tomēr, kuces bērni, — neskaidri pavīdēja doma, — bet veikli gan, tiesa kas tiesa.»

—       No Seviļas līdz Granadai . . . klusajā nakts krēslā, —virs viņa galvas izklaidīgi un nepareizi iedziedājās kāda balss.

Suns izbrīnījās, atvēra abas acis un divu soļu attālumā no sevis uz baltas taburetes ieraudzīja vīrieša kāju. Bikšu stara un apakšbikses bija sarautas uz augšu, un kailais, dzeltenīgais liels notriepts ar sakaltušām asinīm un jodu.

«Liški tādi! — nodomāja suns, — jādomā, es vinam iekampu. Mans darbiņš. Nu gan ādiņu ģērēs!

—       Šķind zobeni un ser-renādes skan! Kāpēc tu, vazaņki, dakteri sakodi? M? Kāpēc stiklus sadauzīji? Ko?

—       U-u-ū! — suns žēli iesmilkstējās.

—       Nu, labi, labi, esi atjēdzies, un guli, stulbiķi.

—       Kā gan jums, Filip Filipovič, tik nervozu suni izdevās pievilināt? — apvaicājās patikama vīrieša balss, un triko apakšbikses noslidēja pa lielu uz leju. Sāka smaržot pēc tabakas, un skapi ietinkškējās stikla trauki.

—       Ar maigumu. Vienigais iespējamais veids, kā apieties ar dzīvu būtni. Ar teroru no dzīvnieka neko nepanāksi, lai kādā attistibas stadijā vinš atrastos. Vienmēr esmu to ap- galvojis un apgalvošu an turpmāk. Veltt vini iedomājas, ka terors tiem līdzēs. Nē, nē, nelīdzēs, lai kāds arī būdams — balts, sarkans, vai pat brūns! Terors pilnīgi paralizē nervu sistēmu. Zina! Es šitam neģēlim Krakovas desu par rubli četrdesmit esmu nopircis. Papūlies pabarot, kad šim nela- bums pāries.

Zem slotas iečirkstējās stikli, un sievietes balss koķeti iebilda:

—       Krakovas! Pasaulīt, vinam tak vajadzēja galas bodē atgriezumus par kapeikām divdesmit nopirkt. Krakovas desu es pati labprāt apēdīšu.

—       Pamēģini tik! Es tev apēdīšu! Tā ir inde cilvēka kunģim. Pieaugusi meitene, bet giuži kā bērns, visādu dranķību bāž mutē. Neiedrošināties! Brīdinu: ne es, ne dakteris Bor- mentāls neiesim ar tevi nonemties, kad kunģi sabojāsi . . . (Ja kāds apgalvos, ka cita līdzināties var ar tevi . . .»

Visā dzīvoklī pa to laiku dzinkstēja sīki, maigi zvaniņa treļļi, no priekšnama ik brīdi skanēja attālinātas balsis. leskanējās telefons. Zina nozuda.

Filips Filipovičs iemeta izsmēķi spainī, aizpogāja halātu, spoguļa priekšā sakārtoja pūkainās ūsas un uzsauca sunim:

—       Fuit, fuit. Nu, nekas, nekas, ejam pieņemt.

Suns uzslējās vārgajās kājās, pašūpojās un padrebēja, bet ātri sanēmās un sekoja Filipa Filipoviča plīvojošajam halāta stūrim. Atkal šķērsoja šauro koridoru un ieraudzīja, ka tagad tas no augšas spoži apgaismots. Un, kad atvērās lakotās durvis, vinš kopā ar Filipu Filipoviču iegāja kabi- netā, kura iekārtojums suni giuži vai apžiibināja. Pirmkārt jau viss laistījās gaismā: tā dega zem cilnotajiem griestiem, dega uz galda, dega pie sienas, skapju stiklos. Gaisma lēja spozmi pār milzumu priekšmetu, no kuriem visinteresan- tākā izrādījās pie sienas uz zara sēdoša milzīga pūce.

—       Gulies, — Filips Filipovičs pavēlēja.

Atvērās pretējās, griezumiem rotātās durvis, un ienāca sakostais, spilgtajā gaismā izrādidamies skaists, jauns, spi- cu bārdinu; pasniedza papīra lapu un izmeta:

—       Bijušais . . .

Tūdal klusi pazuda, bet Filips Filipovičs, halāta stūrus ieplētis, apsēdās pie milzīga rakstāmgalda un uzreiz kluva neparasti dižens un cienīgs.

«Nē, nebūs vis klīnika, kaut kādā citā vietā esmu nokluvis, — mulsi nodomāja suns un novēlās uz paklāja rakstiem •pie smaga ādas dīvāna, — bet to pūci mēs vēl papētīsim . . .»

Maigi pavērās durvis, un ienāca kāds, kura izskats suni tā satrieca, ka vinš gan ierējās, taču ļoti bikli.

—       Klusēt! Ba-bā, jūs taču ne pazīt nevar, mīlumin! lenākušais ļoti godbijigi un kautri paklanījās Filipam Filipovičam.

—       Hi-hi! Burvis un brīnumdaris jūs esat, profesor, — vinš muisi bilda.

—       ģērbiet nost bikses, mīlumiņ! — Filips Filipovičs no- komandēja un piecēlās.

«Kungs Jēzu, — nodomāja suns, — tas tik ir eksemplārs!»

Eksemplāram uz galvas auga pilnigi zaļi mati, kas pa‑

kausī lāsoja rūsganas tabakas krāsā, eksemplāra seja bija grumbu izvagota, bet sejas krāsa rozā kā zīdainim. Kreisā kāja bija stīva, to nācās vilkt pa paklāju, toties labā Iēkāja kā bērnu ampelmanim. Pie lieliskās žaketes atloka kā acs mirgoja dārgakmens.

No ieinteresētības sunim pat izzuda nelabums.

—       Kau, kau! . . . — vinš viegiinām ievankškējās.

—       Klusēt! Kā guļat, mīļumiņ?

—       He-he. Mēs esam vieni, profesor? Tas ir neaprakstā- mi, — kautrīgi sāka bērt apmeklētājs, — Parol D'onner - 25 gadus nekā tamlīdzīga, — subjekts piekērās bikšu pogai,

—       Jūs neticēsiet, profesor, katru nakti jaunas meitenes strīpām vien. Esmu pilnīgā sajūsmā. Jūs esat — mags.

—       Hm, — Filips Filipovičs raižpilni nokrekškinājās, ie- Iūkodamies viesa acu zilitēs.

Tips, beidzot ticis galā ar pogām, novilka svītrainās bikses. Zem tām parādījās pilnīgi neiedomājamas apakš- bikses krēma krāsā, izšūtas melniem zīda kaķiem un stipri iesmaržinātas.

Suns neizturēja kaķus un ierējās tā, ka subjekts palēcās gaisā.

—       Ai!

—       Es tev rādišu! Nebaidieties, vinš nekož.

Es nekožu?» — pabrinijās suns.

No bikšu kabatas ienākušajam izkrita maza aploksnīte, uz kuras bija attēlota skaistule izlaistiem matiem. Subjekts palēcās, noliecās, pacēla skaistuli un koši pietvīka.

—       Jūs tomēr man skatieties, — brīdinoši un drūmi teica Filips Filipovičs, pirkstu pakratīdams, — skatieties tomēr; nepārspīlējiet!

—       Es nepār . . . — subjekts kaunīgi sāka murmināt, tur- pinādams izģērbties, — es, dārgo profesor, tikai izmēģinā- juma kārtā.

—       Nu, un kā? Kādi rezultāti? — stingri noprasīja Filips Filipovičs.

Subjekts ekstāzē atmeta ar roku.

—       Dieva vārds, profesor, 25 gadus nekā tam līdzīga. Pēdējo reizi 1899. gadā, uz rjū de la Pē, ziniet . . .

—       Un kāpēc jūs esat kluvis zalš?

Atnācēja seja sadrūma.

—       Nolādētā «Žirkostj»*! Jūs nevarat iedomāties, profesor, ko tie dīkdieņi man krāsas vietā iesmērējuši. jūs tikai paskatieties, — subjekts purpināja, ar acīm meklēdams spoguli. — Pa purnu tādiem! — klūdams nikns, vinš piemetināja. — Ko gan man tagad darīt, profesor? — vinš raudulīgi apvaicājās.

—       Hm, nodzeniet uz nullīti.

—       Profesor, — apmeklētājs žēlabaini iesaucās, — bet tak atkal sirmi izaugs. Bez tam es vairs nevarēšu parādīties darbā, es jau tā trešo dienu kā nebraucu. Eh, profesor, ja jūs atrastu kādu metodi, kā arī matus atjaunināt!

—       Ne uzreiz, dārgais, ne uzreiz, — ducināja Filips Filipovičs.

Noliecies vinš, acīm mirdzot, izmeklēja pacienta pliko vēderu.

—       Nu ko, brīnišķīgi, viss pilnīgā kārtibā. Taisnibu sakot, tādu rezultātu es pat negaidīju . .  «Daudz asinu, un dzies- mu daudz . . .» Ģērbieties, dārgumiņ!

«Es esmu tā, kas dailāka par visām . . .» — metāliski plerkšķošā balsī piedziedāja pacients un starodams sāka ģērbties. Savedis sevi kārtībā, vinš palēkdamies un izplatidams smaržu mākonus, noskaitija Filipam Filipovičam pacinu baltu naudaszīmju Un ilgi un maigi spieda vinam abas rokas.

—       Divas nedēļas varat nerādities, — teica Filips Filipovičs, — bet tomēr Iūdzu jūs: esiet uzmanīgs.

—       Profesor! — otrpus durvīm ekstāzē atsaucās balss,

—       varat būt pilnīgi mierīgs, — vinš saldkairi ieķiķinājās un pagaisa.

Dzīvokli piebirdināja zvanina skanas, lakotās durvis atvērās, ienāca sakostais, pasniedza Filipam Filipovičam lapu un ziņoja:

«Žirkostj» — kosmētisko līdzeklu izgatavošanas artelis. (Red.)

—   Gadi nav pareizi uzrakstīti. Jādomā, — 54-55. Sirds toņi neskaidri.

Viņš nozuda, un parādījās čaukstoša dāma uz vienas auss braši piešķiebtā cepurē, ar mirdzošu koljē uz apvītušā un krumpainā kakla. Zem acīm viņai nokarājās šausmīgi melni maisi, bet vaigi ziedēja sārti kā lellei. Viņa stipri uztraucās.

—   Cienītā! Cik jums gadu? — ļoti dzedri viņai jautāja Filips Filipovičs.

Dāma izbijās un pat nobālēja zem krāšlu garozas.

—   Es, profesor, zvēru, ja vien jūs zinātu, kāda man drāma!

—   Gadu cik jums, cienītā? — vēl dzedrāk atkārtoja Filips Filipovičs.

—   Goda vārds . . . Nu, četrdesmit pieci . . .

—   Cienītā, — ieaurojās Filips Filipovičs, — mani gaida! Neaizkavējiet, lūdzu, jūs taču neesat viena!

Dāmas krūtis vētraini cilājās.

—   Es jums vienīgajam, kā zinātnes spīdeklim. Bet, zvēru, tās ir tādas šausmas . . .

—   Cik jums gadu? — loti nikni un spiedzīgi prasīja Filips Filipovičs, un viņa brilles nozibsnīja.

—   Piecdesmit viens, — raustīdamās bailēs, atbildēja dāma.

—   Noģērbiet bikses, cienītā, — atviegloti izmeta Filips Filipovičs un norādīja uz augstu, baltu ešafotu istabas stūrī.

—   Zvēru, profesor, — murmināja dāma, drebošiem pirkstiem taustidamās ap kaut kādām pogām jostas vietā, — šis Morics . . . Es jums atzīstos kā pie bikts . . .

—   «No Sevilas līdz Granadai . . .» — izklaidīgi iedziedājās Filips Filipovičs un nospieda marmora mazgājamās ierīces pedāli. iešalcās ūdens.

—   Zvēru pie Dieva! — runāja dāma, un viņas vaigu mākslīgajam sārtumam izlauzās cauri dabīgi sarkani plankumi, — es zinu, tā ir mana pēdējā kaislība. Viņš taču ir tāds neģēlis! O, profesor! Viņš ir kāršu šūlers, to zina visa Maskava. Viņš nespēj palaist garām nevienu draņķīgu modisti! Viņš taču ir tik velnišķīgi jauns, — dāma murmināja un iz- meta no čaukstošo svārku apakšas samurcītu mežģīņu mu- džekli.

Suņa prāts bija pilnīgi apmiglojies, un galvā viņam viss sagriezās kājām gaisā.

«Piķis jūs visus rāvis, — viņš neskaidri nodomāja, galvu uz ķepām nolicis un no kauna aizsnaudies, — i necentīšos saprast, ko tas viss nozīmē, — tik un tā nesapratīšu.»

Viņš pamodās no šķindoņas un ieraudzija, ka Filips Fili- povičs nevērīgi iesviež izlietnē kaut kādas mirdzošas tru- biņas.

Plankumainā dāma, rokas pie krūtīm spiezdama, cerīgi raudzījās uz Filipu Filipoviču. Tas cienīgi sarauca pieri un, pie galda apsēdies, kaut ko pierakstīja.

—   Es jums, cienītā, pērtiķa olnīcas pārstādīšu, — viņš paziņoja un bargi paraudzījās.

—   Ak, profesor, vai tiešām pērtiķa?

—   Jā, — nepielūdzami atbildēja Filips Filipovičs.

—     Un kad operācija? — nobālot vārgā balsī pavaicāja dāma.

—   «No Sevilas lidz Granadai . . .» Mmm . . . pirmdien. Klīnikā liksieties no rīta. Mans asistents jūs sagatavos.

—   Ak, es negribu klīnikā. Vai nevarētu pie jums, profesor?

—   Redziet, pie sevis es operācijas taisu tikai izņēmuma gadījumos. Tas maksās loti dārgi — 50 červoncus.

—     Esmu ar mieru, profesor!

Atkal nodārdēja ūdens, salīgojās cepure ar spalvām, pēc tam parādījās kaila kā šķīvis galva un apkampa Filipu Filipoviču. Suns snauda, nelabums bija izzudis, suns tīksminājās par aprimušo sānu un siltumu, pat iekrācās un pagu- va noskatīties gabaliņu patīkama sapņa: it kā viņš būtu izrāvis pūcei veselu būkšķi spalvu no astes . . . pēc tam virs galvas ievankšķējās satraukta balss:

—   Es esmu pārāk pazīstams Maskavā, profesor. Ko gan man darīt?

—   Kungi, — sašutis kliedza Filips Filipovičs, — tā taču nevar! Vajag apvaldīt sevi. Cik viņai gadu?

—   Četrpadsmit, profesor . . . Jūs saprotat, es esmu paga- lam, ja viss klūs zināms atklātībā. Kuru katru dienu man jāsaņem ārzemju komandējums.

—   Bet es taču neesmu jurists, dārgumiņ. Nu, pagaidiet divus gadus un precieties ar viņu.

—   Esmu precējies, profesor.

—   Ak, kungi, kungi!

Durvis atvērās, mainijās sejas, grabēja instrumenti skapi, un Filips Filipovičs strādāja, rokas nenolaizdams.

«Nešķīsts dzīvoklītis, — domāja suns, — bet cik ārkārtīgi labi! Tikai kāda velna pēc viņam ievajadzējies manis? Vai patiesi dzīvot atstās? Ir gan dīvainis! Viņam tikai ar aci jāpamirkšķina, un tādu suni dabūs, ai-jai-jai! Tak varbūt arī es esmu skaists. Redzams, mana laime! Bet tā draņķa pūce . . . Nekauņa.»

Suns pilnīgi atjēdzās tikai dzilā pievakarē, kad izbeidzās zvanīšana, un tieši tai mirklī, kad durvis tika atvērtas sevišķiem apmeklētājiem. Viņi bija četri. Visi jauni laudis, un visi loti pieticīgi ģērbušies.

«Ko tad šitiem vajag?» — pārsteigti nodomāja suns. Stipri vien naidīgāk viesus saņēma Filips Filipovičs. Viņš stāvēja pie rakstāmgalda un raudzījās atnācējos kā pulkve- dis uz ienaidnieka armiju. Viņa kumpā ērgla deguna nāsis piepūtās. lenākušie mīdījās uz paklāja.

—    Mēs pie jums, profesor, — ierunājās tas, kuram uz galvas ceturtdalaršīnas augstumā slējās biezu, cirtainu matu ērkulis, — lūk, kādā lietā . . .

—   Jūs, kungi, veltigi tādā laikā bez galošām staigājat, — pamācoši viņu pārtrauca Filips Filipovičs, — pirmkārt, jūs saaukstēsieties un, otrkārt, jūs man tepiķus esat pielāčojuši. bet tepiķi man visi ir persiešu.

Tas ar ērkuli pieklusa, un visi četri pārsteigumā blenza uz Filipu Filipoviču. Klusums turpinājās vairākas sekundes, to traucēja tikai Filipa Filipoviča pirkstu bungošana pa apgleznoto koka trauku uz rakstāmgalda.

—   Pirmkārt, mēs neesam kungi, — beidzot izdvesa jaunākais no četrotnes, līdzīgs persikam.

—   Pirmkārt, — pārtrauca viņu Filips Filipovičs, — jūs esat vīrietis vai sieviete?

Četrotne atkal apklusa un pavēra mutes. Šoreiz atjēdzās pirmais, tas ar ērkuli.

—   Kāda starpība, biedri? — viņš uzpūtīgi vaicāja.

—   Es esmu sieviete, — atzinās persikveidīgais jauneklis ādas jakā un stipri nosarka. Līdz ar viņu nez kādēl tumši pietvīka vēl viens no ienācējiem — blondīns papahā.

—   Tādā gadījumā varat palikt žokejcepurē, bet jūs, cienītais kungs, palūgšu savu galvassegu noņemt, — iespaidīgi teica Filips Filipovičs.

—   Es jums neesmu nekāds cienītais kungs, — asi paziņoja blondīns, noņemdams papahu.

—   Mēs pie jums atnācām, — vēlreiz atsāka melnais ar ērkuli.

—   Vispirms, lūdzu, kas tie tādi — mēs?

—  Mēs — jaunā mūsu nama mājas pārvalde, — slēptā niknumā atbildēja melnais. — Es — Švonders, viņa — Vjazemskaja, viņš — biedrs Pestruhins, un Žarovkins. Un mēs, Iūk . . .

—   Tātad jūs iemitināja Fjodora Pavloviča Sablina dzīvoklī?

—   Mūs, — atbildēja Švonders.

—   Dievs Tēvs, pagalam Kalabuhova māja! — izmisis iesaucās Filips Filipovičs un pameta gaisā rokas.

—   jūs smejaties, profesor? — sašuta Švonders.

—   Kāda tur smiešanās! Esmu pilnīgā izmisumā, — iekliedzās Filips Filipovičs, — kas tagad notiks ar tvaika apkuri?

—   jūs ņirgājaties, profesor Preobraženski?

—   Kādā jautājumā jūs esat atnākuši? Runājiet pēc iespējas īsāk, es tūliņ dodos pusdienās.

Mēs, mājas pārvalde, — naidīgi sāka runāt Švonders, — esam ieradušies pie jums pēc mūsu mājas iedzīvotāju sapulces, kurā apskatījām jautājumu par iedzīvotāju sablīvēšanu dzīvokjos . . .

Kurš kuru apskatīja? — uzbļāva Filips Filipovičs, papūlieties izteikt savas domas skaidrāk.

Jautājumu apskatījām, par sablīvēšanu.

Pietiek! Es sapratu! Jums zināms, ka ar šā gada 12. augusta lēmumu mans dzīvoklis atbrīvots no jebkādām iedzīvotāju sablīvēšanām un pārvietošanām?

—   Zināms, — atbildēja Švonders, — bet kopsapulce, iz- tījusi jūsu jautājumu, nonāca pie slēdziena, ka kopumā visumā jūs aizņemat pārlieku lielu platību. Jūs viens dzivojat septiņās istabās.

—   Es viens dzīvoju un strādāju septiņās istabās, — at- dēja Filips Filipovičs, — un vēlētos vēl astoto. Tā man ne- ciešama bjbliotēkai.

Četrotne kluva mēma.

—   Astoto! E-he-hē, — nomurmināja bez galvassegas palikušais blondīns, — tā neko, vareni.

—    Neaprakstāmi! — iekliedzās jauneklis, kurš bija izrādījies sieviete.

—   Man ir pieņemamā istaba — ievērojiet — tā pati arī bibIiotēka, ēdamistaba, mans kabinets — 3. Apskates ista‑

—   4. Operāciju istaba — 5. Mana gulamistaba — 6, un kalpones istaba — 7. Vispār, nepietiek . . . Jā, tas gan nav svarīgi. Mans dzivoklis ir brīvs, un gana runāts. Es varu iet pusdienot?

—   Atvainojos, — teica ceturtais, līdzīgs spēcigai vabolei.

—   Atvainojos, — pārtrauca viņu Švonders, — Iūk, tieši par ēdamistabu un apskates telpu mēs arī atnācām parunā- s. Kopsapulce lūdz jūs brīvprātīgi, darba disciplīnas kārtībā, atteikties no ēdamistabas. Nevienam Maskavā nav ēdamistabas.

—    Pat Aisedorai Dunkanei! — skaņi iekliedzās sieviete. Ar Filipu Fiipoviču kaut kas notika, un viņa seja viegli pietvīka. Viņš neizdvesa ne skaņas, nogaidot, kas būs tālāk.

—    Un no apskates telpas arī, — turpināja Švonders, apskates telpu brīnišķīgi var apvienot ar kabinetu.

—    U-hu, — izmeta Filips Filipovičs visai dīvainā balsī, un kur man būtu jāuzņem barība?

—    Guļamistabā, — korī atbildēja četrotne.

Filipa Filipoviča sārtums pieņēma nedaudz pelēcīgu nokr āsu.

—    Gulamistabā uzņemt barību,

—    — viņš sāka runāt apslāpētā balsī,

—    — apskates telpā lasit, pieņemamajā istabā ģērbties, operēt kalpones istabā, bet ēdamistabā apskatīt pacientus. Ļoti iespējams, ka Aisedora Dunkane tā arī dara. Varbūt viņa kabinetā ēd, bet trusīšus graiza vannas istabā, Var būt. Bet es neesmu Aisedora Dunkane! — viņš pēkšņi ierēcās un no purpursarkana kluva dzeltens. — Es ēdīšu ēdamistabā, operēšu operāciju zālē! Paziņojiet to savai sapulcei, un pazemīgi lūdzu jūs atgriezties pie sava tiešā darba, bet man atstāt iespēju uzņemt barību tur, kur to uzņem visi normāli ļaudis, tas ir — ēdamistabā, un nevis priekšnamā vai bērnu istabā!

—    Tādā gadijumā, profesor, ņemot vērā jūsu stūrgalvīgo pretestību, — teica satrauktais Švonders, — mēs iesniegsim par jums sūdzību augstākās instancēs.

—    Aha, — izmeta Filips Filipovičs, — tā gan? — un viņa balsī ieskanējās aizdomīgi pieklājīgi toņi, — Iūgšu jūs minū- ti pagaidīt.

oho Tas tik ir zellis, — sajūsmā nodomāja suns, — viss manī. Oh, iekamps viņiem tūlīt, oh, iekamps. VēI nezinu, kādā veidā, bet tā iekamps . . . Sit viņus! Nogrābt tagadiņ šito ar resnajiem lieliem augšpus zābaka, pie paceles cīp.slām . . . r-r-r . . .»

Filips Filipovičs strauji nocēla telefona klausuli un runāja U:

—    Lūdzu . . . jā . . . pateicos . . . Esiet tik laipni, palūdziet Pjotru Aleksandroviču. Profesors Preobraženskis. Pjotr Aleksandrovič? ļoti priecājos, ka jūs sazvanīju. Vesels, vesels, pateicos. Pjotr Aleksandrovič, jūsu operācija tiek atcelta. Ka lūdzu? Pavisam atcelta. Tāpat kā visas pārējās operācijas. Lūk, kādēl: es pārtraucu darbu Maskavā un vispār Krievijā . . . Tikko pie manis ienāca četri, no viņiem viena par vīrieti pārģērbta sieviete un divi apbruņoti ar revolveriem un terorizē mani ar mērķi atņemt daļu dzivokļa.

—   Atlaujiet, profesor, — teica Švonders, mainoties sejas krāsai.

—   Atvainojiet . . . Es nespēju atkārtot visu, ko viņi teica . . . Neesmu aplamību cienītājs. Pietiks, ja sacīšu, ka viņi piedāvāja man atteikties no apskašu telpas, citiem vārdiem, radīja man nepieciešamību operēt jūs tur, kur Iīdz šim es graizīju trusīšus. Tādos apstāklos es ne tikai nevaru, tādos apstāklos man nay tiesību strādāt. Tādēl es pārtraucu savu darbību, noslēdzu dzīvokli un braucu uz Sočiem. Atslēgas varu nodot Švonderam. Lai viņš operē.

Četrotne sastinga. Uz viņu zābakiem kusa sniegs.

—    Ko lai dara . . . Man pašam loti nepatīkami . . . Kā? o, nē, Pjotr Aleksandrovič! o, nē. Tā es vairs neesmu ar mieru. Mana pacietība ir galā. Šis ir jau otrais gadījums kopš augusta . Kā? Hm . . . Kā vēlaties. Kaut vai. Bet tikai ar vienu noteikumu: vienalga kas, vienalga kad, vienalga ko, bet Iai tas būtu papīrītis, kurš ne Švonderam, nedz arī jebku- ram citam mana dzīvokla durvīm pat tuvumā nelautu pie- nākt. Galīgs papīrītis. Faktisks. Ists! Broņa. Lai pat mans vārds netiktu pieminēts. Cauri, viņiem es esmu miris. Jā, jā. Lūdzu. Kurš? Aha . . . Nu, tā ir cita lieta. Ahā . . . Labi, Tūdal nodošu klausuli. Esiet tik laipni, — Filips Filipovičs čūskas balsī vērsās pie Švondera, — tūlīt ar jums runās.

—    Atlaujiet, profesor, — teica Švonders, te koši uzliesmodams, te dzisdams, — jūs mūsu vārdus izkroplojāt.

—    Palūgšu tādus izteicienus nelietot.

Švonders apjucis paņēma klausuli un runāja:

—    Es klausos. Jā . . . Mājas komitejas priekšsēdētājs . . .

Mēs taču likumīgi rīkojāmies . . . Bet profesors jau tā atrodas pilnīgā izņēmuma stāvoklī . . . Mēs zinām par viņa darbī- bu . . . Veselas piecas istabas gribējām viņam atstāt . . . Nu labi . . . Ja reiz tā . . . Labi . . .

Pilnīgi sarkans viņš nolika klausuli un pagriezās.

re Kā sadeva! Nolika īstajā vietā. Ir gan zellis! — sajūsmināti nodomāja suns, — kas viņam, kāds vārds speciāls zināms, vai? Nu, varat mani tagad dauzit, cik gribat, es no šejienes prom neiešu.»

Trīs, mutes pavēruši, blenza uz vietā nolikto Švonderu.

—    Kauns taču tā! — viņi nedroši izmeta.

—    Ja tagad būtu diskusija, — uztraukdamās un vaigiem kaistot iesāka sieviete, — es Pjotram Aleksandrovičam pie- rādītu . .

—    Atvainojiet, jūs tūliņ gribat atklāt šo diskusiju? — pieklājīgi apvaicājās Filips Filipovičs.

Sievietes acis iedegās.

—    Es saprotu jūsu ironiju, profesor, tūliņ mēs iesim prom . . . Tikai es, kā mājas kultnodalas vadītājs . . .

—    Vad-dī-tāja, — Filips Filipovičs viņu izlaboja.

—    Gribu jums piedāvāt, — un sieviete no azotes izvilka dažus spilgtus un sniegā izmirkušus žurnālus, — nopirkt dažus žurnālus Vācijas bērnu labā. Pusrublis gabalā.

—    Nē, neņemšu, — uz žurnāliem pašķielējis, strupi attei- ca Filips Filipovičs.

Pilnīgas neizpratnes pilns pārsteigums parādījās sejās, bet sievietes āda ieguva dzērveņu nokrāsu.

—    Kāpēc jūs atsakāties?

—    Negribu.

—    Jūs nejūtat Iīdzi Vācijas bērniem?

—    Jūtu.

—    Pusrubļa žēl?

—    Nē.

—    Tad kādēļ gan?

—    Negribu.

Paklusēja.

—    Ziniet ko, profesor, — dziļi ievilkusi elpu, ierunājās jaunava, — ja jūs nebūtu Eiropas spīdeklis un jūs visne- krietnākajā kārtā neaizstāvētu cilvēki (blondais viņu pa- raustīja aiz jakas malas, taču jaunava tikai atmeta ar roku), kuru personības, esmu pārliecināta, mēs vēl noskaidrosim, jūs pienāktos arestēt.

—    Un par ko? — ziņkārīgi pavaicāja Filips Filipovičs.

—   jūs esat proletariāta nīdējs! — Iepni paziņoja sieviete.

—  Jā, es nemīlu proletariātu, — skumji piekrita Filips Filipovičs un nospieda pogu. Kaut kur iezvanījās. Atvērās durvis uz koridoru.

—   Zina, — pakliedza Filips Filipovičs, — klāj galdā pusdienas. Atļausiet, kungi?

Četrotne klusējot atstāja kabinetu, klusējot šķērsoja pieņemamo istabu, klusējot — priekšnamu, un bija dzirdams, kā smagi un skanīgi aiz viņiem aizvērās parādes durvis.

Suns pacēlās pakalkājās un veltīja Filipam Filipovičam kaut kādu namazu.

Debešķigiem ziediem apgleznotos škīvjos ar platu melnu malu gulēja plānās šķēlitēs sagriezta sjomga, marinēti zuši. Uz smaga dēļa norasojis siera gabals, un ar sniegu apliktā sudraba toveriti — ikri. Starp šķivjiem dažas smalciņas glāzites un tris kristāla karafītes ar dažādu krāsu šņabjiem. Tas viss atradās uz maza marmora galdiņa, mājīgi piebīdita pie milzīgas griezumiem rotātas ozolkoka bufetes, kura zib- snīja sudraba un stikla atstarotajos gaismas kūļos. Istabas vidū — ar baltu galdautu apklāts galds, smags un solids kā kapenes, bet uz tā divi ēdampiederumu komplekti, biskapa tiaras veidā salocītas salvetes un trīs tumšas pudeles.

Zina ienesa slēgtu sudraba trauku, kurā kaut kas burbu- ļoja. No trauka uzvēdīja tāda smarža, ka suņa mute acu- mirklī piepiūda šķidrām slienām. «Semiramīdas dārzi!» — viņš nodomāja un ar asti kā koku sāka dauzīt pa paklāju.

—   Šurp viņus, — piēsonīgi nokomandēja Filips Filipovičs.

—   Doktor Bormentāl, Dieva dēļ , lieciet ikrus mierā. Un, ja gribat uzklausīt labu padomu: nelejiet vis angļu, bet parasto krievu šnabi.

Sakostais skaistulis — viņš bija jau bez halāta, solīdā melnā uzvalkā — paraustīja platos plecus, pieklājīgi pasmi- nēja un ieiēja caurspidīgo.

—   Kāda marka? «Novo-blagoslavennaja»? — viņš pain- teresējās.

—   Dievs ar jums, dārgumiņ, — atsaucās saimnieks.

—   Tas ir spirts. Darja Petrovna pati lieliski gatavo šņabi.

—   Nesakiet vis, Filip Filipovič, visi apgaivo, ka esot tīri labs, 30 grādu.

- Bet šņabim jābūt 40 grādu stipram un nevis 30, — tas pirmkārt, - pamācoši pārtrauca Filips Filipovičs. — Un, otrkārt, - Dievs vien zina, ko viņi tur salējuši. Jūs esat spējīgs paredzēt, kas viņiem var ienākt prātā?

—   It viss var ienākt, — pārliecināti atbildēja sakostais.

—  Ari es tā domāju, — apstiprināja Filips Filipovičs un vienā paņēmienā iegāza glāzītes saturu sev rīklē, — mmm . . . doktor Bormentāl, dieva dēļ , metiet uzreiz to nie- ciņu, un, ja jūs teiksiet, ka tas . . . būšu zvērināts jūsu ienaidnieks visu atlikušo mūžu. «No Sevilas līdz Granadai .»

Vēl arvien runājot, arī pats ar platu sudraba dakšiņu paķēra kaut ko lidzīgu melnai maizītei. Sakostais sekoja viņa paraugam. Filipa Filipoviča acis iemirdzējās.

—     Nu, vai slikti? — gremojot vaicāja Filips Filipovičs.

—   Slikti? Jūs atbildiet, godājamo doktor.

—   Vienreizēji, — no sirds atbildēja sakostais.

—     Kā citādi . . . levērojiet, Ivan Arnoļdovič, aukstās uz- kodas un zupu pēc šņabīša lieto tikai boļševiku nepiežmiegtie muižnieki. Sevi cienošs cilvēks operē ar karstajām uzkodām. Bet no Maskavas karstajām uzkodām ši ir visupirmā. Kād- reiz to lieliski prata gatavot Slāvu Bazārā. Še, ņem.

—   Suni ēdamistabā iebarojat, — atskanēja sievietes balss, — bet pēc tam viņu ne ar kriņģeli no šejienes neizvili- nāsi.

—     Nekas. lzbadojies, nabadziņš, — Filips Filipovičs uz dakšas galiņa pasniedza sunim uzkodu, ko tas pakampa ar žongliera veik!ību, bet dakšu ar troksni iesvieda skalojamā traukā.

Tad no šķīvjiem sāka celties pēc vēžiem smaržojošs tvaiks;

Namazs — musulmaņu religisks rits, lūgšana, ko pavada noteiktas kermepa kustības.

suns modri tupēja galdauta ēnā kā sargs pie pulvera nolikta vas. Bet Filips Filipovičs, stīvo salveti aiz krādziņas aiz spraudis, sprediķoja:

—   Ēšana, Ivan Arnoldovič, ir smalka padarīšana. Ēst jāprot, un, iedomājieties, lielākā cilvēku daja vispār nemāk. Jāzina ne tikai — ko ēst, bet arī — kad un kā. Un ko runāt. Ja-ā. Ja jūs rūpējaties par savu gremošanas sistē mu, uzklausiet manu padomu — pusdienojot nerunājiet par boļševismu un medicinu. Un — dievs pasarg' — nelasiet

—   pirms pusdienām padomju avīzes.

—   Hm . . . Bet citu tak nav.

—   Nu tad nekādas nelasiet. Ziniet, es novēroju trisdesmit cilvēkus savā klinikā. Un ko jūs domājat? Pacienti, kuri avizes nelasa, jūtas lieliski. Bet tie, kurus es speciāli piespie du lasit «Pravdu», zaudēja svaru.

—   Hm . . . — sārtodamies no zupas un vina, ieinteresēti atsaucās sakostais.

—   Un tas vēl nekas. Pavājināti ceļa refleksi, slikta apetite, nospiests garastāvokiis.

—   Nu, velns . . .

—  Jaā-s. Bet ko gan es tā? Pats sāku par medicinu runāt

Filips Filipovičs, krēslā atlaidies, pazvanīja un ķiršu krāsas portjerās parādijās Zina. Sunim tika bāls un biezs stores gabals, kas viņam neiegaršojās, bet tūdaļ pēc tam — asiņai na rostbifa šķēle. To notiesājis, suns pēkšņi sajuta, ka grib gulēt, un par ēšanu vairs nespēj ne iedornāties. «Dīvaina sajūta, — viņš prātoja, vērdams ciet smagos plakstus, — acu gala negribu nekādu barību redzēt. Bet smēķēt pēc pusdienām ir tīrā muļķība.»

Ēdamistaba piepildījās ar nepatīkamiem ziliem dūmiem.

Suns snauda, galvu uz priekšķepām noguldījis.

—   Senžiljēns ir pieklājīgs vīns, — viņš pa miegam saklau sīja, — bet tagad taču tā nav.

Kaut kur no augšas, no sāniem atskanēja klusināts, skaists un paklāju slāpēts korālis.

Filips Filipovičs piezvanīja, un atnāca Zina.

—   Zinuška, ko gan tas nozīmē?

—   Atkal kopsapulci sarīkojuši, Filip Filipovič, — atbildēja Zina.

—   Atkal! — sērīgi izsaucās Filips Filipovičs, — nu ko, ta gad acimredzot sāksies, cauri ir ar Kalabuhova māju. Nāk sies pārvākties, tikai — uz kurieni, gribētos zināt. les kā sviestu. Vispirms dziedāšana katru vakaru, pēc tam atejas caurules aizsals, tad tvaika apkures katls pārsprāgs un tā tālāk. Vāks Kalabuhovam.

—   Filips Filipovičs pārdzīvo, — smaidot piezīmēja Zina un aiznesa šķīvju grēdu.

—   Bet kā iai nepārdzīvo?! — spalgi izsaucās Filips Fili povičs, — kāda māja bija — saprotiet taču!

—   Jūs pārāk drūmi raugāties uz lietām, Filip Filipovič, iebilda sakostais skaistulis, — viņi tagad krasi pārvērtušies

—   Dārgumiņ, jūs mani pazīstat? Tiesa? Es esmu faktu cilvēks, novērojumu cilvēks. Es esmu nepamatotu hipotēžu ienaidnieks. Un tas ir ļoti labi zināms ne tikai Krievijā, arī Eiropā. Ja reiz es ko saku, tas nozīmē, ka pamatā ir kā fakts, no kura es izdaru secinājumus. Un, lūk, jums fakti- kur pakaramais un galošu paliktnis mūsu mājā.

—   Interesanti . . .

—   «Štrunts par galošām. Ne jau galošās ir laime, — nodomāja suns, — bet personība gan izcila.»

MIHAILS BULGAKOVS

SUŅA SIRDS

(1. turpinājums)

—   Lūdzu jums — galošu paliktnis. Es dzīvoju šajā mājā no 1903. gada. Un visā šajā laikā līdz 1917. gada martam nav bijis neviena gadījuma, ar sarkanu zīmuli pasvītroju — neviena, kad no mūsu neaizslēgtās parādes kāpņu telpas būto pazudis kaut viens galošu pāris. Ņemiet vērā, šeit ir divpadsmit dzīvok|u, man pieņemšanas. Vienā jaukā 17. gada marta dienā pazuda visas galošas, to skaitā divi pāri manējo, trīs spieķi, mētelis un šveicara patvāris. Un no tā brīža galošu paliktnis beidza savu eksistenci. Dārgumiņ! Un es tiemaz nerunāju par tvaika apkuri. Nerunāju. Lai būtu: ja reiz sociālā revolūcija — nevajag kurināt. Bet es jautāju: kādēj, kopš sākās šī jezga, visi sāka staigāt pa marmora kāpnēm galošās un velteņos? Kādēļ galošas vēl līdz šim brīdim jātur aiz atslēgas? Un vēl jāpieliek zaldāts, lai kāds nenospertu? Kādēļ novāca tepiķi no parādes kāpnēm? Vai tad Kārlis Markss aizliedz tepiķus uz kāpnēm turēt? Vai Kārlim Marksam kaut kur ir teikts, ka Prečisteņkas Kala- buhova mājas otra ieeja jāaizsit ar dē|iem un visiem jāstaigā apkārt caur sētu? Kam tas vajadzīgs? Kādēļ proletariāts nevar atstāt savas galošas lejā, bet pielāčo marmoru?

—  Tak viņam, Filip Filipovič, galošu nemaz nav, — mēģināja iečiepstēties sakostais.

—   Nekā tamlīdzīga! — pērkonīgā basā atbildēja Filips Filipovičs un ielēja glāzi vīna. — Hm … es neatzīstu liķierus pēc pusdienām, tie dara smagu un iedarbojas uz aknām .. . Nekā tamlīdzīga! Viņam ir gan tagad galošas, un tās galošas ir . . . manas! Tieši tās pašas galošas, kas nozuda 1917. gada pavasari. Jājautā, kas viņas nočiepa? Es? Nevar būt. Buržujs Sabļins? (Filips Filipovičs iebakstīja ar pirkstu griestos.) Smieklīgi pat iedomāties. Cukurrūpnieks Polozovs? (Filips Filipovičs norādija uz sāniem.) Nekāda gadījumā! To izdarīja, lūk, šie paši dziedoņi! Jaā-s. Un ja viņi tas vismaz novilktu kāpnēs. (Filips Filipovičs saka pietvikt.) Kada velna pēc puķes no kāpņu laukumiņiem izvāca? Kāpēc elektrība, kas, Die's dod atmiņu, 20 gadu laika nodzisa divas reizes, tagad akurāti dziest reizi mēnesi? Doktor Bormentāl, statistika ir šausmiga lieta. Jums, kas esat pazīstams ar manu pēdējo darbu, tas zināms labāk kā jebkuram citam.

—   Sabrukums, Filip Filipovič.

—   Nē, — pilnīgi pārliecināti iebilda Filips Filipovičs, — ne. Jums pirmajam, Ivan Arnoļdovič, jāatturas no ši vārda lietošanas. Tas ir — tniraža, dūmi, fikcija! — Filips Filipovičs plaši ieplēta īsos pirkstus, un divas bruņurupučiem līdzīgas ēnas saka didities pa galdautu. — Kas ir tas jūsu sabrukums? Veča ar ķeģi? Ragana, kura izsitusi visus logus, nodzēsusi visas lampas? Tak viņas vispār nav. Ko jūs domājat ar šo vārdu? — Filips Fiļipovičs nikni uzprasīja nelaimīgai kartona pīlei, kas kājām gaisā karājās līdzās bufetei, un pats viņas vietā atbildēja: — Lūk, kas tas ir: ja es, tā vieta, lai katru vakaru operētu, sākšu savā dzīvoklī dziedāt korī, pie manis iestāsies sabrukums. Ja es, ieejot tualetes istaba, atvainojiet par izteicienu, sākšu urinēt garām klozeta podam, un to pašu darīs arī Zina un Darja Petrovna, tualetē sāksies sabrukums. Jāsecina, ka sabrukums nav vis klozetos, bet galvās. Tādēļ,, kad šie baritoni bļauj «cīnīsimies ar sabrukumu» — es smejos. Zvēru, man nāk smiekli. Tas nozīmē, ka katram no viņiem jāslānī pašam sevi! Un, lūk, kad viņi izdauzīs no sevis visādas halucinācijas un sāks nodarboties ar šķūņu tīrīšanu, — savu tiešo pienākumu, — sabrukums izzudīs pats no sevis. Diviem kungiem kalpot nevar! Neiespējami vienā un tai pašā laikā slaucit tramvaju ceļus un mēģināt nokārtot kaut kādu spāņu plukatu likteņus! Tas nevienam neizdodas, doktor, un jo vairāk — ļaudīm, kuri vispār, atpalikuši attīstībā no eiropiešiem par gadiem 200, līdz šim brīdim ne visai labi tiek gala ar savu .personīgo bikšu pogām.

Filips Filipovičs bija iegājis azartā. Viņa ērgļa deguna nāsis trisēja. Smēlies spēkus sātīgās pusdienās, viņš dar- dināja kā senatnes pravietis, un viņa galva mirdzēja sudrabā.

Vārdi uz miegaino suni krita kā dobja pazemes dunoņa. Sapņu redzējumā ielēca te pūce ar dumjām dzeltenām acīm, te pavāra pretīgais mūlis netīrā baltā micē, te Filipa Filipoviča brašā ūsa, asas elektriskas gaismas apspīdēta, te gausas kamanas čirkstēja un izzuda, bet suņa kuņģī, sulā mirkdams, gremojās sažļambāts rostbifa gabals.

«V-iņš gan varētu mītiņos naudu pelnīt, — miegaini sapņoja suns, — pirmklasīgs darbonis. Lai gan viņam acīmredzot jau tā naudas kā spaļu.»

—   Policists! — kliedza Filips Filipovičs. — Policists! — «Uhu-hū-hū!» — suņa smadzenēs plīsa kaut kādi burbuļi … — Policists! Tikai un vienīgi. Un pilnīgi vienalga — vai viņš nēsās nozīmi vai sarkanu naga cepuri. Nolikt policistu blakus katram cilvēkam, un likt šim policistam piebremzēt mūsu pilsoņu vokālos izvirdumus. Jūs sakāt — sabrukums. Es jums teikšu, doktor, ka nekas nemainīsies uz labo pusi mūsu mājā, vispār nevienā mājā, kamēr nesavaldīs šos dziedoņus. Tiklīdz viņi izbeigs savus koncertus, stāvoklis pats no sevis kļūs labāks.

' — Kontrrevolucionāras lietas jūs runājat, Filip Filipovič, — jokojot piezimēja sakostais, — nedod dievs, ja kāds izdzird.

—   Nekā bīstama, — karsti iebilda Filips Filipovičs, — nekādas kontrrevolūcijas. Starp citu, tas ir vēl viens vārds, ko es pilnīgi nepanesu. Absolūti nav skaidrs — kas zem tā slēpjas? Velns viņu zina! Tāpēc es saku: nekādas tā saucamās kontrrevolūcijas manos vārdos nav. Tajos ir veselais saprāts un dzives pieredze.

Filips Filipovičs noņēma aiz apkaklītes aizsprausto spīdīgo, salauzīto salveti un saņurcījis nolika blakus neizdzertajai vīna. glāzei. Tajā pašā brīdī sakostais piecēlās un pateicās: «Mersi.»

—   Mirklīti, dakter! — izņemdams kabatinaku, viņu aizturēja Filips Filipovičs. Viņš samiedza acis, noskaitīja baltos papīrīšus un ar vārdiem: — Šodien jums, Ivan Arnoļdovič, pienākas 40 rubļu, lūdzu, — pastiepa tos sakostajam.

No suņa cietušais pieklājīgi pateicās un sarkdams iebāza naudu bikšu kabatā.

—   Šovakar es jums neesmu vajadzīgs, Filip Filipovič? — viņš pavaicāja.

'— Nē, pateicos, dārgumiņ. Šovakar neko nedarīsim. Pirmkārt, trusītis nosprāga, un, otrkārt, šovakar Lielaja «Aīda». Bet es sen neesmu dzirdējis. Mīlu … Atceraties? Duets … Ta-ri-rā-rim.

—   Ka gan jūs paspējat, Filip Filipovič? — ar cieņu vai- caja ārsts.

—   Visur pagūst tas, kurš nekur nesteidzas, — pamācoši paskaidroja saimnieks. — Protams, ja es tā vietā, lai nodarbotos ar saviem tiešajiem pienākumiem, sāktu dauzīties pa sapulcēm un caurām dienām dziedāt kā lakstīgala, es nekur nepagūtu. — Filipa Filipoviča pirkstos bikšu kabatā debešķīgi iedziedājās pulksteņa zvaniņš — pusdeviņi. . . Braukšu uz otro cēlienu .. . Esmu darba dalīšanas piekritējs. Lielajā lai dzied, bet es operēšu. Un labi. Un nekāda sabrukuma . . . Jā, Ivan Arnoļdovič, bet jūs gan sekojiet uzmanīgi: līdzko piemērota nāve, tā tieši no gālda barojošā šķidrumā, un šurp!

—   Neuztraucieties, Filip Filipovič, patanatomi man apsolīja.

— Teicami, bet mēs tikmēr to ielas neirasteniķi pavērosim. Lai viņam sāns sadzist.

«Par mani rūpējas, — nodomāja suns, — ļoti labs cilvēks. Zinu, kas viņš ir. Burvis, mags un brīnumdaris no suņu pasakas .. . Nevarētu taču būt, ka es to visu esmu nosapņojis. Bet ja nu — sapnis? (Suns miegā nodrebēja.) Pamo- dīšos … un nekā. Ne lampas zīda abažūrā, ne siltuma, ne sāta. Atkal neprātīgais pavārtes aukstums, apledojušais asfalts, bads, ļauni cilvēki . . . Ēdnīca, sniegs … Ak dievs, cik man būs smagi! . ..»

Taču nekas tāds nenotika. Tieši pavārte izgaisa kā riebīgs sapnis un vairs neatgriezās.

Acīmredzot sabrukums nav nemaz tik briesmīgs. Neraugoties uz sabrukumu, divreiz dienā pelēkās ermoņikas zem palodzēm pielija karstuma, un siltums viļņiem izplūda pa visu dzīvokli.

Skaidrs kā diena: suns bija izvilcis pašu galveno suņu lozi. Ne retāk kā divreiz dienā viņa acis pildīja pateicības asaras Prečisteņkas prātniekam. Turklāt visi spoguļi viesistabā un pieņemamajā starp skapjiem tagad atspoguļoja veiksmīgu suni — skaistuli.

«Es esmu skaistulis. Varbūt nezināms suņu princis — inkognito, — viņš prātoja, vērodams spoguļa tālēs lepni apkārt klīstošo pinkaino kafijas krāsas suni ar apmierinātu purnu. — Ļoti iespējams, ka mana vecmāmiņa sagrēkojusi ar ņūfaundlendieti. Tāpēc es skatos — balts plankums uz purna. No kurienes, jāprasa? Filips Filipovičs ir cilvēks ar izcilu gaumi, viņš pirmo pagadījušos sētas kranci neņems.»

Nedēļas laikā suns aprija tikpat, cik pēdējos bada mēnešos uz ielas. Protams, tikai svara ziņā. Par ēdiena kvalitāti pie Filipa Filipoviča nav ko runāt. Pat neņemot vērā to, ka Darja Petrovna ik dienas Smoļenskas tirgū iepirka kaudzi atgriezumu par astoņpadsmit kapeikām, pietiks pieminēt vakariņas ēdamistabā pulksten septiņos, kurās suns piedalījās, neraugoties uz daiļās Zinas protestiem. Šo vakariņu laikā Filips Filipovičs iemantoja paliekošu dievības oreolu suņa acīs. Suns cēlās pakaļkājās un žļambāja žaketes stūri, suns iegaumēja Filipa Filipoviča zvanu — divus neskanīgus, aprautus saimnieka piesitienus — un riedams izlidoja viņu sagaidīt priekšnamā. Saimnieks ievēlās tērpies savā sudrablapsā, mirdzot miljoniem sniega spīgulīšu, smaržojošs pēc mandarīniem, cigāriem, smaržām, citroniem, benzīna, odekolona, vadmalas, un viņa balss kā komandas taure piepildīja visu dzīvokli.

—   Kāpēc tu, cūka, pūci saplosīji? Viņa tev traucēja? Traucēja, es tev prasu? Kāpēc profesoru Mečņikovu sadauzīji?

—   Viņu, Filip Filipovič, kaut reizīti ar stibu jānoslāna, — sašutusi runāja Zina, — citādi galīgi izlaidīsies. Paskatieties, ko viņš ar jūsu galošām izdarījis.

—   Slānīt nevienu nedrīkst, — uztraucās Filips Filipovičs, — to tu iegaumē reizi par visām reizēm. Cilvēku un dzīvnieku var ietekmēt tikai ar pārliecināšanu. Gaļu viņam šodien devāt?

—   Dievs, viņš visu māju izrijis. Ko jūs jautājat, Filip Filipovič. Es brīnos, kā viņš nepārsprāgst.

—   Lai tik ēd vesels … Ko tev tā pūce nodarījusi, huligān?

—   U-ū! — gaudās suns pielīdējs un, ķepas izgriezis, rāpoja uz vēdera.

Pēc tam viņu ar lielu jandāliņu aiz čupras vilka cauri pieņemamajai telpai uz kabinetu. Suns kauca, ņirdza zobus, mēģināja ieķerties paklājā, šļūca uz dibena kā cirkā. Kabineta vid ū uz paklāja gulēja stiklace pūce ar uzšķērstu vēderu, no kura rēgojās sarkanas pēc naftalīna smaržojošas lupatas. Uz galda mētājās drumslu drumslās sasistais portrets.

—   Es speciāli nenovācu, lai jūs papriecātos, — satraukti ziņoja Zina, — uz galda tak uzlēca, nelietis! Un — caps — viņu aiz astes! Ne atjēgties nepaguvu, kad bija jau saplui- nijis. Ar purnu viņu, Filip Filipovič, pabadiet pūcē, lai zina, kā mantas bojāt.

Un sākās kaukšana. Pie paklāja pielipušo suni stiepa badīt pūci, bet suns izplūda rūgtās asarās un domāja: «Sitiet, tikai no dzīvokļa prom netrenciet.»

—   Pūci jau šodien nosūtīt dzīvnieku izbāzējam. Turklāt še tev astoņi rubļi un sešpadsmit kapeikas tramvajam, aizbrauc pie Mjūra, nopērc viņam labu kakla siksnu ar ķēdi.

Nākamajā dienā sunim aplika platu, mirdzošu kakla siksnu. Pirmajā brīdī, ieskatījies spogulī, viņš ļoti satraucās un aizgāja uz vannas istabu, prātodams, kā siksnu nomaukt gar lādi vai kasti. Bet ļoti drīz suns saprata, ka ir vienkārši muļķis. Zina ķēdē veda viņu pastaigāties pa Obuhova šķērsielu. Suns vilkās kā arestants, vai degdams no kauna, bet, nogājis pa Prečisteņku līdz Jēzus baznīcai, lieliski apjēdza, ko dzīvē nozīmē kakla siksna. Neprātīga skaudība bija lasāma visu satikto suņu acīs, bet pie Mirušo šķērsielas kāds izkāmējis krancis ar nocirstu asti norēja viņu par «kungu mēslu» un «pakalpiņu». Kad šķērsoja tramvaja sliedes, milicis uz kakla siksnu paraudzījās ar cieņu un apmierinājumu, bet, kad atgriezās, notika pats neiedomājamākais, kas dzīvē var notikt: šveicars Fjodors pašrocīgi atvēra parādes durvis un ielaida Šariku, teikdams Zinai:

—   Vai re, kādu pinkaini Filips Filipovičs iegādājis. Un pārsteidzoši trekns.

—   Kā nebūs — par sešiem stumj iekšā, — paskaidroja salā skaisti piesārtusī Zina.

«Kakla siksna — tikpat kā portfelis,» suns domās asprātīgi atzīmēja un, pakaļpusi grozīdams, kā kungs sekoja Zinai beletāžā.

Pēc būtības novērtējis kakla siksnu, suns devās pirmajā vizītē uz to galveno paradīzes nodalījumu, kurā ieeja līdz šim viņam bija kategoriski liegta, — uz pavārienes Darjas Petrovnas valstību. Viss dzīvoklis nebija ne divu šīs valstības sprīžu vērts. Katru mīļu dienu melnajā, podiņiem apšūtajā plītī sprakšķēdama trakoja un šaudījās uguns. Cepeškrāsns sprēgāja. Zilgansārtajos tvaika stabos mūžīgās degošās mokās un neremdināmā kaislībā liesmoja Darjas Petrovnas seja. Tā spīdēja un laistījās taukos. Modīgajā frizūrā pār ausīm un ar gaišu matu groziņu uz pakauša zaigoja 22 mākslīgi briljanti. Gar sienām vadžos karājās zelta kastroļi, visa virtuve dunēja smaržās, burzguļoja un čūkstēja slēgtajos traukos …

—   Ārā! — iespiedzās Darja Petrovna. — Ārā, zaglīgais klaidoni! Tevis tik te vēl trūka! Ka došu ar kruķi!

—   Nu ko tu? Ko rejies? — suns glaimīgi miedza acis. — Kas es par klaidoni? Vai kakla siksnu neredzat? — un viņš ar purnu sāniski spraucās durvīs.

Sunim Šarikam bija zināms kāds cilvēku siržu iekarošanas noslēpums. Jau pēc divām dienām viņš gulēja līdzās ogļu kurvim un vēroja, kā Darja Petrovna strādā. Ar šauru, asu nazi viņa cirta galvas un kājiņas bezpalīdzīgām irbītēm, kā nevaldāms bende plēsa nost no kauliem mīkstumu, vistām rāva ārā iekšas, kaut ko mala gaļas mašīnā. Šariks tikmēr plosīja irbes galvu. Darja Petrovna ķeksēja ārā no piena bļodas izmirkušas baltmaizes gabalus, uz dēļa samīcīja tos ar gaļas putru, visu aizdarīja ar saldu krējumu, piebēra sāli un uz dēļa veidoja kotletes. Plīts gaudoja kā ugunsgrēkā, un uz pannas sprakšķēja, burzguļoja un lēkāja. Dārdēdamas sprāga vaļā krāsns durtiņas, atklādamas baismīgu elli, kurā mutuļoja un snaikstījās liesmas.

Vakarā akmens rīkle atdzisa, virtuves logā ar balto pus- aizkariņu elpoja blīvā un cienīgā Prečisteņkas nakts ar vientuļu zvaigzni. Virtuves grīda bija mitra, kastroļi vizmoja noslēpumaini un blāvi, uz galda gulēja ugunsdzēsēja naģene. Šariks gulēja uz siltās plīts, kā lauva pie vārtiem, un, vienu ausi ziņkārībā pacēlis, skatījās, kā melnūsains un satraukts cilvēks platā ādas jostā aiz puspievērtām durvīm Darjas Pet- rovnas istaba skauj Darju Pelrovnu. Viņas seja, pilnīgi visa, izņemot nopūderēto degunu, liesmoja mokās un kaislibā. Gaismas plaisa šķērsoja melnūša portretu, un Lieldienu pušķītis karājās viņa pogcaurumā.

—   Kā dēmons apstājis, — puskrēslā murmināja Darja Petrovna, — liecies mierā! Tūliņ Zinka pārnāks. Nu, ko tu, tīri kā tevi ar būtu atjauninājuši?

—   Mums tas nav nepieciešams, — slikti pār sevi valdīdams, sēcot atbildēja melnūsainis, — cik jūs gan ugunīga!

Vakaros Prečisteņkas zvaigzne slēpās aiz smagajiem aizkariem, un, ja Lielajā teātrī nebija «Aīdas» un nenotika Viskrievijas ķirurģiskās biedrības sēde, dievība novietojās kabineta dziļajā krēslā. Uguņi pie griestiem nedega. Spīdēja tikai viena zaļa lampa uz galda. Šariks gulēja ēnā uz paklāja un nenovērsdamies vēroja šausmu darbus. Stikla traukos pretīgā kodīgā un duļķainā šķidrumā peldēja cilvēka smadzenes. Līdz elkoņiem atkailinātās dievības rokas bija rūsganos gumijas cimdos, un slidenie, strupie pirksti rakņājās smadzeņu krokās. Brīžiem dievība apbruņojas ar mazu zibošu nazīti un lēnītēm grieza dzelteno, tvirto masu.

—   «Pie Nīlas svētajiem krastiem», — kodīdams lupas un atcerēdamies Lielā teātra zeltītos interjerus, klusītēm dungoja dievība.

Caurules šai laikā sila visstiprāk. Karstums no tām cēlās līdz griestiem, no turienes izplatījās pa visu istabu, suņa kažokā atdzīvojās pēdējā, vēl paša Filipa Filipoviča neizķem- mētā, bet jau iznīcībai nolemtā blusa. Paklāji slāpēja dzīvokļa trokšņus. Un tad tālumā noklaudzēja ieejas durvis.

«Zinka uz kinematogrāfu aizgāja,» domāja suns, «bet, līdzko atnāks, vakariņosim. Šodien, jādomā, teļa gaļas kotletes.»

Tai šausmīgajā dienā Šarikam jau no rīta sirdī iedūra slikta priekšnojauta. Tās dēļ viņš pēkšņi kļuva skumīgs un brokastis — pusbļodiņu auzu putras un vakardienas auna kauliņu — apēda bez mazākās apetites. Viņš bēdīgi izmeta likumu pa pieņemamo istabu un klusiņām uzgaudoja savam spoguļattēlam. Bet dienā, pēc tam, kad Zina bija izvedusi viņu pastaigāties pa bulvāri, viss noritēja kā parasti. Pieņemšanas šodien nebija, jo pieņemšanas, kā zināms, otrdienas nenotiek, un dievība sēdēja kabineta, izklājis sev priekšā uz galda kaut kādas smagas grāmatas ar raibām bildītēm. Gaidīja pusdienas. Suni nedaudz uzmundrināja doma par to, ka otrajā ēdienā, kā viņš bija precīzi noskaidrojis virtuvē, būs tītars. Iedams pa koridoru, suns izdzirdēja, kā Filipa Filipoviča kabineta nepatīkami un negaidīti iezvanījās telefons. Filips Filipovičs pacēla klausuli, ieklausījās, un pēkšņi satraucās.

—   Teicami, — atskanēja vina balss, — tūdaļ pat vediet, tūdaļ!

Viņš sarosījās, piezvanīja un pavēlēja ienākušajai Zinai steidzīgi pasniegt pusdienas.

—   Pusdienas! Pusdienas! Pusdienas!

Ēdamistabā sāka klaudzēt šķīvji, skraidīja Zina, no virtuves atskanēja Darjas Petrovnas dusmīgā purpināšana, ka tītars vēl neesot gatavs. Suns atkal sajuta uztraukumu.

«Nemīlu kņadu dzīvoklī,» viņš prātoja. Un, līdzko viņš tā nodomāja, kņada ieguva vēl daudz nepatīkamāku raksturu. Vispirms jau pateicoties kādreiz sakostā doktora Bor- mentāla atnakšanai. Viņš bija atvedis sev līdzi nelabi smirdošu čemodānu un, pat neizģērbies, metās ar to cauri koridoram uz apskates telpu. Filips Filipovičs pameta neizdzertu kafijas tasi, kā ar viņu vēl nekad nebija gadījies, un izskrēja Bor- mentālam pretī, ko arī vēl nekad nebija darījis.

—   Kad miris? — viņš iekliedzās.

—   Pirms trīs stundām, — apsnigušo cepuri nenoņēmis un čemodānu vaļā taisīdams atbildēja Bormentāls.

«Kas tāds miris?» drūmi un neapmierināti nodomāja suns un mēģināja iespraukties starp abiem, «ciest nevaru, ka šitā ārdās.»

—   Nemaisies pa kājām! Ātrāk, ātrāk, ātrāk! — Filips Filipovičs klaigāja uz visām pusēm un, kā sunim likās, metās zvanīt visus zvanus. Atskrēja Zina. — Zina! Darju Petrovnu pie telefona, pierakstīt, nevienu nepieņemt! Tu esi vajadzīga. Doktor Bormentāl, dieva dēļ — ātrāk, ātrāk, ātrāk!

«Nepatīk man, nepatīk,» suns aizvainoti sadrūma un sāka bezmērķīgi slamstīties pa dzīvokli, bet visa rosība sakoncentrējās apskates telpā. Zina pēkšņi paradījās sniega autam līdzīgā halātā un sāka skraidīt no apskates telpas uz virtuvi un atpakaļ.

«Ko, varbūt aiziet ieēst? Piķis viņus visus rāvis,» nolēma suns un pēkšņi tika pārsteigts.

—   Šarikam neko nedot, — no apskates telpas nodārdēja komanda.

—   Kā tad, šo jau novaktēsi.

—   Ieslēgt!

Un Šariku ievilināja un ieslēdza vannas istabā.

«Nekaunība,» nodomāja Šariks, tupēdams pustumšajā telpā, «vienkārši muļķīgi. . .»

Un apmēram ceturtdaļstundu viņš nosēdēja vannas istabā pavisam dīvainā noskaņojumā — te nikns, te pilnīgā gara nospiestībā. Viss bija drūmi, neskaidri. ..

«Labi, būs jums rit galošas, augsti godājamais Filip Fili- povič,» viņš domāja, «divus pārus jau nācās piepirkt, un vēl vienu nopirksiet. Lai suņus neslodzītu.»

Bet pēkšņi viņa naidpilnās domas pārtrūka. Nez kādēļ spilgti un negaidīti atausa atmiņā mirklis no pašas agrīnās jaunības — saulainais, neaptverami plašais laukums pie Preo- braženskas vārtiem, saules lauskas pudelēs, ķieģeļu drumslas, brīvie suņi klaidoņi.

«Nē, kur nu, nekādā brīvē no šejienes neaiziet, kam mānīt sevi,» šņākuļodams caur degunu, skuma suns, «esmu jau pieradis. Esmu tagad kungu suns, inteliģenta būtne, labāku dzīvi redzējis. Un kas gan ir brīve? Tā, dūmi, mirāža, fikcija . .. Nožēlojamo demokrātu murgi…»

Pēc tam vannas istabas tumsa kļuva baiga, suns iekaucās, metās durvis, sāka skrāpēties.

—   U-u-ū! — kā no mucas izskanēja pa visu dzīvokli.

«Pūci atkal saplosīšu,» nikni, taču bezspēcīgi nodomāja

suns. Pēc tam atslāba, pagulēja, bet, kad piecēlās, spalva uz viņa muguras pēkšņi sacēlās gaisā, vannā nez kāpēc norēgo- jās pretīgas vilka acis.

Un vislielāko moku brīdī durvis atvērās. Suns noskurinājies iznāca un drūmi devās uz virtuvi, bet Zina viņu aiz kakla siksnas apņēmīgi sāka vilkt apskates telpas virzienā. Dīvains aukstums iemetās sunim pakrūtē.

«Kam tad manis ievajadzējies,» viņš aizdomīgi prātoja, «sāns sadzijis, neko nesaprotu.»

Un viņš atspērās ar ķepām pret gludo parketu, tā viņu arī atslidināja uz apskates telpu. Šeit tūdaļ pārsteidza neredzētais apgaismojums. Baltā bumba pie griestiem mirdzēja tik spoži, ka gaisma griezās acīs. Baltajā mirdzumā stāvēja priesteris un caur zobiem dungoja par Nīlas svētajiem krastiem. Tikai pēc neskaidras smaržas varēja pazīt Filipu Filipoviču. Viņa apcirptais sirmums slēpās zem baltas cepures, kas atgādinaja patriarha galvassegu. Dievība bija viscaur baltā, bet baltajam pāri, kā epitrahils, uzsiets šaurs gumijas priekšauts. Rokās — melni cimdi.

Arī sakostais izrādījās cepurē. Garais galds bija atvāzts, un no sāniem tam piebīdīja mazu četrstūra galdiņu uz spīdīgas kājas.

Šai mirklī vairāk par visu suns sāka nīst sakosto, un vairāk par visu viņa šodienas acu izteiksmes dēļ. Parasti tiešas un atklātas, šodien sakostā acis bēguļoja no suņa skatiena. Tās bija saspringtas, liekulīgas, un to dziļumā slēpās slikts, nekrietns nodoms, ja ne vesels noziegums. Suns paraudzījās uz viņu smagi un nīgri un ielīda kaktā.

—   Kakla siksnu, Zina — klusi izmeta Filips Filipovičs, — tikai nesatrauc viņu.

Zinas acis mirklī kļuva tikpat neģēlīgas kā sakostajam. Viņa piegāja pie suņa un acīm redzami liekulīgi viņu noglaudīja. Suns pavērās Zinā ar skumjām un nicinājumu.

«Nu ko… jūsu ir trīs. Ja gribēsiet, uzveiksiet. Tikai kauns jums … Ja es kaut zinātu, ko darīsiet ar mani. . .»

Zina attaisīja kakla siksnu, suns papurināja galvu, nosprauslājās. Viņa priekšā izauga sakostais, izplatīdams ap sevi nelāgu, šķebenu smaku.

«Fū, pretīgi … Un kāpēc man tik baismi un nelabi . ..» nodomāja suns un atkāpās no sakostā.

—   Ātrāk, doktor, — nepacietīgi bilda Filips Filipovičs.

Asi un saldi nosmaržoja gaiss. Sakostais, nenolaizdams no suņa saspringto, draņķigo acu skatienu, ar labo roku, ko bija turējis paslēptu aiz muguras, ātri iegrūda sunim degunā mitras vates pikuci. Šariks apstulba, galvā viss vieglītēm sagriezās, taču viņš vēl paguva atsprāgt nost. Sakostais lēca pakaļ, un pēkšņi visu purnu aizķepināja ar vati. Tūdaļ pat aizrāvās elpa, bet vēl reizīti suns paguva izrauties. «Ļaundaris…» pavīdēja doma. «Par ko?» Un atkal vate. Tad pēkšņi telpas vidū parādījās ezers, un laivās uz ezera ļoti jautri, neredzēti rozā viņpasaules suņi. Kājas kļuva mik- stas, kā bez kauliem, un saļima.

—   Uz galda! — kaut kur jautri nobūkšķēja Filipa Filipoviča vārdi, izplūzdami oranžās straumēs. Šausmas pagaisa, tās nomainīja prieks. Pāris sekundes izdziestošais suns mīlēja sakosto. Pēc tam visa pasaule sagriezās kājām gaisā un viņš vēl sajuta aukstu, bet patīkamu roku zem vēdera. Pēc tam — tukšums.

IV

Uz šaurā operāciju galda ieplēties gulēja suns Šariks, un viņa galva bezpalīdzīgi kūļājās uz balta vaskadrānas spil- . ventiņa. Vēders bija izskūts, un tagad doktors Bormentāls, steigdamies un smagi elpodams, ar mašīnīti grauzās spalvā, skuva Šarika galvu. Plaukstām atspiedies uz galda malas, tik spīdīgām acīm kā viņa briļļu rāmīši, Filips Filipovičs vēroja šo procedūru un satraukti runāja.

—   Ivan Arnoļdovič, pats svarīgākais brīdis, — kad es ieiešu turku seglos. Dieva dēļ, acumirklī padodiet piedēkli, un tūdaļ — šūt. Ja man tur sāks asiņot, pazaudēsim laiku un suni pazaudēsim. Lai gan viņam tik un tā nav nekādu izredžu, — viņš, acis piemiedzis, paklusēja, gandrīz vai zobgalīgi ielūkojās suņa puspatvērtajā aci un piebilda: — Bet, ziniet, žēl viņa. Iedomājieties, esmu pieradis.

Rokas viņš turēja paceltas, ka svētīdams nabaga nelaimīgo Šariku grūtam varoņdarbam. Viņš uzmanījās, lai ne puteklītis nenosēstos uz melnās gumijas.

Zem izskūtās vilnas iezaigojās suņa bālgana āda. Bormentāls nometa mašīnīti un apbruņojās ar bārdas nazi. Viņš ieziepēja mazo, bezpalīdzīgo galviņu un sāka skut. Asmens skaļi čirkstēja, vietām parādījās asinis. Galvu noskuvis, sakostais to norīvēja ar benzīnā samitrinātu vates pikucīti, pēc tam nostiepa suņa atkailināto vēderu un, smagi uzelpodams, teica:

—   Gatavs.

Zina atvēra krānu virs izlietnes, un Bormentāls metās mazgāt rokas. Zina no pudelītes tās aplēja ar spirtu.

—   Vai es varu iet, Filip Filipovič? — viņa vaicāja, bailīgi šķielēdama uz suna noskūto galvu.

—   Vari.

Zina nozuda. Bormentāls atsāka rosīties. Viņš noklāja Šarika galvu vieglām marles salvetītēm, un uz spilvena parādījās ērmīgs kails suņa galvaskauss un dīvains bārdains purns.

Te sakustējās priesteris. Viņš iztaisnojās, palūkojās uz suņa galvu un teica:

—   Nu, lai dievs svētī. Nazi.

Bormentāls no zaigojošās grēdas uz galdiņa izņēma mazu vēderainu nazīti un padeva to priesterim. Pēc tam viņš ieter- pās tādos pašos melnos cimdos kā priesteris.

—   Guļ? — vaicāja Filips Filipovičs.

—   Guļ.

Filipa Filipoviča žokļi saspringa, actiņas ieguva asi durstošu spidumu, un, nazīti novēcinājis, viņš trāpīgi un gari pārvilka ar to Šarika vēderam. Āda tūdaļ pavērās, un uz visām pusēm pašķīda asinis. Bormentāls plēsīgi metās virsu, sāka ar marles tamponiem spiest Šarika brūci, pēc tam ar mazām, tādām kā cukura standziņām, saknieba malas, un tās nožuva. Uz Bormentāla pieres lāsītēm izspiedās sviedri. Filips Filipovičs iešņāpa otrreiz, un Šarika ķermeni nu jau divatā sāka plosīt āķiem, šķērēm, kaut kādām skavām. Parādījās asiņu rasu raudoši rozā un dzelteni audi. Filips Filipovičs ar nazi rakņājās vēderā, pēc tam uzsauca:

—   Šķēres!

Instruments sakostā rokās nozibēja kā burvju māksliniekam. Filips Filipovičs ielīda dziļumā un pāris pagriezieniem izrāva no Šarika ķermeņa vina sēklas dziedzerus ar kaut kādām ļerpatām. Bormentāls, no cītības un uztraukuma sviedriem pārpludis, metās pie stikla burkas un izvilka no tās citus, slapjus un noļukušus sēklas dziedzerus. Profesora un asistenta rokās sāka lēkāt, vīties īsas, mitras stīdziņas. Sīki iešķindējās pret skavām līkās adatas, sēklas dziedzerus iešuva Šarikam izņemto vietā. Priesteris atzvēlās no brūces, iespieda tajā marles tamponu un nokomandēja:

—   šujiet nekavējoties ādu, doktor, — un atskatījās uz balto, apaļo sienas pulksteni.

—   14 minūtes taisījām, — caur sakostiem zobiem izgrūda Bormentāls un ar līku adatu ieurbās ļenganajā ādā. Pēc tam abi satraucās kā slepkavas, kuri steidzas.

—   Nazi! — iekliedzās Filips Filipovičs.

Nazis it kā pats no sevis ielēca viņam rokā, un šai brīdī Filipa Filipoviča seja kļuva briesmīga. Viņš atņirdza zelta un porcelāna zobu kronīšus un vienā paņēmienā apvilka šarika pierei sarkanu vainagu. Noskūto ādu atbīdīja kā skalpu. Atkailināja kaulu. Filips Filipovičs ieb|āvās:

—   Trepanu!

Bormentāls pasniedza viņam spīdošu svīķurbi. Lūpas kodīdams, Filips Filipovičs sāka urbt Šarika galvaskausā mazus caurumiņus centimentra attālumā vienu no otra, ar tādu aprēķinu, ka tie apņēma visu galvaskausu. Katram viņš patērēja ne vairāk kā piecas sekundes. Pēc tam, iebāzis nere- dzeta fasona zaga galu pirmajā caurumiņā, sāka zāģēt tā, kā izzāģē dāmu rokdarbu lādītes. Galvaskauss klusi čirkstēja un trīsēja. Pēc minūtēm trim galvaskausa vāciņu Šarikam nocēla.

Tad atkailinājās Šarika smadzeņu kupols — pelēks ar iezilganām dzīsliņām un sarkanīgiem plankumiem. Filips Filipovičs ar šķērēm iegrauzās apvalkā un to atvēra. Mirkli uzšļācās tieva asiņu strūkla, gandrīz trāpīja profesoram acī un nošpricēja viņa cepuri. Bormentāls ar torziona pinceti kā tīģeris metās spiest ciet un aizspieda. Sviedri Bor- mentālam plūda aumaļām, un viņa seja spīdēja lekna un daudzkrāsaina. Acis tā vien šaudījās no profesora rokām uz šķīvīti ar instrumentiem. Filips Filipovičs savuties bija kļuvis patiešām baigs. No viņa deguna lauzās svelpjoņa, zobi at- iezušies līdz smaganām. Viņš noplēsa smadzeņu apvalku un līda kaut kur dziļumā, bīdīdams ārā no atvērtā galvaskausa smadzeņu puslodes. Bormentāls tostarp sāka bālēt, ar vienu roku apņēma Šarika krūtis un teica:

—   Pulss strauji krītas …

Filips Filipovičs zvērīgi uz viņu atskatījās, kaut ko noņurdēja un ierakās vēl dziļāk. Bormentāls ar krakšķi pārlauza stikla ampuliņu, piepildīja šļirci un viltīgi iedūra Šarikam kaut kur pie sirds.

—   Tuvojos turku segliem, — ieņurdējās Filips Filipovičs un asiņainiem, glumiem pirkstiem izbīdīja Šarika pelēkdzel- tenās smadzenes no galvas. Mirkli viņš pašķielēja uz Šarika purnu, un Bormentāls tūdaļ pārlauza otru ampulu ar dzeltenu šķidrumu un ievilka to garā šļircē.

—   Sirdī? — viņš nedroši pavaicāja.

—   Ko jūs vēl jautājat? — nešpetni ieaurojās profesors, — vienalga viņš jums jau piecas reizes ir nomiris. Duriet! Vai tas ir iedomājami? — Viņa seja pieņēma iedvesmas pilna laupītāja izteiksmi.

Doktors ar atvēzienu viegli ievadīja adatu suņa sirdī.

—   Dzīvs, bet tik tikko, — viņš bailīgi nočukstēja.

—   Nav laika spriedelēt — dzīvs, nedzīvs, — iešņācās briesmīgais Filips Filipovičs, — es esmu seglos. Vienalga nomirs … Ak tu, vel … «Pie Nīlas svētajiem krastiem …» Piedēkli dodiet.

Bormentāls viņam padeva mēģeni, kurā šķidrumā kuļājās diegā iesiets balts kamoliņš. Ar vienu roku — «Nav viņam līdzīgu Eiropā… dieva vārds!» neskaidri nodomāja Bormentāls, — viņš pakampa balto piciņu, bet otra ar šķērēm izgrieza tādu pašu kaut kur dziļumā starp izspīlētajām puslodēm. Šarika kamolīti viņš izsvieda uz šķīvīša, bet jauno kopā ar diedziņu ievietoja smadzenēs un ar saviem īsajiem, brīnumainā kārtāsmalkiem un lunkaniem kļuvušiem pirkstiem, pamanījās ar dzintara krāsas diedziņu to tur pie- tīstīt. Pēc tam viņš izmeta no galvas kaut kādas spailītes, pinceti, smadzenes iebāza atpakaļ viņu kaula traukā, atliecās un jau mierīgāk pavaicāja:

—   Nomira, protams? ..

—   Diegveidīgs pulss, — atbildēja Bormentāls.

—   Vēl adrenalīnu.

Profesors ātri pārsvieda smadzenēm apvalkus, nozāģēto vāciņu pielika kā pēc mēra, uzbīdīja skalpu un iebrēcās:

—   Šujiet!

Bormentāls, salauzdams tris adatas, minūtēs piecās galvu sašuva.

Un, lūk, uz spilvena, uz asinīm krāsota fona parādījās nedzīvais, izdzisušais Šarika purns ar gredzenveida rētu ap galvu. Kā pieēdies vampīrs Filips Filipovičs atzvēlās no upura, norāva vienu cimdu, izpurinot no tā piesviedrēta pūdera mākoni, otru pārplēsa, nometa uz grīdas un, piespiedis pogu uz sienas, pazvanīja. Uz sliekšņa, aizgriezusies, lai neredzētu asiņaino Šariku, parādījās Zina. Priesteris krītai- nām rokām noņēma asinīm notašķīto cepuri un uzsauca:

—   Man tūliņ papirosu, Zina. Visu tīru veļu un vannu.

Viņš ar zodu atspiedās pret galda malu, diviem pirkstiem

pavēra suņa labo plakstiņu, ielūkojās nepārprotami mirstošajā acī un izmeta:

—       Re, velns parāvis. Nenosprāga. Nu, tik un tā nosprāgs. Eh, doktor Bormentāl, žēl suņa, maigs bija, kaut arī viltīgs.

V

NO DOKTORA BORMENTALA DIENASGRĀMATAS

Plāna, rakstāmlapas formāta burtnīca. Pierakstīta Bormentāla rokrakstā. Pirmajās divās lappusēs rokraksts ir kārtīgs, blīvs un skaidrs, bet tālāk izplūdis, satraukts, daudz klekšu.

1924. g. 22. decembris. Pirmdiena.

Slimības vēsture.

Laboratorijas suns apmēram divus gadus vecs. Tēviņš. Suga — sētas krancis. Iesauka — šariks. Spalva puduraina, tumši brūna, ar dzeltenīgiem plankumiem. Aste karsēta piena krāsā. Uz labā sāna pilnīgi sadzijuša apdeguma pēdas. Barojums pirms nonākšanas pie profesora — slikts, pēc nedēļu ilgas uzturēšanās — galēji nobarots. Svars 8 kg (izsaukuma z.). Sirds, plaušas, kuņģis, temperatūra …

23.     decembrī. Pīkst. 8.30 vakarā izdarīta Eiropā pirmā operācija pēc prof. Preobraženska metodes: hloroforma narkozē izgriezti Šarika sēklinieki un to vietā pārstādīti vīrieša sēklinieki ar piedēkļiem un sēklvadiem, kuri ņemti no 4 stundas un 4 minūtes pirms operācijas miruša 28 gadus veca vīrieša un pēc prof. Preobraženska metodes saglabāti fizioloģiskajā šķīdumā.

Tūdaļ pēc tam izdarīta galvaskausa vāka trepanācija un izoperēts smadzeņu piedēklis — hipofīze, kurš nomainīts ar augstākminētā vīrieša hipofīzi.

Ievadīti 8 kubiki hloroforma, 1 šļirce kampara, 2 šļirces adrenalīna sirdī.

Operācijas mērķis: Realizēt Preobraženska eksperimentu ar kombinētu hipofīzes un sēklinieku pārstādīšanu nolūkā noskaidrot jautājumu par hipofīzes pieaudzējamību, bet tālākā nākotnē arī par tās ietekmi uz cilvēka organisma at- jaunināšanos.

Operēja prof. F.F. Preobraženskis.

Asistēja dr. I. A. Bormentāls.

Naktī pēc operācijas: draudīga atkārtota pulsa krišanās. Tiek gaidīts letāls iznākums. Milzīgas kampara dozas pēc Preobraženska metodes.

24.      decembrī. No rīta — uzlabošanās. Elpošana paātrināta divkārt, temperatūra 42. Kampars, kofeīns zem ādas.

25.      decembrī. Atkal pasliktināšanās. Pulss tikko jūtams, ekstremitāšu atdzišana, acu zīlītes nereaģē. Adrenalīns sirdī, kampars pēc Preobraženska, fizioloģiskais šķīdums vēnā.

26.      decembrī. Zināma uzlabošanās. Pulss 180, elpošana 92, temperatūra 41. Kampars, barošana ar klizmu.

27.      decembrī. Pulss 152, elpošana 50, temperatūra 39,8, acu zīlītes reaģē. Kampars zem ādas.

28. decembrī. Nozīmīga uzlabošanās. Pusdienlaikā pēkšņa stipra svīšana, temperatūra 37,0. Operācijas rētas iepriekšējā stāvoklī. Pārsiešana. Parādījusies apetīte. Barošana — šķidra.

; 29. decembrī. Negaidot konstatēta spalvas izkrišana no pieres un ķermeņa sānu daļām. Konsultācijai pieaicināti: ādas slimību katedras profesors Vasīlijs Vasi|jevičs Bun- darevs un Maskavas veterinārā parauginstitūta direktors. Gadījumu atzina par literatūrā neaprakstītu. Diagnoze palika nenoteikta. Temperatūra — normāla.

(Ieraksts ar zīmuli)

Vakarā pirmo reizi ierējās (pīkst. 8.15). Uzmanību saista spēcīga tembra izmaiņa un toņa pazemināšanās. Rej vārdu «vau-vau» vietā zilbes «a-o», skaņa nedaudz atgādina vaidus.

30.decembrī. Spalvas izkrišana kļūst vispārēja. Svēršana deva negaidītu rezultātu: svars — 30 kg uz kaulu augšanas (pagarināšanās) pamata. Suns vēl arvien uzturas guļus stāvoklī.

31.  decembrī. Kolosāla apetīte.

(Burtnīcā — kleksis. Pēc klekša steidzīgā rokrakstā.)

Pīkst. 12.12 min suns skaidri izrēja A-b-ir.

(Burtnīcā atstāta tukša vieta un tālāk, acīmredzot uztraukumā kļūdoties, ierakstīts):

1. decembrī. (Pārsvītrots, izlabots) 1925. gada 1. janvārī. No rīta fotografēts. Saprotami rej «Abir», atkārtojot šo vārdu skaļi un it kā priecīgi. Pīkst. 3 dienā (lieliem burtiem) iesmējās, tādējādi izsaukdams ģīboni istabmeitai Zinai. Vakarā astoņas reizes pēc kārtas izrunāja vārdu «Abir- valg», «Abir».

(Ar zīmuli, greiziem burtiem): Profesors atšifrēja vārdu «Abir-valg», tas nozīmē «Glavriba» … Kaut kas baism . . .

2. janvārī. Fotografēts ar magniju. Smaidot. Piecēlās no gultas un pusstundu droši turējās uz pakaļkājām. Gandrīz vai mana auguma.

(Burtnīcā ielikta lapa.)

Krievu zinātne gandrīz cieta smagu zaudējumu.

Profesora F. F. Preobraženska slimības vēsture.

Pīkst. 1.13. min prof. Preobraženskim dziļas bezsamaņas stāvoklis. Krītot ar galvu atsitās pret krēsla kāju. Balderiāna tinktūra.

Dieva vārds, es sajukšu prātā.

Manā un Zinas klātbūtnē suns (ja, protams, var saukt par suni) nolamāja prof. Preobraženski «māmiņā».

(Ieraksti pārtraukti)

6. janvārī. (Te ar zīmuli, te violetu tinti.) Šodien, pēc tam, kad viņam nokrita aste, pilnīgi skaidri izrunāja vārdu «dzertuve». Strādā fonogrāfs. Velns viņu zina, kas.

Neko nesaprotu.

Profesors pārtraucis pieņemšanas. No pīkst. 5 dienā apskates telpā, kur blandās šis radījums, skan nepārprotami vulgāra lamāšanās un vārdi «vēl pārīti».

7. janvārī. Viņš izrunā ļoti daudzus vārdus: «važonis», «vietu nav», «vakara avīze», «labākā dāvana bērniem» un visus krievu leksikā atrodamos lamu vārdus.

Viņa izskats ir briesmīgs. Spalva palikusi tikai uz galvas, zoda un krūtīm. Citur āda kaila un ļengana. Dzimumorgānu apvidū — veidojošies vīrietis. Galvaskauss ievērojami palielinājies. Piere slipa un zema.

Filips Filipovičs vel arvien jūtas slikti. Novērojumus galvenokārt veicu es. (Fonogrāfs, fotografēšana.)

Pilsētā paklīdušas baumas.

Sekas ir neparedzamas. Šodien visa šķērsiela bija pilna ar visādiem slamstiem un vecenēm. Vēl tagad dīkdieņi nīkst zem logiem. Rīta avīzes parādījās pārsteidzoša piezīme. «Baumas par marsieti Obuhova šķērsielā nav pamatotas. Tas izplatījuši Suharevkas tirgoņi, un viņi tiks stingri soditi.» Kas, velns, par marsieti? Tie taču murgi.

Vakara avīzē vēl labak — uzrakstījuši, ka piedzimis bērns, kurš spēle vijoli. Turpat ari vijoles zīmējums un mana fotokartīte, bet zem tās paraksts: «Prof. Preobraženskis, kurš mātei izdarījis ķeizargriezienu.» Kaut kas neaprakstāms . . . Viņš saka jaunu vārdu: «milicis».

Izradās, Darja Petrovna bijusi mani iemīlējusies un kartīti izčiepusi no Filipa Filipoviča albuma. Pec tam, kad patriecu reportierus, viens no viņiem ielavījies virtuvē utt.

Kas notiek pieņemšanas laikā! Šodien — 82 zvani. Telefons atslēgts. Bezbērnu dāmas galīgi nojūgušās un nak …

Pilna sastāvā mājkoms ar Švonderu priekšgalā. Ko grib, — paši nezina.

8.  janvārī. Vēlu vakarā noteicām diagnozi. Filips Filipovičs, kā īstens zinātnieks, atzina savu kļūdu — hipofīzes nomaiņa veicina nevis atjaunināšanos, bet pilnīgu p ā r c i I v ēciskošanos (trīs reizes pasvītrots). Tā dēļ viņa apbrīnojamais, satriecošais atklājums nebūt nekļūst mazaks.

Šamais nupat pirmo reizi pagājās pa dzīvokli. Koridora smējās, raugoties uz elektrisko lampu. Pēc tam manā un Filipa Filipoviča pavadībā iegāja kabineta. Ļoti stingri turas uz pakaļējām ķepām (pārsvītrots) … uz kājām un rada maza, slikti veidota vīrieša iespaidu.

Kabinetā smējās. Viņa smaids nepatīkams un it kā mākslots. Pēc tam pakasija pakausi, pavērās apkārt, un es pierakstīju jaunu, skaidri izrunātu vārdu: «buržuji». Lamājās, ši lamāšanās ir metodiska, nepārtraukta un acīmredzot pilnīgi bezjedzīga. Lamām zināma mērā fonogrāfisks raksturs: it kā radījums šos vādus kaut kur agrāk būtu dzirdējis, automātiski, zemapziņa ielāgojis, un tagad grūž ārā biežām zalvēm. Bet, vispār, neesmu nekāds psihiatrs, velns mani rāvis.

Uz Filipu Filipoviču lamas nez kādēļ atstāj pārsteidzoši smagu iespaidu. Ir brīži, kad viņš pārstāj būt auksts un atturīgs jauno parādību vērotājs un it kā zaudē pacietību. Ta reiz viņš pēkšņi nervozi iekliedzās:

— Pārtraukt!

Nekāda efekta.

Pēc pastaigas kabinetā Šariks kopējiem spēkiem' tika nometināts apskates telpā.

Pēc tam mes ar Filipu Filipoviču apspriedamies. Jāatzīstas, es pirmo reizi redzeju šo pašpārliecināto un apbrīnojami gudro cilvēku apjukušu. Pec sava paraduma dungodams, viņš ievaicājās: «Ko gan mes tagad darīsim?» Un tūdaļ pats atbildēja vārds vārdā tā: ««Moskvošveja»,' jā . . . «No Seviļas līdz Granadai». «Moskvošveja», dārgais doktor..*» Es neko nesapratu. Viņš paskaidroja: «Ivan Arnoļdovič, es lūdzu jūs nopirkt viņam veļu, bikses un žaketi.»

' Šūšanas uzņēmums 20. gadu Maskavā.

9. janvārī. Kopš šā rīta leksika ik piecās (vidēji) minūtes bagātinās ar jaunu vārdu vai frāzi. Liekas, tās, apziņā iesalušas, tagad kūst un nāk ārā. Atkusušais vārds saglabajas lietošanā. No vakarvakara fonogrāfs atzīmējis: «negrūsties», «nelietis», «vāķies no kāpšļa», «es tev rādīšu», «Amerikas ātzīšana», «prīmuss».

10. janvārī. Apakškrekliņu uzģērbt ļāva labprāt, pat jautri smiedams. No apakšbiksēm atteicās, paužot protestu ar piesmakušiem bļāvieniem: «Rindā, kuņas bērni, rindā!» Apģērbām. Zeķes viņam par lielām.

(Burtnīcā kaut kādi shematiski zīmējumi, kuri, pēc visa spriežot, attēlo suņa kājas pārvēršanos cilvēka kājā.)

Pagarinās pēdas skeleta aizmugurējā daļa (planta). Pirkstu iztaisnošanās. Nagi.

Atkārtota un sistemātiska tualetes lietošanas apmācība. Kalpone galēji nospiestā garastāvoklī.

Tomēr jāatzīst radījuma saprātīgums. Lieta stipri iet uz labo pusi.

11. janvārī. Pilnīgi samierinājies ar biksēm. Izrunāja garu un jautru frāzi: «Dod papirosīti, strīpainbiksīti.»

Vilna uz galvas — plāna un zīdaina. Viegli sajaukt ar matiem. Taču dzeltenie plankumi uz pakauša saglabājušies. Šodien nogāja pēdējās pūkas no ausīm. Kolosāla apetīte. Aizrautīgi ēd siļķi.

Pīkst. 5 diena notikums: pirmo reizi radījuma izteiktie vārdi nebija atrauti no apkārtējām parādībām, bet gan tieša reakcija uz tām. Proti: kad profesors viņam pavēlēja: «Nesvied ēdiena pārpalikumus uz grīdas,» — negaidīti atbildēja: «Atšujies, gnīda.»

Filips Filipovičs bija satriekts, pēc tam atguvās un teica:

— Ja tu vēlreiz atļausies nolamāt mani vai doktoru, tad norausies.

Šai brīdī es Šariku fotografēju. Varu galvot, ka profesora vārdus viņš saprata. No pierapakšas diezgan nikni palūrē- ja, bet apklusa.

Urrā, viņš saprot!

12.  janvārī. Roku bāšana bikšu kabatās. Atradinām no lamāšanās. Svilpoja «Hei, ābolīt!». Uztur sarunu.

Nespēju atturēties no dažām hipotēzēm: pie velna pagai- dam atjaunināšanos. Lūk, kas ir neizmērojami svarīgāk: apbrīnojamais prof. Preobraženska eksperiments ir atklājis vienu no cilvēka smadzeņu noslēpumiem. Līdz šim mīklainā hipofīzes — smadzeņu piedēkļa — funkcija ir izskaidrota. Ta nosaka cilvēcisko veidolu. Tās hormonus var nosaukt par svarīgakajiem organismā — par veidola hormoniem. Zinātnei paveras jauns virziens: bez Fausta retortes radīts homun- kuls. Ķirurga skalpelis dāvājis dzivibu jaunai cilvēciskai vienībai. Prof. Preobraženski, jūs esat — radītājs. (Kleksis.)

Starp citu, esmu novirzījies no tēmas . . . Tātad, viņš uztur sarunu. Pēc maniem priekšstatiem, situācija ir tāda: pārstādīta un funkcionēt sākusi hipofīze atvērusi runas centrus suņa smadzenēs, un vārdi plūst aumaļām. Manuprāt, mums darīšana ar atdzīvojušies, pārformētam, nevis no jauna radītam smadzenēm. O, brīnišķīgais evolūcijas teorijas apstiprinājums! O, diženā ķēde, no suņa līdz Mendeļejevam — ķī- miķim! Vēl mana hipotēze: Šarika smadzenes suņa periodā uzkrājušās milzumu jēdzienu. Visi vārdi, ar kuriem viņš sāka operet pirmām kārtām, ir ielas vārdi, viņš tos dzirdējis un paglabajis smadzenes. Tagad, pa ielu ejot, es ar slēptām šausmām raugos satiktajos suņos. Dievs vien zina, kas slēpjas viņu smadzenēs.

Šariks ir lasījis. Lasījis (3 izsaukuma zīmes). Es to atklāju. Pēc «Glavribas». Tieši no beigām lasījis. Un es pat zinu šīs mīklas atminējumu: suņu redzes nerva pārrāvumā.

Kas notiek Maskavā — cilvēka prātam neaptverami. Septiņi Suharevkas tirgoņi jau sēž par baumu izplatīšanu, ka boļševiki izsaukuši pastardienu. To teica Darja Petrovna un pat nosauca precīzu datumu: 1925. gada 28. novembrī, svētā mocekļa Stefana dienā, zeme uztriekšoties debesu asij .. . Kaut kādi žuļiki jau lasa lekcijas. Tādu jezgu ar to hipofīzi esam sacēluši, mūc kaut no dzīvokļa ārā. Es pārvācos pie Preobraženska, pēc viņa paša lūguma, un nakšņoju pieņemamā istabā kopā ar Šariku. Apskašu telpa pārvērsta par pieņemamo. Švonderam izrādījusies taisnība. Mājas komiteja gavilē. Skapjos neviena stikla, jo lēkāja. Ar mokām atradinājām.

Ar Filipu notiek kaut kas dīvains. Kad es viņam izklāstīju savas hipotēzes un izteicu cerību izveidot no Šarika ļoti augsti attīstītu personību, viņš rūgti pasmīnēja un atbildēja: «Jūs domājat?» Viņa tonis vēsta ļaunu. Vai tiešām esmu kļūdījies? Vecais ir kaut ko izprātojis. Kamēr es ņemos ar slimības vēsturi, viņš sēž pie tā cilvēka vēstures, no kura mēs paņēmām hipofīzi.

(Burtnīcā ielikta lapa.)

Kļims Grigorjevičs Čugunkins, 25 gadus vecs, neprecējies. Bezpartijisks, taču solidārs. Tiesāts trīs reizes un attaisnots: pirmo reizi pierādījumu trūkuma dēļ, otro reizi izcelšanās glābusi, trešo reizi — 15 gadi katorgas nosacīti. Zādzības. Profesija: balalaikas spēlē traktieros.

Maza auguma, slikti veidots. Aknas palielinātas (alkohols). Nāves iemesls — naža dūriens sirdī alus dzertuvē («Stopsignāls» pie Preobraženska vārtiem).

Vecais neatraudamies sēž pie Čugunkina slimības. Nesaprotu, kas par lietu. Kaut ko burkšķ par to, ka neesmu, lūk, iedomājies apskatīt visu Čugunkina līķi. Kas par lietu — nesaprotu. Vai nav vienalga, kam pieder hipofīze?

17. janvārī. Nerakstīju vairākas dienas: slimoju ar influenci. Šai laikā veidols pilnīgi noformējies.

a)   pēc ķermeņa uzbūves pilnīgs cilvēks;

b)   svars apmēram 3 pudi;

c)   augums neliels;

d)   galva maza;

e)   sācis smēķēt;

f)  ēd cilvēku barību;

g)   ģērbjas patstāvīgi;

h)   veikli vada sarunu.

Še tev hipofīze (kleksis).

(Turpinājums sekos)

MIHAILS BULGAKOVS

SUŅA SIRDS

(2. lurpinājums)

Slimības vēsturi beidzu. Mūsu priekšā jauns organisms; tas jānovēro no sākuma.

Pielikums: runas stenogrammas, fonogrāfa ieraksti, fotouzņēmumi.

Paraksts: Profesora F. F. Preobraženska asistents

Doktors Bormentāls.

VI

Bija ziemas vakars. Janvāra beigas. Priekšpusdiena, laiks pirms pieņemšanas. Uz pieņemamās istabas durvju aplodas karājās balta papīra lapa, uz kuras ar Filipa Fili- poviča roku bija uzrakstīts:

«Saulespuķu sēklas dzīvoklī ēst aizliedzu»

F. Preobraženskis.

Un ar Bromentāla roku, zilā krāsā, trekniem kā pīrāgi burtiem:

«Mūzikas instrumentu spēle no plkst. 5 dienā Iīdz 7 no rita aizliegta.»

Tālāk ar Zinas roku:

«Kad atgriežaties, pasakiet Filipam Filipovičam: es nezinu, kur vipš aizgājis. Fjodors teica, ka ar Švonderu.»

Ar Preobraženska roku:

«Simt gadus gaidīšu stiklinieku?»

Ar Darjas Petrovnas roku (drukātiem burtiem): «Zina aizgāja uz veikalu, teica, atvedīšot.»

Pateicoties Iampai zem zīda abažūra, ēdamistabā valdīja ļoti vakarīga noskaņa. Gaisma no bufetes krita uz pusēm pārcirsta — spoguļstikli slīpā krustā bija pārlīmēti no vie- nas fasetes Iīdz otrai. Filips Filipovičs, pār galdu nolie- cies, grima milzīgas avīzes lapas Iasīšanā. Zibeņi šaudījās via sejā, un caur zobiem bira aprauti, strupi dudinoši vārdi. Viņš lasīja piezīmi:

«Nav nekādu šaubu, ka tas ir viņa nelikumīgi dzimušais (kā izteicās satrūdējušajā buržuāziskajā sabiedrībā) dēls. Lūk, kā izklaidējas mūsu pseidomācitā buržuāzija! Kurš katrs prot aizņemt septiņas istabas, kamēr mirdzošais taisnibas zobens nav iezibējies pār viņu sarkaniem stariem.»

Šv. . . .rs.

Aiz divām sienām ļoti uzmācīgi, ar bramanīgu veiklību tika spēlēta balalaika, un āķīgās «Spīd mēnestiņš» variā- ciju skaņas Filipa Filipoviča galvā sajaucās ar rakstiņa vardiem kaitinošā putrā. Izlasijis viņš sausi nosplāvas par plecu un automatiski caur zobiem iedziedājas:

—    «Spī-īd mēnestiņš . . . spi-ī-īd mēnestiņš . . . spī-i-īd mēnestiņš . . .» Tfu-tu, pielipa, nolādēts meldiņš!

Viņš piezvanīja. Zina pabāza galvu starp portjeru strē- Iēm.

—    Pasaki viņam, ka jau pieci, lai izbeidz, un pasauc viņu šurp, Iūdzu.

Filips Filipovičs sēdēja atzveltnes krēslā pie galda. Starp kreisās rokas pirkstiem viņam trīsēja brangs cigāra node-

gulis. Pie portrejas, atspiedies pret aplodu, kājas sakrus- tojis, stāvēja maza auguma nesimpātisks cilvēks. Mati uz galvas viņam auga cieti un it kā puduriem izravētā Iaukā, bet seju klāja neskūta pūka. Piere pārsteidza ar savu niecīgo augstumu. Gandriz vai zem uzaču melnajām, iz- vērstajām slotiņām sākās bieza matu birste.

Zem labās paduses pārplēstie svārki bija salmiem apli- puši, svītrotās biksiņas uz Iabā ceļgala saplisušas, bet uz kreisā nosmērētas ar lillā krāsu. Ap kaklu cilvēkam bija indīgi debeszila kaklasaite ar mākslīga rubina saspraudi. Šīs kaklasaites krāsa bija tik kliedzoša, ka, Iaiku pa laikam aizverot pārgurušās acis, Filips Filipovičs pilnigā tumsā te uz griestiem, te sienas redzēja Iiesmojošu Iāpu ar gaišzilu vainagu. Bet, acis atverot, apžilba atkal, jo no grīdas, gaismas vēdekļus šļakstīdamas, acīs Iēca laka kamašas ar baltām getrām. «Kā galošās,» ar nepatiku nodomāja Filips Filipovičs, nopūtās un šņākuļodams sāka darboties ap savu nodzisušo cigāru. Cilvēks pie durvim apmiglotu skatu šķielēja uz profesoru un, bārstidams pelnus uz krekla krūtežas, pīpēja papirosu.

Pulkstenis, kas karājās Iīdzās koka irbei pie sienas, nosita piecas reizes. Tā iekšās vēl kaut kas vaidēja, kad sarunu sāka Filips Filipovičs.

—   Es, liekas, jau divas reizes esmu Iūdzis negulēt virtuvē uz Iāvas, jo sevišķi dienā?

Cilvēks čerkstoši, it kā būtu aizrijies ar kauliņu, ieklepojās un atbildēja:

—    Virtuvē gaiss patīkamāks.

Balss viņam bija neparasta, neskanīga un tai pašā Iaikā dobja, it kā runātu mazā muciņā.

Filips Filipovičs pašūpoja galvu un jautāja:

—   No kurienes šī riebeklība? Es par šlipsi runāju. Ar acīm sekodams pirkstiem, cilvēciņš pār savu atšiepto lūpu lielā maigumā pašķielēja uz kaklasaiti.

—    Un kāpēc gan riebeklība? — viņš ierunājās. = Šika kaklasaite. Darja Petrovna uzdāvināja.

—    Darja Petrovna jums draņķi uzdāvinājusi, tādu pat kā šie zābaki. Kas tā par spidošu nejēdzību? No kurienes? Ko es jums lūdzu? Nopirkt pie-klā-jī-gus zābakus, bet kas tas ir? Vai tiešām doktors Bormentāls tādus izvēlējās?

—   Es viņam pieteicu, lai pērk lakas. Es, ko, par citiem sliktāks? Paejieties pa Kuzņeckuju, tur visi lakādā staigā. Filips Filipovičs nogrozīja galvu un sāka runāt stingri:

—    Gulēšana uz Iāvas tiek izbeigta. Skaidrs? Kāda ne- kaunība? Jūs taču traucējat. Tur sievietes.

Cilvēka seja satumsa un lūpas atkārās.

—    Neko teikt — sie-ievietes. Kundzes kādas. Prasta kal- pone, bet deguns gaisā kā komisārienei. To visu Zinka klačojas.

Filips Filipovičs bargi paraudzījās:

—    Neiedrošinieties saukāt Zinu par Zinku! Skaidrs? Klusums.

—    Skaidrs, es jums prasu?

—    Skaidrs.

To draņķi no kakla novākt. Jūs . . . tu . . . jūs paskatieties uz sevi spoguli, pēc kā jūs izskatāties. Kaut kāds balagāns. Izsmēķus uz grīdas nemest — jau simto reizi

; Iūdzu. Un lai es dzīvoklī nedzirdētu vairs nevienu lamu vārdu! Nespļaut! Lūk, spļaujamtrauks. Ar pisuāru apieties uzmanīgi. Ar Zinu visas sarunas pārtraukt. Viņa sūdzas, ka jūs tumsā uzglūnot. Sargieties! Un kurš pacientam at- bildēja «suns vinu zina»? Jūs domājat, ka krogā atro- daties?

—     Jūs gan, papucit, kaut kā pārlieku mani apspiežat, — cilvēks pēkšņi raudulīgi novilka.

Filips Filipovičs piesarka, brilles nozibsnīja.

—     Kurš jums te ir papucītis? Kas tā par familiaritāti? Lai es vairs nedzirdētu šo vārdu! Saukt mani vārdā un tēvvārdā!

Cilvēciņa sejā iekvēlojās nekaunīga izteiksme.

—     Nu, ko jūs vienmēr . . . Te nespļaut. Te nesmēķē. Tur neej . . . Kas tas ir, tiešām? Tiri kā tramvajā. Ko jūs man dzivot neļaujat?! Bet, kas attiecas uz «papucīti», to nu jūs veltigi. Varbūt es Iūdzu jūs operāciju taisīt? — cilvēks sa- šutis rēja. — Glitas lietiņas. Nogrāba dzīvnieku, galvu ar nazīti sagraizīja, bet tagadiņ paši ar riebumu. Es, varbūtās, savu atļauju operācijai neesmu devis. Un tāpatās mani radinieki ne. Es, varbūtās, prasību varu iesniegt.

Filipa Filipoviča acis kļuva gluži apaļas, cigārs izvēlās no pirkstiem. «Ir gan tips,» nozibēja galvā.

—     Jūs atļaujaties būt neapmierināts, ka jūs par cilvēku pārvērta? Jums varbūt atkal Iabpatiktu pa mēslu bedrēm rakāties? Pavārtēs salt? Nu, būtu es to zinājis . . .

—     Nu ko jūs visu laiku pārmetat — mēslu bedres un mēslu bedres. Es pie sava maizes kumosiņa tiku. Bet ja es zem naža būtu nomiris? Ko jūs, biedri, šai sakarā izteik- sit?

—   Filip Filipovič! — pārskaities izkliedza Filips Filipovičs, - es jums neesmu nekāds biedrs. Tas ir drausmigi! «Murgi, murgi,» noplaiksnīja domas.

—     Protams, protams, kā citādi . . . — cilvēciņš ironiski ierunājās un uzvaroši izlika uz priekšu kāju, — saprotam . . . Kādi nu mēs jums biedri. Kur nu. Mēs universitātēs ne- esam mācījušies, 15 istabu dzīvokļos ar vannām neesam dzīvojuši. Tikai tagadiņ būtu laiks šito aizmirst. Pašreizējos laikos katram ir savas tiesības . . .

Filips Filipovičs bālēdams klausījās cilvēka spriedelē- šanā . Tas pārtrauca runu un demonstratīvi devās pie pelnu- trauka ar izdegušo papirosu rokā. Via gaita bija zval- stīga. llgi viņš spaidija izdeguli, un viņa sejas izteiksme bija nepārprotama: «še tev! Še!» Papirosu nodzēsis, viņš pēkšņi noklabināja zobus un iegrūda degunu sev padusē.

—     Ar pirkstiem blusas ķert! Ar pirkstiem! — nikni uz- kliedza Filips Filipovičs, — un kur jūs tās ņemat, es ne- saprotu?

—     A ko, es šās audzēju, vai? — apvainojās cilvēks, — redzams, blusas mani mil, — te viņš ar pirkstiem paurkē- jās oderē zem piedurknes un palaida gaisā rudas vieglas vates kumšķi.

Filips Filipovičs pievērsa skatu griestu rotājumiem un sāka nervozi bungot pa galda virsmu. Cilvēks, sodījis blusu, pagāja nost, apsēdās krēslā, un, elkoņus uz atzvelt- nes atspiedis, ļengani nokāra plaukstas gar svārku atlo- kiem. Skatiens noslīdēja lejup pie parketa dēlīšiem. Viņš ap- cerīgi vēroja savus zābakus, un vērošana viņam sagādāja lielu baudu. Filips Filipovičs pavērās turp, kur zibsnīja asie .bļiki uz strupajiem purniem, samiedza acis un ierunājās:

—   Jums ir vēl kāds jautājums?

—   Ta kāds nu tur jautājums. Jautājums vienkāršs. Man, Filip Filipovič, dokuments vajadzīgs.

Filips Filipovičs viegli nodrebēja.

-      Hm . . . Velns! Dokuments! Patiesi . . . Khm . . . Bet

var'būt to var kaut kā . . . — viņa balss skanēja nedroši un skumji.

—   Apžēlojieties, — pārliecināti atteica cilvēks, — kā gan bez dokumenta? Tas jau nu — piedodiet. Paši zināt — cil- vēkam bez dokumenta eksistēt stingri aizliegts. Pirmkārt, mājas komiteja . . .

—     Kāda tur daļa mājas komitejai?

—     Kā tā — kāda daļa? Satiek, jautā, — kad gan tu, saka, augsti cienijamais, pierakstīsies?

—     Ak tu dievs, — grūtsirdīgi izsaucās Filips Filipo- vičs, — satiek; jautā . . . Varu iedomāties, ko jūs viņiem stāstāt. Es taču jums esmu aizliedzis pa trepēm vazāties.

—     Kas es, katordznieks, vai ? — izbnnijās cilveks, un savas taisnibas apziņa iekvēlojās pat viņa rubinā. — Kā tā — «vazāties»? Diezgan aizvainojoši ir jūsu vārdi. Es staigāju kā visi cilvēki.

To sakot, viņš ar lakotajām kurpēm pastrīķēja grīdu.

Filips Filipovičs apklusa, via skats aizklīda sāņus. «Vajag sevi tomēr savaldīt,» viņš nodomāja. Un, piegājis pie bu- fetes, vienā rāvienā izdzēra glāzi ūdens.

—   Te-eicami, — viņš ierunājās jau mierīgāk, — vārdi nav galvenais. Un tātad — ko saka tā jūsu brīnišķīgā mājas komiteja?

—     Kas šai ko teikt . . . Bet jūs velti viņu par brīnišķīgo apsaukājat. Viņa intereses aizsargā.

—     Kā intereses, atļaujiet uzzināt?

—     Zināms, kā — strādniecibas elementa.

Filips Filipovičs ieplēta acis.

—     Un jūs tad būtu strādnieks?

—     Tak skaidrs — ne jau nepmanis.

—      Nu labi. Tātad, — ko viņiem vajag, lai aizstāvētu jūsu revolucionārās intereses?

—     Zināms, ko — pierakstīt mani. Viņi saka — kur gan tas redzēts, ka cilvēks dzīvotu Maskavā nepierakstīts. Tas — viens. Bet pats galvenais — uzskaites kartite. Es dezertieris būt nevēlos. Tāpat arī — savienība, birža . . .

—     Atļaujiet jautāt, uz kāda pamata lai jūs pierakstītu? Pēc kādiem dokumentiem? Pēc šī galdauta vai pēc savas pases? Jārēkinās taču ar stāvokli! Neaizmirstiet, ka jūs esat . . . Ē . . . hm . . . jūs taču esat, kā sacīt, negaidot izvei- dojies radījums. Laboratorisks, — Filips Filipovičs runāja arvien nedrošāk.

Cilvēks uzvaroši klusēja.

—     Te-eicami. Kas tad, galu galā, vajadzīgs, lai jūs pierakstītu un, vispār, iekārtotu pie tās jūsu mājas komitejas plāniem? Jums taču nav ne vārda, ne uzvārda.

—     To nu jūs veltīgi. Vārdu es sev pilnīgi mierīgi varu izvēlēties. Nodrukā avizē, un basta.

—     Un kā gan jums Iabpatiktos saukties?

Cilvēks sakārtoja kaklasaiti un atbildēja:

—     Poligrāfs Poligrāfovičs.

—     Netēlojiet muļķi, — drūmi atsaucās Filips Filipovičs, — es ar jums pilnigi nopietni runāju.

tndīgs smīniņš saverkšķīja cilvēka ūsiņas.

—     Kaut kā nesaprotu, — viņš ierunājās jautri un pār- domāti. — Es «māmiņā» Iamāties nedrikstu. Spļaut — ne- drīkstu. Bet no jums to vien dzirdu — «muļķis», «mulķis». Redzams, kāpēc feserā tikai profesori lamāties drīkst.

Filipa Filipoviča seja pielija asinīm, un, glāzi piepildot, viņš to saplēsa. Padzēries no citas, nodomāja: «Vēl drusku, un viņš mani sāks mācīt, turklāt viņam pilnīga taisnība. Neturi sevi rokās.»

Viņš pagriezās krēslā, pārspilēti svinīgi pielieca augumu un dzelžaini stingri teica:

—     At-vainojiet. Man nervi nav kārtībā. Jūsu vārds šķita man dīvains. Kur jūs, interesanti zināt, tādu izrakāt?

—     Mājas komiteja ieteica. Pēc kalendāra meklēja, — sak, kuru gribi? Es arī izvēlējos.

—     Nevienā kalendārā nekā tamlīdzīga nav.

—     Diezgan pārsteidzoši, — cilvēks pasmīnēja, — tāds jums apskates telpā karājas.

Filips Filipovičs nepieceldamies sasniedza zvana pogu uz sienas un zvanam atsaucās Zina.

—     Kalendāru no apskašu telpas.

Nogaidoša pauze. Kad Zina atgriezās ar kalendāru, Filips Filipovičs noprasija:

—     Kur?

—   4. martā svinams.

Parādiet . . . Hm . . . Velns . . . Krāsnī viņu, Zina, un tūdaļ.

Zina, acis izbiedēti blisinādama, aizgāja ar kalendāru, bet cilvēks nosodoši pakratīja galvu.

—   Uzvārdu atļausiet uzzināt?

—   Esmu ar mieru mantoto uzvārdu pieņemt.

—   Kā? Mantoto? Un tas būtu?

—   Šarikovs.

Kabinetā galda priekšā stāveja mājas komitejas prīekšsēdetājs Švonders ādas frencī. Doktors Bormentāls sēdeja krēslā. Viņa salā piesārtušie vaigi (vinš tikko bija atgriezies) pauda tikpat lielu apjukumu kā blakus sēdošajam Filipam Filipovičam.

—   Kā tad lai raksta? — vinš nepacietīgi vaicāja.

—   Nu, ko, — ierunājās Švonders, — lieta nav sarežģīta. Rakstiet apliecību, pilsoni profesor. Ka tā, vai, un šitā, dotā dokumenta uzrādītājs patiešām ir Šarikovs Poligrāfs Poli- grāfovičs, dzimis jūsu, sak, dzīvoklī.

Bormentāls apjucis sakustējās krēslā. Filips Filipovičs noraustīja ūsas.

—   Hm … nu, velns! Neko muļkīgāku pat iedomāties nevar. Ne vinš dzimis, nekā, vienkārši . . . nu, vārdu sa- kot…

—   Tā jau ir jūsu darīšana, — mierīgi un ļauni pazinoja Švonders, — dzimis, nedzimis . . . Visumā un kopumā taču jūs eksperimentu taisījāt, profesor! Jūs arī radījāt Šarikovu.

—   Un ļoti vienkārši, — norēja Šarikovs no grāmatu skapja. Viņš tur spoguļattēla bezdibenī pētīja savu kaklasaiti.

—   Es jūs loti lūgtu, — atcirta Filips Filipovičs, — ne- jaukties sarunā. Velti jūs sakāt «un ļoti vienkārši», — tas nepavisam nav vienkārši.

—   Kā lai nejaucos, — aizvainoti iebubinājās Šarikovs. Švonders nekavējoties viņu atbalstīja.

—   Atvainojiet, profesor. Pilsonim Šarikovam pilnīga tais- nība. Tās ir viņa tiesības — piedalīties sava personīgā lik- teņa apspriešanā, it īpaši tādēļ, ka runā jau par dokumentiem. Dokuments — pati svarīgākā lieta uz pasaules.

Šai mirklī apdullinošs zvans pārrāva sarunu. Filips Filipovičs kiausulē pateica «Jā . . .», nosarka un sāka kliegt:

—   Lūdzu netraucēt mani ar sīkumiem. Kas jums par daļu? — un ar būkški nosvieda klausuli uz aparāta. Gaišzils prieks atmirdzēja Švondera sejā.

Filips Filipovičs, kļūdams vēl sarkanāks, nokliedza:

—   Vārdu sakot, beigsim to.

Vinš izrāva lapinu no bioknota, uzmeta pāris vārdu, pēc tam saniknots nolasīja:

—   «Ar šo apiiecinu» . . . Velns viņu zina, kas . . . Hm . . . «Šī uzrādītājam, laboratoriskas eksperimentālas smadzeņu operācijas ceļā iegūtam cilvēkam, nepieciešami dokumenti.» … Velns! Es, starp citu, vispār esmu pret šo idiotisko dokumentu sanemšanu. Paraksts — «profesors Preo- braženskis».

—   Diezgan dīvaini, profesor, — apvainojās Švonders, — kā jūs tā dokumentus par idiotiskiem saucat? Es nevaru pieļaut nedokumentēta, turklāt vēl karaklausības uzskaitē neuznemta iedzīvotāja atrašanos mājā. Un ja nu pēkšni karš ar imperiālistiskajām haizivīm?

—   Es ne uz kurieni neiešu karot, — pēkšni Šarikovs drūmi uzrēja skapim.

Švonders apstulba, bet ātri atguvās un pieklājīgi aiz- rādīja Šarikovam:

—   Jūs, piisoni Šarikov, runājat augstākajā mērā neapzi- nigi. Karaklausības uzskaitē stāties nepieciešams.

—   Uzskaitē stāšos, bet karot — še piga, — kaklasaites mezglu kārtodams, naidīgi atbildēja Šarikovs.

Bija pienākusi Švondera reize mulst. Preobraženskis pārmija skumji ļaunus skatienus ar Bormentālu. «Lūdzu jums — morāle,» Bormentāls daudznozīmīgi pamāja ar gaivu.

—   Esmu smagi ievainots operācijas laikā, — drūmi ie- smilkstējās Šarikovs, — mani, edz, kā apstrādājuši, — un

viņš norādīja uz galvu. Pāri pierei stiepās ļoti svaiga ope- rācijas rēta.

—   Jūs esat anarhists individuālists? — augstu uzraudams uzacis, vaicāja Švonders.

—   Man baltā biļete pienākas, — uz to atbildēja Ša- rikovs.

—   Mm-jā, labi, iai paliek pagaidām, — teica pārsteigtais Švonders, — fakts ir tāds, ka mēs profesora apliecību aiz- sūtīsim uz miliciju un jums izsniegs dokumentu.

—   Vēl kas, ē . . . — negaidot viņu pārtrauca Filips Fili- povičs, acīmredzot kādas domas urdits, — jums nav mājā kāda brīva istaba? Esmu ar mieru to nopirkt.

Švondera brūnajās acīs iešķīlās dzeltenas dzirkstelītes.

—   Nē, profesor. Par lielu nožēiošanu. Un nav paredzama.

Filips Filipovičs saknieba lūpas un neko neteica. Atkal kā negudrs iezvanījās telefons. Filips Filipovičs, neko ne- vaicājot, nometa kiausuli no radziniem, un tā, drusku pa- šūpojusies, palika karājamies gaišzilajā vadā. Visi sarāvās. «Gaiīgi sanervozējies vecais,» nodomāja Bormentāls, bet Švonders, acīm zibsnījot, paklanījās un izgāja.

Šarikovs, zābaku apmalēm čīkstot, devās tam pakaļ.

Profesors palika vienatnē ar Bormentālu. Bridi paklusē- jis, Filips Filipovičs drebulīgi noskurināja galvu un ieru- nājās:

—   Tie ir murgi, goda vārds. Jūs redzat? Zvēru jums, dārgais doktor, esmu nomocījies šais divās nedēļās vairāk kā pēdējo 14 gadu iaikā. Tas ir tips, es jums teikšu . . .

Kaut kur attālu spalgi saplīsa stikls, pēc tam uzspurdza slāpēts sievietes spiedziens un tūdaļ apdzlsa. Nešķīstais gars aizplēsās pa koridora tapetēm apskašu teipas virzienā, tur kaut ko nogāza un acumirkiī aizbrāzās atpakaļ. No- klaudzēja durvis, un virtuvē atsaucās Darjas Petrovnas zemā balss. Pēc tam iegaudojās Šarikovs.

—   Dievs tēvs, kas nu atkal! — iekiiedzās Filips Filipo- vičs, mezdamies uz durvīm.

—   Kaķis, — apjēdza Bormentāls un traucās viņam pakaļ. Vini aizdrāzās pa koridoru uz priekšnamu, iegāzās tajā, no turienes nogriezās pa gaiteni uz tualeti un vannas istabu. No virtuves izsprāga Zina un uzskrēja virsū Fiiipam Filipovičam.

—   Cik reižu neesmu pavēlējis — lai nebūtu kaķu! — sa- tricināts iekiiedzās Filips Filipovičs. — Kur viņš ir! Ivan Arnoļdovič, nomieriniet, dieva dēļ , pacientus pieņemamajā!

—   Vannas istabā, sātans tads, vannas istabā sēž, — aizelsdamās kliedza Zina.

Filips Filipovičs metās vannas istabas durvīs, bet tās nepadevās.

—   Tūliņ pat atvērt!

Ka atbilde aizslēgtajā vannas istabā kaut kas sāka spriņ- ģot pa sienām, gāzās bļodas, aiz durvīm dobji norēcās mežonīgā Šarikova baiss:

—   Uz vietas nositīšu . . .

lešalcās caurules, un sāka gāzties ūdens. Filips Filipo- vičs metās durvīs un sāka tās raustīt. Uz virtuves siiekšna parādījās iztvīkusī Darja Petrovna ar pārškiebtu seju. Pēc tam augstajā stikla logā, kas zem pašiem vannas istabas griestiem izgāja uz virtuvi, iesprāga čūskveidīga plaisa, izvēiās divas lauskas, bet tām pakal izkrita milzīga izmēra kaķis, svītrots kā tīģeris un ar gaišzilu lenti ap kaklu, lī- dzīgs gorodovojam. Vinš nokrita tieši uz galda — garenā traukā, pārškeldams to uz pusēm, no trauka uz grīdas, tad apmetās riņkī uz trīs kājām, ar iabo priekškepu pamā- dams kā dejā, un acumirkiī iesūcās šaurajā durvju spraugā uz melnajām kāpnēm. Sprauga ieplētās, un kaķi nomainīja lakatā ieskauta večas fizionomija. Viņas baltiem punkti- ņiem izraibotie svārki jau atradās virtuvē. Veča ar lielo un rādītājpirkstu apslaucīja iekritušo muti, piepampušām un durstīgām ačelēm nomēroja virtuvi un ziņkārīgi izdvesa:

—   0, Kungs Jēzu!

Bālais Filips Filipovičs škērsoja virtuvi un draudīgi no- prasīja:

—   Ko jums vajag?

Uz runājošo sunīti gribētos palūkoties, — pieglaimīgi atbildēja veča un pārkrustījās. Filips Filipovičs nobālēja vēl vairāk, piegāja vecenei cieši klāt un aizžņaugti nočukstēja:

—   Šai pat mirkli no virtuves ārā!

Vecene atkāpās uz durvim un aizvainoti ierunājās:

—    Kaut kā pārlieku jau bezkaunīgi, profesora kungs.

—   Ārā, es saku! — atkārtoja Filips Filipovičs, un viņa acis kļuva apaļas kā pūcei. Viņš pašrocigi aizcirta melnās durvis aiz vecenes. — Darja Petrovna, esmu taču jūs Iūdzis!

—   Filip Filipovič, — kailās rokas dūrēs žņaudzīdama, iz- misusi atbildēja Darja Petrovna, — ko es varu? Tauta caurām dienām Iaužas, kaut met visu pie malas.

Ūdens vannas istabā rēca dobji un brīdinoši, bet balss vairs nebija dzirdama. lenāca doktors Bormentāls.

—   Ivan Arnoldovič, no sirds lūdzu . . . hm . . . cik tur ir pacientu?

—   Vienpadsmit, — atbildēja Bormentāls.

—  Atlaidiet visus, šodien es nepieņemšu.

Filips Filipovičs ar pirksta kauliņu pieklauvēja pie dur- vīm un uzsauca:

—   Esiet tik Iaipns un tūliņ nāciet ārā! Kādēl jūs esat ieslēdzies?

—   Hu-hū! — žēlabaini un neskanīgi atsaucās Šarikova balss.

—   Kāda velna! . . . Nedzirdu, aizgrieziet krānu!

—   Vau! Vau!

—   Tak krānu aizgrieziet! Ko viņš ir izdarījis, nesa- protu . . . — nevaldāmās dusmās iebļāvās Filips Filipovičs.

Pavērušas durvis, Zina un Darja Petrovna raudzījās no virtuves. Filips Filipovičs vēlreiz nodārdināja ar dūri pa durvīm.

—   Re, kur viņš! — Darja Petrovna virtuvē iebrēcās.

Filips Filipovičs metās turp. Sasistajā Iogā zem griestiem parādījās un izspraucās virtuvē Poligrāfa Poligrāfoviča fizionomija. Tā bija izvaikstīta, acis raudulīgas, bet gar degunu, svaigās asinis liesmojoša, stiepās gara skrā- pējuma švīka.

—  Jūs esat jucis? — vaicāja Filips Filipovičs. — Kāpēc nenākat ārā?

Šarikovs skumji un bailīgi atskatījās atpakaļ un at- bildēja:

—   Man atslēga aizcirtusies.

—   Nu, tad atveriet. Jūs atslēgu nekad neesat redzējis?

—   Tak neveras, nolāpītā! — izbiedēti atbildēja Poligrāfs.

—   Tētīt! Viņš drošinātāju aizcirtis! — sasizdarna plauk- stas, iesaucās Zina.

—   Tur ir tāda podziņa! — bļāva Filips Filipovičs, cenzdamies pārkliegt ūdeni, — nospiediet to uz leju . . . Uz leju spiediet! Uz leju!

Šarikovs nozuda un pēc minūtes atkal parādījās lo- dziņā.

—   Ne suņa nevar redzēt, — viņš šausmās norēja Iogā.

—   Tak gaismu ieslēdziet! Viņš ir satrakojies!

— Runcis, nolādētais, lampu sadrašķījis, — atbildēja Ša- rikovs, — bet es sāku viņu, neģēli, aiz kājām tvarstīt, krāns izskrūvējās, un tagad nevar atrast.

Visi sasita rokas un tādā stāvokli sastinga.

Pēc minūtēm piecām Bormentāls, Zina un Darja Petrovna sēdēja rindiņā uz mitra, pie durvju pakājes rullī satīta paklāja, un ar dibeniem spieda to pie spraugas zem dur- vīm, bet šveicars Fjodors ar iedegtu Darjas Petrovnas līgavas sveci pa koka trepēm, līda vēdlodziņā. Viņa pelēkrūtotais dibens pazibēja gaisā un izzuda loga caurumā.

—   Du . . . hu-hū! — caur ūdens rēcieniem kaut ko kliedza Šarikovs.

Atskanēja Fjodora baiss:

—   Filip Filipovič, tikpat jāver valā, Iai izplūst, no virtu- ves izsūknēsim.

—   Veriet! — dusmigi uzsauca Filips Filipovičs.

Trijotne piecēlās no paklāja, vannas istabas durvis atvērās, un tūdal vilnis iegāzās koridorā. Tur tas sadalījās tris straumēs: taisni — uz pretī atrodošos tualetes telpu, pa labi — uz virtuvi, un pa kreisi — uz priekštelpu. Lēkā- dama un plakškinādama Zina aizcirta priekšnama durvis.

Līdz potītēm ūdenī, nez kādēļ smaidīdams, iznāca Fjodors.

Viņš bija caurcaurēm slapjš, drēbes pielipušas pie miesas.

—   Tik tikko aizbāzu, liels spiediens, — viņš paskaidroja.

—   Kur šis? — vaicāja Filips Filipovičs un lādēdamies pa- cēla vienu kāju.

—   Baidās nākt ārā, — muļķīgi smīnēdams, atteica Fjodors.

—   Vai sitīsiet, papucīt? — no vannas istabas atskanēja raudulīgā Šarikova balss.

—   Stulbenis! — īsi atsaucās Filips Filipovičs.

Zina un Darja Petrovna Iīdz ceļiem uzspraustos svārkos un plikām kājām un Šarikovs ar šveicaru basi, ar uzrotītām biksēm šļapstināja pa virtuves grīdu slapjām lupatām un izgrieza tās netīros spaiņos un izlietnē. Pamestā plīts gaudoja. Ūdens caur durvīm tecēja skanīgajās trepēs, tieši kāpņu šahtā un krita pagrabā.

Bormentāls, pirkstgalos pastiepies, stāvēja dziļā peļķē uz priekštelpas parketa un sarunājās caur ķēdē nedaudz pavērtajām durvīm:

—   Nebūs šodien pieņemšanas, profesors nav vesels. Esiet tik laipni, paejiet nost no durvīm , mums caurule plīsusi

—   Bet kad gan pieņems? — uzstāja balss aiz durvim,

—   man tikai uz mirklīti . . .

—   Nevaru, — atbildēja Bormentāls un parvietoja svaru no pirkstgaliem uz papēžiem, — profesors guļ, un caurule ir plīsusi. Rīt, Iūdzu! Zina! Miļd! No šejienes izslaukiet, citādi parādes trepēs ieplūdīs.

—   Lupatas vairs neņem.

—   Tūliņ ar krūzītēm izsmelsim, — atsaucās Fjodors,

—   tūliņ.

Zvani sekoja cits citam, un Bormentāls stāvēja ūdenī jau ar visu zoli.

—   Kad operācija? — piesējās balss un pūlējās ielīst spraugā.

—   Caurule plīsusi . . .

—   Bet es galošās atnāktu . . .

Aiz durvīm ik pa brīdim parādījās zilgani silueti.

—   Nevar, rīt, Iūdzu.

—   Bet es esmu pierakstīts.

—   Rīt. Katastrofa ar ūdensvadu.

Fjodors pie doktora kājām dīdījās pa ezeru, smēla ar krūzīti, bet saskrāpētais Šarikovs bija izdomājis jaunu pa- ņēmienu. Viņš sarullēja milzīgu lupatu veltnī, nogūlās uz vēdera ūdenī un dzina to no priekšnama atpakaļ tualetes virzienā.

—   Tu ko, velns tāds, pa visu dzīvokli dzenā? — dusmojās Darja Petrovna. — Izžņaudzi izlietnē.

—   Ta ko tur izlietnē, — rokām tvarstīdams netiro ūdeni, atbildēja Šarikovs, — parādes trepēs ieplūdīs.

No koridora ar šņirkstoņu izbrauca soliņš, un uz tā izstiepies balansēja Filips Filipovičs zili svītrotās kapzeķēs.

—   Ivan Arnoļdovič, pietiks atbildēt, metiet mieru. Ejiet uz guļamistabu, es jums kurpes iedošu.

—   Nekas, Filip Filipovič, kādi sīkumi.

—   Galošās nostājieties.

—   Ko tur, tikpat kājas jau slapjas.

—   Ak dievs, ak dievs! — uztraucās Filips Filipovičs.

—   Ir gan draņķa lops, — pēkšņi atsaucās Šarikovs un izslīdēja uz pirkstgaliem ar zupas bļodu. rokā.

Bormentāls aizcirta durvis, neizturēja un iesmējās. Filipa Filipoviča nāsis piepūtās, brilles uzzibsnīja.

—   Par ko jūs runājat, — viņš no augšas pajautāja Ša- rikovam, — atļaujiet uzzināt.

—   Par kaķi runāju. Šitāds maita, — acis šaudīdams, at- biidēja Šarikovs.

—   Ziniet ko, Šarikov, — eipu atvlikdams, iesaucās Filips Filipovičs, — es pilnīgi noteikti neesmu redzējis bezkau- nīgāku radījumu kā jūs.

Bormentāls ieķiķinājās.

—   Jūs, — turpināja Filips Filipovičs, — esat vienkārši nekauņa. Ka jūs iedrošināties tā runāt? Jūs to visu sarikojāt, un vēl atļaujaties . . . Nu, nē! Tas ir velns zina, kas!

—   Šarikov, sakiet man, lūdzu, — ierunājās Bormentāls, cik ilgi jūs vēl dzenāsieties pakaļ kaķiem.' Kaunieties tā taču ir nejēdzība! Mežonis!

—     Kas es par mežoni, — īgni atsaucās Šarikovs. — Ne- esmu nekāds mežonis. Nav iespējams viņu dzīvoklī izturēt. Tik vien skatās, ko nočiept. Faršu Darjai notiesāja. Es viņu pamācīt gribēju.

—   Pašu jūs derētu pamācīt! — atbildēja Filips Filipo- vičs. — Jūs paskatieties uz savu fizionomiju spogulī.

—   Aci gandrīz samaitāja, — drūmi atsaucās Šarikovs, ar slapju, netīru roku raudzīdams aci.

Kad no ūdens samelnējušais parkets nedaudz apsusa, visi spoguļi pārklājās ar pirts svīdumu un zvanīšana iz- beidzās, Filips Filipovičs sarkanās safjāna čībās stāvēja priekšnamā.

—   Lūdzu, jums, Fjodor.

—   Pazemīgi pateicos.

—   Tūdaļ pārgērbieties. Un vēl ko, — iedzeriet šņabi pie Darjas Petrovnas.

—   Pazemigi pateicos, — Fjodors pavilcinājās un tad teica: — VēI tāda lieta, Filip Filipovič. Es atvainojos, tiešām pat neērti. Tikai — par stiklu septītajā dzīvoklī . . . Pilsonis Šarikovs ar akmeņiem mētājās . . .

—   Kalķim? — vaicāja Filips Filipovičs, sadrūmis kā lietus mākonis.

—   Tur tā lieta, ka saimniekam. Viņš jau i tiesā draudēja iesūdzēt.

—    Velns!

—   Šarikovs viņējo virtuveni apkampa, a šis viņu sāka dzīt prom. Nu saķildojās.

—   Dieva dēļ , jūs man vienmēr uzreiz par tādām Iietām ziņojiet! Cik vajag?

—   Pusotra.

Filips Filipovičs izvilka tris mirdzošus pusrubjus un iedeva Fjodoram. '

—    Par tādu neģēli vēl pusotra sudrabā bleķot, — durvīs atskanēja dobja balss, — vivš pats tak . . .

Filips Filipovičs apgriezās, saknieba Iūpas un klusēdams gāja virsū Šarikovam, izbīdīja to pieņemamā istabā un ieslēdza. Šarikovs tūdal no iekšpuses sāka ar dūrēm rībināt durvis.

—   Neiedrošinieties! — jūtami vārā balsi iekliedzās Filips Filipovičs.

—   Nē, tas nu gan, — daudznozīmīgi piebilda Fjodors,

—  tik bezkaunīgu savu mūžu neesmu redzējis.

Kā no gaisa nokrita Bormentāls.

—   Filip Filipovič, es jūs Iūdzu, neuztraucieties. Enerģiskais eskulaps atslēdza durvis uz pieņemamo is- tabu, un no turienes atskanēja viņa balss:

—   Ko jūs iedomājaties? Krogā, vai, atrodaties?

—   Tā gan, — piebilda apņēmīgais Fjodors, — tā gan, Iūk. Pa ausīm viņam vēl . . .

—    Nu, ko jūs Fjodor, — skumji noburkšķēja Filips FiIipovičs.

—   Vai dieniņās, jūsu žēl, Filip Filipovič.

VII

—   Nē, nē un nē! — uzstājīgi runāja Bormentāls, — esiet tik Iaipni aplikt.

- Nu ko, dieva vārds, — neapmierināti ieburkšķējās Šarikovs.

—   Pateicos jums, doktor, — maigi teica Filips Filipovičs, — man, ziniet, jau apnicis izteikt aizrādījumus.

—   Vienalga neatļaušu ēst, kamēr neapliksiet. Zina, paņemiet majonēzi no Šarikova.

—   Tas ir kā «paņemiet? — satraucās Šarikovs, — es tūliņ aplikšu.

Ar kreiso roku viņš aizsedza trauku no Zinas, ar labo aizsprauda aiz apkaklītes salveti, un kļuva Iīdzīgs klientam frizētavā.

—   Un ar dakšiņu, Iūdzu, — piemetināja Bormentāls.

Šarikovs gari nopūtās un sāka zvejot biezajā mērcē stores gabaliņus.

—    Es vēl šņabīti iedzeršu? — viņš vaicājoši paziņoja.

—   Vai nebūs gana? — painteresējās Bormentāls, — jūs pēdējā Iaikā stipri esat iemīļojis šņabi.

—   Jums žēl? — atsaucās Šarikovs un palūrēja caur pieri.

—   Nerunājiet muļķības . . . — iejaucās bargais Filips FiIipovičs, bet Bormentāls viņu pārtrauca.

—   Neraizējieties, Filip Filipovič, es pats. Jūs, Šarikov, muļķības runājat, un visnejēdzīgākais ir tas, ka runājat ka- tegoriskā un pašpārliecinātā tonī. Šņabja man, protams, nav žēl, vēI jo vairāk tādēļ, ka tas nav mans, bet Filipa Filipoviča šņabis. Vienkārši — tas ir kaitīgi. Pirmkārt. Un, otrkārt, jūs arī bez šņabja uzvedaties nepieklājīgi.

Bormentāls norādīja uz aizlimēto bufeti.

—   Ziniņ, pasniedziet man, Iūdzu, vēl zivi, — teica profesors.

Šarikovs tikām pasniedzās pēc karafes un, pašķielējis uz Bormentālu, pielēja glāzīti.

—   Arī citiem jāpiedāvā, — teica Bormentāls, — un seko- jošā kārtībā: vispirms Filipam Filipovičam, tad man, un kā pēdējam sev.

Šarikova Iūpās iedegās jele manāms satīrisks smaidiņš, un viņš piepildīja glāzites.

—   Viss pie jums kā parādē, — viņš ierunājās, — sal-yeti — tur, šlipsi — te, un «piedodiet», un «Iūdzu-mersī», bet tā, Iai būtu pa īstam — to nē. Paši sevi nomokāt, kā cariskajā režimā.

—   Un kā tad būtu «pa īstam», atļaujiet painteresēties? Šarikovs Filipam Filipovičam neko neatbildēja, bet pacēla glāzīti un teica:

—    Nu, vēlu, lai visiem . . .

—   Jums tāpat, — ar zināmu ironiju atsaucās Bormentāls.

Šarikovs iekratīja glāzītes saturu sev riklē, saviebās, pacēla sev pie deguna maizes gabaliņu, paostija, pēc tam norija, un viņa acis pielija asarām.

—   Pieredze, — pēkšņi, aprauti un it kā domās iegrimis, noteica Filips Filipovičs.

Bormentāls pārsteigti uz viņu pašķielēja.

—   Atvainojiet . . .

Pieredze, — atkārtoja Filips Filipovičs, un rūgti pamāja ar galvu, — tur neko nevar darīt. Kļims.

Bormentāls ar ārkārtīgu interesi asi ielūkojās Filipam Filipovičam acīs.

—   Jūs domājat, Filip Filipovič?

—   Nav ko domāt, esmu par to pārliecināts.

— Vai tiešām . . . — sāka Bormentāls un, pametis skatu uz Šarikovu, apklusa. Šarikovs, aizdomu pilns, sadrūvējās.

—   Spāter, — klusi noteica Filips Filipovics.

- Our, — atsaucās asistents.

Zina ienesa titaru. Bormentāls ielēja Filipam Filipovičam sarkano vīnu un piedāvāja Šarikovam.

—    Es negribu. Es Iabāk šņabīti iedzeršu, — viņa vaibsti izplūda, uz pieres parādījās sviedru Iāsītes, viņš kļuva jautrs. Arī Filips Filipovičs pēc vīna nedaudz atmaiga. Viņa acu skats noskaidrojās, viņš vēlīgāk noraudzījās uz Šarikovu, kura galva peldēja salvetē kā muša krējumā.

Savukārt Bormentāls iestiprinājies juta slieksmi uz dar- bošanos.

—    Nu, ko Iabu iesāksim šovakar? — viņš apvaicājās Šarikovam.

Tas pamirkšķināja acis un atbildēja:

—   Vislabāk uz cirku iesim.

—   Katru dienu uz cirku, — labsirdīgi iebilda Filips FiIipovičs, — manuprāt, tas ir diezgan garlaicigi. Es jūsu vietā kaut reizi aizietu uz teātri.

—   Uz teātri neiešu, — nepatikā atsaucās Šarikovs un pārkrustīja muti.

—   Žagošanās pie galda pārējiem bojā apetiti, — automātiski paziņoja Bormentāls. — Jūs mani atvainojiet . . . Interesanti, kāpēc jums nepatik teātris?

(Turpinājums sekos)

' Vēlāk l(vācu val)l. Labi (vācu, val.).

Content

BULGAKOVS MIHAILS SUŅA SIRDS

MIHAILS BULGAKOVS SUŅA SIRDS (1. turpinājums)

MIHAILS BULGAKOVS SUŅA SIRDS