A.un B.STRUGACKIS

Tālā varavīksne

A.un B.STRUGACKIS

Tālā varavīksne

1. NODAĻA

Silta un paraupja Taņas delna gulēja uz viņa plakstiņiem, un nekas cits pasaulē viņu vairāk neinteresēja. Gaiss bija pilns rūgteni sāļa putekļu aromāta, pussnaudā klusi čirkstināja stepju putni, un sausā zāle durstīja un kutināja pakausi. Bija neērti un pacieti gulēt, neizturami niezēja kakls, bet viņš klausījās vieglajā, mierīgajā Taņas elpā un nekustējās. Viņš smaidīja un priecājās par tumsu, jo smaids droši vien bija līdz nepie- dienīgumam muļķīgs un pašapmierināts.

Vēlāk pilnīgi nelaikā un nevietā augšā laboratorijas tornī iečirkstējās izsaukuma signāls. Lai! Nav jau pirmā reize. Šovakar visi izsaukumi ir nelaikā un nevietā.

—  Robi, — čukstus teica Taņa. — Dzirdi?

—    Itin neko nedzirdu, — nomurmināja Roberts.

Viņš samirkšķināja acis, lai ar skropstām pakutinātu Taņas delnu. Viss šķita tālu, tālu un pilnīgi nevajadzīgs. Miega trūkuma dēļ mūžīgi apstulbušais Patriks arī bija tālu.

Maļajevs ar savām Ledus Sfinksa manierēm bija tālu prom. Visa viņu pasaule, kurā valdīja pastāvīga steiga, pastāvīgas pārgudras diskusijas, pastāvīga neapmierinātība un rūpes, visa šī pasaule, kurā nebija vietas jūtām, kura nīda visu noskaidroto, bet priecājās tikai par nesaprotamo, pasaule, kurā ļaudis aizmirsa, ka viņi ir vīrieši un sievietes,— tas viss bija tālu, tālu … Šeit bija tikai naksnīga stepe, simtiem kilometru — tikai tukša stepe, kas, aprijusi karsto dienu, tagad peti bija silta, tumša, kairinošu smaržu pilna.

No jauna iečirkstējās signāls.

—  Atkal, — teica Taņa.

—    Lai. Manis nav. Es esmu beigts. Mani norijuši susļiki. Man tāpat ir labi. Es tevi mīlu. Nekur negribu iet. Kāpēc lai es to darītu? Vai tu ietu?

—  Nezinu.

—   Tas ir tāpēc, ka tu nemīli pa īstam! Cilvēks, kas mīl pa īstam, nekad nekur neiet.

—  Tu esi teorētiķis, — teica Taņa.

—   Es neesmu teorētiķis. Es esmu praktiķis. Un kā praktiķis es tev jautāju: kādēļ tad man pēkšņi būtu kaut kur jāiet? Mīlēt ir jāprot. Bet jūs neprotat. Jūs par mīlestību tikai spriedelējat. Jūs mīlestību nemīlat. Jūs mīlat par to tikai spriedelēt. Vai es pārāk daudz pļāpāju?

—  Jā. Drausmīgi!

Viņš pārlika Taņas roku no savām acīm uz lūpām. Tagad viņš redzēja mākoņiem aizvilktās debesis un sarkanās signālugunis torņa galā divdesmit metru augstumā. Signāls čirkstēja nepārtraukti, un Roberts iztēlojās, kā Patriks, biezās, labsirdīgās lūpas izstiepis, aizvainots atkārto izsaukumu.

—    Nu pagaidi, tūlīt es tevi izslēgšu, — Roberts noņurdēja. — Taņuk, gribi, lai viņš apklustu uz mūžīgiem laikiem? Lai jau viss būtu uz mūžīgiem laikiem. Mūsu mīla būs uz mūžīgiem laikiem, un viņš apklusīs uz mūžīgiem laikiem.

Tumsā viņš redzēja meitenes seju —• gaišu, ar milzīgām, mirdzošām acīm. Viņa atņēma roku un teica:

—   Nu tad es ar viņu parunāšu. Es teikšu, ka esmu halucinācija. Naktīs vienmēr mēdz būt halucinācijas.

—   Viņam nekad nemēdz būt halucināciju. Viņš nu reiz ir tāds cilvēks, Taņuk. Viņš' nekad sevi nemāna.

—  Vai gribi, es tev pateikšu, kāds viņš ir? Man ļoti patīk uzminēt raksturus pēc video- fona zvaniem. Viņš ir ietiepīgs, ļauns un ne- smalkjūtīgs cilvēks. Un viņš ne par kādu maksu nesēdētu kopā ar sievieti naktī stepē. Lūk, kāds viņš ir- — kā uz delnas. Un arī par nakti viņš zina tikai to, ka naktī ir tumšs.

—   Nē, — teica taisnīgais Roberts. — Par maksu tu pateici pareizi. Toties viņš ir labsirdīgs, maigs un lempīgs.

—  Neticu, — sacīja Taņa. — Paklausies.—

Abi ieklausījās. — Vai tad tāds ir lempis? Tas ir īsts «teņacem propositi virum»[1].

—  Pareizi? Es viņam pateikšu.

—  Saki. Ej un pasaki.

—  Tūlīt?

—  Nekavejoties.

Roberts piecēlās, bet viņa palika sēdam, ceļgalus rokām apskāvusi.

—  Tikai vispirms noskūpsti mani, — viņa lūdza.

Lifta kabīnē viņš atspiedās ar pieri pret vēso sienu un, acis aizvēris, kādu bridi palika tā stāvam, smiedamies un ar mēli aptaustīdams lūpas. Galvā nebija itin nevienas domas, tikai kaut kāda triumfējoša balss nesakarīgi auroja: «Mīl!… Mani!… Mani mīl!… Klausieties, jūs!… Mani!…» Pēc tam viņš pamanīja, ka kabīne jau sen apstājusies, un mēģināja atvērt durvis. Tās viņš nez kāpēc nevarēja atrast, bet laboratorijā izrādījās milzums lieku mēbeļu: viņš apgāza krēslus, pārbīdīja galdus un uzgrūdās skapim, kamēr apjēdza, ka aizmirsis iedegt gaismu. Sirsnīgi smiedamies, viņš sataustīja slēdzi, pacēla krēslu un apsēdās pie video- fona.

Kad uz ekrāna parādījās samiegojies Patriks, Roberts viņu draudzīgi sveicināja:

—    Labvakar, sivēntiņ! Kāpēc tev nenāk miedziņš, zīlīt manu, cielaviņ?

Patriks nesaprašanā skatījās viņā, bieži mirkšķinot iekaisušās acis.

•— Ko tu tā skaties, šunel? Čivināji, čivināji, iztraucēji mani svarīgā darbā, bet tagad klusē!

Beidzot Patriks atvēra muti.

—   Tev… Tu… — Viņš pabungoja sev pa pieri, un viņa sejā parādījās jautājoša izteiksme. — Ko? …

—  Un kā vēl! — Roberts iesaucās. — Vientulība! Ilgas! Priekšnojauta! Un tas vēl nav viss — halucinācijas arī! Gandrīz vai būtu aizmirsis!

—  Vai tu nejoko? — Patriks nopietni jautāja.

—   Nē! Postenī nejoko. Bet tu neņem to vērā un sāc.

Patriks neziņā mirkšķināja acis.

—  Nesaprotu, — viņš atzinās.

—   Kur nu tev to saprast! — Roberts ar ļaunu prieku atteica. — Tās ir emocijas, Pat- rik! Vai zini ko?… Kā lai tev to paskaidro vienkāršāk, saprotamāk? … Nu, līdz galam nealgoritmējamā vētra supersarežģītajos loģiskajos kompleksos. Vai saprati?

—   Aha, — Patriks teica. Koncentrēdamies viņš ar pirkstiem pakasīja sev zodu. — Kāpēc es tev zvanu, Robi? Lūk, kas par lietu: atkal kaut kur noplūst. Varbūt arī nenoplūst, bet varbūt noplūst. Drošs paliek drošs — pārbaudi ulmotronus. Šodien Vilnis tāds dīvains ….

Roberts apjucis paskatījās pa atvērto logu. Viņš bija pilnīgi piemirsis izvirdumu. Izrādās, ka es sēžu te izvirduma dēļ. Nevis tāpēc, ka šeit ir Taņa, bet tāpēc, ka kaut kur ir — Vilnis.

—        Ko tu klusē? — Patriks pacietīgi jautāja.

—       Skatos, ko dara Vilnis, — Roberts dusmīgi noteica.

Patriks iepleta acis.

—  Vai tad tu redzi Vilni?

—  Es? Kāpēc tu tā domā?

—  Tu nupat teici, ka skatoties.

—  Jā, skatos!

—  Nu?

—  Un tas arī viss. Ko tev no manis vajag?

Patrika acis atkal kļuva tādas kā miglainas.

—       Es tevi nesapratu, — viņš teica. — Par ko mēs runājām? Ak tā! Tātad tu katrā ziņā pārbaudi ulmotronus.

—       Vai tu saproti, ko runā? Kā lai es pārbaudu ulmotronus?

—        Kaut kā, — Patriks teica. — Kaut vai pievienojuma vietas … Mēs esam galīgi apjukuši. Es tev tūlīt paskaidrošu. Šodien institūtā uz Zemi nosūtīja masu … Bet galu galā to visu tu jau zini. — Patriks pavicināja sejas priekšā izplestus pirkstus. — Mēs gaidījām lielas jaudas Vilni, bet aparāti uzrāda tikai nožēlojamu strūkliņu. Vai saprati, kur suns aprakts? Pavisam kusla strūkliņa … Strūkliņa… — Viņš pievirzīja seju tik tuvu pie videofona, ka uz ekrāna parādījās milzīga, no bezmiega nespodra acs. Acs bieži mirkšķināja. — Vai saprati? — Apdullinoši iegrandījās skaļrunis. — Aparatūra reģistrē kvazi-nulles lauku. Junga skaitītājs rāda minimumu … To visu var neņemt vērā. Ulmo- tronu lauki tiek pārsegti tā, ka rezonējošā virsma guļ fokālajā hiperplāksnē, vai stādies priekšā? Kvazi-nulles laukam ir divpadsmit komponentu, un uztvērējs reducē to uz sešiem pārskaitļa komponentiem. Tātad fokusu sastāda seši komponenti.

Roberts iedomājās Taņu, cik pacietīgi viņa sēž lejā un gaida. Bet Patriks tikai bubināja, te pievirzoties tuvāk videofonam, te atkāpjoties nostāk, viņa balss brīžiem iedārdējās, brīžiem kļuva tikko dzirdama, un Roberts, kā parasti, ļoti ātri pazaudēja domas pavedienu. Viņš māja ar galvu, viņš teatrāli rauca pieri, rauca un izlīdzināja uzacis, bet absolūti nekā nesaprata un mokošā kaunā domāja par to, ka Taņa sēž tur lejā, atspiedusi zodu pret ceļgaliem, un gaida, kad viņš beigs savu svarīgo un nejaušam garāmgājējam neizprotamo sarunu ar planētas vadošajiem nulles lauka fiziķiem, kad būs izteicis šiem fiziķiem savu pilnīgi oriģinālo viedokli jautājumā, kura dēļ viņu traucē tik vēlu naktī, un kad vadošie nulles lauka fiziķi, brīnoties un kratot galvas, būs fiksējuši šo viedokli savos piezīmju blokos.

Te Patriks apklusa un pavērās viņā ar dīvainu sejas izteiksmi. Roberts labi pazina šo izteiksmi, kas viņu vajāja visu mūžu. Dažādi ļaudis — gan vīrieši, gan sievietes — raudzījās viņā tā. Sākumā skatījās vienaldzīgi vai sirsnīgi, vēlāk nogaidoši, tad ar ziņkāri, bet agri vai vēlu nāca brīdis, kad uz viņu sāka skatīties tieši t ā. Un katru reizi viņš nezināja, ko darīt, ko runāt un kā izturēties. Un kā dzīvot tālāk.

Viņš noriskēja.

—  Galu galā tev taisnība, — viņš norūpējies paziņoja. — Bet tas viss tomēr rūpīgi jāpārdomā.

Patriks nolaida acis.

—  Pārdomā, — viņš teica, neveikli smaidīdams. — Un, lūdzu, neaizmirsti pārbaudīt ulmotronus.

Ekrāns nodzisa, un iestājās klusums. Roberts sēdēja salīcis, abām rokām ieķēries aukstajos, nelīdzenajos elkoņu balstos. Kāds reiz teica, ka muļķis, kas sapratis, ka ir muļķis, vairs nav muļķis. Kādreiz tā varbūt patiesi ir bijis, taču izteiktā muļķība vienmēr ir un paliek muļķība, bet es nekādi citādi nevaru. Es esmu ļoti interesants cilvēks: viss, ko es saku, ir jau sen zināms, viss, par ko es domāju, ir banāls, viss, ko man izdevies paveikt, jau paveikts aizpagājušajā gadsimtā. Es esmu nevis vienkāršs stulbenis, bet retums pat stulbeņu vidū, muzeja retums, kaut kas līdzīgs hetmaņa zizlim. Viņš atcerējās, kā vecais Ņičeporenko reiz paskatījās viņa, Roberta, uzticīgajās acīs un nomurmināja: «Mīļo Skļarov, jūs esat veidots kā antīkais dievs. Bet kā katrs dievs, piedodiet, jūs esat pilnīgi nesavienojams ar zinātni…»

Kaut kas nokrakšķēja. Roberts atvilka elpu un izbrīnā paraudzījās uz elkoņa balstam atlauzto gabalu, ko viņš turēja līdz bālumam sažņaugtajā dūrē.

—   Jā, — viņš skaļi teica. — To es varu. Patriks nevar. Ņičeporenko arī nevar. Es vienīgais varu.

Viņš nolika atlauzumu uz galda, piecēlās un piegāja pie loga. Aiz loga bija tumšs un karsts. Varbūt man aiziet no darba, kamēr neesmu padzīts? Jā, bet kā tad es dzīvošu bez viņiem? Bez šīs brīnumainās izjūtas no rīta, ka varbūt šodien beidzot pārsprāgs šī neredzamā, necaurlaidīgā čaula smadzenēs, kuras dēļ es neesmu tāds kā viņi, un es arī sākšu saprast viņus pusvārdā un pēkšņi matemātiskās loģikas simbolu putrā saskatīšu kaut ko pavisam jaunu, un Patriks uzsitīs man uz pleca un priecīgi teiks: «Re, cik vareni! Kā tev tas ienāca prātā?» — bet Maļajevs negribīgi izspiedīs: «Veiksmīgi, veiksmīgi… Tas neguļ virspusē …» Un es sākšu sevi cienīt.

—  Kretīns, — viņš nomurmināja.

Vajadzēja pārbaudīt ulmotronus, bet Taņa

lai pasēd un paskatās, kā to dara. Labi vēl, ka viņa neredzēja manu fizionomiju, kad nodzisa ekrāns.

—  Taņucīt! — viņš pasauca no loga.

—  Aū?

—      Taņuk, vai tu zini, ka pērngad Rodžers mani izmantoja par modeli savai skulptūrai «Pasaules jaunība»?

Taņa, kādu brīdi klusējusi, ne visai skaļi atsaucās: — Pagaidi, es uzkāpšu pie tevis.

Roberts zināja, ka ulmotroni ir kārtībā, viņš to juta. Un tomēr viņš nolēma pārbaudīt visu, ko vien iespējams pārbaudīt laboratorijas apstākļos, pirmkārt, tāpēc, lai atgūtos pēc sarunas ar Patriku, otrkārt, tāpēc, ka viņš prata un mīlēja strādāt ar rokām. Tas viņu vienmēr izklaidēja un uz kādu laiku deva viņam to priecīgo sava nozīmīguma un vajadzīguma apziņu, bez kuras mūsu laikos vienkārši nav iespējams dzīvot.

Taņa — sirsnīgs, smalkjūtīgs cilvēks — sākumā klusi sēdēja netālu, bet pēc tam, tāpat klusēdama, ņēmās viņam palīdzēt. Pulksten trijos naktī atkal piezvanīja Patriks, un Roberts viņam pasacīja, ka nekādas noplūdes neesot.. Patriks likās izsists no sliedēm. Kādu brīdi viņš šņāca ekrāna priekšā, kaut ko rēķinādams uz papīra driskas, pēc tam saritināja papīru caurulītē un uzdeva parasto retorisko jautājumu. «Un ko mēs no tā varētu secināt, Robi?» viņš jautāja.

Roberts pašķielēja uz Taņu, kas nupat bija iznākusi no dušas telpas un klusi atsēdusies iesānis no videofona, un uzmanīgi atbildēja, ka neredzot šeit nekā īpaša. «Parastā kārtējā strūkla,» viņš teica. «Pēc vakardienas tele- portācijas nulles laukā ari bija tāda. Un arī pagājušajā -nedēļā bija tāda pati.» Tad viņš padomāja un piebilda, ka fontāna jauda atbilst apmēram simts gramiem nosūtītās masas. Patriks arvien vēl klusēja, un Robertam šķita, ka viņš svārstās. «Visa pamatā ir masa,» teica Roberts. Viņš paskatījās uz Junga skaitītāju un jau pilnīgi pārliecinoši atkārtoja: «Jā, simts, simts piecdesmit grami. Cik šodien aizlaidāt? …» «Divdesmit kilogramu,» Patriks atbildēja. «Ā, divdesmit kilogramu … Jā> tad neiznāk.» Un te Robertam atausa ideja. «Pēc kādas formulas jūs aprēķinājāt jaudu?» viņš jautāja. «Pēc Dram- bes,» Patriks vienaldzīgi atbildēja. Roberts tā arī bija domājis: Drambes formula noteica jaudu ar precizitāti līdz zināmai pakāpei, bet Robertam jau sen bija padomā paša atrasta, rūpīgi pārbaudīta, uzrakstīta un pat ar krāsainu rāmīti apvilkta universāla formula nederīgās matērijas izvirduma jaudas noteikšanai. Un tagad, likās, ir pienācis visizdevīgākais brīdis nodemonstrēt Patrikam visas tās priekšrocības.

Roberts jau gribēja tvert zīmuli, kad Patriks pēkšņi nozuda. Roberts gaidīja, lūpā iekodis. Kāds jautāja: «Vai tu nedomā izslēgt?» Patriks neatsaucās. Pienāca Kārlis Hofmanis, izklaidīgi, maigi pameta ar galvu Robertam un, novērsies no ekrāna, pasauca: «Patrik, vai tu vēl runāsi?» Patrika balss no- bubināja iztālēm: «Neko nesaprotu. Vajadzēs te piestrādāt pamatīgāk!» «Es jautāju, vai tu vēl runāsi?» Hofmanis atkārtoja. «Nē taču, nē…» Patriks pikti atsaucās. Tad Hofmanis ar vainīgu smaidu pateica: «Piedod, Robi, mēs šeit taisāmies gulēt. Es izslēgšu, jā?»

Sakodis zobus tā, ka ausīs iedžinkstējās, Roberts tīšām lēni nolika sev priekšā papīra lapu, vairākas reizes pēc kārtas uzrakstīja loloto formulu, paraustīja plecus un moži noteica:

—    Tā jau es domāju. Viss skaidrs. Tagad dzersim kafiju.

Viņš bija sev pretīgs līdz pēdējai iespējai un sēdēja trauku skapīša priekšā tik ilgi, kamēr juta, ka atkal spēj valdīt pār savu seju. Taņa teica:

—  Kafiju uzvāri tu, jā?

—  Kāpēc es?

—  Tu vāri, bet es skatīšos.

—  Kāpēc tad tā?

—    Man patīk skatīties, kā tu strādā. Tavas kustības ir pati pilnība. Nevienas liekas.

—    Kā kibers, — viņš teica, bet viņam bija patīkami to dzirdēt.

—     Nē. Ne tā kā kibers. Tu strādā ideāli. Bet ideālais vienmēr iepriecē.

—     «Pasaules jaunība», — viņš nomurmināja un pietvīka aiz tīksmes.

Viņš nolika tases un piestūma galdiņu pie loga. Viņi apsēdās, un viņš ielēja kafiju. Taņa sēdēja sāniski pret viņu, kājas sakrustojusi. Viņa izskatījās apbrīnojami skaista,

un Robertā atkal pamodās kaut kāds smeldzīgs izbrīns un apjukums.

—       Taņa, — viņš teica. — Tas nevar būt. Tu esi halucinācija.

Viņa smaidīja.

—       Vari smieties, cik gribi. Es arī bez tevis zinu, ka izskatos šobrīd nožēlojams. Bet es neko nevaru darīt. Man gribas iebāzt galvu tev padusē un luncināt asti. Un lai tu uzsistu man pa muguru un teiktu: «Fu, dumikīt, fu!…»

—  Fu, dumikīt, fu! — teica Tana.

—  Un pa muguru?

—       Pa muguru velak. Un galvu padusē arī vēlāk.

—        Labi, vēlāk. Bet tagad? Vai gribi, lai pagatavoju sev kakla siksnu? Vai uzpurni…

—      Nevajag uzpurni, — sacīja Taņa. — Kādēļ tu man esi vajadzīgs ar uzpurni?

—       Bet kādēļ es esmu tev vajadzīgs bez uzpurņa?

—  Bez uzpurņa tu man patīc.

—       Dzirdes halucinācija, — teica Roberts. — Kas tad tev manī patīk?

—  Tev ir skaistas kājas.

Kājas bija Roberta vājā vieta. Tās viņam bija spēcīgas, bet pārāk resnas. «Pasaules jaunības» kājām par modeli bija Kārļa Hof- maņa kājas.

—        Tā jau es domāju, — sacīja Roberts. Viņš vienā paņēmienā izdzēra atdzisušo kafiju. — Tad es pateikšu, kāpēc mīlu tevi. Es esmu egoists. Varbūt es esmu pēdējais egoists zemes virsū. Es mīlu tevi tāpēc, ka tu esi vienīgais cilvēks, kas spēj uzlabot man garastāvokli.

—   Tā ir mana specialitāte, — teica Taņa.

—       Lieliska specialitāte! Slikti tikai tas, ka tu uzlabo garastāvokli kā veciem, tā jauniem. īpaši jauniem. Kaut kādiem pilnīgi svešiem cilvēkiem. Ar normālām kājām.

—  Paldies, Robi. y

—        Pēdējo reizi Bērnu pilsētiņā es pamanīju vienu sīko. Viņu sauca Vaļa … jeb Varja … Tāds ar linpelēkiem, gaišiem matiem un zaļām acīm.

—  Zēns Varja, — teica Taņa.

—       Nepiesienies. Es apsūdzu. Šis Varja ar savām zaļajām acīm uzdrošinājās skatīties uz tevi tā, ka man niezēja rokas.

—  Neglābjama egoista greizsirdība.

—  Protams, greizsirdība.

—       Bet tagad iedomājies, cik greizsirdīgs ir viņš.

—  Ko-o?

—       Stādies priekšā, kādām acīm viņš skatījās uz tevi. Uz divmetrīgo «Pasaules jaunību». Atlēts, skaistulis, fiziķis, speciālists nulles fizikas jautājumos nes uz pleciem audzinātāju, bet audzinātāja kūst aiz mīlestības …

Roberts laimīgi iesmējās.

—       Taņulīt, nu kā tad tā? Mēs taču toreiz bijām vieni.

—: Jūs jau bijāt gan. Mēs Bērnu pilsētiņā nekad nemēdzam būt vieni.

—       Jā… — Roberts novilka. — Es atceros tos laikus, atceros. Mīlīgas audzinātājas un mēs, piecpadsmitgadīgie lempji… Es biju aizgājis tik tālu, ka metu ziedus logā. Klausies, vai tas notiek bieži?

—        Ļoti, — Taņa domīgi teica. — Sevišķi bieži ar meitenēm. Viņas attīstās ātrāk. Bet vai zini, kādi mums audzinātāji? Zvaigžņu lidotāji, varoņi… Pagaidām mēs esam šeit strupceļā.

«Strupceļā,» nodomāja Roberts. «Un viņa, protams, ļoti priecājas par šo strupceļu. Visi viņi priecājas par strupceļiem. Viņiem tas ir lielisks iegansts, lai lauztu sienas. Tā viņi arī lauž visu mūžu — vienu sienu pēc otras.»

—   Taņa, — viņš teica. — Kas ir muļķis?

—  Lamuvārds.

—  Un vēl kas?

•— Slimnieks, kam nelīdz vairs nekādas zāles.

—        Tas nav muļķis, — Roberts iebilda. — Tas ir simulants.

—       Es neesmu vainīga. Japāņu paruna saka: «Nav zāļu, kas ārstē mujķi.»

—       Ahā, — Roberts teica. — Tātad iemīlējies arī ir muļķis. «Cilvēks, kas iemīlējies, ir slims, viņš ir neārstējams.» Tu mani nomierināji.

—  Vai tad tu esi iemīlējies?

—  Es esmu'neārstējams.

Mākoņi izklīda, un parādījās zvaigžņotās debesis. Tuvojās rīts.

—  Skat, kur saule, — teica Taņa.

—    Kur? — Roberts jautāja bez īpaša entuziasma.

Taņa izslēdza gaismu, iesēdās viņam klēpī un, piespiedusies ar vaigu pie viņa vaiga, sāka rādīt.

—     Lūk, četras spilgtas zvaigznes, redzi? Tā ir Skaistules Bize. Mazliet pa kreisi no pašas augšējās ir pavi-isam nespodra zvaigznīte … Tā ir mūsu Saule …

Roberts pacēla viņu uz rokām, piecēlās, uzmanīgi apgāja apkārt galdiņam un tikai tad aparātu zaļgani krēslainajā gaismā ieraudzīja garu cilvēka stāvu krēslā pie darba galda. Viņš satrūkās un apstājās.

—    Es domāju, ka tagad var ieslēgt gaismu, — cilvēks teica, un Roberts tūlīt saprata, kurš tas ir.

—    Un parādījās trešais, — teica, Taņa. — Laid mani, Robi.

Viņa atbrīvojās un noliecās, lai sameklētu nokritušo kurpi.

—   Ziniet ko, Kamil… — aizkaitināts sāka Roberts.

—  Zinu, — sacīja Kamils.

—    Brīnumi gan, — teica Taņa, vilkdama kājā kurpi. — Nekad neticēšu, ka iedzīvotāju blīvums pie mums ir viens cilvēks uz miljona kvadrātkilometru. Vai gribat kafiju?

—  Nē, pateicos, — Kamils atbildēja.

Roberts iededzināja gaismu. Kamils sēdēja,

kā vienmēr, ļoti neērtā, apbrīnojami neestētiskā pozā. Kā vienmēr, galvā viņam bija balta plastmasas ķivere, kas aizsedza pieri un ausis, un, kā vienmēr, viņa seja pauda iecietības pilnu garlaicību. Viņa apajajās acīs, kas nekad nemirkšķinājās, nevarēja saskatīt ne ziņkāri, ne apjukumu. Gaismas apžilbināts, Roberts jautāja:

—  Vai jūs esat šeit vismaz nesen?

—  Nesen. Bet es neskatījos uz jums un neklausījos, ko jūs runājāt.

—    Paldies, Kamil, — jautri teica Taņa. Viņa kārtoja matus. — Jūs esat ļoti smalkjūtīgs.

—   Nesmalkjutīgi ir tikai dīkdieņi, — sacīja Kamils.

Roberts sadusmojās.

—   Starp citu, Kamil, ko jūs te meklējat? Un kas tas par apnicīgu ieradumu — parādīties kā rēgam?

—   Atbildēšu pēc kārtas, — mierīgi teica Kamils. Arī tas bija viņa ieradums — atbildēt pēc kārtas. — Esmu atbraucis šurp tāpēc, ka sākas izvirdums. Jūs ļoti labi zināt, Robi, — viņš garlaikodamies pat aizvēra acis, — ka es braucu šurp ikreiz, kad jūsu posteņa rajonā. sākas izvirdums. Turklāt… — Viņš atvēra acis un kādu brīdi klusēdams skatījās uz aparātiem. — Turklāt jūs man patīkat, Robi.

Roberts pašķielēja uz Taņu. Taņa klausījas joti uzmanīgi, sastingusi ar paceltu ķemmi.

—   Kas attiecas uz manām manierēm, — Kamils monotoni turpināja, — tad tās ir savādas. Jebkura cilvēka manieres ir savādas. Dabiskas šķiet tikai paša manieres.

-Kamil-negaidot teica Taņa -cik iznāk, ja seši simti astoņdesmit pieci reizina ar trīs miljoni astoņsimt tūkstoši piecdesmit trīs?

Roberts bija ārkārtīgi izbrīnījies, ieraudzījis Kamila sejā smaidu. Skats bija drausmīgs. Tā varētu smaidīt tikai Junga skaitītājs.

—  Daudz, — Kamils atbildēja. — Ap trīs miljardiem.

—   Dīvaini, — Taņa noteica un nopūtās.

—   Kas ir «dīvaini»? — truli jautāja Roberts.

—   Precizitāte maza, — paskaidroja Taņa. — Kamil, sakiet, kāpēc jūs nevarētu iedzert tasīti kafijas?

—  Pateicos, es nelietoju kafiju.

—   Tad uz redzēšanos. Līdz Pilsētiņai jālido četras stundas. Robik, vai tu mani pavadīsi?

Roberts pamāja ar galvu un īgni pavērās Kamilā. Kamils apskatīja Junga skaitītāju. Šķita, ka viņš skatītos spogulī.

Kā parasti uz Varavīksnes, saule uzlēca pilnīgi tīrās debesīs — maza, balta saule, ko apņēma trīs gredzeni. Nakts vējš norima, un kļuva vēl tveicīgāk. Vietumis ar sāls ezeriem izraibinātā, dzelteni brūnganā stepe šķita kā izmirusi. Virs sāls ezeriem uzvilnīja" miglas vāli — viegli gaistošo sāju iztvaikojumi.

Roberts aizvēra logu un ieslēdza kondi-

cionēšanas sistēmu, pēc tam nesteigdamies un ar baudu salaboja elkoņa balstu. Kamils kaķa soļiem nedzirdami klīda pa laboratoriju, laiku pa laikam pavērdamies logā, kas atradās ziemeļu pusē. Acīmredzot viņš nemaz necieta no karstuma, bet Robertam k^va karsti, jau skatoties uz viņu — uz biezo, balto žaketi, garajām, baltajām biksēm, apaļo, spīdīgo ķiveri. Tādas ķiveres eksperimentu laikā reizēm uzlika nulles lauka fiziķi: tās pasargāja no izstarojumiem.

Priekšā bija vesela dežūras diena, divpadsmit stundas, kad svelmējošā saule atradīsies tieši virs jumta, kamēr nebūs izgaisuši izvirdumi un izzudušas visas vakardienas eksperimenta sekas. Roberts nometa žaketi un bikses un palika, vienās peldbiksītēs. Kondicionēšanas iekārta strādāja ar pilnu jaudu, bet neko nevarēja līdzēt.

Derētu izšļākt uz grīdas šķidro gaisu. Šķidrais gaiss ir, bet tā ir maz, turklāt tas nepieciešams ģeneratoram. «Nāksies pamocīties,» Roberts padevīgi nodomāja. Viņš no jauna apsēdās pie aparatūras. Cik jauki, ka vismaz krēslā ir vēss un atzveltnes drāna nelīp klāt pie miesas!

Galu galā mēdz teikt, ka svarīgākais — būt savā vietā. Mana vieta ir šeit. Un es ne sliktāk par citiem izpildu savus mazos pienākumus. Un galu galā tā nav mana vaina, ka man pietrūkst dotību kaut kam lielākam. Starp citu, svarīgākais nav pat tas, vai es esmu savā vietā vai ne. Es vienkārši nevaru no šejienes aiziet, pat ja gribētu. Es vienkārši esmu piekalts pie šiem ļaudīm, kas man tā krīt uz nerviem, piekalts pie grandiozā pasākuma, no kura tik maz sajēdzu.

Roberts atcerējās, ka šis uzdevums bija pārsteidzis viņu- jau skolā: materiālu ķermeņu acumirklīgā pārsviešana pāri attālumu bezdibeņiem. Sis uzdevums tika izvirzīts par spīti visam, par spīti visiem ierastajiem priekšstatiem par absolūto telpu, par telpas un laika kontinuumu, par kapa telpu … Toreiz to sauca par «Rīmana krokas caurdur- šanu». Vēlāk — par «hiperdifūziju», «sigma difūziju», «nulles saplakšanu». Un beidzot par teleportāciju nulles laukā vai saīsinot — «nulles T». «Nulles T iekārta». «Nulles T problemātika». «Nulles T izmēģinātājs». «Nulles lauka fiziķis». «Kur jūs strādājat?»— «Esmu nulles lauka fiziķis.» Apbrīnas pilns, jūsmīgs skatiens. «Paklausieties, pastāstiet, lūdzu, kas ir nulles lauka fizika? Es nekādi nevaru saprast.» — «Es arī ne.» Mjā …

Vispār kaut ko jau nu varētu pastastīt. Arī par šo elementāro enerģijas nezūdamības likumu apbrīnojamo metamorfožu, kad maza platīna kubiņa teleportācija nalles laukā uz Varavīksnes ekvatora izraisa uz tās poliem — kāpēc gan tieši uz poliem? — deģenerējušās matērijas gigantiskas strūklas, ugunīgus gei- zerus, kas padara cilvēkus aklus, un drausmīgu, melnu Vilni, kas ir nāvējošs visam dzīvajam …

Varētu pastāstīt par niknajām, savā nesa- mierināmībā atbaidošajām cīņām starp pašiem nulles lauka fiziķiem, par šo neaptveramo šķelšanos starp lieliskiem cilvēkiem, kuriem, šķita, vajadzēja strādāt un strādāt plecu pie pleca, un tomēr viņi sašķēlās (kaut arī to zina tikai nedaudzi), un, ja Etjēns La- monduā ietiepīgi virza nulles lauka fiziku pa teleportācijas gultni, tad jauno skola nulles lauka problēmā par svarīgāko uzskata Vilni, šo zinātnes jauno džinu, kas raujas ārā no pudeles.

Un arī par to, ka līdz šim nenoskaidrotu iemeslu dēl kā neizdodas, tā neizdodas realizēt dzīvās matērijas teleportāciju nulles laukā un ka nelaimīgie suņi, mūžīgie mocekļi, finišē kā sairušas organiskās vielas pikas … Ari par nulles lauka lidotājiem, par «dzīvespriecīgo desmitnieku» ar lielisko Gabu priekšgalā, par šiem veselīgajiem, pārtrenē- tajiem puišiem, kas nu jau trīs gadus mētājas pa Varavīksni vienmēr gatavi kāpt starta kamerā suņu vietā …

—   Drīz mēs šķirsimies, Robi, — pēkšņi teica Kamils.

Roberts, kas jau bija gandrīz iesnaudies, satrūkās. Kamils stāvēja, pagriezis viņam muguru, pie ziemeļpuses loga. Roberts izslējās un pārvilka ar roku pār seju. Plauksta kļuva mitra.

—  Kāpēc? — viņš jautāja.

—   Zinātne. Cik tas ir bezcerīgi, Robi!

—  Es to sen zinu, — Roberts nomurmināja.

—  Jūsu izpratnē zinātne ir labirints. Strupceļi, tumšas ieliņas, negaidīti pagriezieni. Jūs redzat tikai sienas, neko citu. Un jūs neko nezināt par gala mērķi. Jūs paziņojāt, ka jūsu mērķis ir nokļūt līdz bezgalības galam, tas ir, jūs vienkārši paziņojāt, ka mērķa nav. Jūsu veiksmes mēraukla ir nevis ceļa gabals līdz finišam, bet noietais ceļš pēc starta. Jūsu laime, ka neesat spējīgs realizēt abstrakcijas. Mērķis, mūžība, bezgalība — tas viss jums ir tikai vārdi. Abstraktas filozofiskas kategorijas. Jūsu ikdienā tās neko nenozīmē. Bet, ja jūs visu šo labirintu ieraudzītu no augšas …

Kamils apklusa. Roberts nogaidīja un jautāja:

—  Bet vai jūs esat redzējis?

Kamils neatbildēja, un Roberts nolēma neuzstāt. Viņš nopūtās, atbalstīja zodu ar dūrēm un aizvēra acis. «Cilvēks runā un darbojas,» viņš domāja. «Bet tam pamatā ir kaut kādi procesi viņa dvēseles dziļumos. Vairums ļaužu ir diezgan pasekli un tāpēc to dvēseles kustības nekavējoties parasti izpaužas ārēji — tukšās pļāpās un bezjēdzīgā roku vicināšanā. Kamilam līdzīgiem ļaudīm šiem iekšējiem procesiem jābūt ļoti spēcīgiem, citādi tie netiks līdz virspusei. Ja varētu kaut reizi iemest aci viņa dvēselē!» Roberts iztēlojās melnojošu bezdibeni, kura dzīlēs strauji joņo bezveidīgas, fosforiscējošas ēnas.

Neviens viņu nemīl. Visi viņu pazīst — uz Varavīksnes nav tāda cilvēka, kas nepazītu

Kamilu, — bet neviens, neviens viņu nemīl. Tādā vientulībā es laikam sajuktu prātā, bet Kamilu, šķiet, tas pilnīgi neinteresē. Viņš allaž ir viens. Nav zināms, kur viņš dzīvo. Viņš pēkšņi parādās un pēkšņi pazūd. Viņa balto ķiveri redz te Galvaspilsētā, te tālu jūrā; ir ļaudis, kas apgalvo, ka viņš vairākkārt redzēts vienlaikus gan te, gan tur. Tā, protams, ir vietējā folklora, bet viss, ko vien par Kamilu stāsta, skan kā dīvaina anekdote. Viņam ir savāda maniere izrunāt «es» un «jūs». Neviens nekad nav redzējis, kā viņš strādā, bet laiku pa laikam viņš ierodas Padomē un runā par nesaprotamām lietām. Paretam izdodas viņu saprast, un tādos gadījumos neviens nav spējīgs kaut ko iebilst. La- monduā reiz teica, ka blakus Kamilām viņš jūtoties kā gudra vectēva dumjš mazdēls. Vispār iespaids ir tāds, it kā visi planētas fiziķi, sākot ar Etjēnu Lamonduā un beidzot ar Robertu Skļarovu, atrastos vienādā līmenī.

Roberts juta, ka vēl daži mirkļi un viņš izvārīsies pats savos sviedros. Viņš piecēlās un pagāja zem dušas. Viņš stāvēja zem ledainajām strūklām, kamēr āda aiz aukstuma pārklājās ar zosādu un kamēr pazuda vēlēšanās ielīst ledusskapī un iemigt.

Kad viņš atgriezās laboratorijā, Kamils sarunājās ar Patriku. Patriks rauca pieri, apjucis kustināja lūpas un raudzījās Kamilā žēli un pieglaimīgi, Kamils garlaicīgi un pacietīgi skaidroja:

—        Pacentieties ņemt vērā visus trīs faktorus. Visus trīs faktorus reizē. Te nav vajadzīga nekāda teorija, tikai nedaudz telpiskas iztēles. Nulles aktors subtelpā un abās laika koordinātēs. Nevarat?

Patriks lēni pašūpoja galvu. Viņš izskatījās nožēlojams. Kamils brīdi pagaidīja, tad paraustīja plecus un izslēdza videofonu. Roberts, beržoties ar asu dvieli, apņēmīgi teica:

—       Nu kāpēc tā, Kamil? Tas taču ir rupji. Tas aizvaino..

Kamils no jauna paraustīja plecus. Izskatījās tā, it kā viņa galva, ķiveres spiesta, ienirtu kaut kur krūtīs un atkal izlektu.

—      Aizvaino? — viņš teica. — Un kāpēc lai neaizvainotu?

Nebija ko atbildēt. Roberts instinktīvi juta, ka strīdēties ar Kamilu par morāles tēmām ir bezjēdzīgi. Kamils vienkārši nesapratīs, par ko ir runa.

Roberts pakāra dvieli un sāka gatavot brokastis. Viņi paēda klusēdami. Kamilām nevajadzēja vairāk kā gabaliņu maizes ar džemu un glāzi piena. Kamils vienmēr ēda ļoti maz. Tad viņš teica:

—        Robi, jūs nezināt, vai viņi nosūtījuši «Bultu»?

—  Aizvakar, — Roberts teica.

—  Aizvakar … Tas ir slikti.

—  Bet kam jums «Bulta», Kamil?

Kamils vienaldzīgi noteica:

—  Man «Bulta» nav vajadzīga.

2. NODAĻA

Galvaspilsētas nomalē Gorbovskis palūdza pieturēt. Viņš izlīda no mašīnas un teica:

—  Ļoti gribas pastaigāties.

—  Iesim, — sacīja Marks Valkenšteins un arī izkāpa.

Taisnā, spīdīgā šoseja bija tukša, visap: kārt pletās dzelteni zaļa stepe, bet priekšā cauri sulīgi zaļajai Zemes augu valstij kā dažādu krāsu plankumi raiboja pilsētas namu sienas.

—    Pārāk karsts, — iebilda Persijs Dik- sons. — Sirdij smagi.

Noplūcis ceļmalā puķi, Gorbovskis pielika to pie sejas.

—   Man patīk, ka ir karsts, — viņš teica. — Nāciet līdz, Persij. Jūs esat galīgi aptaukojies.

Persijs aizcirta durtiņas.

—   Kā gribat. Godīgi runājot, pēdējo divdesmit gadu laikā es no jums abiem esmu drausmīgi noguris. Esmu vecs cilvēks, un man gribas mazliet atpūsties no jūsu paradoksiem. Un esiet tik laipni — liedagā nenāciet man klāt.

—   Persij, — teica Gorbovskis. — Brauciet labāk uz Pilsētiņu. Tiesa, es nezinu, kur tā atrodas, bet tur ir bērneļi, vientiesīgi smiekli, dabiska vienkāršība … «Tēvoci!» viņi kliegs. «Spēlēsim mamutu!»

—   Tikai sargiet bārdu, -— piebilda Marks, skābi pasmaidīdams. — Viņi tajā iekārsies.

Kaut ko nomurminājis pie sevis, Persijs aizdrāzās.

Marķs un Gorbovskis nogriezās pa taciņu un nesteigdamies devās gar šoseju uz priekšu.

—   Bārdainis kļūst vecs, — teica Marks.

—  Arī mēs esam viņam jau apnikuši.

—        Nu ko jūs, Mark, — atsaucās Gorbovskis. Viņš izvilka no kabatas atskaņotāju.

—    Nemaz neesam viņam apnikuši. Viņš ir vienkārši noguris. Turklāt viņš ir vīlies. Tas nav joks — cilvēks veltījis mums divdesmit gadus: viņam tā gribējās uzzināt, kā mūs iespaidos kosmoss. Bet tas nez kāpēc neiespaido … Es gribu Āfriku. Kur ir mana Āfrika? Kāpēc man vienmēr sajūk visi ieraksti?

Viņš gausi soļoja pa taku aiz Marka, turēdams zobos puķi, regulējot atskaņotāju un ik brīdi paklūpot. Tad viņš atrada Āfriku, un pār dzelteni zaļo stepi aizviļņoja tamtama skaņas. Marks paskatījās pār plecu.

—        Izspļaujiet to draņķi, — viņš ar riebumu teica.

—   Kāpēc draņķis? Ziediņš.

Tamtams dārdēja.

—        Nogrieziet vismaz klusāk, — teica Marks.

Gorbovskis nogrieza klusāk.

—: Vēl klusāk, lūdzu.

Gorbovskis izlikās, it kā nogrieztu vēl klusāk.

—  Tā? — viņš jautāja.

—   Nesaprotu, kāpēc es to vēl līdz šim neesmu sabojājis, — Marks teica, nevienu neuzrunādams.

Gorbovskis ātri nogrieza pavisam klusu un iebāza atskaņotāju krūšu kabatā.

Viņi soļoja gar gaišām, daudzkrāsainām, ceriņiem apstādītām mājiņām, uz kuru jumtiem "slējās vienādi energouztvērēju režģu konusi. Pār taku aizzagās ruds kaķis. «Kis- kis-kis!» Gorbovskis iepriecināts pasauca. Kaķis pārbijies metās biezajā zālē un palū- rēja no turienes zvērīgām acīm. Svelmainajā gaisā laiski sanēja bites. Kaut kur kāds rēcoši krāca.

—  Ir nu gan lauki, — teica Marks. — Galvaspilsēta! Guļ līdz deviņiem …

—   Nu kāpēc jūs tā, Mark, — Gorbovskis iebilda. — Es, piemēram, uzskatu, ka šeit ir ļoti patīkami. Bitītes… Minka nupat pārskrēja pār taku… Ko jums vēl vajag? Gribat, lai uzgriežu skaļāk?

—   Negribu, — teica Marks. — Man nepatīk tādi laiski ciemi. Laiskos ciemos dzīvo laiski cilvēki.

—   Pazīstu jūs, pazīstu, — sacīja Gorbovskis. — Jums vajag tikai cīņu, strīdus, lai dzirkstītu idejas. Arī kautiņš nenāktu par ļaunu, bet tas jau ideālā gadījumā … Pagaidiet, pagaidiet! Te ir kaut kas līdzīgs nātrēm. Skaisti, bet ļoti sāpīgi…

Viņš notupās pie kupla krūma, kam bija lielas, melni svītrotas lapas. Marks īgni norūca:

—   Nu ko jus te tupat, Leonīd Andrejevič? Vai tad nātres neesat redzējis?

—   Savu mūžu neesmu redzējis. Bet esmu lasījis. Un zināt ko, Mark, es jūs norakstīšu no kuģa … Jūs esat samaitājies, izlaidies. Jūs vairs neprotat priecāties par parasto dzīvi.

—   Es nezinu, kas ir parasta dzīve, — teica Marks, — bet visas šīs puķītes un nātrītes, visas takas un taciņas un daždažādi celiņi — tas, manuprāt,' Leonīd Andrejevič, tikai samaitā. Pasaulē daudz kas vēl nav nokārtots, vēl par agru sajūsmā stenēt par visu šo buko- liku.

—   Nenokārtotā, protams, vēl ir daudz, — Gorbovskis piekrita. — Bet tā vienmēr bijis un būs. Kas tā būtu par dzīvi bez nenokārtotā? Bet visumā viss ir ļoti labi. Ieklausieties, dzied … Lai gan daudz kas vēl ir slikti iekārtots …

Viņiem pretim pa šoseju joņoja gigantisks kravas atomkārs. Mašīnā uz kastēm sēdēja veselīgi, puskaili vīrieši. Viens no viņiem, aizrautīgi saliecies, trakā tempā strankšķināja bandžo stīgas, un visi saskanīgi auroja:

Kad pavasarī pļavas zied Un strazdi cīrulim ir rada, Mums saules priekā sirdis dzied Un saule dienai cauri vada.

Atomkārs aizdrāzās garām, un karstā gaisa vilnis uz mirkli nolieca zāli. Gorbovskis teica:

—       Par to taču vajadzētu priecāties, Mark. Pulksten deviņos ļaudis jau ir uzcēlušies un strādā. Bet vai dziesma jums patika?

—       Arī nav īsti tā, kā vajadzētu, — Marks ietiepīgi atteica.

Taciņa nogriezās, metot līkumu ap milzīgu betonētu baseinu ar tumšu ūdeni. Viņi izgāja cauri augstas, dzeltenīgas zāles saau- dzei, kas sniedzās līdz krūtīm. Melno akāciju biezās lapotnes pavēnī kļuva vēsāk.

—       Mark, — čukstēja Gorbovskis. — Nāk meitene.

Marks sastinga kā sālsstabs. No zāles iznira gara auguma, apaļīga tumšmate baltās, īsās biksēs un īsā, baltā jaciņā ar norautām pogām. Tumšmate ar manāmu piepūli vilka aiz sevis smagu kabeli.

—       Labdien! — Gorbovskis un Marks teica vienā balsī.

Tumšmate satrūkās un apstājās. Viņas sejā varēja lasīt izbailes.

Gorbovskis un Marks saskatījās.

—   Labdien, meitēn! — nokliedza Marks.

Tumšmate izlaida kabeli no rokām un bēdīgi nokāra galvu.

—  Labdien, — viņa nočukstēja.

—      Man ir tāda sajūta, Mark, — teica Gorbovskis, — ka mēs esam iztraucējuši.

—       Varbūt palīdzēt? — galanti apjautājās Marks.

Meitene paskatījās uz viņu caur pieri.

—  Čūskas, — viņa pēkšņi teica.

—       Kur? — Gorbovskis šausmās iesaucās un pacēla kāju.

—       Čūskas vispār, — meitene paskaidroja. Viņa paskatījās uz Gorbovski. — Vai redzējāt šodien saules lēktu? — viņa pieglaudīgi apjautājās.

—       Mēs šodien redzējām četrus saules lēktus, — nevērīgi teica Marks.

Meitene piemiedza acis un ar precīzi aprēķinātu kustību sakārtoja matus. Marks tūlīt stādījās priekšā:

—  Marks Valkenšteins.

—      D-zvaigžņu lidotājs, — piebilda Gorbovskis.

—       Ak D-zvaigžņu lidotājs, — meitene pateica ar savādu intonāciju. Viņa pacēla kabeli, pamirkšķināja Markam un nozuda zālē. Kabelis aizšvīkstēja pa taciņu. Gorbovskis paskatījās uz Marku. Marks nolūkojās meitenei pakaļ.

—   Ejiet, Mark, ejiet, — teica Gorbovskis.

—   Tas būs pilnīgi loģiski. Kabelis ir smagu smagais, meitene vārga, skaista, bet jūs esat īsts spēka mitriķis un zvaigžņu lidotājs.

Marks izklaidīgi uzkāpa virsū kabelim. Kabelis sāka raustīties, un no zāles atskanēja balss:

—  Atlaid, Semjon, atlaid!…

Marks steidzīgi atvilka nost kāju. Viņi devās tālāk.

—   Dīvaina meitene, — teica Gorbovskis.

—  Bet jauka! Starp citu, Mark, kāpēc īsti jūs neesat precējies?

—  Ar ko? — Marks jautāja.

—   Nu, nu, Mark. Tā nevajag. To taču visi zina. Viņa ir ļoti jauka un mīlīga sieviete. Ļoti smalka un delikāta. Es vienmēr uzskatīju, ka jūs esat viņai par rupju. Bet viņa, šķiet, tā nedomāja …

—  Tāpat vien, neapprecējos, — Marks teica negribīgi. — Neiznāca.

Taciņa no jauna izveda viņus pie šosejas. Tagad kreisajā pusē stiepās kaut kādas garas, baltas cisternas, bet priekšā saulē mirdzēja Padomes ēkas sudrabainā smaile. Visapkārt vēl joprojām bija tukšs.

—    Viņa pārāk mīlēja mūziku, — teica Marks. — Nevar taču katrā lidojumā ņemt līdz horeolu. Pietiek ar jūsu atskaņotāju. Persijs necieš mūziku.

—    Katrā lidojumā, — Gorbovskis atkārtoja. — Nelaime tā, Mark, ka mēs esam pārāk veci. Pirms divdesmit gadiem mēs nesalīdzinātu, kas ir vērtīgāks — mīlestība vai draudzība. Bet tagad jau par vēlu. Mēs vairs neesam glābjami. Bet nezaudējiet cerības, Mark. Varbūt mēs vēl satiksim sievietes, kas k|ūs mums dārgākas par visu.

—  Tikai ne Persijs, — sacīja Marks. — Viņam taču nav neviena drauga, izņemot mūs abus. Lai Persijs iemīlētos …

Gorbovskis iztēlojās iemīlējušos Persiju Diksonu.

—   Persijs būtu priekšzīmīgs tēvs, — viņš nedroši sprieda. ^

Marks sarauca pieri.

—    Tas nebūtu godīgi. Bet bērnam nav vajadzīgs labs tēvs. Viņam vajadzīgs labs skolotājs, cilvēkam — labs draugs, bet sievietei — mīļotais. Un vispār parunāsim labāk par takām un taciņām.

Laukums Padomes ēkas priekšā bija tukšs, tikai pie parādes durvīm stāvēja liels, neveikls aerobuss.

—   Man gribētos satikties ar Matveju, — teica Gorbovskis. — Nāciet man līdzi, Mark.

—  Kas ir šis Matvejs?

—   Es jūs iepazīstināšu. Matvejs Vjazaņi- cins. Matvejs Sergejevičs. Viņš šeit strādā par direktoru. Mans vecs draugs, zvaigžņu lidotājs. Vēl no desantniekiem. Jums vajadzētu viņu atcerēties, Mark. Tomēr nē — jūs nācāt vēlāk.

—  Labi, — teica Marks. — Iesim. Pieklājības vizītē. Savu mūzikas kasti gan izslēdziet. Tomēr neērti — Padome.

Direktors ļoti nopriecājās par viņu apmeklējumu.

— Lieliski! — viņš dārdināja, sēdinot viesus krēslos. — Tas ir lieliski, ka esat atlidojuši! Leonīds malacis! Ak, kas par malaci! Valkenšteins? Marks? Nu kā tad, kā tad! … Bet kāpēc jums nav pliks pakausis? Leonīds noteikti apgalvoja, ka jums neesot matu … Ak tā, viņš runāja par Diksonu! Tiesa, Dik- sons ir slavens ar savu bārdu, bet tas neko nenozīmē — es pazīstu daudz bārdainu plikgalvju! Starp citu, tas ir nieks, nieks! Vai jūs ievērojāt, ka pie mums ir karsts? Leonīd, tu par maz ēd, tu izskaties pēc distrofiķa! Pusdienosim kopā … Bet pagaidām atļaujiet piedāvāt jums dzērienus. Te būs apelsīnu sula, te tomātu un granātu sula… Mūsu pašu! Jā! Vīns! Savs vīns! Uz Varavīksnes! Vai vari iedomāties, Leonīd? Nu, kā? Savādi, man garšo… Mark, un jūs? Nu, nekad nebūtu domājis, ka jūs nedzerat vīnu! Ak, jūs nedzerat vietējos vīnus? Leonīd, man ir tūkstošiem jautājumu… Es nezinu, ar ko lai sāk, pēc minūtes es būšu nevis vairs cilvēks, bet satracināts administrators. Jūs nekad neesat redzējuši satracinātu administratoru? Tūlīt redzēsiet. Es spriedīšu tiesu, sodīšu, aplaimošu! Es skaldīšu un valdīšu! Tagad es saprotu, cik grūti klājies karaļiem un visādiem imperatoriem un diktatoriem! Paklausieties, draugi, tikai, lūdzami, neejiet projām! Es raušos vaiga sviedros, bet jūs sēdiet un jūtiet līdzi. Man šeit neviens nejūt līdzi… Jums taču te ir labi, vai ne? Logu es atvēršu, lai vējiņš… Leonīd, tu nespēj pat iedomāties … Mark, jūs varat pārsēsties ēnā. Tā, Leonīd, — vai tu saproti, kas šeit notiek? Varavīksne kļuvusi traka, un tas velkas jau otro gadu.

Viņš iekrita dispečera pults krēslā, un tas ievaidējās. Milzīgs, tumši iededzis, pinkains, ar spurainām runča ūsām, viņš atpogāja virskreklu no apkaklītes līdz pašam vēderam un ar baudu paskatījās pār plecu uz zvaigžņu lidotājiem, kas caur salmiņu čakli sūca ledainās sulas. Spurainās ūsas sakustējās, un viņš jau vēra muti, kad uz viena no sešiem pults ekrāniem parādījās piemīlīga, tieviņa sieviete ar acīm, kurās bija lasāms aizvainojums.

—    Biedri direktor, — viņa ļoti nopietni teica. — Esmu Hagertone, jūs mani varbūt vairs neatceraties. Es griežos pie jums sakarā ar staru barjeru Alebastra kalnā. Fiziķi atsakās likvidēt barjeru.

—  Ko tas nozīmē — atsakās?

—   Es runāju ar Rodrigosu, — viņš, šķiet, tur ir galvenais nullenieks? Viņš paziņoja, ka jums neesot tiesību iejaukties viņu darbā.

—  Viņi pūš jums miglu acīs, Elen! — teica Matvejs. — Rodrigoss ir tāds pats galvenais nullenieks kā es margrietiņa. Viņš ir servo- mehāniķis un no nulles lauka problēmām saprot mazāk nekā jūs. Es viņu tūlīt ņemšu priekšā.

—  Mēs jūs joti lūdzam …

Direktors, galvu grozīdams, noklakšķināja slēdžus.

—  Alebastra kalns? — viņš nokliedza. — Dodiet man Pagavu!

—  Klausos, Matvej.

—  Sota? Labdien, dārgais! Kāpēc nenoņem barjeru?

—   Es noņēmu barjeru. Kātā — nenoņemu?

—  Ahā, tad ir labi. Pasaki Rodrigosam, lai izbeidz jaukt cilvēkiem prātus, citādi es izsaukšu viņu pie sevis! Pasaki, ķa es viņu labi atceros. Kā ar jūsu Vilni?

—   Saproti… — Sota apklusa. — Vilnis ir interesants. Varētu ilgi stāstīt, parunāsim vēlāk.

—   Vēlu veiksmi! — Pārliecies pār atzveltni, Matvejs pagriezās pret zvaigžņu lidotājiem. — Ek, īstā reizē, Leonīd! — viņš iekliedzās. — īstā reizē! Ko pie jums runā par Vilni?

—  Kur — pie mums? — Gorbovskis aukstasinīgi jautāja un iesūca sulu. — «Tarielā»?

—  Piemēram, ko tu domā par Vilni?

Gorbovskis padomāja.

—  Neko nedomāju, — viņš teica. — Varbūt Marks? — Viņš nedroši paskatījās uz stūrmani.

. Marks sēdēja izslējies ļoti taisni un oficiāli, turot kausu rokā.

—   Ja nemaldos, — viņš teica, — tad Vilnis ir kaut kāds process, kas saistīts ar tele- portāciju nulles laukā. Es par to zinu ļoti maz. Teleportācija mani, protams, interesē tāpat kā jebkuru zvaigžņu lidotāju, — viņš viegli paklanījās direktoram, — bet uz Zemes nulles lauka problemātikai nepiešķir īpašu nozīmi. Manuprāt, Zemes diskrētniekiem tā ir pārāk sīka problēma, kurai ir tikai praktiska nozīme.

Direktors dzēlīgi iesmējās.

—   Kā tev tas patīk, Leonīd? — viņš teica. — Sīka problēma! Laikam mūsu Varavīksne ir pārāk tālu no jums un viss, kas pie mums notiek, jums šķiet pārāk sīks. Dārgo Mark, šī pati sīkā problēma pildīt pārpilda manu dzīvi, bet es neesmu pat nulles lauka fiziķis! Man zūd spēki, draugi! Aizvakar es šai te kabinetā pats savām rokām izšķīru Lamon- duā un Aristoteli, un tagad es skatos uz savām rokām, — viņš izstiepa savas milzīgās, brūni iedegušās delnas, — un, goda vārds, brīnos, ka uz tām nav neviena kodiena, neviena skrāpējuma. Bet zem logiem auroja divi pūļi: viens dārdināja: «Vilnis! Vilnis!» — bet otrs rēca: «Nulles T!» Un jūs domājat, ka tā bija zinātniska diskusija? Nē! Tas bija viduslaiku dzīvokļa ķīviņš elektroenerģijas dēļ! Atcerieties to humoristisko, kaut arī, atzīstos, ne visai saprotamo grāmatu, kur cilvēku piekāva par to, ka viņš atejā nav nodzēsis gaismu? «Zelta āzis» vai «Zelta ēzelis»? … Tad lūk, Aristotelis un viņa banda gribēja piekaut Lamonduā un viņa bandu par to, ka tie pievākuši visu enerģijas rezervi… Godīgā Varavīksne! Vēl pirms gada Aristotelis gāja apkampies ar Lamonduā! Nulles lauka fiziķis bija nulles lauka fiziķim draugs, biedrs un brālis, un nevienam nenāca prātā, ka Forstera aizraušanās ar Vilni sašķels planētu divās daļās! Kādā pasaulē es dzīvoju! Pietrūkst visa — enerģijas, aparatūras, katra zaļknābja laboranta dēļ notiek plēšanās! Lamonduā ļaudis zog enerģiju, Aristoteļa ļaudis ķer un Cenšas savervēt autsaiderus — šos nelaimīgos tūristus, kas atlidojuši atpūsties vai uzrakstīt par Varavīksni kaut ko labu! Padome — Padome!!! — pārvērtusies par konfliktu orgānu! Es palūdzu atsūtīt man «Romiešu tiesības» … Pēdējā laikā es lasu tikai vēsturiskus romānus. Godīgā Varavīksne! Drīz vien es te nodibināšu policiju un zvērināto tiesu. Es pierodu pie pilnīgi jaunas, pilnīgi mežonīgas terminoloģijas. Aizvakar es nosaucu Lamonduā par atbildētāju, bet Aristoteli — par prasītāju. Es bez stomīšanās spēju izrunāt tādus vārdus kā «jurisprudence» un «policijas prezīdijs»! …

Viens no ekrāniem kļuva gaišs. Parādījās divas gadus desmit vecas meitenītes apaļām sejiņām. Viena bija rozā, otra — zilā kleitā.

—       Nu, runā tu! — paklusi teica meitene rozā kleitā.

—        Kāpēc tad es, ja mēs norunājām, ka tu…

—  Norunājām, ka tu!

—       Nejaukā!… Labdien, Matvej Semjono- vič!

—  Sergejevič …

—  Matvej Sergejevič, labdien!

—        Labdien, bērni, — teica direktors. Pēc viņa sejas varēja noprast, ka viņš ir kaut ko aizmirsis un ka viņam kaut kas ir atgādināts. — Labdien, cālīši! Labdien, pelītes!

Meitene rozā kleitā un meitene zilā kleitā uzreiz pietvīka.

—       Matvej Sergejevič, mēs ielūdzam jūs uz Pilsētiņu, uz mūsu vasaras svētkiem.

—  Šodien pulksten divpadsmitos!…

—  Vienpadsmitos! …

—  Nē, divpadsmitos!

—  Aizbraukšu! — direktors jūsmīgi iekliedzās. — Noteikti aizbraukšu!- Gan vienpadsmitos aizbraukšu, gan divpadsmitos!…

Gorbovskis izdzēra kausu tukšu, ielēja sev vēl, pēc tam ērtit atgūlās krēslā, izstiepis kājas līdz istabas vidum, un nolika kausu sev uz krūtīm. Viņam bija labi un omulīgi.

—  Es arī braukšu uz Pilsētiņu, — viņš paziņoja. — Man absolūti nav ko darīt, tur es teikšu kaut kādu runu. Es nekad savā mūžā neesmu teicis runas, bet man šausmīgi gribas pamēģināt.

—    Pilsētiņa! — Direktors atkal noliecās pār atzveltni. — Pilsētiņa ir vienīgā vieta, kur mums saglabājusies kārtība. Bērni ir lieliska tauta! Viņi labi izprot vārdu «nedrīkst» … Par mūsu nulleniekiem to nevar teikt, kur nu! Pagājušajā gadā viņi aprija divus miljonus megavatstundu! Šajā — jau piecpadsmit un iesnieguši pieprasījumu vēl pēc sešdesmit. Nelaime ir tā, ka viņi absolūti nevēlas iegaumēt vārdu «nedrīkst».

—  Mēs arī nepazinām šo vārdu, — piezīmēja Marks.

—   Dārgo Mark! Mēs ar jums dzīvojām labos laikos. Tas bija fizikas krīzes periods. Mums nevajadzēja vairāk nekā deva. Un kāpēc lai mums vajadzētu? Kas tad mums bija? D-procesi, elektronu struktūra … Ar sajūgtajām telpām nodarbojās atsevišķi zinātnieki un tad arī tikai uz papīra. Bet tagad? Tagad valda šis ārprātīgais diskrētās fizikas laikmets — difūzijas teorija, telpas priekš- josla … Godīgā Varavīksne!… Visas šīs nulles lauka problēmas! Bezūsainam zeņķim, tievkājim laborantam katram draņķa eksperimentam vajadzīgi tūkstošiem megavatu, visunikālākā iekārta, ko uz Varavīksnes nevar uzbūvēt un kas, starp citu, pēc eksperimenta iziet no ierindas… Lūk, jūs atvedāt simt ulmotronus. Paldies jums! Bet tādu vajadzīgi seši simti! Un enerģija… Enerģija! Kur lai es to ņemu? Jūs taču neatvedāt mums enerģiju! Vēl vairāk, jums pašiem vajadzīga enerģija. Mēs ar Kaneko prasām Mašīnai: «Dod mums optimālo stratēģiju!» Viņa, nabadzīte, rokas vien noplāta …

Durvis atvērās, un straujā gaitā ienāca neliela auguma, ļoti elegants un glīti ģērbies x vīrietis. Gludi sasukātajos melnajos matos bija ieķērušies kaut kādi dadzīši, nekustīgā seja pauda vēsu, apvaldītu niknumu.

—   Kā vilku piemin, tā vilks klāt… — direktors iesāka, sniegdams viņam roku.

—   Lūdzu, atbrīvojiet mani no darba, — ienākušais teica skanīgā, metāliskā balsī. Es uzskatu, ka nespēju ilgāk strādāt ar cilvēkiem, un tāpēc lūdzu atļauju aiziet no darba. Piedodiet, lūdzu. — Viņš viegli paklanījās zvaigžņu lidotājiem. — Kaneko — Varavīksnes enerģētiķis plānotājs. Bijušais plānotājs enerģētiķis.

Gorbovskis steidzīgi sāka švīkāt kājām pa slideno grīdu, cenšoties vienlaikus piecelties un paklanīties. Kausu ar sulu viņš tai mirklī

pacēla virs galvas-, līdzinoties iereibušam ciemiņam Lukullas triklīnijā.

—   Godīgā Varavīksne! — direktors teica norūpējies. — Kas tad vēl ir lēcies?

—   Pirms pusstundas Simeons Galkins un Aleksandra Postiševa, slepeni pieslēgušies zonālajai energostacijai, paņēma visu enerģiju divām nākamajām diennaktīm. — Kaneko seja krampjaini noraustījās. — Mašīna ir domāta godīgiem ļaudīm. Man nav zināma papildu programma, kas rēķinātos ar Galkina un Postiševas eksistenci. Fakts pats par sevi ir nepieļaujams, kaut arī, diemžēl, tas mums nav nekas jauns. Iespējams, ka es pats tiktu ar viņiem galā. Bet es neesmu ne džudote, ne akrobāts. Un es nestrādāju bērnudārzā. Es nevaru pieļaut, ka man rīko slazdus … Viņi nomaskēja pieslēgšanas vietu brikšņos aiz gravas, bet pār taciņu novilka stiepli. Viņi lieliski zināja, ka man būs jāskrien, lai novērstu milzīgo enerģijas noplūdi… — Viņš pēkšņi apklusa un sāka nervozi vilkt ārā no matiem dadžus.

—  Kur Postiševa? — direktors jautāja, un viņa sejā pieplūda venozās asinis.

Gorbovskis izslējās un, nedaudz nobijies, pierāva kājas. Marka sejā bija lasāma dziļa interese par visu notiekošo.

—    Postiševa tūlīt būs šeit, — atbildēja Kaneko. — Es arī esmu pārliecināts, ka tieši viņa ir šīs nelietības iniciatore. Es izsaucu viņu uz šejieni jūsu vārdā.

Matvejs pievilka tuvāk mikrofonu, ko lietoja planētas apziņošanai, un paklusi noducināja:

—  Uzmanību, Varavīksne! Runā'direktors. Incidents sakarā ar enerģijas noplūdi man ir zināms. Incidentu izmeklē.

Viņš piecēlās, sāniski pievirzījās klāt Kaneko, uzlika viņam roku uz pleca un tā kā vainīgi noteica:

—   Ko lai dara, draudziņ … Es taču tev teicu: Varavīksne kļuvusi traka. Pacieties, draudziņ … Es arī ciešos. Bet Postiševai es tūlīt sadošu. Viņa nepriecāsies, gan tu redzēsi.

—   Saprotu, — teica Kaneko. — Lūdzu man piedot: es biju līdz ārprātam saniknots. Ja atļaujat, es došos uz kosmodromu. Visnepatīkamākā lieta šodien laikam tomēr ir ulmo- tronu izsniegšana. Jūs zināt, ir atlidojis desantnieks ar ulmotronu kravu.

—   Jā, — direktors saprotoši teica. — Es zinu. Palūk. — Viņš pastiepa kvadrātveida zodu uz zvaigžņu lidotāju pusi. — Priecājos iepazīstināt — mani draugi. «Tariela» komandieris Leonīds Andrejevičs Gorbovskis un viņa stūrmanis Marks Valkenšteins.

—   Priecājos, — teica Kaneko, noliecis galvu ar dadžu pilnajiem matiem.

Marks un Gorbovskis arī nolieca galvas.

—  Centīšos samazināt kuģa bojājumus līdz minimumam, — Kaneko teica bez smaida, pagriezās un devās uz durvju pusi.

Gorbovskis norūpējies noskatījās viņam pakaļ.

Durvis Kaneko priekšā atvērās, un viņš pieklājīgi pakāpās sānis, dodot ceļu. Durvīs stāvēja pirmītējā tumšmate baltā jaciņā ar norautām pogām. Gorbovskis ievēroja, ka viņas īsās bikses sānos ir apgruzdušas, bet kreisā roka nosmērēta ar sodrējiem. Viņai blakus elegantais un akurātais Kaneko likās tālas nākotnes viesis.

—    Piedodiet, lūdzu, — tumšmate teica samtainā balstiņā. — Atļaujiet ienākt. Jūs mani izsaucāt, Matvej Sergejevič?

Novērsies Kaneko apmeta viņai līkumu un pazuda aiz durvīm. Matvejs apsēdās savā krēslā un ar rokām atspiedās pret elkoņu balstiem. Viņa seja atkal kļuva zila.

—   Vai tu domā, Postiševa, — viņš sāka tikko dzirdami, — ka es nezinu, kas to visu izdomājis?

Uz ekrāna parādījās sārtvaidzis jauneklis koķeti nošķiebtā beretītē.

—    Piedodiet, Matvej Sergejevič, — viņš, jautri smaidot, teica. — Es gribētu atgādināt, ka divi ulmotronu komplekti ir mūsu.

—   Rindas kārtībā, Kārli, — norūca Matvejs.

—    Rindas kārtībā mēs esam pirmie, — paziņoja jauneklis.

—   Tas nozīmē, ka jūs saņemsiet pirmie, — Matvejs visu laiku raudzījās uz Postiševu, joprojām izskatīdamies nikns un nepiekāpīgs.

—    Piedodiet vēlreiz, Matvej Sergejevič, bet mūs ļoti uztrauc Forstera grupas izturēšanās. Es pamanīju, ka viņi jau izsūtījuši uz kosmodromu kravas automašīnu …

—   Neuztraucieties, Kārli, — teica Matvejs. Viņš nenoturējās un pasmaidīja. — Paskaties tikai, Leonīd! Nāk un sūdzas! Kas? Hofmanis! Par ko? Par savu skolotāju Forsteru! Ejiet vien, ejiet, Kārli! Neviens ārpus kārtas nedabūs.

—    Paldies, Matvej Sergejevič, — teica Hofmanis. — Mēs ar Maļajevu ļoti ceram uz jums.

—   Viņš ar Maļajevu! — sacīja direktors, paceldams acis pret griestiem.

Ekrāns nodzisa un pēc mirkļa uzliesmoja - no jauna. Pavecs, drūma izskata cilvēks tumšās brillēs ar kaut kādām papildierīcēm pie ietvariem neapmierināti noducināja:

—  Matvej, es gribētu precizēt attiecībā uz ulmotroniem…

—  Ulmotroni rindas kārtībā, — teica Matvejs.

Tumšmate tīksmi nopūtās, vērīgi paskatījās uz Marku un padevīgi apsēdās uz krēsla maliņas.

—   Mums pienākas ārpus kārtas, — teica cilvēks brillēs.

—  Tātad jūs arī saņemsiet ārpus kārtas,— teica Matvejs. — Eksistē vēl rinda tiem, kas saņem ārpus kārtas, un tu tajā esi astotais.

Tumšmate, graciozi izliekusies, ņēmās aplūkot caurumu biksītēs, tad, saslapinājusi

pirkstu ar siekalām, notīrīja no elkoņa sodrējus.

—   Acumirkli, Postiševa, — teica Matvejs un noliecās pie mikrofona. — Uzmanību, Varavīksne! Runā direktors. Ar zvaigžņu kuģi «Tariels» pienākušos ulmotronus sadalīs pēc Padomē apstiprinātajiem sarakstiem, un nekādi izņēmumi netiks pieļauti. Tagad paklausies, Postiševa … Es tevi izsaucu tāpēc, lai pasacītu, ka tu man esi apnikusi. Es biju iecietīgs … Jā, jā, es visu piedevu. Es cietos. Tu nevari pārmest man cietsirdību. Bet godīgā Varavīksne! Visam taču ir savas robežas! Vārdu sakot, dari zināmu Galki- nam, ka es tevi atbrīvoju no darba un jau ar pirmo zvaigžņu kuģi nosūtīšu uz Zemi.

Postiševas milzīgajās, skaistajās acīs tūlīt sariesās asaras. Marks skumji pakratīja galvu. Gorbovskis sadrūma. Direktors, izbīdījis žokli, skatījās uz Postiševu.

—   Par vēlu raudāt, Aleksandra, — viņš teica. — Raudāt vajadzēja ātrāk. Kopā ar mums.

Kabinetā ienāca glīta sieviete plisētos svārkos un vieglā jaciņā. Mati viņai bija zēniski apgriezti un acīs krita rūsgans cekuls.

—   Hello! — viņa teica, laipni smaidot. — Matvej, vai es jūs neiztraucēju? O! — Viņa pamanīja Postiševu. — Kas tas? Mēs raudam? — Viņa apskāva Postiševas plecus un piespieda viņas galvu sev pie krūtīm. — Jūs esat vainīgais, Matvej? Kā jums nav kauna!

Droši vien jūs bijāt rupjš. Reizēm jūs kļūstat neciešams!

Direktors pakustināja ūsas.

—    Labrīt, Džina, — viņš teica. — Laidiet vaļā Postiševu, es viņu sodīju. Viņa smagi aizvainojusi Kaneko, un viņa zagusi enerģiju …

—   Kādas muļķības! — iesaucas Džina.

—   Nomierinies, meitēn! Kas par vārdiem — «zagusi», «aizvainojusi», «enerģija»! Kam viņa nozagusi enerģiju? Taču ne Pilsētiņai?! Vai nav vienalga, kurš fiziķis tērē enerģiju — Aļa Postiševa vai tas šausmīgais Lamonduā!

Direktors svinīgi piecēlās.

—    Leonīd, Mark, — viņš teica. — Tā ir Džina Pikbridža, Varavīksnes vecākais biologs. Džina, tas ir Leonīds Gorbovskis un Marks Valkenšteins, zvaigžņu lidotāji.

Zvaigžņu lidotāji piecēlās.

—   Hello, — teica Džina. — Nē, es negribu ar jums iepazīties … Kāpēc jūs — divi veselīgi, skaisti vīrieši — esat tik vienaldzīgi? Kā jūs varat sēdēt un skatīties uz raudošu meiteni?

—   Mēs neesam vienaldzīgi! — Marks protestēja. Gorbovskis izbrīnījies paskatījās viņā.

—  Mēs nupat gribējām iejaukties …

—    Tad iejaucieties taču, iejaucieties! — teica Džina.

—    Nu zināt ko, biedri! — nodārdināja direktors. — Man tas nemaz nepatīk. Postiševa, jūs esat brīva. Ejiet, ejiet… Kas par lietu, Džina? Atlaidiet Postiševu un klājiet vaļā… Redziet nu, viņa jums visu jaciņu noraudājuši. Postiševa, ejiet, es jums jau sacīju!

Postiševa piecēlās un, aizsegusi seju ar plaukstām, izgāja. Marks jautājoši paskatījās Džinā.

—  Nu, protams, — viņa teica. *

Marks sakārtoja jaku, stingri paskatījās

Matvejā, paklanījās Džinai un arī izgāja. Matvejs gurdi atmeta ar roku.

—   Iesniegšu atlūgumu, — viņš teica.

—   Nekādas disciplīnas. Jūs saprotat, ko jūs darāt, Džina?

—    Saprotu, — Džina teica, iedama pie galda. — Visa jūsu fizika un visa jūsu enerģija nav Aļas vienas asariņas vērta.

—  Pasakiet to Lamonduā vai Pagavam. Vai Forsteram. Vai, piemēram, Kaneko. Bet kas attiecas uz asariņām, tad katram ir savs ierocis. Un — ar jūsu atļauju — pietiek par to runāt! Es jūs klausos.

—   Jā, pietiek, — teica Džina. — Es zinu, ka jūs esat tikpat ietiepīgs, cik labs. Bet tas nozīmē, ka jūs esat bezgala ietiepīgs. Matvej, man vajadzīgi cilvēki. Nē, nē … — Viņa pacēla mazo plaukstu. — Veicamais uzdevums, ir ļoti interesants un riskants. Man vajadzētu tikai pamest ar pirkstu, un puse fiziķu aizbēgtu no saviem ļaunajiem vadītājiem.

—   Ja pametīsiet jūs, — sacīja Matvejs,

—   tad aizbēgs arī paši vadītāji…

—    Pateicos, bet es runāju par kalmāru medībām. Man vajadzīgi divdesmit cilvēki, lai aizdzītu kalmārus no Puškina Krasta.

Matvejs nopūtās.

—   Kāpēc jums nepatīk kalmāri? — viņš jautāja. — Man nav cilvēku.

—   Kaut vai desmit cilvēku. Kalmāri sistemātiski aplaupa zivju rūpnīcas. Ko patlaban dara jūsu izmēģinātāji?

Matvejs atdzīvojās.

—  Jā, pareizi! — viņš teica. — Gaba! Kur patlaban ir Gaba? Ā, atceros… Viss kārtībā, Džina, jums būs desmit cilvēku.

—   Tad ir labi. Es zināju, ka jūs esat lāga dvēsele. Es iešu brokastot, lai viņi mani sameklē. Uz redzēšanos, mīļo Leonīd. Ja gribēsiet piedalīties, mēs tikai priecāsimies.

—  Uf!… — Matvejs teica, kad durvis bija aizvērušās. — Burvīga sieviete, bet es tomēr labāk strādāju ar Lamonduā … Bet kas tavs Marks par putniņu!

Gorbovskis pašapmierināts pasmīnēja un ielēja sev vēl sulu. Viņš no jauna svētlaimīgi izstiepās krēslā un, klusiņām pajautājis: «Vai drīkst?» — ieslēdza atskaņotāju. Direktors arī atmetās pret krēsla atzveltni.

—  Jā! — viņš sapņaini noteica. — Bet vai atceries, Leonīd, — Aklais Plankums, Staņislavs Pišta piekliedz visu ēteru… Jā, atcerējos! Vai tu zini…

—  Matvej Sergejevič, — teica balss skaļrunī. — Paziņojums no «Bultas».

—        Lasi, — teica Matvejs, noliecoties uz priekšu.

—        «Sāku deritrinitāciju. Nākamie sakari pēc četrdesmit stundām. Viss kārtībā. Antons.» Sakari ir diezgan slikti, Matvej Sergejevič: magnētiskā vētra …

—       Paldies, — teica Matvejs. Viņš norūpējies pagriezās pret Gorbovski. — Starp citu, Leonīd, ko tu zini par Kamilu?

—        To, ka viņš nekad nenoņem ķiveri, — teica Gorbovskis. — Es viņam reiz tieši par to pajautāju, kad mēs peldējāmies. Un viņš man tieši atbildēja.

—  Un ko tu domā par viņu?

Gorbovskis padomāja.

—   Es domāju, ka viņam ir uz to tiesības.

Gorbovskim negribējās runāt par šo tēmu.

Kādu brīdi viņš klausījās tamtamā, tad teica:

—        Saproti, Matjuša, sanācis kaut kā tā, ka visi mani uzskata gandrīz vai par Kamila draugu. Un visi man jautā, kas un kā. Bet man šī tēma nepatīk. Ja tev ir kādi konkrēti jautājumi, lūdzu.

—       Ir, — teica Matvejs. — Vai Kamils nav traks?

—       Nē-ē, nu ko tu! Viņš vienkārši ir parasts ģēnijs.

—        Saproti, es visu laiku domāju: nu ko viņš visu laiku pareģo un pareģo? Viņam ir kaut kāda mānija pareģot…

—  Un ko viņš tādu pareģo?

—       Sīkumus vien, — sacīja Matvejs. — Pasaules galu. Nelaime tā, ka viņu, nabadziņu, itin- neviens nevar saprast… Starp citu, nevajag par to. Par ko mēs runājām? …

Ekrāns atkal kļuva gaišs. Parādījās Kaneko. Viņa kaklasaite bija sagriezusies.

—   Matvej Sergejevič, — viņš teica, mazliet aizelsies. — Atļaujiet precizēt sarakstu. Jums vajadzētu būt kopijai.

—   O, kā man tas viss ir apnicis! — sacīja Matvejs. — Leonīd, piedod, lūdzu, man nāksies aiziet.

—   Protams, ej, — teica Gorbovskis. — Es pa to laiku aizstaigāšu uz kosmodromu. Paskatīšos, kā klājas manam «Tarielam» …

—  Pulksten divos pie manis pusdienās, — teica Matvejs.

Gorbovskis izdzēra glāzi tukšu, piecēlās un ar patiku pastiprināja tamtama dārdus līdz pēdējai iespējai.

3. NODAĻA

Pulksten desmitos svelme kļuva neciešama. Pa aizvērtā loga spraugām no pārkarsušās stepes ieplūda viegli gaistošo sāļu sīvie iztvaikojumi. Virs stepes dejoja mirāžas. Roberts bija novietojis pie sava krēsla divus spēcīgus ventilatorus un pusguļus apvēdinā- jās ar vecu žurnālu. Viņš mierināja sevi ar domu, ka pulksten trijos būs daudz grūtāk, bet tad, skat, vakars jau klāt. Kamils stāvēja sastindzis pie ziemeļu loga. Viņi vairs nesarunājās.

No reģistratora stiepās bezgalīga zila lente, ko klāja automātiskās pierakstes lauzītās līnijas. Junga skaitītājs lēni, acij nemanāmi pielija ar violetu gaismu, tikko dzirdami pīkstēja ulmotroni — aiz to spoguļglu- dajiem lodziņiem draudīgi plaiksnījās kodol- liesmas atblāzma. Vilnis auga augumā. Kaut kur aiz ziemeļu apvāršņa, virs nedzīvās zemes neaptverami tuksnesīgajiem plašumiem atmosfērā izvirda milzīgas karstu, indīgu putekļu strūklas… Iečirkstējās videofona signāls, un Roberts nekavējoties uzslējās sēdus un kļuva lietišķs. Viņš domāja, ka tas ir Patriks vai — un tas būtu drausmīgi tādā svelmē — Maļajevs. Bet tā izrādījās Taņa — jautra un svaiga; tūlīt varēja redzēt, ka pie viņas nav četrdesmit grādu karstuma, nav nedzīvās stepes smirdīgo izgarojumu, ka gaiss tur ir smaržīgs un vēss, bet no tuvējās jūras vējš atnes bēguma atsegto jūras ziedu tīro aromātu.

—  Kā tev tur iet bez manis, Robi? — viņa jautāja.

—  Slikti, — Roberts žēlojās. — Ož. Svelme. Sviedri tek aumaļām. Tevis nav. Gulēt gribas neizturami, un nekādi nevaru iemigt.

—    Nabaga zēns! Bet es helikopterā labi nosnaudos! Man arī būs smaga diena. Vasaras svētki — ļaužu jūra, pasaules gals, gatavā pastardiena. Bērni dauzās kā traki. Vai tu esi viens?

—    Nē. Tur stāv Kamils un ne redz, ne dzird mūs. Taņuk, es šodien gaidu tevi. Tikai kur?

—  Bet vai tad tevi nomainīs? Zēl. Lidosim uz dienvidiem.

_ — Lidosim. Vai atceries kafejnīcu Ribačjē? Ēdīsim nēģus, dzersim jauno vīnu … ledaini aukstu! — Roberts ievaidējās un pārgrieza acis. — Tagad es gaidīšu šo vakaru. O, kā es to gaidīšu!

—   Es arī… — Viņa paskatījās apkārt.

—   Skūpstu, Robi, — viņa teica. — Gaidi zvanu.

—   Gaidīšu, ļoti, — Roberts paspēja pateikt.

Kamils visu laiku raudzījas pa logu, salicis rokas aiz muguras. Viņa pirksti nepārtraukti kustējās. Kamilām bija neparasti gari, balti, lokani pirksti ar īsi apgrieztiem nagiem. Pirksti dīvaini savijās un atkal atraisījās, un Roberts pieķēra sevi, ka arī viņš cenšas darīt to pašu ar savējiem.

—   Sācies, — Kamils pēkšņi ierunājās.

—  Ieteicu paskatīties.

—   Kas sācies? — Roberts jautāja. Viņam negribējās kustēties.

—  Stepe sakustējusies, — Kamils teica.

Roberts negribīgi piecēlās un piegāja viņam klāt. Sākumā viņš neko nemanīja. Tad Robertam šķita, ka viņš redz mirāžu. Bet ieskatījies viņš tik strauji sasvērās uz priekšu, ka atsitās ar pieri pret stiklu. Stepe kustējās. Stepe ātri mainīja krāsu — šau- salīga sarkanīga putra slīdēja un vēlās pāri dzeltenajam plašumam. Varēja saskatīt, kā apakšā zem torņa starp izžuvušajiem stiebriem kustas sarkani un rudi punkti.

—    Māmulīti … — Roberts novaidējās. — Sarkanā labības grauzēja! Ko jūs stāvat?! — Viņš metās pie videofona. — Gani! — viņš iekliedzās. — Dežurējošais!

—  Dežurants klausās.

—  Runā postenis Stepe. No ziemeļiem nāk labības grauzēja! Visa stepe pārklāta ar labības grauzēju!

—  Ko? Atkārtojiet… Kas runā?

—   Runā postenis' Stepe, novērotājs Skļa- rovs. No ziemeļiem nāk sarkanā labības grauzēja! Ļaunāk nekā aizpērn! Vai sapratāt? Visa stepe mudž no grauzējas!

—    Sapratu … Skaidrs … Paldies, Skļa- rov… Tavu nelaimi… Un mums visi dienvidos … Ir nu gan nelaime!… Nu' labi…

—   Dežurant! — Roberts kliedza. — Klausieties, uzņemiet sakarus ar Alebastra kalnu vai ar Grīnfīldu, tur ir pilns ar nulles lauka fiziķiem, viņi palīdzēs!

—  Visu sapratu! Paldies, Skļarov. Kad labības grauzēja apstājas, tūlīt ziņojiet, lūdzu!

Roberts atkal pieskrēja pie loga. Labības grauzēja nāca vienā laidā, zāli vairs nevarēja saskatīt.

—   Ir nu gan nelaime! — Roberts murmināja, spiezdamies ar seju pie stikla. — īsta nelaime.

—   Nemāniet sevi, Robi, — teica Kamils.

—  Ta vēl nav nelaime. Tas ir vienkārši interesanti.

— Nograuzīs mums visus sējumus, — Roberts teica nikni, — paliksim bez maizes un lopiem.

—  Nepaliksim, Robi. Kukaiņi nepagūs.

— Cerēsim. Tā ir vienīgā cerība. Paskatieties tikai, kā tās nāk. Visa stepe sarkana.

—  Kataklizma, — teica Kamils.

Pēkšņi iestājās krēsla. Stepi pārklāja milzīga ēna. Roberts pagrieza galvu atpakaļ un pieskrēja pie austrumu loga. Plats, drebošs mākonis aizsedza sauli, un atkal Roberts uzreiz neizprata, kas tas ir. Sākumā viņš vienkārši brīnījās, jo dienā uz Varavīksnes nemēdza būt mākoņu. Bet tad viņš ieraudzīja, ka tie ir putni. Tūkstošu tūkstoši putnu lidoja no ziemeļiem, un pat caur aizvērtajiem logiem varēja sadzirdēt viņu spārnu nepārtraukto švīkstoņu un spalgos pīkstienus. Roberts atkāpās atpakaļ līdz galdam.

—   No kurienes putni? — viņš jautāja.

—        Visi glābjas, — teica Kamils. — Visi bēg. Jūsu vietā, Robi, es arī bēgtu. Nāk Vilnis.

—       Kāds Vilnis? — Roberts noliecās un paskatījās uz aparātiem. — Nav taču nekāda Viļņa, Kamil.,.

—    Nav? — aukstasinīgi jautāja Kamils.

—   Jo labāk. Paliksim un paskatīsimies.

—        Es nemaz netaisījos bēgt. Manī tikai tas viss rada izbrīnu. Laikam taču vajadzētu ziņot uz Grinfīldu. Bet galvenais — no kurienes nāk šie putni? Tur taču tuksnesis!

—   Tur ir ļoti daudz putnu, — mierīgi atteica Kamils. — Tur ir milzīgi zili ezeri, niedrāji… — Viņš apklusa.

Roberts neticīgi paskatījās viņā. Desmit gadus viņš jau strādāja uz Varavīksnes un vienmēr bija bijis pārliecināts, ka ziemeļos no Karstās paralēles nav nekā — ne ūdens, ne zāles, ne dzīvības. «Būs jāpaņem flaiers un kopā ar Taņu jāaizlido uz turieni,» viņam iešāvās prātā. «Ezeri, niedrāji…»

Ietarkšķējās izsaukuma signāls, un Roberts pagriezās pret ekrānu. Tas bija pats Maļa- jevs.

—   Skļarov, — viņš teica parastaja nelaipnajā balsī, un Roberts ieraduma pēc jutās vainīgs, vainīgs par visu, ieskaitot labības grauzēju un putnus. — Skļarov, klausieties pavēli. Nekavējoties evakuējiet posteni. Paņemiet līdzi abus ulmotronus.

—    Fjodor Anatoļjevič, — teica Roberts. — Uzbrūk labības grauzēja, lido putni. Es nupat gribēju ziņot jums …

—   Nenovirzieties! >Es atkārtoju: ņemiet abus ulmotronus, kāpiet helikopterā un nekavējoties uz Grīnfīldu. Vai sapratāt?

—   Jā.

—   Patlaban… — Maļajevs paskatījās lejup. — Patlaban ir desmit četrdesmit piecas minūtes. Vienpadsmitos nulle nulle jums jābūt gaisā. Ņemiet Vērā, es izsūtīšu pretim «haribdas», drošības labad turieties augstāk.

Ja nepaspēsiet demontēt ulmotronus, pame- tiet tos.

—  Kas noticis?

—       Nāk Vilnis, — Maļajevs teica un pirmo reizi paskatījās Robertam acīs. — Tas pārvēlies pāri Karstajai paralēlei. Pasteidzieties.

Kādu mirkli Roberts stāvēja, sakopodams domas. Tad viņš no jauna' pavērās mēraparātos. Spriežot pēc tiem, izvirdums bija sācis plakt.

—       Tā nu nav mana darīšana, — Roberts pateica skaļi. — Kamil, vai jūs man palīdzēsiet?

—       Tagad es vairs nevienam nevaru palīdzēt, — Kamils atsaucās. — Bet galu galā tā nav mana darīšana. Kas jādara? Jāstiepj ulmotroni?

—  Jā. Tikai vispirms tie jādemontē.

—        Vai gribat dzirdēt labu padomu? — Kamils jautāja. — Septiņi tūkstoši astoņi simti trīsdesmit otrais labais padoms.

Roberts jau bija atvienojis strāvu un, apdedzinot pirkstus, vija kopā atvienoto vadu galus.

—  Dodiet savu padomu, — viņš teica.

—       Lieciet mierā ulmotronus, sēdieties helikopterā un lidojiet pie Taņas.

—        Labs padoms, — teica Roberts, steidzīgi pārraujot savienojumus. — Patīkams. Palīdziet man to izvilkt…

Ulmotrons svēra apmēram centneru. Tas bija pusotra metra garš resns, gluds cilindrs.

Viņi izvilka to no ligzdas un ienesa lifta kabīnē. Iegaudojās vējš, tornis sāka vibrēt.

—   Pietiek, — teica Kamils. — Iesim lejā.

—  Jāpaņem otrs.

—   Robi, jums pat šis vairs nebūs vajadzīgs. Klausiet manu padomu.

Roberts palūkojās pulkstenī.

—    Laiks vēl ir, — viņš lietišķi teica. — Brauciet lejā un veliet to ārā.

Kamils aizvēra durtiņas. Roberts atgriezās pie iekārtas. Aiz logiem bija sarkanīga krēsla. Putnus vairs neredzēja, bet debesis klāja nespodra dūmaka, kurai cauri tikko manīja mazo saules disku. Tornis drebēja un līgojās vēja grūdienos.

—  Kaut tikai pagūtu! — Roberts skaļi nodomāja.

Sasprindzinājis spēkus, viņš izvilka otru ulmotronu, uzvēla sev plecos un nesa uz liftu. Piepeši aizmugurē, griezīgi šķindot, izgāzās logu rāmji un laboratorijā kopā ar svelmainu vēju ielauzās kodīgu putekļu mākonis. Kaut kas ar lielu spēku atsitās pret viņa kājām. Roberts ātri pietupās, pieslēja ulmotronu pie sienas un nospieda izsaukuma pogu. Lifta motors iekaucās tukšgaitā un tūdaļ apklusa.

—   Kamil! — Roberts iekliedzās, piespiedis seju pie režģotajām durvīm.

Neviens neatsaucās. Vējš kauca un svilpoja izsistajos logos, tornis šūpojās, un Roberts tikko turējās kājās. Viņš vēlreiz nospieda pogu. Lifts nedarbojās. Tad, cīnoties ar vēju, viņš aizkļuva līdz logam un paskatījās ārā. Stepi tina putekļu mākoņi, ko vētra ar briesmīgu spēku nesa uz priekšu. Lejā, torņa piekājē, pazibēja kaut kas spīdīgs, un Robertu pārņēma ledains aukstums — viņš saprata, ka tur vētra dauza un mētā atrauto un salauzto pterokāra spārnu. Roberts aizvēra acis un aplaizīja apkaltušās lūpas. Muti piepildīja kodīgs rūgtums. «Slazds,» viņš nodomā i a. «Būtu te bijis Patriks …»

— Kami-i-1! — viņš kliedza no visa spēka.

Taču viņš tikko dzirdēia pats savu balsi. Pasaukt pa logu … Bīstami — viesulis aiznesīs. Vai vispār ir vērts pūlēties? Pterokārs taču pagalam… Tās ir beigas. Nē, tomēr jānokāpi lejā. Ko tas Kamils tur nemās — es vina vietā jau sen būtu salabojis liftu… Lifts!

Kapdams pari lūžņiem, viņš atgriezās pie režģotajām durvīm un ieķērās tajās abām rokām. «Nu, pamēģināsim, «Pasaules jaunība»,» viņš nodomāja. Durvis bija pamatīgas. Ja torņa fermas būtu tādas pašas, lifts nebūtu izgājis no ierindas. Roberts atspiedās ar muguru pret durvīm un ar saliektām kājām atspērās pret koridora priekštelpas sienu. Pamēģināsim … V-viens! Gar acīm nogriezās tumšs. Kaut kas nokrakšķēja — vai nu durvis, vai muskuļi. Vēlreiz! Durvis padevās. «Tūlīt tās izlēks no eņģēm,» Roberts nodomāja, «un es iegāzīšos šahtā. Divdesmit metrus ar galvu uz leju, un no augšas man uzkritīs virsū ulmotrons.» Viņš apgriezās otrādi un atspiedās ar muguru pret sienu, bet ar kājām pret durvīm. Tr-rah! Izgāzās durvju apakšējā daļa, un Roberts nokrita uz muguras, sadauzīdams galvu. Dažas sekundes viņš gulēja nekustīgi. Viņš bija vienos sviedros. Tad viņš paskatījās izlauztajā robā. Tālu lejā vīdēja kabīnes jumts. Rāpties šķita ļoti baigi, bet tajā brīdī tornis sāka svērties uz sāniem un vilka Robertu līdzi. Viņš nepretojās, jo tornis svērās un svērās, un viņam likās, ka tam nebūs gala.

Viņš laidās lejup, turēdamies pie sijām un šķērsbaļķiem, un blīvais, karstais, no putekļiem asais vējš spieda viņu pie siltā metāla. Viņš pamanīja, ka putekļu kļuvis daudz mazāk un ka stepe atkal ir saules pielijuši. Tornis vēl aizvien svērās. Viņš tā steidzās uzzināt, kas noticis ar pterokāru un kur palicis Kamils, ka izlēca no šahtas, kad līdz zemei bija atlikuši vēl četri metri. Viņš sāpīgi sasita vispirms kājas un tad rokas. Un pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija zemē ieurbušies Kamila pirksti.

Kamils gulēja zem apgāztā pterokāra, plati atplētis apaļās, stiklainās acis, un viņa smalkie, garie pirksti bija tā ieķērušies zemē, it kā viņš būtu centies izvilkt sevi no sasistās mašīnas apakšas, bet varbūt arī tāpēc, ka viņam pirms nāves bija ļoti sāpējis. Putekļi sedza viņa balto blūzi, putekļi klāja vaigus un atvērtās acis.

— Kamil! — Roberts pasauca.

Vējš mežonīgi grieza virs galvas sakrop- jotā spārna atliekas. Vējš nesa dzeltenu putekļu vērpetes. Vējš svilpoja un kauca nošķiebtā torņa fermās. Dūmakainajās debesīs nežēlīgi svilināja maza saule. Tā šķita pinkaina.

Roberts uzslējās kājās un, atspiedies pret pterokāru, centās izkustināt to no vietas. Uz kādu mirkli viņam izdevās pacelt smago mašīnu, bet tikai uz mirkli. Viņš atkal paskatījās uz Kamilu. Visa seja viņam bija apbērta ar putekļiem, baltā žakete bija kļuvusi ruda, un tikai nejēdzīgi baltajai ķiverei nebija pielipis ne puteklītis, un matētā plastmasa jautri atspoguļoja saules starus.

Robertam saļodzījās kājas, un viņš nolaidās mirušajam blakus. Viņam gribējās raudāt. Palieciet sveiks, Kamil. Goda vārds, es jūs mīlēju. Neviens jūs nemīlēja, bet es mīlēju. Tiesa, es jūs nekad netiku klausījis, arī citi to nedarīja, bet, goda vārds, es neklausīju tikai tāpēc, ka necerēju jūs saprast. Jūs bijāt galvas tiesu pārāks par visiem, par mani nemaz nerunājot. Bet tagad es nevaru nogrūst no jūsu saspiestajām krūtīm šo lūžņu kaudzi. Draudzība prasa, lai es paliktu jums blakus, bet mani gaida Taņa, mani varbūt gaida pat Maļajevs, un turklāt es drausmīgi gribu dzīvot. Tur nelīdz nekādas jūtas un nekāda loģika. Es zinu, ka necik tālu netikšu. Un tomēr es iešu. Es skriešu, es vilk- šos, varbūt pat līdīšu uz vēdera, bet es iešu un iešu, kamēr pietiks spēka … Es esmu muļķis, man vajadzēja paklausīt jūsu septiņtūk-

stošajam padomam, bet es, kā vienmēr, neizpratu jūs, kaut arī, varētu likties, kas tur būtu ko nesaprast…

Viņš bija satriekts un noguris, tā ka tikai ar lielām pūlēm piespieda sevi piecelties un doties projām. Kad viņš pagriezās, lai pēdējo reizi paskatītos uz Kamilu, viņš ieraudzīja Vilni.

Talu talu aiz apvaršņa ziemeļos, aiz sarkanīgās putekļu dūmakas, kas lēni nosēdās, bālganajās debesīs mirdzēja žilbinoša josla, spilgta kā saule.

«Tā, cauri ir,» vienaldzīgi, kā padodamies nodomāja Roberts. «Tālu es netikšu. Pēc pusstundas Vilnis būs klāt un velsies tālāk, bet šeit paliks līdzens, melns tuksnesis. Tornis, protams, paliks vesels, ulmotroniem nekas nenotiks, un pterokārs paliks. Arī norautais spārns tāpat karāsies svelmainajā bezvējā. Un no Kamila varbūt paliks pāri ķivere. Bet no manis vispār nekas nepaliks pāri.» Kā atvadoties viņš apskatīja sevi, uzsita pa kailajām krūtīm, pataustīja bicepsus. «Zēl,» nodomāja un tad pamanīja flaieru.

Flaiers stāvēja aiz torņa — mazs, divvietīgs flaiers, kas atgādināja raibu bruņurupu- cīti, ātra, ekonomiska, apbrīnojami vienkārša un lietošanai ērta mašīna. Tas bija Kamila flaiers. Protams, tas bija Kamila flaiers!

Roberts paspēra dažus nedrošus soļus, bet tad pa galvu pa kaklu apkārt tornim metās turp. Viņš nenolaida acis no flaiera, it kā baidīdamies, ka tas pēkšņi pazudīs, nez kāpēc paklupa un visā garumā nostiepās cietajā zālē, nobrāzdams krūtis un vēderu. Pie- lēcis kājās, viņš pagriezās atpakaļ. Ulmo- trona smagais cilindrs ar gludajiem, zilgani pulētajiem sāniem vēl tikko manāmi šūpojās no trieciena. Roberts paskatījās uz ziemeļiem. Aiz apvāršņa jau slējās tumša siena. Saceldams putekļu mākoni, Roberts pieskrēja pie flaiera, ierāpās sēdeklī un, tikko sataustījis stūri, deva pilnu gāzi.

Stepju josla stiepās līdz pašai Grīnfīldai, un Roberts šķērsoja to ar vidējo ātrumu piecsimt kilometru stundā. Flaiers joņoja pār stepi kā blusa — milzīgiem lēcieniem. Žilbinošā josla drīz no jauna pazuda aiz apvāršņa. Stepē viss šķita kā parasts: gan kā rugāji sausā zāle, gan drebošā atblāzma virs sāls ezeriem, gan retās pundurkrūmu joslas. Saule svilināja bez žēlastības. Nez kāpēc nekur nebija ne labības grauzēju, ne putnu, ne viesuļvētras pēdu. Droši vien viesulis būs izsvaidījis visu šo dzīvo radību un pats pagaisis šajos neauglīgajos, mūžsenis tuksnesīgajos Ziemeļu Varavīksnes plašumos, kurus it kā pati daba bija radījusi nulles lauka fiziķu trakajiem eksperimentiem. Reiz, kad Roberts vēl bija iesācējs, kad Galvaspilsētu vēl vienkārši sauca par staciju, bet Grīnfīlda nemaz neeksistēja, Vilnis jau bija pārstaigājis šos rajonus — mirušā Ļu Fin-čena grandiozā eksperimenta izraisītais Vilnis. Toreiz šeit viss bija melns, bet pagāja tikai septiņi gadi, un sīkstā, neizvēlīgā zāle no jauna atspieda tuksnesi tālu uz ziemeļiem, līdz pašiem izvirduma rajoniem.

«Viss sāksies no gala,» Roberts domāja. «Viss būs tapat kā agrāk, tikai Kamila vairs nebūs. Un, ja man kādreiz pēkšņi liksies, ka man aiz muguras kāds parādās krēslā, es noteikti zināšu, ka tas ir tikai māns. Bet tagad es ieradīšos pie Maļajeva un pateikšu viņam acīs: «Jūsu ulmotronus es pametu.» Viņš izgrūdis caur zobiem: «Kā jūs uzdrošinājāties, Skļarov?» Un tad es viņam pateikšu: «Uzspļaut man jūsu ulmotroniem, tāpēc ka jūsu ulmotronu dēļ gāja bojā Kamils!» Bet viņš teiks: «Bez šaubam, ļoti žēl, taču ulmotronus vajadzēja atvest.» Tad es beidzot saniknošos un pateikšu viņam visu. «Lāsteka tāds!» es teikšu. «Sniegavīrs ar elektronisku vadības sistēmu! Kā tu uzdrīksties domāt par ulmotroniem, kad bojā gājis Kamils?… Tu esi vienaldzīgs cilvēks, ķirzaka!»»

Divsimt kilometru no Grīnfīldas viņš ieraudzīja «haribdas» — gigantiskus telcme- hāniskus tankus, kas turēja energorijēju atplestās rīkles. «Haribdas» gāja uz priekšu nepārtrauktā ķēdē no vienas apvāršņa malas līdz otrai, ievērojot pareizus puskilometra intervālus, šķindinot un pērkonīgi dārdinot tūkstoš zirgspēku jaudas dzinējus. Aiz viņām dzeltenajā stepē palika platas, uzvandītas brūnas zemes joslas, uzartas līdz pašam kontinenta bazalta pamatam. Saules staros zibsnīja kāpurķēžu plākšņu savienojumi, bet tālu pa labi blāvajās debesīs mētājās tikko samanāms punkts — tas bija helikopters tēmētājs, kas vadīja šo metāla nezvēru kustības. «Haribdas» devās pretim Vilnim.

Energorijēji acīmredzot vēl nedarbojās, bet Roberts drošības labad spēji pacēlās augstāk un laidās zemāk tikai tad, kad viņam pretim no dūmakas iznira Grīnfīlda — vairākas baltas mājiņas un tālkontroles kvadrātveida tornis, viss kupla zaļuma ieskauts, gluži kā uz Zemes. Grīnfīldas ziemeļu nomalē, samīdījusi palmu birzi, drūmi melnēja nekustīga «ha- ribda», pavērsusi tieši pret Robertu sava rijēja bezdibenīgo stobru, un vēl divas «haribdas» stāvēja pa labi un pa kreisi no ciema. Divi helikopteri strauji pacēlās virs torņa un devās uz dienvidiem. Laukuma zaļajos apstādījumos saulē mirdzēja caurspīdīgie ptero- kāru spārni. Ap pterokāriem skraidīja un rosījās ļaudis.

Roberts piestūrēja flaieru tieši pie ieejas tornī un izlēca uz lieveņa. Kāds parāvās nost, un sievietes balss iekliedzās: «Kas tas tāds?» Roberts satvēra stikla durvju rokturi un uz mirkli sastinga, ieskatoties savā atspulgā — gandrīz kails, putekļiem apķepējis, niknām acīm, pāri krūtīm un vēderam — plats, melns nobrāzums … «Lai,» viņš nodomāja un atrāva durvis. «Tas taču Roberts!» kāds kliedza nopakaļ. Viņš lēni devās pa kāpnēm uz augšu un sadūrās ar Patriku. Patriks skatījās viņā, muti atvēris. «Patrik,» Roberts teica. «Patrik, draudziņ, Kamils beigts…» Patriks samirkšķināja acis un pēkšņi aizspieda muti ar delnu. Roberts devās tālāk. Durvis uz dispečera telpu stāvēja atvērtas. Tur bija Maļa- jevs, ziemeļu nulles lauka fiziķu galva Sota Pagava, Kārlis Hofmanis un vēl kaut kādi cilvēki — laikam biologi. Roberts apstājās durvis, turēdamies pie stenderes. Aizmugurē uz kāpnēm skanēja soļi un kāds iesaucās: «Kā viņš zina?»

—  Kamils … —• Roberts teica aizsmakušā balsī un ieklepojās.

Visi neziņā skatījās uz viņu.

—  Kas par lietu? — stingri noprasīja Ma- ļajevs. — Kas ar jums noticis, Skļarov? Kāpēc jūs tā izskatāties?

Roberts piegāja pie galda un, atspiedies ar netīrajām dūrēm pret kaut kādiem papīriem, pateica viņam tieši acīs:

—   Kamils ir pagalam. Viņu saspieda.

Istabā kļuva ļoti kluss. Maļajeva acis sašaurinājās.

—  Kā — saspieda? Kur? …

—   Viņu saspieda pterokārs, — Roberts teica. — Jūsu dārgo ulmotronu dēļ. Viņš mierīgi varēja izglābties, bet viņš palīdzēja man stiept jūsu dārgos ulmotronus un viņu nospieda. Bet jūsu ulmotronus es atstāju tur. Pievāksiet tos, kad Vilnis būs pāri. Vai sapratāt? Atstāju. Viņi tur guļ.

Robertam iespieda rokā ūdens glāzi. Viņš paņēma to un kāri izdzēra. Maļajevs klusēja. Viņa bālā seja bija kļuvusi pavisam balta

Kārlis Hofmanis bezmērķīgi šķirstīja kaut kādas shēmas un nepacēla acis. Pagava bija piecēlies un stāvēja ar noliektu galvu.

—        Ļoti smagi… — beidzot teica Maļa- jevs. — Tas bija liels cilvēks. — Viņš paberzēja pieri. — Ļoti liels cilvēks. — Viņš no jauna paskatījās uz Robertu.— Jūs esat ļoti noguris, Skļarov …

—  Es neesmu noguris.

—  Sakārtojieties un atpūtieties. .

—       Un tas ir viss? — Roberts rūgti noprasīja.

Maļajeva seja kļuva tāda pati kā iepriekš — vienaldzīga un nesaudzīga.

—       Es jūs aizkavēšu vēl vienu minūti. Vai jūs redzējāt Vilni?

—  Redzēju. Vilni arī redzēju.

—  Kāda tipa ir Vilnis?

Roberta smadzenēs notika kaut kāda pārmaiņa, un viss nostājās savā vietā. Bija valdonīgs un gudrs vadītājs Maļajevs, un bija viņa mūžīgais laborants novērotājs Roberts Skļarovs, pēc kura veidota skulptūra «Pasaules jaunība».

—       Šķiet, trešā tipa, — viņš padevīgi teica. — Ļu Vilnis.

Pagava pacēla galvu.'

—        Labi! — viņš negaidīti moži teica. Un tūlīt atkal sadrūma, atspiedās pret galdu un gurdi apsēdās. — Ai, Kamil, ai, Kamil! '— viņš murmināja. — Ai, nabaga zēn!… — Viņš sagrāba sevi aiz lielajām, atkarenajām ausīm un sāka purināt galvu virs papīriem.

Viens no biologiem, bailīgi šķielēdams uz Robertu, piedūrās Maļajevam pie elkoņa.

—   Lūgtu piedošanu, — viņš kautri teica.

—  Bet kas Ļu Vilnī ir labs?

Maļajevs beidzot mitējās urbties Robertā ar bargu skatienu.

—   Tas nozīmē, — viņš atbildēja, ka ies bojā tikai sējumu ziemeļjosla. Bet mēs vēl neesam pārliecināti, ka tas ir Ļu Vilnis. Novērotājs varēja kļūdīties.

—   Bet kā tad tā? — biologs iekunkstējās.

—    Mēs taču norunājām… Jums taču ir šīs … «haribdas» … Vai tiešām nevar apturēt? Kas jūs par fiziķiem?

Kārlis Hofmanis teica:

—   Varbūt izdosies dzēst Viļņa inerci uz diskrētā sliekšņa līnijas.

—   Ko nozīmē «varbūt»? — iesaucās nepazīstama sieviete, kas stāvēja blakus biologam. — Vai jūs saprotat, ka tā ir nejēdzība? Kur jūsu garantijas? Kur jūsu skaistās runas? Vai jūs saprotat, ka atstājat planētu bez maizes un gaļas?

—    Es neņemu vērā tādas pretenzijas, — vēsi noteica Maļajevs. — Es jums no sirds jūtu līdzi, bet savas pretenzijas adresējiet Etjēnam Lamonduā. Mēs nerīkojam nulles lauka eksperimentus. Mēs pētām Vilni.

Roberts pagriezās un lēni gāja pie durvīm. «Un viņiem nav nekādas daļas gar Kamilu,» viņš nodomāja. «Vilnis, sējumi, gaļa … Kāpēc viņu tā nemīlēja? Tāpēc, ka viņš bija gudrāks par viņiem visiem kopā? Vai arī viņi vispār nevienu nemīl?» Durvīs stāvēja puiši, pazīstamas, satrauktas, bēdīgas un norūpējušās sejas. Kāds viņu paņēma zem rokas. Viņš paskatījās no augšas uz leju un ielūkojās Pat- rika mazajās, skumjajās acīs.

—   Nāc, Robi, es palīdzēšu tev nomazgāties …

—   Patrik, — Roberts teica un uzlika roku viņam uz pleca. — Patrik, ej projām no šejienes. Pamet viņus, ja gribi palikt cilvēks …

Patrika seja sāpīgi saviebās.

—   Nu ko tu, Robi, — viņš nomurmināja. — Tā nevajag. Pāries.

—-Pāries, — Roberts atkārtoja. — Viss paies. Vilnis pāries. Dzīve paies. Un viss aizmirsīsies. Vai nav vienalga, kad aizmirsīsies? Uzreiz vai vēlāk . .,

Aiz muguras jau pilnīgi atklāti sirdījās biologi. Maļajevs pieprasīja: «Ziņojumu!» Šota kliedza: «Ne uz mirkli nepārtraukt mērījumus! Izmantojiet visu automātiku! Rauj- viņu velns, vēlāk pamctīsiet!»

—  Iesim, Robi, — Patriks lūdza.

Un šajā mirklī, pārskanot čaloņu un kliedzienus, dispečera telpā nogranda pazīstamā monotonā balss:

—  Lūdzu uzmanību!

Roberts strauji pagriezās. Viņš sagrīļojās. Uz dispečera lielā videofona ekrāna viņš ieraudzīja neglīto, matēto ķiveri un Kamila apaļās acis, kas nekad nemirkšķināja.

—  Man ir maz laika, — Kamils teica. Tas bija īsts, dzīvs Kamils — viņam trīcēja galva,

kustējās plānās lūpas un vārdu taktī kustējās garā deguna gals. — Es nevaru nodibināt sakarus ar direktoru. Nekavējoties izsauciet «Bultu». Nekavējoties evakuējiet visus ziemeļus. Nekavējoties! — Viņš pagrieza galvu un paskatījās kaut kur sānis, tā ka varēja saskatīt viņa putekļiem notraipītos vaigus. — Aiz Ļu Viļņa nāk jauna tipa Vilnis. Jums neizdosies to …

Ekrāns žilbinoši uzliesmoja, kaut kas no- sprakšķēja, un ekrāns nodzisa. Dispečera telpā iestājās kapa klusūms, un pēkšņi Roberts ieraudzīja Maiajeva drausmīgās, piemiegtās acis, kas vērās tieši viņā.

4. NODAĻA

Uz Varavīksnes bija tikai viens kosmodroms, un šajā kosmodromā stāvēja tikai viens zvaigžņu kuģis — desanta sigma-D- zvaigžņu kuģis «Tariels Otrais». Tas bija redzams iztālēm — septiņdesmit metru augstais kupols mirdzēja kā mākonītis virs plakanajiem, tumšzaļajiem degvielas staciju jumtiem. Gorbovskis apmeta virs tā divus nedrošus apļus. Nolaisties blakus zvaigžņu kuģim bija grūti: blīvā lokā to ieskāva dažādas mašīnas. No augšas varēja redzēt neveiklos robotus uzpildītājus, kas bija piesūkušies pie sešiem bāku izciļņiem, rosīgos avārijas kiberus, kas aptaustīja katru apšuvuma centimetru, pelēko robotu-māti, kas vadīja kādu duci mazo, veiklo mašīnu-analizatoru. Tā bija pierasta aina, kas iepriecināja saimnieka aci.

Bet pie kravas lūkas varēja konstatēt visu instrukciju pārkāpšanu. Pastūmušas malā padevīgos kosmodroma kiberus, tur bija sastājušās daudzas visāda tipa transporta mašīnas. Tur bija parastās kravas mašīnas, tūristu «diližansi», lielie «testudo» un «gepardi» un pat viens «kurmis» — neveikla zemes rakšanas mašīna, ko izmantoja rūdu šahtās. Tās visas, stumdT d?mas un bīdīdamas cita citu, veica kaut kādus sarežģītus darbus pie lūkas. Nomaļus tieši saulē stāvēja vairāki helikopteri un mētājās tukšas kastes, ko Gorbovskis bez grūtībām pazina, — tādās pakoja ulmotronus. Uz kastēm skumīgi sēdēja kaut kādi cilvēki.

Meklējot nolaišanās vietu, Gorbovskis sāka jau trešo apli, kad pēkšņi pamanīja, ka viņa flaieram pa pēdām seko smags pterokārs, kura vadītājs, līdz jostas vietai izliecies pa atvērtajām durtiņām, r.āda viņam kaut kādas nesaprotamas zīmes. Gorbovskis nosēdināja plaieru starp helikopteriem un kastēm, un tūlīt arī pterokārs ļoti neveikli un smagi nosēdās. blakus.

—   Es aiz jums, — lietišķi uzsauca ptero- kāra vadītājs, izlēkdams no kabīnes.

—   Neieteicu, — maigi sacīja Gorbovskis. —. Man nav nekādas daļas gar rindu. Esmu šī zvaigžņu kuģa kapteinis.

Vadītāja sejā parādījās sajūsma.

—       Vareni! — viņš pusbalsī iekliedzās, uzmanīgi raudzīdamies apkārt. — Tūlīt mēs šiem nulles lauka fiziķiem parādīsim garu degunu. Kā sauc šī kuģa kapteini?

—       Gorbovskis, — teica Gorbovskis, viegli paklanīdamies.

—  Un stūrmani?

—  Valkenšteins.

—         Lieliski, — lietišķi noteica pterokāra vadītājs. — Tātad jūs esat Gorbovskis, bet es Valkenšteins. Ejam!

Viņš paņēma Gorbovski zem rokas. Gorbovskis turējās pretim.

—       Klausieties, Gorbovski, mēs ne ar ko neriskējam. Šie kuģi man ļoti labi pazīstami. Es pats atbraucu ar desantnieku. Mēs dosimies uz noliktavu, paņemsim pa ulmotronam un ieslēgsimies kopkajītē. Kad tas viss būs beidzies, — viņš ar nevērīgu žestu norādīja uz mašīnām, — mēs mierīgi izkāpsim.

—  Bet ja nu pēkšņi atnāk īstais stūrmanis?

—       īstajam stūrmanim vajadzēs ilgi pierādīt, ka viņš ir īstais, — nopietni iebilda viltus stūrmanis.

Gorbovskis iesmējās un noteica:

—  Ejam.

Viltus stūrmanis pieglauda matus, dziļi ievilka elpu un apņēmīgi devās uz priekšu. Viņi sāka spraukties starp mašīnām. Viltus stūrmanis runāja nepārtraukti — turklāt pēkšņi sulīgā, iespaidīgā basā.

—       Es domāju, — visiem dzirdot viņš teica, — ka difuzoru tīrīšana mūs tikai aizkavēs.

Iesaku vienkārši nomainīt pusi no komplektiem un galveno uzmanību pievērst apšuves apskatei. Biedri, pabrauciet savu mašīnu mazliet sānis! Jūs traucējat… Nu lūk, Valentīn Petrovič, sākot deritrinitāciju .. . Pabrauciet kravas mašīnu atpakaļ, biedri. Nesaprotu, kāpēc jūs grūstāties, ir taču rinda, ir saraksts, likums galu galā … Izsūtiet pārstāvjus … Valentīn Petrovič, nezinu, kā jūs, bet mani pārsteidz šī aborigēnu mežonība. Kaut ko tamlīdzīgu mēs ar jums netikām redzējuši pat Pandoras tahorgu vidū …

—  Jums ir pilnīga taisnība, Mark, — Gorbovskis uzjautrināts teica.

—  Ko? Ak tā, pats par sevi saprotams … Drausmīgi tikumi!

Meitene zīda lakatiņā, izbāzusi galvu no kravas mašīnas kabīnes, apjautājās:

—   Ja nemaldos, stūrmanis un kapteinis?

—    Jā! — izaicinoši atsaucās stūrmanis. — Un kā stūrmanis es ieteiktu jums vēlreiz pārlasīt instrukciju par izkraušanas kārtību.

—  Jūs domājat, ka tas būtu nepieciešams?

—   Bez šaubām. Jūs gluži veltīgi esat iebraukusi kravas mašīnu divdesmit metru zonā …

—   Vai zināt, draugi, — atskanēja jautra, jauna balss, — šim stūrmanim fantāzija ir trūcīgāka nekā pirmajiem diviem.

—   Ko jūs ar to gribat teikt? — apvainojies jautāja viltus stūrmanis. Viņa sejā bija kaut kas no viltus Nerona.

—       Saprotiet, — meitene lakatiņā iejūtīgi teica, — tur uz tām tukšajām kastēm jau sēž divi stūrmaņi un viens kapteinis, bet tukšajās kastēs bija iepakoti ulmotroni, kurus aizveda bortinženieris — tāda kautra, jauna sieviete. Viņai patlaban dzenas paka Padomes pilnvarotais…

—  Kā jums tas patīk, Valentīn Petrovič? — iekliedzās neīstais stūrmanis. — Ķas par vilt- vāržiem!

—   Man ir tāda sajūta, — nopietni teica Gorbovskis, — ka es nenokļūšu uz sava kuģa.

—  Pareizi spriežat, — sacīja meitene lakatiņā. — Un jūs neesat pirmais, kas šodien tā saka.

Stūrmanis grasījās apņēmīgi iet uz priekšu, bet te kravas mašīna no labās puses mazliet pavirzījās uz kreiso, tumši dzeltenais «diližanss» pavirzījās mazliet pa labi un tieši ceļā uz lūku, svaidīdami uz visām pusēm zemes pikas, pēkšņi sāka nikni griezties «kurmja» atņirgtie zobi.

—   Valentīn Petrovič! — sašutis iekliedzās viltus stūrmanis. — Tādos apstākļos es negarantēju zvaigžņu kuģa gatavību startam!

—  Veca dziesma! — skumji novilka «diližansa» vadītājs.

Skanīgā, jautrā balss sacīja:

—   Kas tas par stūrmani! Žāvas nāk no garlaicības. Atcerieties otru stūrmani — tas gan mūs izklaidēja! Kā viņš pacēla kreklu un rādīja meteorītu atstātās rētas.

—   Nē, pirmais bija labāks, — pagriezies teica «kurmja» vadītājs.

—   Jā, viņš nebija slikts, — piekrita meitene lakatiņā. — Kā viņš soļoja starp mašīnām, turēdams pie acīm fotouzņēmumu, un žēlabaini skaitīja: «Gaļa, māna Gaļa! Kas lai tevi sargā, ja no dzimtās puses tālu esi, dārgā!»

Viltus stūrmanis, nomākts nokāris galvu, knibināja no «kurmja» mirdzošajiem zobiem zemes pikas.

—   Nu, bet ko jūs teiksiet? — «diližansa» vadītājs uzrunāja Gorbovski. — Ko jūs visu laiku klusējat? Vajadzētu taču kaut ko teikt… Kaut ko pārliecinošu.

Visi ziņkāri gaidīja.

—  Vispār es varētu iekļūt arī pa pasažieru lūku, — domīgi teica Gorbovskis.

Viltus stūrmanis ar cerībām pacēla galvu un paskatījās viņā.

—    Nevarētu vis, — pakratīdams galvu, sacīja vadītājs. — Lūka ir aizslēgta no iekšpuses.

Klusuma starplaikā skaidri bija sadzirdama Kaneko balss:

—  Es nevaru dot jums desmit komplektus, saprotiet taču, biedri Prozorovski!

—   Bet jūs saprotiet mani, biedri Kaneko! Mēs iesniedzām pieprasījumu par desmit komplektiem. Kā lai atgriežos ar sešiem?

Kāds iekrita starpā:

—   Ņemiet, Prozorovski, ņemiet… Ņemiet pagaidām sešus … Pie mums četri komplekti pēc nedēļas atbrīvosies, un es jums atsūtīšu.

—  Vai jūs apsolat?

Meitene lakatiņā teica:

—        Prozorovska vienkārši žēl. Viņam sešpadsmit shēmas bāzējas uz ulmotroniem!

—       Jā, nabadzība, — nopūtās «diližansa» vadītājs.

—       Bet mums piecas, — bēdīgi noteica viltus stūrmanis. — Piecas shēmas un tikai viens ulmotrons. Vai nu viņiem būtu grūti atvest kādus divsimt gabalus.

—        Mēs varētu atvest arī divsimt un trīssimt, — teica Gorbovskis, — bet ulmotroni tagad vajadzīgi visiem. Uz Zemes sāks strādāt seši jauni U-konveijeri.

—       U-konveijers! — teica meitene lakatiņā. — Viegli pateikt!… Vai jūs stādāties priekšā ulmotronu ražošanas tehnoloģiju?

—  Tikai vispārējos vilcienos.

—       Sešdesmit kilogrami ultramikroele- mentu… Montāžu vada cilvēks, kļūda nedrīkst pārsniegt pusmikronu … Bet vai cilvēks, kas sevi cicnī, strādās par montētāju? Vai jūs strādātu?

—       Pieņem brīvprātīgos, — teica Gorbovskis.

—        Ā!… — ar riebumu sacīja «kurmja» vadītājs. — Palīdzības nedēļa fiziķiem!…

—       Ko lai dara, Valentīn Petrovič, — kaunīgi smaidot, teica viltus stūrmanis. — Acīmredzot mūs nelaidīs arī…

—      Mani sauc Leonīds AndrejeviČs, — teica Gorbovskis.

—  Bet mani sauc Hanss, — drūmi atzinās

viltus stūrmanis. — Iesim pasēdēt uz kastēm. Ja nu pēkšņi kaut kas …

Meitene lakatiņā pamāja viņiem ar roku. Viņi izlauzās no mašīnu mudžekļa un apsēdās uz kastēm blakus citiem viltus zvaigžņu pilotiem. Viņus sagaidīja līdzjūtīgi smīnīgā klusumā.

Gorbovskis aptaustīja kasti. Plastmasa bija raupja un cieta. Saulē bija karsti. Gor- bovskim te galīgi nebija ko darīt, bet viņam, kā vienmēr, ļoti gribējās iepazīties ar šiem cilvēkiem, uzzināt, kas viņi tādi, kā nokļuvuši tādā situācijā un vispār — kā te īsti iet. Viņš sabīdīja kopā vairākas kastes, pajautāja: «Vai drīkstu atlaisties?», apgūlās, izstiepies visā garumā, un ar skavu piestiprināja blakus galvai mikrokondicionētāju. Tad viņš ieslēdza atskaņotāju.

—  Mani sauc Gorbovskis, — viņš stādījās priekšā. — Leonīds. Es biju šī zvaigžņu kuģa kapteinis.

Es arī biju šī zvaigžņu kuģa kapteinis, — drūmi paziņoja smagnējs, tumšsejains cilvēks, kas sēdēja pa labi. — Mani sauc Aļpa.

—    Bet mani sauc Baņins, — sacīja līdz jostas vietai kails kalsens jauneklis baltā panamā. — Es biju un palieku stūrmanis. Vismaz, kamēr nebūšu saņēmis ulmotronu.

—   Hanss, — īsi noteica viltus Valkenšteins, apsēdies zālē tuvāk mikrokondicionē- tājam.

Trešais viltus stūrmanis acīmredzot viņus nedzirdēja. Viņš sēdēja, pagriezis visiem muguru, un, uzlicis bloknotu uz ceļiem, kaut ko rakstīja.

No mašīnu pūļa izbrauca garais «gepards». Pavērās durtiņas, no turienes izlidoja tukšas ulmotronu iepakojuma kastes, un «gepards» aizdrāzās stepē.

—   Prozorovskis, — skaudīgi noteica Ba- ņins.

—   Jā, — rūgti sacīja Aļpa. — Prozorov- skim nav jāmelo. Lamonduā labā roka. — Viņš dziļi ievilka elpu. — Nekad neesmu melojis. Nevaru ciest melošanu. Un tagad man ir ļoti nelāgi ap sirdi.

Baņins dziļdomīgi teica:

—   Ja cilvēks sāk melot pret savu gribu, tas nozīmē, ka kaut kur kaut kas vairs nav kārtībā. Sarežģīta pēcdarbība.

—   Viss atkarīgs no sistēmas, — teica Hanss. — No sākotnējās nostādnes: vairāk saņem tas, kam labāk iznāk.

—   Ierosiniet citu nostādni, — teica Gorbovskis. — Ja tev nekas neiznāk — še tev ulmotrons. Ja iznāk — sēdi uz kastēm…

—   Jā, — teica Aļpa. — Šausmīga izgāšanās. Vai kādreiz ir dzirdēts par rindām pēc ierīcēm? Vai pēc enerģijas? Iesniedzi pieprasījumu un dabūji… Tu nekad pat neinteresējies, no kurienes viss nāk. Tas ir, pats par sevi bija saprotams, ka eksistē daudzi cilvēki, kas ar prieku strādā zinātnes materiālās apgādes sfērā. Starp citu, tas patiešām ir ļoti interesants darbs. Es atceros, ka pats, pabeidzis skolu, ļoti aizrautīgi nodarbojos ar neit-

rīno shēmu montāžas racionalizāciju. Tagad to neviens vairs neatceras, bet kādreiz tā bija ļoti populāra metode — neitrīno analīze. — Viņš izvilka no kabatas nomelnējušu pīpi un ar lēnām, ierastām kustībām to piebāza. Visi ziņkāri vēroja viņu. — Labi zināms, ka iekārtas izmantotāju un iekārtas ražotāju skaitliskā attiecība kopš tā laika būtiski nav izmainījusies. Bet acīmredzot pēkšņi ir kolosāli palielinājies pieprasījums. Spriežot pēc visa — es esmu vienkāršs vērotājs —, caurmēra pētniekam tagad nepieciešams divdesmit reizes vairāk enerģijas un iekārtu nekā manā laikā. — Viņš dziļi ievilka dūmu, pīpe iešņācās un iesēcās. — Tāds stāvoklis ir izskaidrojams. Izsenis uzskata, ka vislielāko vērību pelnījusi tā problēma, kas dod maksimālu jauno ideju ražu. Tas ir dabiski, citādi nevar būt. Bet, ja sākotnējā problēma atrodas uz subelektronu līmeņa un prasa, teiksim, vienu iekārtas vienību, tad katra no desmit problēmām, kas atzarojas no galvenās, iegremdējas matērijā vismaz stāvu dziļāk un prasa jau desmitām iekārtas vienību. Problēmu gūzma izraisa pieprasījuma gūzmu. Es nemaz nerunāju par to, ka iekārtas ražotāju intereses ne vienmēr saskan ar patērētāju interesēm.

— Apburtais loks, — teica Baņins. — Mūsu ekonomisti izgāzušies.

—    Ekonomisti arī ir pētnieki, — iebilda Aļpa. — Viņiem arī ir darīšana ar problēmu gūzmu. Un ja jau esam'sākuši par to runāt, tad, lūk — interesants paradokss, kas mani pēdējā laikā ļoti saista. Ņemsim nulles T. Jauna, ražīga un ļoti perspektīva problēma. Tā kā tā ir ražīga, Lamonduā ar pilnām tiesībām tiek nodrošināts ar milzīgu daudzumu materiālu un enerģijas. Lai to saglabātu, Lamonduā ir spiests bez apstājas traukties uz priekšu — straujāk, dziļāk un… šaurākā jomā. Bet jo straujāk un pamatīgāk viņš iedziļinās, jo vairāk vajadzību rodas un jo stiprāk viņš izjūt nepietiekamo apgādi, kamēr beidzot sāk pats sevi bremzēt. Paskatieties uz šo rindu. Četrdesmit cilvēku gaida un tērē dārgo laiku. Trešā daļa Varavīksnes pētnieku tērē laiku, nervu enerģiju un jaunrades tempu! Bet pārējās divas trešdaļas sēž laboratorijās, rokas klēpī salikuši, un spēj tagad domāt tikai par vienu: atvedīs vai neatvedis? Vai tā nav sevis bremzēšana? Cenšanās saglabāt materiālo resursu pieplūdumu rada sacensību, sacensība izraisa vajadzību neproporcionālu pieaugumu, un rezultātā mēs bremzējam paši sevi.

Aļpa apklusa un sāka izdauzīt pīpi. No mašīnu jūkļa, stumdot _tās pa labi un pa kreisi, izlīda «kurmis». Ērmoti augstās kabīnes logā bija redzams jauna ulmotrona vāks. Braucot garām, vadītājs pamāja ar roku viltus zvaigžņu kuģu pilotiem.

— Gribētos gan zināt, kāpēc Pēddziņiem nepieciešami ulmotroni, — nomurmināja Hanss.

Neviens neatbildēja. Visi noraudzījās pakaļ

«kurmim», uz kura sāniem varēja saskatīt Pēddziņu zīmi — melnu septiņstūri uz sarkana vairodziņa. n,

—   Manuprāt, — teica Baņins, — vainīgi tomēr ir ekonomisti. Vajadzēja paredzēt. Vajadzēja pirms divdesmit gadiem orientēt skolas tā, lai tagad pietiktu kadru zinātnes materiālās apgādes laukā.

—   Nezinu, nezinu, — teica AJpa. — Vai tāds process vispār ir plānojams? Mēs maz par to zinām, bet var taču izrādīties, ka līdzsvars starp pētnieku garīgo potenciālu un cilvēces materiālajām iespējām vispār nav reāls. Vienkārši sakot, ideju vienmēr būs krietni vairāk nekā ulmotronu.

—   Nu, tas vēl jāpierāda, — teica Baņins.

—  Bet es taču neteicu, ka tas ir pierādīts. Tas ir mans pieņēmums.

—  Tāds pieņēmums ir kaitīgs, — paziņoja Baņins. Viņš sāka iekaist. — Tāda doma saglabā krīzi uz mūžīgiem laikiem! Tas taču ir strupceļš! …

—  Kāpēc strupceļš? — klusi teica Gorbovskis. — Gluži otrādi.

Baņins neklausījās.

—   Jāizbeidz krīze! — viņš teica. — Jāmeklē izeja! Un izeja, protams, nav atrodama drūmos pareģojumos!

—   Kāpēc drūmos? — jautāja Gorbovskis. Bet viņam atkal nepievērsa uzmanību.

—  Atteikties no sadales pamatprincipa nedrīkst, — sacīja Baņins. — Tas būtu vienkārši negodīgi attiecībā pret vislabākajiem darbiniekiem. Jūs divdesmit gadus atgremosiet kādu mazsvarīgu problēmeli, bet enerģijas, teiksim, saņemsiet tikpat daudz, cik Lamonduā. Tas taču būtu muļķīgi! Tātad tā nav izeja? Nē, nav. Vai jūs pats redzat izeju? Jeb aprobežojaties ar vēsu faktu konstatēšanu?

—    Es esmu vecs zinātnes darbinieks un vecs cilvēks, — teica Aļpa. — Visu mūžu nodarbojos ar fiziku. Tiesa, padarījis esmu^maz, jo esmu vienkāršs pētnieks, bet tas nav galvenais. Pretēji visām šīm jaunajām teorijām esmu pārliecināts, ka cilvēka dzīves jēga ir pasaules izzināšanā. Un man nudien sāpīgi noskatīties, ka miljardiem cilvēku mūsu laikmetā vairās no zinātnes, meklē savu aicinājumu sentimentālajā kontaktā ar dabu, ko viņi sauc par mākslu, viņus apmierina paviršā iepazīšanās ar parādībām, ko viņi sauc par estētisko uztveri. Bet man šķiet, ka pati vēsture ir noteikusi cilvēces sadali trīs grupās — zinātnes kareivjos, audzinātājos un ārstos, kuri, starp citu, arī ir zinātnes kareivji. Patlaban zinātnei ir grūtības materiālajā apgādē, bet tajā pašā laikā miljardiem cilvēku zīmē bildītes, rīmē vārdus… vispār rada iespaidus. Bet viņu vidū ir daudz potenciāli lielisku darbinieku. Enerģisku, asprātīgu, ar neiedomājamām darba spējām.

—  Nu, nu, — teica Baņins.

Aļpa neko neatbildēja un sāka piebāzt pīpi.

—       Atļaujiet, es turpināšu jūsu domu, — ierunājās Gorbovskis. — Es redzu, jums nav drosmes.

—• Pamēģiniet, — teica Aļpa. . — Derētu visus šos māksliniekus un dzejniekus sadzīt mācību nometnēs, atņemt viņiem otas un zosu spalvas, piespiest viņus iziet īslaicīgus kursus un likt, lai būvē zinātnes kareivjiem jaunus U-konveijerus, montē tau traktorus un lej ergohronu prizmas…

—   Tas taču ir bleķis! — vīlies teica Baņins.

—  Jā, tas ir bleķis, — Aļpa piekrita. — Bet mūsu idejas nav atkarīgas ne no mūsu simpātijām, ne antipātijām. Šī ideja man ir būtiski pretīga, tā mani pat biedē, bet tā ir radusies … un ne tikai manā galvā vien.

—   Tā ir neauglīga ideja, — laiski teica Gorbovskis, raudzīdamies debesīs. — Mēģinājums atrisināt pretrunu starp cilvēces garīgo un materiālo potenciālu kopumā. Tā noved it kā pie jaunas, bet faktiski vecās un banālās pretrunas starp mehānisko loģiku un morāles un audzināšanas sistēmu. Tādā sadursmē mehāniskā loģika vienmēr cietīs neveiksmi.

Aļpa pameta ar galvu un ietinās dūmu mākoņos. Hanss domīgi noteica:

—    Baiga domiņa. Vai atceraties «desmit zinātnieku projektu»? Kad Padomei ierosināja pārsviest uz zinātnes lauku daļu Pārpilnības , fonda enerģijas … Tīrās zinātnes vārdā piespiest cilvēci ierobežot elementārās vajadzības. Vai atceraties lozungu: «Zinātnieki ir gatavi badoties»?

Baņins turpināja:

—   Bet Jamakava toreiz piecēlās un teica: «Bet seši miljardi bērnu nav tam gatavi. Nav gatavi tāpat, kā jūs neesat gatavi izstrādāt sociālus projektus.»

—   Es arī nevaru ciest šos fanātiķus, — teica Gorbovskis.

—   Es nesen izlasīju Lorenča grāmatu, — sacīja Hanss. — «Cilvēki un problēmas» … Vai esat lasījuši?

—  Esam, — atbildēja Gorbovskis.

Aļpa noraidoši pakratīja galvu.

—• Laba grāmata, vai ne? Mani tajā pārsteidza viena doma. Tiesa, Lorencs pie tās neapstājās, ierunājās par to tikai garāmejot.

—  Nu, nu? — jautāja Baņins.

—  Atceros, es veselu nakti par to domāju. Toreiz nepietika aparatūras, gaidījām, kad pievedīs, — parastā nervozēšana, jūs jau zināt. Un tad manī nobrieda šāda doma. Lorencs runā par dabisko atlasi zinātnē. Kādi faktori nosaka zinātnes virzienu nozīmīgumu tagad, kad zinātne neietekmē vai gandrīz vairs neietekmē materiālo labklājību?

—  Nu, nu? — jautāja Baņins.

—  Manī nobrieda šāda doma. Paies zināms laiks, un tie zinātniskie pētījumi, kas izrādīsies visperspektīvākie, uzsūks visus pētījumiem vajadzīgos materiālus, kļūs nesamērīgi dziļi, bet pārējie virzieni vienkārši paši no sevis iznīks. Un visā zinātnē būs tikai divi trīs virzieni, kur nevienam citam, izņemot korifejus, nekas nebūs skaidrs. Vai saprotat mani?

—  E, blēņas! — teica Baņins.

—   Kāpēc tad blēņas? — apvainojies jautāja Hanss. — Minēšu faktus. Zinātnē pastāv simtiem tūkstošu virzienu. Katrā strādā tūkstošiem cilvēku. Es personīgi pazīstu četras pētnieku grupas, kas sistemātisku neveiksmju dēļ pametušas darbu un saplūdušas ar citām, veiksmīgākām grupām. Es pats divreiz tā izdarīju …

Aļpa teica:

—  Joks paliek joks, bet ņemiet to pašu Lamonduā. Lūk, viņš pa galvu pa kaklu cenšas realizēt nulles T. Nulles T, kā to arī varēja sagaidīt, dod milzumu jaunu atzarojumu. Bet Lamonduā ir spiests nocirst gandrīz visus šos atzarojumus, viņš vienkārši ir spiests tos ignorēt. Tāpēc ka viņam nav nekādu iespēju rūpīgi pārbaudīt katru atzarojumu no tā perspektīvas viedokļa. Vēl vairāk — viņš spiests apzinīgi ignorēt acīm redzami interesantas un pārsteidzošas lietas. Tā,'piemēram, notika ar Vilni. Tā ir negaidīta, apbrīnojama un, manuprāt, draudīga parādība. Bet, soļojot uz mērķi, Lamonduā pieļāva pat šķelšanos savā nometnē. Viņš sastrīdējās ar Aristoteli, viņš atteicās materiāli nodrošināt Viļņa pētniekus. Viņš iet arvien dziļāk, dziļāk, dziļāk, un pētāmā problēma kļūst arvien šaurāka. Vilnis ir palicis viņam tālu aizmugurē. Tas viņam ir tikai traucējums, un viņš negrib par to ne dzirdēt. Bet, starp citu, Vilnis nodedzina sējumus …

Virs kosmodroma iedārdējās vispārējās apziņošanas skaļrunis:

—   Uzmanību, Varavīksne! Runā direktors. Izmēģinātāju brigādes vecāko Gabu kopā ar brigādi lūdzu nekavējoties ierasties pie manis.

—   Laimīgi cilvēki! — teica Hanss. — Nekādi ulmotroni viņiem nav vajadzīgi.

—    Viņiem savu rūpju diezgan, — teica Baņins. — Es reiz redzēju, kā viņi trenējas — nu nē, paldies, es labāk būšu viltus stūrmanis … Bet pēc tam divus gadus sēdēt bez īsta darba un katru dienu dzirdēt: «Vēl mazliet pacietieties! Varbūt rīt…»

—   Es priecājos, ka jūs ierunājāties par to, kas notiek mūsu aizmugurē, — sacīja Gorbovskis.— Zinātnes «baltie plankumi». Mani arī interesē šis jautājums. Manuprāt, aizmugurē mums viss nav kārtībā. Piemēram, Ma- sačūsetsas mašīna. — Aļpa nošūpoja galvu. Gorbovskis pievērsās viņam. — Jums, protams, vajadzētu atcerēties. Tagad tikai retais to atceras. Aizraušanās ar kibernētiku ir pāri.

—  Es itin neko nevaru atcerēties par Masa- čūsetsas mašīnu, — teica Baņins. — Nu, nu?

—   Tās, ziniet, ir sensenās bažas: mašīna kļuvusi gudrāka par cilvēku un pakļāvusi to … Pirms piecdesmit gadiem Masačūsetsā iedarbināja vissarežģītāko kibernētisko iekārtu, kāda jebkad ir eksistējusi. Sī iekārta

darbojās fenomenāli ātri, tai bija neaptverama atmiņa un tamlīdzīgi… Mašīna strādāja tieši četras minūtes. To izslēdza, aizce- mentēja visas ieejas un izejas, to atvienoja no enerģijas avota, nomīnēja un apjoza ar dzeloņdrātīm. Ar visīstākajām, sarūsējušām dzeloņdrātīm, gribat — ticiet, gribat — ne.

—       Bet kas tad tur īsti notika? — jautāja Baņins.

—        Mašīna sāka uzvesties pati pēc sava prāta, — teica Gorbovskis.

—  Nesaprotu.

—       Es arī nesaprotu, bet viņu tikko paspēja izslēgt.

—  Bet vai kāds saprot?

—        Es runāju ar vienu no tās radītājiem. Viņš saņēma mani aiz pleca, paskatījās acīs un noteica: «Leonīd, tas bija drausmīgi.»

—  Vareni, — teica Hanss.

—       Eh, — sacīja Baņins. — Blefs. Mani tas neinteresē.

—       Bet mani interesē, — teica Gorbovskis. — Viņu taču var ieslēgt no jauna. Tiesa, Padome aizliegusi to darīt, bet aizliegumu var atcelt. '

Aļpa nomurmināja:

—       Katram laikmetam ir savi rēgi un ļaunie 1 burvji.

—        Starp citu, par ļaunajiem burvjiem, — turpināja Gorbovskis. — Man tūlīt nāk prātā notikums ar Velna Duci.

Hansam mirdzēja acis.

—   Kā tad — notikums ar Velna Duci! —

teica Baņins. — Trīspadsmit fanātiķi… Starp citu, kur viņi ir tagad?

—    Pagaidiet, pagaidiet, — sacīja Aļpa. — Vai tie ir tie paši zinātnieki, kas saaudzēja sevi ar mašīnām? Bet viņi taču gāja bojā!

—  Tā runā, — teica Gorbovskis, — bet ne jau tas ir galvenais. Precedents tomēr ir.

—   Kas par to? — sacīja Baņins. — Viņus sauc par fanātiķiem, bet viņos, manuprāt, ir kaut kas pievilcīgs. Atbrīvoties no visām vājībām, kaislībām, emociju uzliesmojumiem … Kailais saprāts plus neierobežotas iespējas pilnveidot organismu. Pētnieks, kam nav vajadzīga aparatūra, kas ir pats sev aparāts un pats sev transports. Un nekādu rindu pēc ulmotroniem … Es to lieliski stādos priekšā. Cilvēks flaiers, cilvēks reaktors, cilvēks laboratorija. Nesabojājams, nemirstīgs …

—  Lūdzu piedošanu, tas nav cilvēks, — norūca Aļpa. — Tā ir Masačūsetsas mašīna.

—   Bet kā tad viņi aizgāja bojā, ja ir nemirstīgi? — jautāja Hanss.

—   Paši sevi iznīcināja, — teica Gorbovskis. — Acīmredzot maz prieka būt cilvēkam laboratorijai.

No mašīnas drūzmas parādījās aiz piepūles pietvīcis cilvēks ar ulmotrona cilindru uz pleca. Baņins nolēca no kastes un pieskrēja palīgā. Gorbovskis domīgi vēroja, kā ulmotronu iekrauj helikopterā. Pietvīkušais žēlojās:

—       Nepietiek ar to, ka triju vieta iedod vienu. Nepietiek ar to, ka jāzaudē puse dienas. Tev vēl jāpierāda, ka tev ir tiesības! Tev netic! Jūs varat iedomāties — tev netic! Netic!!!

Kad Baņins atgriezās, Aļpa teica:

—   Tas viss izskatās diezgan fantastiski. Ja jūs interesē aizmugure, tad pavērojiet labāk Vilni. Katru nedēļu — kārtējā teleportācija nulles laukā. Un katra teleportācija izraisa Vilni. Lielāku vai mazāku izvirdumu. Bet Vilni pētī diletantiski. Kaut tikai neiznāktu otra Masačūsetsas mašīna, diemžēl — neizslēdzama. Kamils — vai jūs pazīstat Kamilu? — uzskata to par planētas mēroga parādību, bet viņa argumenti ir grūti saprotami. Ar viņu ļoti grūti sastrādāt.

—    Starp citu, — sacīja ITanss, — vai jūs zināt Kamila viedokli attiecībā uz nākotni? Viņš uzskata, ka mūsdienu aizraušanās ar zinātni ir sava veida pateicība par pārpilnību, sekas no tiem laikiem, kad spēja loģiski uztvert pasauli bija vienīgā cilvēces cerība. Viņš sacīja: «Emociolisti un lo- ģiķi» — viņš acīmredzot runā par māksliniekiem un zinātniekiem — «atsvešinās viens no otra, nesaprot vairs viens otru un nav .vairs vajadzīgi viens otram. Cilvēks piedzimst vai nu emociolists vai loģiķis. Tas katram ielikts šūpulī. Un kādreiz cilvēce sašķelsies divās sabiedrībās, kas būs tikpat svešas viena otrai, cik mēs — leonīdiešiem.»

—   E, — Baņins teica. — Nieki. Kas par šķelšanos? Kur tad dēsies caurmēra cilvēks?

Pagava varbūt ari skatās uz Surda jauno gleznu kā auns uz jauniem vārtiem, bet Surds varbūt nesaprot, kāpēc pasaulē eksistē Pagava. Tur nav ko strīdēties — viens ir loģiķis, otrs — emociolists. Bet es? Jā, es esmu zinātnes darbinieks. Jā, trīs ceturtdaļas mana laika un trīs ceturtdaļas manu nervu pieder zinātnei. Bet bez mākslas es arī nevaru iztikt! Te spēlē kāds atskaņotājs, un man ir ļoti patīkami. Es varētu iztikt arī bez atskaņotāja, bet ar to es jūtos daudz labāk… Jājautā, ko tad lai es daru? Plēšos uz pusēm, vai?

—    Es arī tā nodomāju, — teica Hanss.

—    Bet viņš sacīja, ka, pirmkārt, mūslaiku ģēnijs esot nākotnes caurmēra cilvēks, otrkārt, ka eksistējot nevis viens caurmēra cilvēks, bet divi — emociolists un loģiķis. Vismaz es viņu tā sapratu.

—  Tu esi kolosāls, — teica Baņins. — Manuprāt, klausoties Kamilā, nevar saprast itin neko.

—   Bet varbūt tas bija Kamila kārtējais paradokss, — domīgi noteica Gorbovskis.

—   Viņam patīk paradoksi. Starp citu, paradoksam šis prātojums laikam ir pārāk tiešs.'

—   Nu, Leonīd Andrejevič, — Hanss teica jautri. — Tomēr ņemiet vērā, ka tas ir nevis Kamila prātojums, bet mans.% Es vakar liedagā sauļojos, te pēkšņi uz akmens parādījās Kamils — jūs pazīstat viņa matiieri? — un sāka skaļi domāt, uzrunādams galvenokārt jūras viļņus. Es gulēju un klausījos, bet pēc tam iemigu.

Visi iesmējās.

—   Kamils vingrinās, — teica Gorbovskis.

—    Es apmēram varu iedomāties, kāpēc viņam bija nepieciešama šī cilvēces sašķelšanās. Acīmredzot viņu nodarbina jautājums par cilvēka evolūciju un viņš rada modeļus. Iespējams, ka loģiku un emociolistu sintēzē viņš saskata jauno cilvēku, kas vairs nebūs cilvēks.

Aļpa nopūtās un nolika pīpi.

—   Problēmas, problēmas… — viņš teica.

—   Pretrunas, sintēze, aizmugure, fronte… Bet vai jūs esat ievērojuši, kas šeit sēž? Jūs, jūs… viņš… es… Neveiksminieki. Zinātnes atstumtie. Zinātne — tā saņem ulmotronus.

Viņš gribēja vēl kaut ko teikt, bet skaļrunis atkal ierēcās:

—   Uzmanību, Varavīksne! Runā direktors. Zvaigžņu kuģa «Tariels Otrais» kapteini Lco- .nīd Andrejevič Gorbovski! Planētas enerģētikas plānotāj biedri Kaneko! Lūdzu nekavējoties ierasties pie manis.

No mašīnām tūlīt izliecās vadītāji. Viņu sejās bija lasāma neaprakstāma tīksme. Visi viņi raudzījās uz viltus zvaigžņu pilotiem. Baņins, galvu plecos ievilcis, iepleta rokas. Hanss jautri nokliedza: «Uz mani tas neattiecas, es esmu stūrmanis!» Aļpa nokrekšķē- jās un aizsedza seju ar delnu. Gorbovskis steidzīgi piecēlās.

— Man ir laiks, — viņš teica. — Ļoti negribas iet projām. Es tā ari neko nepateicu. Lūk, īsumā mans viedoklis. Nav ko raizēties un lauzīt rokas. Dzīve ir skaista. Starp citu, tieši tāpēc, ka nav gala pretrunām un jauniem pavērsieniem. Bet, kas attiecas uz neizbēgamām nepatikšanām, tad es ļoti cienu Kuprinu, un viņam ir kāds varonis, galīgi nodzēries un nelaimīgs cilvēks. Es atceros no galvas, ko viņš saka. — Viņš noklepojās. — «Ja es pakļūšu zem vilciena un man pārgriezīs vēderu, un manas iekšas sajauksies ar smiltīm un aptīsies ap riteņiem, un ja šajā pēdējā mirklī man jautās: «Nu, vai arī tagad dzīve ir apbrīnojami skaista?» — es pateicīgā sajūsmā teikšu: «Ak, cik tā ir skaista!»» — Gorbovskis apmulsis pasmaidīja un iebāza atskaņotāju kabatā. — Tas tika sacīts pirms trim gadsimtiem, kad cilvēce vēl rāpoja. Nečīkstēsim! … Bet kondicionētāju es jums atstāšu — šeit ir ļoti karsts.

5. NODAĻA

Matvejs nebija viens. Uz viņa galda, pabāzis zem sevis rokas un šūpodams kājas, sēdēja mazs,. kustīgs tumšmatains un tumš- acains cilvēks, kas atgādināja abiturientu. Tas bija Etjēns 'Lamonduā, mūsdienu nulles lauka fiziķu galva, «zibenīgais fiziķis», kā viņu saukāja kolēģi.

— Vai drīkst? — jautāja Gorbovskis.

—   Tur jau viņš nāk, — teica Matvejs. — Vai esat pazīstami?

Lamonduā strauji nolēca no galda un, pienācis cieši klāt, spēcīgi paspieda Gorbovskim roku, skatīdamies viņā no lejas uz augšu.

—   Priecājos jūs redzot, kapteini, — viņš teica, sirsnīgi smaidīdams. — Mēs tieši par jums runājām.

Gorbovskis paspēra soli atpakaļ un apsēdās.

—  Bet mēs — par jums, — viņš teica.

Etjēns ātri paklanījās un atkal apsēdās uz

direktora galda.__

—   Tātad es turpinu. «Haribdas» turas uz dzīvību un nāvi. Maļajevs — gods kam gods — konstruējis lieliskas mašīnas. Interesanti, ka ziemeļu Vilnis ir pavisam jauna tipa. Sie puikas jau paspējuši iedot tam vārdu. P Vilnis, kā jums patīk? Sota vārdā. Velns parāvis, esmu spiests atzīties, ka plēšu vai matus no galvas. Kā es agrāk nepievērsu uzmanību šai lieliskajai parādībai? Nāksies atvainoties Aristotelim. Izrādījās, ka viņam taisnība. Viņam un Kamilām. Es zemu noliecos Kamila priekšā. Es arī agrāk viņu cienīju, bet tagad, liekas, saprotu, ko viņš toreiz domāja. Starp citu, vai jūs zināt, ka Kamils ir pagalam?

Matvejs strauji pacēla galvu.

—  Atkal?

—   Ā, jūs jau zināt! Dīvains atgadījums. Gājis bojā un atkal augšāmcēlies. Es esmu dzirdējis par tādām lietām. Pasaulē nav nekā jauna. Starp citu — vai jūs ticat, ka Skļa- rovs būtu varējis pamest viņu Viļņa rīklē? Es neticu. Tātad ziemeļu Vilnis sasniedzis kontrolstaciju joslu. Pirmais, Ļu Vilnis, ir izklīdināts, otrais, P Vilnis, spiež atpakaļ «haribdas» ar ātrumu līdz divdesmit kilometriem stundā. Citiem vārdiem sakot, ziemeļu joslas sējumi droši vien tomēr ies bojā. Biologus mums piespiedu kārtā nācās sūtīt projām helikopteros …

—  Zinu, — teica direktors. — Viņi sūdzējās.

—   Ko lai dara! Lai gan viņus var saprast, viņi tomēr neuzvedās kā zinātnieki. Okeānā Vilnis ir apturēts. Tur vērojama parādība, par kuru Ļu būtu atdevis pusi mūža, — riņķveida Viļņa deformācija. Šī deformācija atbilst Kapa vienādojumam, bet, ja Vilnis ir Kapa lauks, tad uzreiz kļūst skaidrs viss, ap ko nopūlējies nabaga Maļajevs: gan D-difū- z'ija, gan fontānu telegenitāte, gan «sekundārie rēgi»…' Velns parāvis, šo trīs stundu laikā mēs uzzinājām par Vilni vairāk nekā desmit gados! Matvej, ņemiet vērā: tiklīdz tas viss būs beidzies, mums būs vajadzīgs U- reģistrators, varbūt pat divi. Uzskatiet, ka esmu pieprasījis. Parastie skaitļotāji nelīdzēs. Tikai Ļu algoritmi, tikai Ļu loģika! _

—  Labi, labi, — teica Matvejs. — Bet kas notiek dienvidos?

—   Dienvidos guļ okeāns. Par dienvidiem varat neuztraukties. Tur Vilnis, aizsniedzis Puškina Krastu, nodedzināja Dienvidu Arhi-

pelāgu un apstājās. Man ir tāds iespaids, ka tālāk Vilnis nevirzīsies, un ļoti žēl, jo novērotāji aizmuka no turienes tādā steigā, ka pameta visu automātiku, un par dienvida Vilni mēs gandrīz neko nezinām. — Viņš īgni uzsita knipi. — Es saprotu, jūs interesē pavisam kas cits. Bet ko lai dara, Matvej! Būsim reālisti! Varavīksne ir fiziķu planēta. Tā ir mūsu laboratorija. Energostacijas ir pagalam, tās ir pazudušas. Kad šis eksperiments beigsies, mēs kopīgi tās uzbūvēsim no jauna. Mums taču vajadzēs daudz enerģijas! Bet kas attiecas uz zvejošanu, velns parāvis… Nulles lauka fiziķi ir morāli pilnīgi nobrieduši, lai atteiktos no kalmāru zupas! Nedusmojieties uz mums, Matvej.

—   Es nedusmojos, — direktors, smagi nopūzdamies, teica. — Bet jūsos tomēr ir kaut kas bērnišķīgs, Etjēn. Jūs kā bērns rotaļādamies laužat visu to, kas tik dārgs pieaugušajiem. — Viņš no jauna nopūtās. — Pacentieties nosargāt dienvidu sējumus. Man ļoti negribas zaudēt neatkarību.

Lamonduā paskatījās pulkstenī, pameta ar galvu un, ne vārda neteicis, izskrēja ārā. Direktors paskatījās Gorbovski.

—   Kā tev tas patīk, Leonīd? — viņš jautāja, padrūmi smīnēdams. — Jā, draudziņ, nabaga Postiševa! Viņa ir eņģelis, salīdzinot ar šiem vandaļiem. Kad es iedomājos, ka visām manām ķezām vēl pievienosies rūpes par apgādes un asenizācijas sistēmu atjaunošanu, man mati ceļas stāvus. — Viņš paraustīja ūsas. — No otras puses, Lamonduā ir taisnība— Varavīksne patiešām ir fiziķu planēta. Bet ko teiks Kaneko, ko teiks Džina … — Viņš pašūpoja galvu un paraustīja plecus. — Jā! Kaneko! Kur ir Kaneko?

—   Matvej, — teica Gorbovskis, — vai es nevarētu uzzināt, kāpēc tu mani atsauci?

Direktors, uzgriezis viņam muguru, ņēmās ap selektora klaviatūru.

—  Vai tev ir ērti? — viņš jautāja.

—  Jā, — teica Gorbovskis. Viņš bija jau apgūlies.

—  Varbūt tev gribas dzert?

—  Gribas.

—  Paņem no ledusskapja. Varbūt tev gribas ēst?

—  Vēl ne, bet drīz gribēsies.

—   Tad arī parunāsimies. Bet tagad netraucē strādāt.

Gorbovskis paņēma no ledusskapja sulas un glāzi, sajauca kokteili un, nolaidis atzveltni, no jauna atgūlās krēslā. Krēsls bija mīksts, vēss, kokteilis bija ledains un garšīgs. Viņš gulēja, labsajūtā pievēris acis, iesūca pa malciņam un klausījās, kā direktors runā ar Kaneko. Kaneko teica, ka nevarot atbrīvoties — viņu nelaižot. Direktors jautāja: «Kas nelaiž?» «Šeit ir četrdesmit cilvēku,» Kaneko atbildēja, «un katrs no viņiem nelaiž.» «Tūlīt es aizsūtīšu tev Gabu,» direktors teica. Kaneko iebilda, ka te jau tāpat esot pārāk trokšņaini. Tad Matvejs pastāstīja par

Vilni un vainīgā balsī atgādināja, ka bez tam Kaneko esot arī Varavīksnes IDD priekšnieks. Kaneko dusmīgi noteica, ka viņš to neatceroties, un Gorbovskis juta viņam līdzi.

Individuālās drošības dienesta priekšnieki vienmēr izraisīja viņā žēlumu un līdzjūtību. Uz katras apgūtas, reizēm arī līdz galam neapgūtas planētas sāka ierasties autsaideri — tūristi, atpūtnieki (ar visu ģimeni un bērniem), brīvie mākslinieki, kas alka pēc jauniem iespaidiem, neveiksminieki, kas meklēja vientulību vai grūtāku darbu, visāda veida diletanti, sportisti mednieki un visvisādi ļaudis, kas neskaitījās nevienā sarakstā, nevienam uz planētas nebija pazīstami, ne ar vienu nebija saistīti un bieži vien cītīgi izvairījās no jebkādām saistībām. IDD priekšnieka pienākums bija personiski iepazīt un instruēt ikvienu autsaideru, sekot, lai katrs no tiem ik dienas signalizētu speciālai reģistrējošai mašīnai. Uz tādām bīstamām planētām kā Jaila vai Pandora, kur jautiiņajam uz katra soļa draudēja visādas briesmas, IDD komandas glāba ne vienu vien dzīvību. Bet uz līdzenās kā dēlis Varavīksnes ar tās vienmērīgo klimatu, trūcīgo dzīvnieku valsti un glāsaino, vienmēr mierīgo jūru IDD neizbēgami bija jāpārvēršas un, spriežot pēc visa, tā arī bija pārvērtusies par tukšu formalitāti. Un laipnais, korektais Kaneko, nojauzdams sava stāvokļa neskaidrību, protams, neinstru- ēja atbraukušos literātus, kuri vēlējās vientulībā pastrādā^ nedz ari izsekoja iemīlējušos vai jaunlaulāto sarežģītos maršrutus, bet noņēmās ar saviem plāniem vai ar kādu citu īstu darbu.

—   Cik autsaideru patlaban ir uz Varavīksnes? — jautāja Matvejs.

—  Ap sešdesmit. Varbūt mazliet vairāk.

—   Kaneko, draudziņ, visus autsaiderus vajag nekavējoties sameklēt un nosūtīt uz Galvaspilsētu.

—   Es lāgā nesaprotu šī pasākuma jēgu, — pieklājīgi teica Kaneko. — Apdraudētajos rajonos autsaideri praktiski nekad neuzturas. Tur ir kaila, sausa stepe, smirdoņa, ļoti karsēts …

—   Lūdzu, nestrīdēsimies, Kaneko, — lūdza Matvejs. — Vilnis paliek Vilnis. Tādā laikā labāk, ja visi nenodarbinātie ir pie rokas. Drīz atbrauks Gaba ar saviem dīkdieņiem, un es viņu aizsūtīšu pie tevis. Izmanto viņus.

Nolicis salmiņu, Gorbovskis iedzēra tieši no glāzes. «Kamils aizgāja bojā,» viņš nodomāja. «Bet, aizgājis bojā, viņš atkal atgriezās dzīvē. Ar mani ir gadījies tāpat. Acīmredzot šis izdaudzinātais Vilnis ir sacēHs krietnu paniku. Panikas laikā vienmēr kāds aiziet bojā, bet vēlāk tu esi bezgala izbrīnījies, satiekot viņu kafejnīcā miljons k'lometru no bojā ejas vietas. Viņa fizionomija ir saskrāpēta, balss aizsmakusi un mundra, viņš klausās anekdotes un notiesā sesto porciju marinēto garneļu ar Sičuanas kāpostiem.»

—  Matvej, — viņš uzsauca. — Kur tagad ir Kamils?

—  Ā, tu jau vēl nezini, — teica direktors. Viņš piegāja pie galdiņa un sāka jaukt kokteili no granātu sulas un ananāsu sīrupa. — Ar mani runāja Maļajevs no Grīnfīldas. Kamils nez kāpēc atradies priekšējā postenī, aizkavējies tur, un viņu panācis Vilnis. Dīvains gadījums. Šis Skļarovs — novērotājs — atdrāzies ar Kamila flaieru, kritis histērijā un paziņojis, ka Kamils ir nospiests, bet pēc desmit minūtēm Kamils nodibina sakarus ar Grīnfīldu, kā vienmēr pareģo un atkal pazūd. Vai pēc tādiem izlēcieniem Kamilu var ņemt par pilnu?

— Jā, Kamils ir oriģināls. Bet kas ir Skļarovs?

—  Viens no Maļajeva novērotājiem, es taču tev teicu. Ļoti centīgs, sirsnīgs puisis, zvaigznes no debesīm nerauj… Iedomāties, ka viņš būtu pametis Kamilu, — tas ir vienkārši absurds. Maļajevam mūžīgi nāk prātā mudīgas domas …

—   Neapvaino Maļajevu, — teica Gorbovskis. — Viņš vienkārši ir loģisks. Bet nerunāsim par to. Labāk pār Vilni.

—   Lai notiek, — izklaidīgi teica direktors.

—  Vai tas ir loti bīstami?

—  Kas?

—  Vilnis. Vai tas ir bīstams?

Matvejs iesēcās.

—   Vispār Vilnis ir nāvīgi bīstams, — viņš teica. —- Nelaime tā, ka fiziķi nekad iepriekš nezina, kā tas uzvedīsies. Vilnis var, piemēram,

jebkurā mirklī izklīst. — Viņš brīdi klusēja. — Bet.var arī neizklīst.

—   Vai tad no viņa nevar noslēpties?

—       Neesmu dzirdējis, ka to kāds būtu mēģinājis darīt. Runā, ka skats esot visai drausmīgs.

—   Vai tiešām tu pats neesi redzējis?

Matveja ūsas draudīgi saslējās.

—      Tev vajadzēja manīt, — viņš teica, — ka man ir pārāk maz laika, lai mētātos pa planētu. Es visu laiku kādu gaidu, kādu nomierinu vai arī kāds gaida mani… Tici man, ja būtu brīvs laiks…

Gorbovskis uzmanīgi apjautājās:

—        Es droši vien biju tev vajadzīgs, lai meklētu autsaiderus, vai ne?

Direktors dusmīgi paskatījās viņā.

—  Sagribējās ēst?

—  Nē.

Matvejs parsoļoja pari kabinetam.

—       Es tev pateikšu, kas nedod man miera. Pirmkārt, Kamils pareģoja, ka šis eksperiments beigsies slikti. Viņi tam nepievērsa uzmanību. Es, protams, arī ne. Bet tagad Lamonduā atzīst, ka Kamilām bijusi taisnība …

Durvis atvērās, un kabinetā, mirdzinot baltus zobus, iebruka jauns, milzīgs nēģeris īsās, baltās biksītēs, baltos svārkos un baltās kurpēs kailās kājās.

—        Esmu klāt! — viņš paziņoja, noplātījis milzīgās rokas. — Ķo tu gribi, o, mans kungs, direktor? Gribi, es noārdīšu pilsētu un uzcelšu pili? Uzminējis tavu vēlēšanos, es gribēju paķert līdzi visskaistāko sievieti, kuras vārds ir Džina Pikbridža, bet viņas daiļuma valgi bija stiprāki par mani un viņa palika Ribačjē, no kurienes sūta tev ne visai patīkamus sveicienus.

—  Uz mani tas absolūti neattiecas, — teica direktors. — Lai sūta savus sveicienus Lamonduā.

—  Lai notiek! — iesaucās nēģeris.

—   Gaba, — jautāja direktors, — vai' tu dzirdēji par Vilni?

—   Vai tad tas ir Vilnis? — nicīgi teica nēģeris. — Lūk, kad es iekāpšu starta kamerā un Lamonduā nospiedīs palaišanas sviru, lūk, tad būs īsts Vilnis! Bet šis — bleķis. Vilnīši, vēsmas sacelti Vilnīši! Bet es klausos tevī un esmu gatavs pakļauties.

—  Vai tu atnāci kopā ar brigādi? — pacietīgi jautāja direktors. Gaba klusējot norādīja uz loga pusi. — Ej ar viņiem uz kosmodromu, tu esi Kaneko rīcībā.

—  Dzirdu un paklausu, — teica Gaba. Tajā brīdī aiz loga spēcīgas rīkles bandžo pavadījumā rāva vaļā lūgšanas dziesmu «Pie Jeru- zālemes sienām» melodijā:

Tik uz jautrās Varavīksnes, Varavīksnes, Varavīksnes .. .

Gaba ar vienu lēcienu bija pie loga un uzbrēca:

—  Klu-su!

Dziesma apklusa. Smalka, tīra balstiņa žēlabaini novilka:

Dig my gravē both long and narrow, Make my coffin neat and strong!.. .[2]

—  Es eju, — mazliet mulsi sacīja Gaba un, spēcīgi atspēries, pārlēca pār palodzi.

—    Bērni … — pasmīnējis norūca direktors Viņš nolaida loga rāmi. — Nogarlaikoju- šies zīdaiņi. Nezinu, ko es darīšu bez viņiem.

Viņš palika stāvam pie loga, un Gorbovskis, piesedzis acis, raudzījās viņam mugurā. Mugura bija plata, bet nez kāpēc tik sakum- pusi un nelaimīga, ka Gorbovski pārņēma uztraukums. Matvejam, zvaigžņu pilotam un desantniekam, nevarēja būt tāda mugura.

—  Matvej, — teica Gorbovskis. — Es tev tiešām esmu vajadzīgs?

—   Jā, — atbildēja direktors. — Ļoti. — Viņš arvien vēl skatījās pa logu.

—    Matvej, — teica Gorbovskis. — Pastāsti, kas par lietu!

—  Gan skumjas, nojausmas, gan rūpes, — Matvejs noskandēja un apklusa.

Gorbovskis sakustējās, iekārtojās ērtāk, klusītiņām ieslēdza atskaņotāju un tikpat klusi teica:

—   Labi, draudziņ. Es pasēdēšu kopā ar tevi. Tāpat vien.

—  Ahā, pasēdi gan.

Skumji un laiski skanēja ģitāra, aiz loga kaita karstās tukšās debesis, bet kabinetā bija vēsi un krēslaini.

—        Jāgaida. Gaidīsim, — direktors skaļi teica un atgriezās krēslā.

Gorbovskis uzreiz neatbildēja.

—       Jā! — viņš teica. — Esmu gan es nepieklājīgs! Es pilnīgi aizmirsu. Kā klājas Žeņečkai?

—  Paldies, labi.

—  Vai viņa neatgriezās?

—       Nē. Tā arī neatgriezās. Manuprāt, viņa tagad i domāt par to negrib.

—  Aļoškas dēļ?

—       Protams. Vienkārši jābrīnās, cik tas izrādījies viņai svarīgi.

—       Vai tu atceries, kā viņa zvērēja: «Lai tikai viņš piedzimst! …»

—       Es visu atceros. Es atceros to, ko tu pat nezini. Viņa sākumā briesmīgi mocījās. Žēlojās. «Nē,» viņa sacīja, «nav man mātes jūtu. Esmu krople. Koka gabals.» Bet pēc tam kaut kas notika. Es pat nepamanīju, kā. Tiesa, viņš ir ļoti jauks sivēntiņš. Ļoti mīlīgs un saprātīgs. Reiz vakarā es pastaigājos ar viņu parkā. Pēkšņi viņš jautās: «Tēt, kas te pietupstas?» Es sākumā nesapratu. Bet tad .. . Saproti, vējš, laterna šūpojas, un tās ēna krīt uz sienas. «Pietupstas». Ļoti precīzi attēlots, vai nav tiesa?

—       Taisnība, — teica Gorbovskis. — Iznāks rakstnieks. Būtu tomēr labāk, ja viņu atdotu internātā.

Matvejs atmeta ar roku.

—  Par to nevar būt ne rūnas, — viņš teica.

—   Viņa neatdos. Un zini, sākumā es strīdējos, bet pēc tam nodomāju: «Kāpēc? Kāpēc atņemt cilvēkam to, kas ir viņa dzīves jēga?» Tā ir viņas dzīves jēga. Man tas nav saprotams, — viņš atzinās, — bet es ticu, jo redzu. Varbūt tāpēc, ka esmu daudz vecāks par viņu? Un pārāk vēlu man'ieradās Aļoška. Es dažreiz domāju, cik es gan būtu vientuļš, ja nezinātu, ka varu katru dienu viņu redzēt. 2eņka saka, ka es viņu mīlot nevis kā tēvs, bet kā vectēvs. Var jau būt. Vai tu saproti, par ko es runāju?

—  Saprotu. Bet man tas ir svešs. Es, Matvej, nekad neesmu bijis vientuļš.

—  Jā, — teica Matvejs. — Cik es tevT pazīstu, ap tevi vienmēr grozās ļaudis, kam tu esi vajadzīgs kā ēst. Tev ir ļoti labs raksturs, tevi visi mīl.

—  Nav vis, — teica Gorbovskis. — Es mīlu visus. Esmu nodzīvojis gandrīz simt gadu un, vari iedomāties, Matvej, neesmu sastapis nevienu nepatīkamu cilvēku.

—   Tu esi ļoti bagāts cilvēks, — noteica Matvejs.

—    Starp citu, — atcerējās Gorbovskis,

—    Maskavā iznākusi grāmata «Nav nekā rūgtāka par tavu prieku», autors Sergejs Vol- kovojs. Emociolistu kārtējā bumba. Genkins sacerējis žultainu rakstu. Ļoti asprātīgi, bet nepārliecinoši. Literatūrai esot jābūt tādai, lai to būtu patīkami analizēt. Emociolisti indīgi smējās. Laikam tas viss turpinās vēl tagad. Man to nekad nesaprast. Kāpēc viņi nevar būt iecietīgāki viens pret otru?

—  Ļoti vienkārši, — teica Matvejs. — Katrs iedomājas, ka taisa vēsturi.

—   Bet katrs to arī taisa! — iebilda Gorbovskis. — Katrs tiešām virza vēsturi! Taču mēs, caurmēra ļaudis, tā vai citādi vienmēr atrodamies viņu ietekmē.

—  Negribas par to strīdēties, — teica Matvejs. — Man nav laika par to domāt, Leonīd. Es neatrodos viņu ietekmē.

—   Labi, nestrīdēsimies, — teica Gorbovskis. — Iedzersim sulu. Ja gribi, es varu iedzert pat vietējo vīnu. Bet tikai, ja tas tiešām tev palīdzēs.

—  Man tagad var palīdzēt tikai viens. Atnāks Lamonduā un vīlies teiks, ka Vilnis ir izklīdis.

Kādu laiku viņi klusēdami dzēra sulu, pār kausa malu vērodami viens otru.

—    Nez kāpēc tev tik ilgi neviens nezvana,— ierunājās Gorbovskis. — Liekas pat dīvaini.

—   Vilnis, — teica Matvejs. — Visi aizņemti. Strīdi ir aizmirsti. Visi mūk.

Durvis kabineta viņā galā atvērās, un uz sliekšņa parādījās Etjēns Lamonduā. Viņa seja bija domīga, un viņš kustējās neparasti lēni un apdomīgi. Direktors un Gorbovskis klusēdami skatījās, kā viņš soļo, un Gorbovskis sajuta pakrūtē nepatīkamu spiedienu. Viņam nebija vēl ne jausmas par to, kas notiek vai ir noticis, taču viņš jau saprata, ka ērti pagulēt vairs neiznāks. Viņš izslēdza atskaņotāju.

Pienācis pie galda, Lamonduā apstājās.

—   Šķiet, ka es jūs apbēdināšu, — viņš lēni un monotoni teica. — «Haribdas» nav izturējušas. — Matvejs ierāva galvu plecos.

—   Fronte pārrauta ziemeļos un dienvidos. Vilnis izplatās ar paātrinājumu desmit metri sekundē. Sekundi pēc sekundes. Sakari ar kontrolstacijām ir pārtrūkuši. Es paspēju nodot pavēli par vērtīgās iekārtas un arhīvu evakuāciju. — Viņš pagriezās pret Gorbovski. — Kapteini, mēs paļaujamies uz jums. Esiet tik laipns un pasakiet, kāda ir jūsu celtspēja?

Gorbovskis neatbildējis skatījās Matvejā. Direktoram acis bija ciet. Viņa lielās delnas bezmērķīgi glāstīja galda virsu.

—   Celtspēja? — Gorbovskis atkārtoja un piecēlās. Viņš piegāja pie direktora vadības pults, noliecās pie vispārējās translācijas mikrofona un teica: — Uzmanību, Varavīksne! Stūrmanim Valkenšteinam un bortinže- nierim Diksonam nekavējoties ierasties zvaigžņu kuģī!

Pēc tam viņš pagriezās pret Matveju un uzlika tam roku uz pleca.

—  Nekā drausmīga, draudziņ, — viņš teica.

—   Gan jau saiesim. Dod pavēli evakuēt Pilsētiņu. Es nodarbošos ar mazbērnu novietni. — Viņš paskatījās uz Lamonduā. — Bet celtspēja man ir maza, Etjēn, — viņš sacīja.

Acis Etjēnam Lamonduā bija tumšas un mierīgas — kā cilvēkam, kas zina, ka viņam vienmēr taisnība.

6. NODAĻA

Roberts redzēja, kā tas viss notika.

Viņš tupēja uz tālās kontroles torņa plakanā jumta un uzmanīgi atvienoja uztvērēja antenas. To bija pavisam četrdesmit astoņas — slīdošā paraboliskā rāmī iemontēti tievi, smagi stienīši, un katru vajadzēja rūpīgi izskrūvēt un ar vislielāko piesardzību ievietot speciālā futrālī. Viņš ļoti steidzās un reižu reizēm atskatījās pār plecu uz ziemeļiem.

Pār ziemeļu apvārsni slējās augsta, tumša siena. Tās korē, iesniegdamās tropopauzē, mirdzēja žilbinoša gaismas josla, bet vēl augstāk tukšajās debesīs uzliesmoja un dzisa bāli violeti zibeņi. Vilnis tuvojās neatvairāmi, bet ļoti lēni. Negribējās ticēt, ka to aiztur pareta virkne neveiklu mašīnu, kas no šejienes šķita pavisam sīkas. Bija sevišķi kluss un svelmains, saule šķita sevišķi spiļ- gta, kā uz Zemes pirms negaisa, kad viss apklust un, kaut gan puse debess jau- aizvilkta melnziliem, smagiem mākoņiem, saule vēl spīd ar pilnu jaudu. Šajā klusumā bija kaut kas sevišķi draudīgs, neparasts, gandrīz vai nereāls, jo parasti Vilnis trieca sev pa priekšu daudzas balles stipras vētras, ko pavadīja neskaitāmu zibeņu rēcieni.

Tagad bija pavisam kluss. Apakšā laukumā Roberts skaidri sadzirdēja steidzīgas balsis: tur smagajā helikopterā krāva kā pagadījās sevišķi vērtīgu iekārtu, novērojumu dienasgrāmatas, automātisko mēraparātu pierakstus. Varēja dzirdēt, ka Pagava dobjā balsī bar kādu par to, ka pārāk agri noņemti analizatori, bet Maļajevs ar Patriku nesteigdamies pārspriež tīri teorētisku jautājumu par lādiņu varbūtējo izvietojumu enerģētiskajā barjerā virs Viļņa. Visi Grīnfīldas iedzīvotāji patlaban bija sapulcējušies šajā tornī un laukumā zem Roberta kājām. Sadumpojušies biologi un divi tūristu bariņi, kas nesen bija ieradušies ciemā pārlaist nakti, bija aizsūtīti aiz sējumu joslas. Biologi kopā ar laborantiem, kuriem Pagava pavēlējis aiz sējumu joslas iekārtot jaunu novērošanas punktu, iesēdināti pterokārā, bet pēc tūristiem atbraucis speciāls aerobuss no Galvaspilsētas. Kā 'biologi, tā tūristi bijuši ļoti neapmierināti, un, kad viņi aizlidojuši, Grīnfīldā palikuši tikai apmierinātie.

Roberts strādāja gandrīz mehāniski un, kā parasti, kad bija nodarbinātas tikai rokas, domāja par visdažādākajām lietām. Ļoti sāp plecs. Dīvaini, viņš taču nekur nebija uzgrū- dies ar plecu. Vēders sūrst, nu, vēders — tas ir skaidrs — kad viņš paklupa pār ulmotronu. Interesanti, T^āds izskatās ulmotrons. Un kāds izskatās mans pterokārs. Un kāds izskatās …

Interesanti, kas šeit notiks pēc trim stundām. Žēl puķu dobju … Bērneļi visu vasaru nopūlējās, izdomāja visfantastiskākās ziedu kombinācijas. Un tad mēs iepazināmies ar Taņu. «Ta-ņa,» viņš klusiņām pasauca. «Ko tu tagad dari?» Viņš domās izmērīja attālumu no Viļņa frontes līdz Pilsētiņai. «Drošībā,» viņš apmierināts nodomāja. «Viņi tur droši vien pat nenojauš, ka ir tāds Vilnis, ka sadumpojušies biologi, ka es tikko neaizgāju bojā, kā Kamils …»

Viņš izslējās taisni, ar delnas virspusi noslaucīja seju un paskatījās uz dienvidiem, uz bezgalīgajām zaļajām druvām. Viņš mēģināja domāt par gigantiskajiem gaļas lopu bariem, kurus tagad pārdzen uz kontinenta vidieni, domāja par to, cik daudz nāksies strādāt, lai atjaunotu Grīnfīldu, kad Vilnis būs izklīdis, un cik nepatīkami būs pēc divu gadu pārpilnības atgriezties pie sintētiskās barības, pie mākslīgajiem bifštekiem, pie bumbieriem ar zobu pastas piegaršu, pie hlo- rellas «lauku zupām», pje kvazibiotiskām jēra gaļas kotletēm un pie simtiem citu sintētisko brīnumu, kaut jupis viņus parautu… Viņš domāja, par ko vien pagadījās, bet neko nevarēja līdzēt.

Viņam nav kur dēties no izbrīnās pilnajiem Pagavas skatieniem, no Maļajeva ledainās balss, no Patrika pārspīlēti līdzjūtīgās attieksmes. Visdrausmīgākais, ka neko nevar vairs izdarīt. Ka, no malas vērojot, maigi izsakoties, tam vajadzēja izskatīties savādi. Bet

kāpēc galu galā izteikties maigi? Viss ir tik * vienkārši. Pārbijies novērotājs pusdzīvs atlido svešā flaierā un ziņo par biedra bojā eju. Bet biedrs, izrādās, bijis dzīvs. Biedrs, izrādās, gājis bojā jau vēlāk, kad pārbijies novērotājs aizmucis viņa flaierā. «Bet viņš taču bija pagalam,» desmito reizi pie sevis atkārtoja Roberts. «Bet varbūt tie bija murgi? Varbūt es biju tā pārbijies, ka sāku murgot? Nekad neesmu kaut ko tādu dzirdējis. Bet par to, kas atgadījies, — ja tas tiešām atgadījies, — es arī nekad nebiju dzirdējis. Nu lai,» viņš izmisumā nodomāja. «Lai netic. Taņuška ticēs. Kaut tikai viņa ticētu! Bet viņiem vienalga, viņi par Kamilu aizmirsa tajā pašā mirklī. Viņi Kamilu atcerēsies tikai tad, kad ieraudzīs mani. Un skatīsies manī ar savām teorētiskajām acīm, analizēs, salīdzinās, izsvērs. Un radīs pēc iespējas nepret- runīgākas hipotēzes, un tikai patiesību viņi nekad neuzzinās … Un es arī nekad neuzzināšu.»

Viņš izskrūvēja pēdējo antenu, ielika to futrālī, pēc tam savāca visus futrāļus plakanā kartona kastē, un tad ziemeļpusē dobji nopaukšķēja, it kā milzīgā, tukšā zālē būtu - pārplīsis gaisa balons. Pagriezies Roberts ieraudzīja, ka uz piķa melnā Viļņa fona paceļas gara, balta lāpa. Dega «haribda». Tūdaļ apakšā apklusa balsis, iekaucās un noslāpa tukšgaitā strādājošs helikoptera motors. Laikam visi ieklausījās un skatījās uz ziemeļiem. Roberts vēl nebija izpratis noti

kušo, kad torņa piekājē kaut kas iedrebējās, iežļerkstējās un, saminot pēdējās palmas, aizrāpoja rezerves «haribda», paceldama pret debesīm rijēja stobra rīkli. Atklātā vietā mašīna iekaucās ar tādu spēku, ka aizkrita ausis, un, visa ietinusies rūsganā putekļu mākonī, devās uz ziemeļiem aizpildīt robu.

Tā bija diezgan parasta lieta: viena no «haribdām» nebija paspējusi novadīt bazaltā rezervuāra enerģijas pārpalikumus, un Roberts jau liecās, lai ņemtu kartona kasti, kad melnās sienas pakājē kaut kas spilgti uzliesmoja, gaisā uzšāvās daudzkrāsainas liesmas vēdeklis, un, acu priekšā pietūkdams un sabiezēdams, pret debesīm izstiepās vēl viens baltu dūmu stabs. Atskanēja jauns paukšķis. Apakšā visi reizē iekliedzās, un tālu austrumos Roberts tūlīt ieraudzīja vēl vairākas lāpas. «Haribdas» uzliesmoja cita pēc citas, un pēc minūtes tūkstošiem kilometru garā Viļņa siena, kas tagad atgādināja ar krītu sašvīkātu tāfeli, salīgojās un sāka virzīties uz priekšu, pa ceļam izberot stepē melnus piebriestošus traipus. Roberts ar grūtībām izdarīja rīšanas kustību un, paķēris kasti, skrēja lejup pa kāpnēm.

Gaiteņos uztraukti skraidīja ļaudis. Aizjoņoja pārbijusies Zinočka, piespiedusi pie krūtīm filmu kārbu paku. Hasans Alizade un Kārlis Hofmanis neiedomājamā ātrumā vilka uz izeju masīvu laboratorijas hemostāzera sarkofāgu — radās iespaids, it kā viņus rautu vējš. Kāds sauca: «iNāciet šurp! Es viens pats nevaru! Hasan!…» Priekštelpā nošķindēja sasists stikls. Uz laukuma nosprauslājās motori. Dispečera telpā, mīdīdams izmētātās kartes un papīrus, ekrāna priekšā lēkāja Pagava un nepacietīgi kliedza: «Kāpēc tu nedzirdi? «Haribdas» deg! Deg «haribdas», es saku! Vilnis vejas! Saproti, es neko nedzirdu! … Etjēn, ja tu saprati, pamāj…»

Viebdamies aiz sāpēm, Roberts uzvēla kasti plecā un kāpa lejup uz priekštelpu. Aizmugurē kāds, skaļi elsodams, dārdināja pa kāpnēm. Priekštelpa bija piemētāta ar ietinamo papīru un kaut kāda aparāta lauskām. Neplīstošā stikla durvis bija pušu visā garumā. Roberts sāniski aizspraucās līdz lievenim un apstājās. Viņš ieraudzīja, ka debesīs cits aiz cita paceļas pārpildīti pterokāri. Viņš ieraudzīja, ka Maļajevs klusēdams, pārakmeņotu seju stumj iekšā pēdējā pterokārā jaunās laborantes. Viņš ieraudzīja, ka Hasans un Kārlis, aiz piepūles pavēruši mutes, cenšas savu sarkofāgu iesviest pa helikoptera durvīm un kāds no iekšpuses cenšas tiem palīdzēt, bet katru reizi sarkofāgs apdauza viņiem pirkstus. Viņš ieraudzīja Patriku, absolūti mierīgo, miegaino Patriku, atmuguriski pieslējušos pie helikoptera pakaļējā luktura, ar koncentrētu un domīgu sejas izteiksmi. Bet, pagriezis galvu, viņš tepat vai virs galvas ieraudzīja ogļu melno Viļņa sienu, kas līdzīgi samtainam aizkaram aizsedza debesis.

—• Pārtrauciet taču kraut! — viņam pie auss iekliedzās Pagava. — Atjēdzieties! Metiet zemē šo zārku!

Hemostāzers smagi nošķindēja uz betona.

—  Metiet ārā visu! — Pagava kliedza, nolēkdams no lieveņa. — Visi helikopterā, nekavējoties! Vai neredzat, ko? Kam es saku, Skļarov! Patrik, vai tu esi aizmidzis?!

Roberts nekustējās no vietas. Patriks ari ne. Pa to laiku Maļajevs, piepalīdzēdams ar plecu, aizcirta pterokāra durvis un savici- nāja rokas. Pterokārs izpleta spārnus, smagi palēcās un, sasvēries uz sāniem, aizlaidās pāri jumtiem. No helikoptera lidoja kastes. Kāds raudulīgi auroja: «Nedošu, Sota Petrovič! To es viņiem nedošu! …» «Dosi, draudziņ!» rēca Pagava. «Un kā vēl dosi!» Pie Pagavas pieskrēja Maļajevs, kaut ko kliedza un rādīja uz debesīm. Roberts pacēla acis. Mazs helikopters tēmētājs, apsprausts ar antenām kā ezis ar adatām, pārkarsētajam motoram drausmīgi kaucot, aizjoņoja pāri laukumam un, ātri samazinādamies, pazuda dienvidu virzienā. Pagava pacēla virs galvas sažņaugtas dūres.

—   Uz kurieni? — viņš rēca. — Atpakaļ! Atpakaļ, suņa bērni! Izbeigt paniku! Apstādināt viņu!

Visu šo laiku Roberts stāvēja uz lieveņa, turot uz sāpošā pleca smago kartona kasti. Viņam šķita, it kā viņš atrastos kinoteātrī. Lūk, izkrauj helikopteru. Tas ir, vienkārši izmet no tā visu, kas pagadās pie rokas. Helikopters tiešām ir pārpildīts, tas redzams pēc ielīkušajām atsperēm. Pie helikoptera — drūzma. Sākumā drūzmējās klaigādami, tagad bija apklusuši. Hasans sūkā pirkstu kauliņus, droši vien nobrāzis. Patriks šķiet pavisam aizsnaudies. Atradis laiku un galvenais — vietu!… Kārlis Hofmanis, visai pedantisks cilvēks (tāds, ko mēdz saukt par «nopietnu un uzmanīgu zinātnieku»), uztver no helikoptera lidojošās kastes un cenšas tās salikt akurāti — laikam, lai gandarītu sevi. Pagava nepacietīgi lēkā gar helikopteru, skatīdamies te uz Vilni, te uz kontroles torni. Viņam acīm redzami negribas lidot projām, un viņš nožēlo, ka ir šeit vecākais. Maļajevs stāv malā un arī skatās uz Vilni — neatrau- damies un ar vēsu niknumu. Bet ēnā pie kotedžas, kurā dzīvoja Patriks, stāv mans flaiers. Interesanti, kas viņu tur aizbraucis un kāpēc? Flaieram neviens nepievērš uzmanību, tas nevienam nav vajadzīgs: palikuši kādi desmit cilvēki, ne mazāk. Helikopters ir «grifa» klases, labs, spēcīgs, bet, tā piekrauts, tas attīstīs tikai pusi ātruma. Roberts nolaida kasti uz kāpnēm.

—    Nepaspēsim, — teica Maļajevs. Viņa balsī bija tādas skumjas un tāds rūgtums, ka Roberts izbrīnījās. Bet viņš jau zināja, ka visi paspēs. Viņš piegāja pie Maļajeva.

—   Viena «haribda» vēl ir rezervē, — viņš teica. — Vai ceturtdaļstundas jums pietiks?

Maļajevs nesaprazdams skatījās viņā.

—    Rezervē ir divas «haribdas», — viņš vēsi noteica un pēkšņi saprata.

— Labi, — teica Roberts. — Neaizmirstiet Patriku. Viņš ir aiz helikoptera.

Roberts pagriezās un skrēja projām. Viņam pakal kaut ko nokliedza, bet viņš neatskatījās. Viņš skrēja, cik jaudāja, lēkdams pāri pamestiem aparātiem, pāri dekoratīvo augu dobēm, pāri akurāti apgrieztiem krūmiem ar smaržīgiem, baltiem ziediem. Viņš skrēja uz rietumu nomali. Pa labi, balstīdamās zenītā, pāri jumtiem slējās melnā, samtainā siena, bet pa kreisi svilināja žilbinoši baltā saule. Roberts apskrēja apkārt pēdējai mājai un tūlīt atdūrās pret milzīgas «haribdas» pakaļgalu. Viņš ieraudzīja starp milzīgo kāpur- ķēžu locekļiem iesprūdušas zaļumu driskas, pie kāpurķēdes plāksnēm pielipušas norautas spilgtas ziedlapiņas, jaunas palmas nobrāzto stumbru, kas slējās starp aizsargvairogiem, un, acis nepacēlis, devās pa šauro trapu augšup, apdedzinot rokas pie saulē sakarsušajiem šķēršiem. Arvien vēl nepaceļot acis, viņš uz muguras ieslīdēja rokas vadības kabīnē, apsēdās krēslā, pacēla sejai priekšā tērauda vairogu, un viņa rokas no jauna sāka strādāt ierasti, automātiski. Labā roka pastiepās uz priekšu un nospieda strāvas sviru, kreisā vienlaikus ieslēdza sajūgu un izslēdza automātisko stūri, bet labā pastiepās atpakaļ, meklēdama startera taustiņu; kad visapkārt sāka rēkt, dārdēt un drebēt, kreisā jau pilnīgi nevajadzīgi ieslēdza kondicionēšanas sistēmu. Pēc tam — jau apzinīgi — viņš sataustīja rijēja vadības sviru, atvilka to, cik vien iespējams, atpakaļ un tikai tad uzdrošinājās paskatīties uz priekšu pāri paceltajam aizsargvairogam.

Tieši viņa priekšā bija Vilnis. Jādomā, neviens cilvēks pēc Ļu vēl nekad nebija atradies tik tuvu Vilnim. Tas bija vienkārši melns, bez nevienas dzīsliņas, un uz tā fona līdz pašam apvārsnim skaidri bija saskatāma saules pielijuši stepe. Bija saredzams katrs stiebriņš, katrs krūmiņš. Roberts redzēja pat suslikus, kas bija sastinguši savu aliņu priekšā kā dzelteni stabiņi.

Virs galvas ietrīcējās un strauji pieauga spalgs, skanīgs kauciens — sāka darboties rijējs. «Haribda» skrējienā līgani šūpojās. Spogulī, lēkājot putekļos, aizslīdēja aizmugurē ciemata ēkas. Helikopteru nevarēja redzēt. Vēl kā~dus simts, nē, vēl piecdesmit metrus un — pietiks. Roberts pašķielēja pa kreisi, un viņam šķita, ka Viļņa siena jau mazliet izliekusies. Starp citu, spriest par to bija ļoti grūti. «Varbūt arī nepaspēšu,» viņam piepeši ienāca prātā. Viņš nenolaida acis no baltajiem dūmu stabiem, kas pacēlās pie apvāršņa. Dūmi ātri izklīda, un tagad tos gandrīz nevarēja vairs saredzēt. Interesanti, kas «ha- ribdās» varēja degt?

«Pietiks,» viņš nodomāja, nospiežot bremzi. «Citādi neizdosies aizbēgt.» Viņš atkal paskatījās spogulī. «Vai, cik ilgi viņi tur ņemas,» viņš nodomāja. Stepe «haribdas» priekšā lēni satumsa, veidojot milzīgu trīsstūri, kura virsotnē atradās rijējs. Susliki pēkšņi sāka nemierīgi lēkāt,, viens no tiem soļus divdesmit tālāk nokrita uz muguras un krampjaini raustīja ķepiņas.

—   Mūciet, muļķīši! — Roberts skaļi teica. — Jūs drīkstat… Tajā brīdī viņš ieraudzīja otru «haribdu». Tā stāvēja kādu puskilometru uz austrumiem, alkatīgi pacēlusi melno rijēja rīkli, un tās^priekšā tāpat melnoja zāle, sku- rinādamās aiz neciešama aukstuma.

Roberts neizsakāmi nopriecājās. «Malacis,» viņš nodomāja. «Gudrinieks! Drosulis! Vai tiešām Maļajevs? Kāpēc gan ne? Viņš taču arī ir cilvēks, un nekas cilvēcīgs viņam nav svešs … Bet varbūt pats Pagava? Viņu jau nu gan gluži vienkārši nelaidīs. Sasies un pabāzīs zem sēdekļa un vēl piespiedīs ar kājām, lai nespārdās. Nē, malacis, malacis!» Viņš atgrūda borta lūku, izbāza galvu un iekliedzās:

—   E-hei! E-hei! Turies, draudziņ! Divatā mēs te vai gadu nostāvēsim! …

Viņš paskatījās uz mēraparātiem un tūdaļ aizmirsa visu. Visas energotilpnes bija pilnas: spīdošais rādītājs zem noputējušā stikla bija atdūries pret ierobežotāju. Viņš pameta skatienu spogulī, un viņam kļuva mazliet vieglāk ap sirdi. Baltajās debesīs virs ciemata jumtiem melnoja plankumiņš, kas ātri samazinājās. «Vēl minūtes desmit,» viņš nodomāja. Tagad bija skaidri saskatāms, ka Viļņa fronte ciemata priekšā ir izliekusies. Vilnis ieskāva «haribdu» darbības zonu no austrumiem un rietumiem.

Roberts mazliet pasēdēja, zobus sakodis. Visa viņa enerģija tika ziedota tam, lai padzītu vīziju — apdedzis līķis vadītāja krēslā. Labi būtu, ja varētu iemācīties pēc paša gribas izslēgt iztēli… Viņš noskurinājās un rāva vaļā visas lūkas, ko vien varēja atcerēties. Smago, apaļo virs galvas. Lūku pa kreisi — līdz galam vaļā! Lūka pa labi jau pusvirus — vaļā līdz galam … Aizmugures durtiņas uz mašīnu nodalījumu… Nē, tās labāk aizvērt — sprādziens laikam notiek tieši tur, rezervuāros. Aizbīdni, aizbīdni priekšā … Tieši šai brīdī uzsprāga kaimiņu «haribda».

Roberts sadzirdēja īsu, apdullinošu grāvienu, viņu ķēra karsta gaisa trieciens, un, izbāzis galvu no lūkas, viņš ieraudzīja kaimiņa vietā paceļamies milzīgu, dzeltenu putekļu mākoni, kas aizsedza stepi, debesis un Vilni, bet mākoņa dzīlēs spilgtā, drebošā gaismā kaut ko plēnam. Gaisā kaut kas no- švīkstēja un skaņi atsitās pret bruņām. Roberts paskatījās uz mēraparātiem un vienā lēcienā izlidoja pa kreiso lūku.

Viņš nokrita visā garumā karstajā, sausajā zālē, uzlēca kājās un pieliecies metās uz ciematu. Nekad savā mūžā viņš nebija tā skrējis. Viņa «haribda» uzsprāga, kad viņš jau bija nomales pirmās mājas dārziņā. Viņš pat neatskatījās, tikai ievilka galvu plecos, noliecās vēl zemāk un skrēja vēl ātrāk. «Lai tev mūžīga slava!» viņš atkārtoja. «Lai tev mūžīga slava! …» Vēlāk viņš aptvēra, ka atkārto šos vārdus kopš tā brīža, kad ieraudzīja kaimiņu «haribdas» vietā drausmīgo putekļu stabu..

Laukums bija tukšs, puķu dobes izmīdītas, apkārt mētājās vērtīga jo vērtīga unikāla aparatūra, kārbas ar unikāliem ierakstiem, vēsmiņa laiski šķirstīja unikālu novērojumu unikālas dienasgrāmatas.

Smagi elsdams, Roberts šķērsoja laukumu un pieskrēja pie flaiera. Flaiera motors darbojās, bet vadītāja sēdeklī, kā parasti izskatīdamies miegains, sēdēja Patriks.

—   Nu re, tu arī klāt, — Patriks maigi sacīja. Roberts kā apstulbis vērās viņā. — Es jau domāju, ka tu esi palicis tur. Sēdies ātrāk, jāmūk ko kājas nes. Ātrums tam tagad tāds — oi, oi, oi! …

Roberts ievēlās sēdeklī viņam blakus.

—   Pagaidi, — viņš aizelsies izdvesa. — Varbūt otrs … arī izglābies? Kurš tas bija? Maļajevs, Hofmanis? …

Patriks neveikli grozīja stūri, pārvietodams flaieru starta ieskrējienam.

—- Otrs biju es, — viņš kaunīgi sacīja.

—  Tu?

—    Es, — Patriks atkārtoja un nervozi iesmējās. Viņš izstūrēja flaieru uz ceļa un beidzot pacēlās gaisā. — Es jutu, ka eksplodēšu, izlīdu un aizbēgu. Pamatīgi nodārdēja, vai ne? Mani vēla līdz pašam ciematam …

Ciemats lēnām pagriezās zem viņiem un paslīdēja atpakaļ. «Te tev nu bija Patriks,» Roberts neizpratnē nodomāja. .

—       Bet manējā noblīkšķēja skaļāk, — Patriks paziņoja. — Kā tev šķiet, Robi, ko?

—  Kurp tu lido? — Roberts jautāja.

—        Uz Aukstajiem Strautiem, — Patriks teica. — Jaunā bāze būs tur.

7. NODAĻA

Roberts atskatījās pār plecu. Atskaitot bālganas debesis un zaļos laukus, nekas cits nebija vairs samanāms. «Šodien es jau divas reizes esmu bēdzis no tā,» viņš nodomāja. «Laikam neiztiks arī bez trešās.»

—  Kas nu būs? — viņš jautāja.

Patriks izstiepa biezās lūpas.

—        Slikti būs. Vilnim ir milzīgs inerces krājums.

—  Vai tu mēģināji aprēķināt?

—  Jā.

—  Nu?

Patriks smagi nopūtās un neko neatbildēja. Savilcis uzacis, Roberts skatījās taisni uz priekšu. Tad viņš ieslēdza flaiera rāciju un noskaņoja to uz Pilsētiņas vilni. Viņš atkārtoja izsaukumu vairākas reizes, bet Pilsētiņa neatsaucās. «Nav ko uztraukties,» viņš nodomāja. «Vasaras svētki un tamlīdzīgi. Cik savādi, ka viņi vēl neko nezina. Lai nezina arī. Zināšu tikai es.» Viņš atkal jautāja:

—  Kurp mēs lidojam?

—  Tu jau reiz jautāji.

—      Ak, jā … Patrik, draudziņ, vai tev katrā ziņā jātiek uz šiem Strautiem?

—  Protams. Kur tad citur?

Roberts atkrita sēdekli.

—  Jā, — viņš teica. — Velti tu paliki.

—  Kādā ziņā «velti»?

—  Vai tu vari ātrāk?

—  Varu …

—  Bet vēl ātrāk?

Patriks klusēja. Motors gārdza, aizrīdamies ar gaisu.

—        Mēs mūžīgi steidzamies, — nomurmināja Patriks. — Vienmēr mūs kaut kas vai kāds dzen uz priekšu. Ātrāk, vēl ātrāk… Bet vai ne^ar vēl ātrāk? Var, mēs atbildam. Lūdzu!… Nav laika pavērties apkārt, nav laika apdomāt. Nav laika izprast — kāpēc un vai ir vērts? Un tad parādās Vilnis. Un mēs atkal steidzamies.

—        Piedod vairāk degvielas, — teica Roberts. Viņš domāja pavisam par ko citu. — Un turies vairāk pa labi.

Patriks apklusa. Zem viņiem slīdēja briestošas labības zaļās druvas, retas, baltas sinoptisko staciju mājiņas. Varēja redzēt lopu barus, ko tieši pār druvām dzina uz dienvidiem. Kibergani no augšas izskatījās pēc sīkām, mirdzošām zvaigznītēm. Tas viss tagad nebija vairs vajadzīgs.

—        Vai tu neesi dzirdējis kaut ko par «Bultu»? — jautāja Roberts.

—       Nē. «Bulta» ir tālu. Nepaspēs. Nedomā par to, Robi!

—  Par ko tad lai es domāju? — nomurmināja Roberts.

—   Ne par ko. Apsēdies ērtāk un lūkojies visapkārt. Nezinu, kā tu, bet es gan neko no Visa tā agrāk neesmu redzējis. Manuprāt, es nekad agrāk nebiju pat ievērojis, ka druva, vējam pūšot, met zaļu vilni … Vilni! Tfu! Zini, kad es to pirmoreiz ieraudzīju? Zini? Kad aiz «haribdas» dzelzs vairoga vēroju stepi. Skatījos un skatījos uz to melno sienu un pēkšņi ieraudzīju stepi, un sapratu, ka visam beigas. Un man kļuva drausmīgi žēl visa tā. Bet susliki skatījās uz Vilni un nekā nesaprata … Un zini, ko es atklāju, Robi? Kaut kur mēs esam pārrēķinājušies.

Roberts klusēja. «Par vēlu tu atjēdzies,» viņš nodomāja. «Būtu skatījies agrāk, kaut vai pa logu.»

Apakšā peldēja garām balti ēku taisnstūri, betonēti laukumi, energoantenu svītrainie torņi — tā bija viena no daudzajām ziemeļu joslas enerģētiskajām stacijām.

—  Laidies zemē, — teica Roberts.

—  Kur?

—   Tajā laukumā. Redzi? Kur stāv pterokāri.

Patriks paskatījās pāri bortam.

—   Tiešām, — viņš teica. — Bet kam tas vajadzīgs?

—  Paņemsi sev pterokāru, bet man atdosi flaieru.

—   Kas tev padomā? — jautāja Patriks.

—   Tālāk lidosi viens. Man Strautos nav ko meklēt. Laidies zemē.

Patriks paklausīgi laidās lejā. Flaieru viņš tomēr vadīja riebīgi. Roberts apskatīja laukumu.

—       Lieliska organizācija, — viņš izsmējīgi nomurmināja. — Mēs tur visu pametam, cits citu spiežam vai nost, bet šeit — diviem dežurantiem trīs pterokāri.

Flaiers neveikli nosēdās starp pterokāriem. Roberts iekoda mēlē.

—       Eh! — viņš teica. — Nu, rāpies, rāpies laukā!

Patriks lēnām un negribīgi nošļūca no sēdekļa.

—       Robi, — viņš nedroši teica, — varbūt tā nav mana darīšana, bet tomēr — kas tev padomā?

Roberts neveikli pārsēdās viņa vietā.

—        Nebīsties, nekas briesmīgs. Vai tiksi galā ar pterokāru?

Patriks stāvēja, rokas nolaidis, un viņa sejā bija žēla izteiksme. — Robi, — viņš sacīja.

—  Apdomā labi. Virs Viļņa ir simt kilometru augsta plazmas barjera. Tu pāri netiksi.

Roberts izbrīnā pavēras viņā.

—       Viņš jau sen ir pagalam, — teica Patriks. — Pirmo reizi tu vēl varēji kļūdīties, bet tagad tur taču pāri gājis Vilnis.

—    Par ko tu runā? — jautāja Roberts.

—  Es netaisos lēkt pāri Vilnim, lai tas ir nolādēts! Man padomā kaut kas svarīgāks. Paliec sveiks. Pasaki Maļajevam, ka es neat- griezīšos. Sveiki, Patrik!

—  Sveiki! — atteica Patriks.

—   Tā tu arī nepateici, vai tiksi galā ar pterokāru vai ne.

—  Tikšu, — skumji noteica Patriks. — Pterokāru es pazīstu labi. Eh, Robi! …

Roberts strauji parāva uz savu pusi vadības sviru, un, kad viņš pēc piecām minūtēm atskatījās, energostacija jau bija pazudusi aiz apvāršņa. Līdz Pilsētiņai bija divas stundas ko lidot. Pārbaudījis degvielas krājumus un ieklausījies dzinējā, Roberts pārslēdza uz visekonomiskāko režīmu un ieslēdza kiber- pilotu. Tad viņš no jauna mēģināja izsaukt Pilsētiņu. Pilsētiņa klusēja. Roberts gribēja rāciju jau izslēgt, bet padomājis noregulēja to uz pašnoskaņošanos.

—    … devītās klases skolnieks Asmodejs Barro ekskursijas laikā atradis pārakmeņojušos organismus, kas atgādina jūras ežus. Atraduma vieta ir diezgan tālu no piekrastes…

—  … apspriede pie direktora. Te klīst kaut kādas savādas baumas. Runā, ka Vilnis sasniedzis Grīnfīldu. Vai man neatgriezties bāzē? Manuprāt, patlaban nav laika domāt par ulmotroniem.

—   … uzvest saviem spēkiem neizdosies. Mums nav Otello. Atklāti runājot, ideja uzvest Šekspīru man šķiet absurda. Nedomāju, ka mēs esam spējīgi atrast jaunu interpretāciju, bet gaidīt, kamēr …

—  … Vitja, kā tu dzirdi mani? Vitja, apbrīnojams jaunums! Bulits atšifrējis šo gēnu.

Paņem papīru un raksti. Seši… Vienpadsmit… Vienpadsmit, kad tev saka…

—  Uzmanību, Varavīksne! Visu ekspedīciju priekšnieki! Sākt evakuāciju! īpaši sekot, lai visi transporta lidaparāti, kuru celtspēja nav mazāka kā «Medūzas» klasei, tiktu nogādāti Galvaspilsētā.

- … neliela zila kotedžiņa pašā krastā. Šeit ļoti svaigs gaiss, lieliska saule. Es nekad neesmu mīlējusi Galvaspilsētu un nekad neesmu sapratusi, kāpēc tā uzcelta tieši uz ekvatora. Ko? Nu protams, šausmīgi tveicīgi…

—  … Soijer! Soijer! Te Kaneko. Nekavējoties maini kursu. Mākslinieki jau atrasti. Dodies uz dienvidiem. Sameklē trešo helikopteru. Trešais helikopters nav ieradies …

—    Uzmanību, izmēģinātāji! Šodien pulksten četrpadsmitos notiks cilvēka ārpusplāna teleportācija uz Zemi. Lūdzu ierasties institūtā ne vēlāk kā pulksten trīspadsmitos …

—   … Neko nesaprotu. Nekā nevaru sazināties ar direktoru. Visi kanāli aizņemti. Vai tu nezini, kas notiek?

—   ĀdolI! Ādolf! Es tevi lūdzu, atsaucies! Lūdzu, atgriezies nekavējoties! Ir vēl iespēja tikt zvaigžņu kuģī! … (Balss skanēja arvien klusāk, bet Roberts noregulēja rāciju.) Šausmīga katastrofa! Nez kāpēc par to nekā neziņo, bet man-teica, ka Varavīksnei esot beigas. Atgriezies nekavējoties! Es gribu būt kopā ar tevi…

Roberts palaida vaļa rācijas regulešanas pogu.

—   … ka vienmer … pie Veselovska. Nē, Siņicina lasa jaunos dzejoļus. Pēc manām domām — interesanti. Man liekas, ka tev patiks. Protams, nav jau nekāds šedevrs, tomēr …

—   … kāpēc, es visu lieliski saprotu. Bet padomā pats. «Tariels Otrais» ir desanta zvaigžņu kuģis. Vai tu mēģināji aplēst, cik cilvēku tas var uzņemt? Nē, es palikšu tepat. Vera arī nolēmusi palikt. Vai tad nav vienalga, kur …

—     Pēddziņi, Pēddziņi! Sapulcēšanās vieta — Galvaspilsēta. Visi uz Galvaspilsētu! Paņemiet līdzi «kurmjus», raksim patvertni. Varbūt paspēsim …

—  … «Tariels», jūs sakāt? Protams, ka pazīstu, Gorbovskis. Jā, celtspēja viņam, diemžēl, neliela. Nu ko … Es ierosinu apmēram šādu sarakstu: no diskrētniekiem — Pagavu, no viļņniekiern — Aristoteli, varbūt Maļajevu, no barjeristiem es ieteiktu Forsteru … Un kas par to, ka viņš ir vecs? Viņš ir dižs! Jums, draudziņ, ir četrdesmit gadu, un jūs, kā redzu, slikti izprotat sirmgalvja psiholoģiju. Tik vien atlicis, ko dzīvot, kā tie pieci, desmit gadi, bet tos pašus neļauj …

—  Gaba! Gaba! Vai dzirdēji par teleportā- ciju nulles laukā? Ko? Aizņemts? Tu gan esi dīvains … Es lidoju uz institūtu. Kāpēc esmu kļuvis traks? Zinu to visu, zinu … Tieši tagad! Bet ja nu pēkšņi iznāks? Paliec sveiks!

To, kas no manis paliks pāri, pameklē kaut kur ap Procionu …

—  Atkal fiziķi kaut ko uzspridzinājuši Zie- mejpolā. Derētu aizlidot un paskatīties, bet šeit ieradīsies kaut kāds helikopters un mūs visus aicina uz Galvaspilsētu. Ak, jūs arī? Dīvaini!… Nu, tur satiksimies.

Roberts izslēdza raidstaciju. «Tariels Otrais», desantnieks …

Viņš pārņēma vadību un līdz pēdējai iespējai palielināja motora apgriezienus. Druvas lejā bija beigušās, sākās tropu mežu josla. Raibajā, dzeltenīgi zaļajā jūklī neko nevarēja saskatīt, bet Roberts zināja, ka tur, milzīgo koku paēnā, stiepjas taisnas šosejas un pa šīm šosejām uz rietumiem droši vien jau joņo mašīnas ar bēgļiem. Gandrīz pie paša apvāršņa uz dienvidrietumiem aizlidoja vairāki smagi kravas helikopteri. Tie pazuda no redzesloka, un Roberts atkal palika viens. Viņš izvilka radiofonu un uzgrieza Patrika numuru. Patriks ilgi neatsaucās. Beidzot atskanēja vina balss:

—  Hallo?

—  Patrik, tas esmu es, Skļarovs. Patrik, kas jauns ar Vilni?

—   Tas pats vien, Robi. Puškina Krasts pārplūdis. Aodzora nodegusi. Ribačjes ciems deg patlaban. Dažas «haribdas» palikušas veselas, tās tagad buksē uz Galvaspilsētu. Kur tu esi?

— Tas nav svarīgi, — Roberts teica. — Cik tālu Vilnis ir no Pilsētiņas?

—  No Pilsētiņas? Kam tev Pilsētiņa? Līdz Pilsētiņai vēl tālu. Paklausies, Robi, ja paliksi dzīvs, steidzīgi lido uz Galvaspilsētu. Mēs visi būsim tur pēc pusstundas. — Viņš pēkšņi noirgojās. — Maļajevu mēģināja iesēdināt zvaigžņu kuģī. 2ēl, ka tevis nebija. Viņš pārsita Hasanam degunu. Bet Pagava kaut kur noslēpies.

—  Vai tevi nemēģināja iesēdināt?

—  Nu kāpēc tu tā, Robi?

—   Labi, piedod. Tātad no Pilsētiņas Vilnis vēl ir tālu?

—  Ne jau nu visai… Stundu pusotras …

—  Paldies, Patrik. Uz redzēšanos!

Roberts no jauna mēģināja nodibināt sakarus ar Taņu, šoreiz pa radiofonu. Viņš gaidīja piecas minūtes. Taņa neatbildēja …

Pilsētiņa bija tukša. Stikla guļamtelpās, dārzos, raibajās kotedžās — visur valdīja klusums. Seit nebija tā paniskā haosa, kādu Grīnfīldā bija pametuši nulles lauka fiziķi. Smilšainie celiņi bija rūpīgi uzslaucīti, skolas soli dārzā stāvēja, kā vienmēr, līdzenās rindās, gultas bija akurāti uzklātas. Tikai uz celiņa Taņas kotedžas priekšā gulēja aizmirsta lelle. Blakus lellei sēdēja lielacains, pūkains pieradināts kāmis. Viņš cītīgi apostīja lelli un labsirdīgā ziņkārē vēroja Robertu.

Roberts iegāja Taņas istabā. Šeit, kā vienmēr, bija tīrs, gaišs un labi smaržoja. Uz galda gulēja atvērta burtnīca, pār krēsla at

zveltni nokarājās liels, pūkains dvielis. Roberts pataustīja — dvielis bija vēl mitrs.

Roberts pastāvēja pie galda, tad viņa skatiens izklaidīgi noslīdēja pār burtnīcu. Viņš divreiz izlasīja savu vārdu, iekams tas nokļuva līdz viņa apziņai. Vārds bija uzrakstīts lieliem drukātiem burtiem.

«ROBIK! Mūs ar steigu evakuē uz Galvaspilsētu. Meklē mani Galvaspilsētā. Katrā ziņā sameklē! Mums vēl nav nekas teikts, bet šķiet, ka tuvojas kaut kas drausmīgs. Tu man esi vajadzīgs, Robik. Sameklē mani. Tava T.»

Roberts izrāva lapiņu, četrkārt salocīja un iebāza kabatā. Viņš pēdējo reizi pārlaida skatienu Taņas istabai, atvēra sienas skapi, pieskārās viņas kleitām, atkal aizvēra skapi un izgāja no kotedžas.

No Taņas kotedžas bija labi saskatāma jūra — mierīga, sabiezējušai zaļai eļļai līdzīga. Desmitiem taciņu veda caur zāli uz dzelteno liedagu, kur bija izsvaidīti atpūtas krēsli un guļamās lāviņas. Vairākas laivas ar ķīli uz augšu gulēja pie paša ūdens. Bet apvārsnis ziemeļu pusē dega neciešami spilgtos saules zibšņos. Roberts ātri piegāja pie flaiera. Viņš pārkāpa pāri bortam, apstājās un no jauna atskatījās uz jūru. Un pēkšņi viņš saprata: tā nebija saule, tā bija Viļņa kore.

Viņš gurdi atlaidās sēdeklī un iedarbināja flaieru. «Tas pats notiek arī dienvidos,» viņš nodomāja. «Tas piespiež mūs atkāpties gan

ziemeļos, gan dienvidos. Slazds. Koridors starp divām nāvēm.» Flaiers atkal- joņoja pār tropu mežu. «Cik vēl atlicis?» viņš domāja. «Stundas divas, trīs? Divas vietas zvaigžņu kuģī vai desmit?»

Mežs zem flaiera pēkšņi izbeidzās, un plaša klajuma vidū Roberts ieraudzīja lielu pasažieru aerobusu, ap kuru stāvēja ļaužu pūlis. Viņš automātiski nobremzēja un sāka laisties lejā. Acīmredzot aerobuss bija avarējis un visi šie cilvēki — savādi, cik viņi maziņi, — gaidīja, kamēr pilots izlabos bojājumu. Viņš ieraudzīja pilotu — milzīgu, melnādainu cilvēku, kas vandījās pa motoru. Tad viņš saprata, ka tie ir bērni, un tajā pašā brīdī ieraudzīja Taņu. Viņa stāvēja blakus pilotam un saņēma no tā kaut kādas detaļas.

Flaiers krišus nokrita soļus desmit no aerobusa, un visi tūlīt pagriezās pret to. Bet Roberts redzēja tikai Taņu, viņas brīnumjauko, izmocīto seju, smalkās rokas, kuras spieda pie krūtīm netīros dzelžus, un izbrīnā ieplestās acis.

—   Tas esmu es, — Roberts teica. — Kas noticis, Taņa?

Taņa klusēdama raudzījās viņā, tad viņš paskatījās uz melnādaino cilvēku un pazina Gabu. Gaba plati pasmaidīja un iesaucās:

—   Ā, Roberts! Nāc palīgā! Taņa ir lieliska meitene, bet viņai nekad nav bijis darīšanu ar aerobusu. Man arī ne! Visu laiku noslāpst motors.

Bērni — astoņgadīgi zēni un meitenes — aplūkoja Robertu ar interesi. Roberts piegāja pie aerobusa un, garām ejot, maigi pieskāries ar vaigu Taņas "matiem, ieskatījās motorā. Gaba uzsita viņam pa muguru. Viņi labi pazina viens otru. Viņi lieliski saderējās — Roberts un desmit izmisīgas garlaicības nomocītie teleportācijas nulles laukā izmēģinātāji, kuri jau divus gadus sēdēja bez darba pēc neveiksmīgā eksperimenta ar suni Fimku.

Tas, ko Roberts ieraudzīja motorā, uz mirkli aizsita viņam elpu. Jā, Gabam acīmredzot tiešām nekad nav bijusi darīšana ar aerobusiem. Nekā nevarēja darīt — nebija degvielas. Gaba pilnīgi veltīgi bija izārdījis gandrīz visu motoru. Tā gadās. Tas gadās pat vispieredzējušākajiem vadītājiem: aerobusos reti izbeidzas degviela. Roberts slepus paskatījās uz Taņu. Viņa arvien vēl spieda pie krūtīm netīros, eļļainos eksplozijas cilindrus un gaidīja.

—   Tātad? — mundri jautāja Gaba. — Vai mēs pareizi esam izlēmuši par šo te sviru, nezinu, kā to sauc?

—  Viss var būt, — teica Roberts. Viņš satvēra sviru un paraustīja to. — Vai kāds zina, ka jūs šeit esat iestrēguši?

—   Es paziņoju, — atbildēja Gaba. — Bet viņiem tur nepietiek mašīnu. Vai tu zini notikumu ar embriodīgļiem?

—  Nu, nu, — Roberts teica, bezmerķīgi, bet ļoti akurāti tīrot degvielas padeves sviras gropi. Viņš noliecās, lai nebūtu saskatāma viņa seja.

—   Bija vajadzīgs transports. Kaneko sāka audzēt «medūzas», bet izrādījās, ka tās ir nevis «medūzas», bet kibernētiskās virtuves. Sagādes kļūda, vai ne? — Gaba iesmējās. — Kā tev patīk?

—  Jāsmejas gribot negribot, — Roberts izgrūda caur zobiem.

Viņš pacēla galvu un palūkojās debesīs. Viņš ieraudzīja tukšu bālganu zilgmi, bet ziemeļos virs tālo koku galotnēm žilbinoši spilgto Viļņa kori. Tad viņš lēni nolaida motora vāku, nomurmināja: «Tā-ā … paskatīsimies!» — un apgāja apkārt aerobusam no otras puses, kur neviena nebija. Tur viņš pietupēs, atspiedis pieri pret spīdoši nopulēto apšuvumu. Otrpus aerobusam Gaba maigā, dārdošā balsī iedziedājās:

One is none, two is some, Three is a many, four is a penny, Five is a little hundred .. .[3]

Atvēris acis, Roberts ieraudzīja zālē viņa dejojošo ēnu — ēnu no paceltajām rokām un izplestajiem pirkstiem. Gaba izklaidēja bērnus. Roberts izslējās un, atvēris durvis, iekāpa aerobusā. Vadītāja krēslā, sēdēja zēns, no visa spēka ieķēries vadības kloķos. Viņš grozīja tos visneiedomājamākos virzienos un visu laiku svilpoja un dūca.

—   Pielūko, ka nenorauj, — Roberts teica.

Zēns nepievērsa viņam uzmanību.

Roberts gribēja ieslēgt SOS antenu, bet

ieraudzīja, ka antena jau ieslēgta. Tad viņš atkal pārlaida skatienu debesīm. Cauri luktura spektrolītam debesis šķita maigi zilas, un tās bija pilnīgi tukšas. «Jāizlemj,» viņš nodomāja. Viņš pašķielēja uz zēnu. Zēns aizrautīgi attēloja vētras kaucienus.

—       Panāc šurp, Robi, — teica Gaba. Viņš stāvēja pie durvīm.

Roberts izkāpa.

—  Piever durvis, — sacīja Gaba.

Bija dzirdams, kā otrpus aerobusam Taņa kaut ko stāsta bērniem un kā zēns pilota krēslā svilpo un dūc.

—   Kad tas būs šeit? — Gaba jautāja.

—  Pēc pusstundas.

—  Kas noticis ar motoru?

—  Nav degvielas.

Gabas seja kļuva pelēka.

—       Kāpēc? — viņš muļķīgi jautāja. Roberts klusēja. — Un tavā flaierā?

—        Tādam čemodānam tur nepietiks pat piecām minūtēm.

Gaba ar dūri iebelza sev pa pieri un apsēdās zālē.

—        Tu esi mehāniķis, — viņš aizsmacis teica. — Izdomā kaut ko.

Roberts atspiedās pret aerobusu.

—        Vai atceries pasaciņu par vilku, kazu un kāpostiem? Šeit ir divpadsmit bērnu, sieviete un mēs abi. Sieviete, kuru es mīlu vairāk

par visiem cilvēkiem pasaulē. Sieviete, kuru es izglābšu, lai tas maksātu ko maksādams. Tā. Flaiers ir divvietīgs.

Gaba pameta ar galvu.

—   Saprotu. Par to nav nemaz ko runāt, protams. Lai Taņa kāpj flaierā un ņem līdzi tik daudz bērnu, cik iet iekšā …

—  Nē, — teica Roberts.

—  Kāpēc ne? Pēc divām stundām yiņi būs Galvaspilsētā.

—   Nē, — Roberts atkārtoja. — Tas viņu neglābs. Vilnis sasniegs Galvaspilsētu pēc trim stundām. Tur gaida zvaigžņu kuģis. Taņai jālido projām ar to. Nerunā man pretī! — viņš kā ārprātā čukstēja. — Ir iespējami tikai divi varianti: vai nu ar Taņu lidoju es, vai ar Taņu lido tu. Bet tad tu apzvērēsi pie visa, kas tev svēts, ka Taņa lidos projām ar šo zvaigžņu kuģi! Izvēlies.

—   Tu esi jucis! — Gaba iesaucās. Viņš lēni piecēlās no zāles. — Tie ir bērni! Atjēdzies! …

—   Bet tie, kas paliks te, tie nav bērni? Kurš izvēlēsies tos trīs, kas lidos uz Galvaspilsētu un uz Zemi? Tu? Ej izvēlies!

Gaba bez skaņas vārstīja muti. Roberts paskatījās uz ziemeļiem. Vilnis bija jau labi redzams. Mirdzošā josla cēlās aizvien augstāk, velkot līdzi smago, melno aizkaru.

—   Nu? — teica Roberts. — Zvērēsi?

Gaba lēni pašūpoja galvu.

—   Tad paliec sveiks, — teica Roberts.

Viņš paspēra soli uz priekšu, bet Gaba nostājās viņam ceļā.

—        Bērni! — viņš teica gandrīz bez skaņas.

Roberts abām rokām satvēra viņu aiz jakas atlokiem un piebāza seju cieši klāt viņa sejai.

—  Taņa! — viņš izdvesa.

Vairākas sekundes viņi klusēdami raudzījās viens otram acīs.

—        Viņa tevi ienīdīs, — Gaba klusi noteica.

Roberts palaida viņu vaļā un iesmējās.

—       Pēc trim stundām arī es miršu, — viņš teica. — Man būs vienalga. Paliec sveiks, Gaba.

Viņi šķīrās.

—       Viņa nelidos tev līdzi, — Gaba nosauca viņam pakaļ.

Roberts neatbildēja. «Es pats to zinu,» viņš nodomāja. Viņš apgāja apkārt aerobusam un lieliem lēcieniem metās pie flaiera. Viņš redzēja sev pievērsto Taņas seju, ap viņu stāvošo bērnu smaidošās sejiņas un jautri pamāja ar roku, sajuzdams stipras sāpes sejas muskuļos, kas bija krampjaini savilkti bezrūpīgā smaidā. Viņš pieskrēja pie flaiera, ieskatījās tajā, tad izslējās un uzsauca:

—  Taņuška, nāc palīgā!

Šajā pašā mirklī aiz aerobusa parādījās Gaba. Viņš lēkšoja četrrāpus.

—       Ē, ko jūs te garlaikojaties? — viņš ierēcās. — Kas noķers Širhanu, vareno džungļu tīģeri?!

Viņš gari norēcās un, piespēris ar kāju, aizjoņoja četrrāpus uz mežu. Vairākas sekundes bērni, mutes pavēruši, skatījās viņā, tad kāds jautri iespiedzās, kāds kareivīgi ieaurojās un viss bariņš aizdrāzās paka Gabam, kurš rūkdams glūnēja, paslēpies aiz kokiem.

.Atskatījusies Taņa pienāca pie Roberta un izbrīnā pasmaidīja.

—  Cik savādi, — viņa sacīja, — it kā nebūtu nekādas katastrofas.

Roberts arvien vēl raudzījās turp, kur bija nozudis Gaba. Redzēt nevienu vairs nevarēja, bet smiekli un spiedzieni, krūmu brīkšķēšana un Sirhana draudīgie rēcieni no krūmiem bija skaidri sadzirdami.

—   Cik savādi tu smaidi, Robik, — Taņa teica.

—  Tas Gaba gan ir jokupēteris! — Roberts sacīja un tūdaļ nožēloja — vajadzēja klusēt. Balss neklausīja.

—   Kas noticis, Robi? — Taņa tūlīt jautāja.

Viņš neviļus palūkojās pāri viņas galvai. Viņa arī atgriezās un paskatījusies izbīlī piespiedās tam klāt.

—  Kas tas ir? — viņa jautāja.

Vilnis jau sniedzās līdz Saulei.

—   Jāsteidzas, — Roberts teica. — Kāp kabīnē un pacel sēdekli.

Viņa veikli ielēca kabīnē, un tad viņš ar milzīgu lēcienu sekoja Taņai, ar labo roku apskāva viņas plecus un saspieda tā, lai viņa nevarētu pakustēties, un bez ieskrējiena uzrāva flaieru gaisā.

— Robi! — Taņa nočukstēja. — Ko tu dari, Robi?!…

Viņš neskatījās viņā. Viņš spieda no flaiera visu, ko vien varēja. Un tikai ar pašu acs kaktiņu viņš ieraudzīja lejā pļavu, vientuļu aerobusu un mazu sejiņu, kas ziņkārīgi vērās no vadītāja kabīnes.

8. NODAĻA

Dienas svelme jau sāka mazināties, kad pēdējie pterokāri pārkrauti un pārpildīti, šasijas lauzdami, nolaidās ielās, kas atradās blakus laukumam Padomes ēkas priekšā. Tagad šajā plašajā laukumā bija sapulcējušies gandrīz visi planētas iedzīvotāji.

No ziemeļiem un dienvidiem pilsētā lēni vilkās iekšā kroplīgo zemesracēju «kurmju» žvadzošās kolonas ar Pēddziņu pazīšanas zīmēm un celtnieku enerģētiķu dzeltenajiem zibeņiem. Tās apstājās laukuma vidū un pēc īsas apspriedes, kur runāja tikai divi cilvēki .— katrs trīs minūtes pusbalsī —, sāka rakt dziļu šahtu — patvertni. «Kurmji» apdullinoši dārdēja, uzlaužot betona segumu, bet pēc tam cits pēc cita, ērmīgi izliekušies, pazuda zemē. Apkārt šahtai izauga sasmalcinātas zemes riņķveida kalns, bet laukums pieplūda ar denaturēta bazalta nepatīkamo, skābo smaku, kas neizzuda.

Nulles lauka fiziķi aizpildīja tukšos teātra stāvus iepretim Padomes ēkai. Visu dienu viņi bija atkāpušies, aizsargājot ar «haribdu» avārijas vienībām katru novērošanas punktu, katru tālās kontroles staciju, glābdami, cik vien varēja, iekārtas un zinātnisko dokumentāciju, katru mirkli riskējot ar dzīvību, kamēr Lamonduā un direktora kategoriskā pavēle tos atsaukusi uz Galvaspilsētu. Viņus varēja pazīt pēc satrauktā, izaicinoši vainīgā izskata, pēc nedabiski skaļajām balsīm, pēc asprātībām, kuru sāls slēpās īpašos apstākļos un par kurām neviens nesmējās, pēc nervozajiem, skaļajiem smiekliem. Tagad viņi Aristoteļa un Pagavas vadībā atlasīja un pārfotografēja uz mikrofilmām visvērtīgākos materiālus, lai evakuētu tos no planētas.

Liela mehāniķu un meteorologu grupa apmetās pilsētas nomalē un sāka celt konveijeru cehus, lai būvētu nelielas raķetes. Bija nodomāts piekraut šīs raķetes ar svarīgākajiem dokumentiem un izsūtīt ārpus atmosfēras robežām mākslīgo pavadoņu veidā, lai vēlāk tos pievāktu un nogādātu uz Zemes. Raķetniekiem pievienojās daļa autsaideru — tādi, kas instinktīvi juta, ka nevar sēdēt, rokas klēpī salikuši, tādi, kas tiešām spēja un gribēja palīdzēt, un tādi, kas patiesi ticēja nepieciešamībai glābt svarīgāko dokumentāciju.

Bet uz laukuma, kas mudžēja no «gepar- diem», «medūzām», «degunradžiem», «diližansiem», «kurmjiem» un «grifiem», bija palicis vēl ļoti daudz ļaužu. Šeit atradās biologi un planetologi, kuru darbam šajās pēdējās stundās nebija nekādas nozīmes, autsaideri — mākslinieki un aktieri — kas bija apjukuši no negaidītajiem notikumiem, saniknoti, apmulsuši un nezināja, ko iesākt, kurp iet un kam izteikt pretenzijas. Kaut kādi ļoti savaldīgi un mierīgi cilvēki, sapulcējušies bariņos starp mašīnām, nesteigdamies sarunājās par visdažādākajām tēmām. Un vēl kaut kādi cilvēki, kas, klusēdami un galvas nokāruši, sēdēja kabīnēs vai spiedās pie ēku sienām.

Planēta bija kļuvusi tukša. Visi iedzīvotāji — katrs cilvēks bija izsaukts, izvests, noķerts visattālākajos un mežonīgākajos stūros un atvests uz Galvaspilsētu. Galvaspilsēta atradās uz ekvatora, un tagad visi planētas ziemeļu un dienvidu platuma grādi bija tukši. Tur bija palikuši tikai nedaudzi, paziņodami, ka viņiem esot vienalga, bez tam virs tropu mežiem bija pazudis aerobuss ar bērniem un audzinātāju kopā ar smago «grifu», ko izsūtīja viņus meklēt.

Ēkā ar sidrabaino smaili pēdējās stundās nepārtraukti apspriedās Varavīksnes Padome. Laiku pa laikam vispārējās translācijas reproduktors direktora vai Kaneko balsī nosauca visnegaidītāko cilvēku vārdus. Viņi skrēja uz Padomes ēku, pazuda aiz durvīm, pēc tam izskrēja ārā, kāpa pterokāros vai flaieros un devās prom no pilsētas. Daudzi no tiem, kuriem nebija, ko darīt, pavadīja viņus ar skaudīgiem skatieniem. Nebija zināms, par kādiem jautājumiem Padomē apspriežas, bet vispārējās translācijas reproduk- tori galveno bija jau norēkuši: katastrofas draudi ir pilnīgi reāli; Padomes rīcībā ir tikai viens desanta zvaigžņu kuģis ar nelielu celtspēju; bērnu Pilsētiņa evakuēta, un bērni izvietoti pilsētas parkā audzinātāju un ārstu uzraudzībā; zvaigžņu kuģis «Bulta» nepārtraukti uztur sakarus ar Varavīksni un tuvojas tai, bet pienāks ne ātrāk kā pēc desmit stundām. Trīs reizes stundā Padomes dežurants informēja laukumu par Viļņa frontu stāvokli. Reproduktors dārdēja: «Uzmanību, Varavīksne! Pārraidām informāciju …» Un tad laukums apklusa, un visi kāri klausījās, īgni atskatīdamies uz šahtu, no kurienes nāca «kurmju» dobjā rūkoņa. Vilnis kustējās dīvaini. Tā* paātrinājums te palielinājās — un tad ļaudis sadrūma, nolaida acis —, te samazinājās —'un tad sejas kļuva gaišākas un parādījās nedroši smaidi. Bet Vilnis kustējās uz priekšu, dega sējumi un meži, liesmoja atstātie ciemi.

Oficiālās informācijas bija ļoti maz — varbūt tāpēc, ka nebija neviena, kas ar to nodarbotos, un nebija arī laika —, un, kā parasti tādos gadījumos, par informācijas galveno avotu kļuva baumas.

Pēddziņi un celtnieki arvien dziļāk ierakās zemē, un notrieptie, nogurušie ļaudis, kas parādījās no šahtas, priecīgi spīdinādami zobus, sauca, ka viņiem vēl nepieciešamas divas trīs stundas un viņi būs pabeiguši dziļu un pietiekami lielu patvertni visiem. Uz viņiem skatījās ar zināmām cerībām, un šīs cerības vairoja neatlaidīgās baumas par aprēķiniem, ko izdarījis Etjēns Lamonduā, Pagava un kaut kāds Patriks. Saskaņā ar šiem aprēķiniem ziemeļu un dienvidu Vilnis, sastapušies uz ekvatora, «savstarpēji enerģētiski izlādēsies un deritrinitēsies», aprijot lielu daudzumu enerģijas. Runāja, ka pēc tam uz Varavīksnes uzkritīs apmēram pusotru metru biezs sniegs.

Runāja arī, ka pirms pusstundas Diskrētās telpas institūtā, kura baltās, aklās sienas no laukuma varēja ieraudzīt kurš katrs, beidzot izdevies realizēt veiksmīgu cilvēka nulles transportēšanu uz Saules sistēmu un pat nosauca vārdā lidotāju, kas pirmais pasaulē esot kļuvis par nulles lauka lidotāju un šobrīd it kā dzīvs .un vesels atrodoties uz Plu- tona.

Stāstīja par signāliem, kas saņemti no rajoniem dienvidu Viļņa aizmugurē. Signāli bijuši stipri izkropļoti, bet tos izdevies dešifrēt, un tad it kā esot izrādījies, ka vairāki cilvēki, kas brīvprātīgi palikuši kādā no energo- stacijām, kam gājis pāri Vilnis, esot dzīvi un jūtoties apmierinoši, un tas liecinot par to, ka P Vilnis atšķirībā no agrāk pazīstamajiem Viļņa tipiem nerada reālas dzīvības briesmas. Nosauca pat šo laimīgo vārdus, un atradās ļaudis, kas pazina viņus personiski. To apstiprinot, atkārtoja kāda aculiecinieka

, stāstu par to, kā slavenais Kamils degošā pterokārā izlēcis no Viļņa un aizjoņojis garām kā drausmīga komēta, kaut ko kliegdams un vicinādams ar roku.

Plaši izplatījās baumas par to, ka kāds vecs zvaigžņu pilots, kas patlaban strādājot šahtā, it kā teicis apmēram tā: «Es pazīstu «Bultas» komandieri jau simt gadus. Ja viņš saka, ka būs ne ātrāk kā pēc desmit stundām, tad tas nozīmē, ka viņš būs ne vēlāk kā pēc trim. Un nav ko klausīt Padomi. Tur sēž diletanti, kam nav ne jausmas, kas ir mūsdienu zvaigžņu kuģis un uz ko tas spējīgs pieredzējušās rokās.»

Pasaule pēkšņi bija pazaudējusi vienkāršību un skaidrību. Kļuva grūti atšķirt patiesību no nepatiesības. Visgodīgākais cilvēks, ko jūs esat pazinis kopš bērnu dienām, varēja ar mierīgu sirdi samelot, lai jūs uzmundrinātu un nomierinātu, bet pēc divdesmit minūtēm jūs redzējāt viņu jau skumji salīkušu zem bezjēdzīgajām baumām par to, ka Vilnis, lūk, dzīvībai gan bīstams neesot, bet nelabojami kropļojot psihi, atsviežot to atpakaļ alu cilvēka līmenī.

Ļaudis laukumā redzēja, ka Padomes ēkā ieiet spēcīga, gara auguma sieviete ar saraudātu seju, vezdama pie rokas gadus piecus vecu zēnu sarkanās bikšelēs. Daudzi viņu pazina — tā bija Zeņa Vjazaņicina, Varavīksnes direktora sieva. Viņa iznāca ļoti drīz Kaneko pavadībā, kurš pieklājīgi, bet cieši turēja viņu zem elkoņa. Viņa vairs nerau

dāja, bet viņas sejā bija tik nikna apņēmība, ka ļaudis pārbijušies kāpās atpakaļ, dodot viņai ceļu. Zēns mierīgi grauza cepumu.

Tiem, kas bija aizņemti, bija daudz vieglāk. Tāpēc liela grupa mākslinieku, rakstnieku un aktieru, izstrīdējušies līdz aizsmakumam, beidzot galīgi izlēma un devās uz pilsētas nomali pie raķetniekiem. Diez vai viņi spēja nopietni palīdzēt, tomēr viņi bija pārliecināti, ka viņiem atradīs darbu. Daži no viņiem nolaidās šahtā, kur darbs ritēja jau horizontālās ejās. Bet daži pieredzējuši piloti, iekāpa pterokāros un aizjoņoja uz ziemeļiem un dienvidiem, lai pievienotos Padomes novērotājiem, kas jau vairākas stundas spēlēja sunīšus ar nāvi.

Palikušie redzēja, ka Padomes ēkas parādes durvju priekšā nolaižas apsvilis, apdauzīts flaiers, viss vienos plankumos un ieliekumos. No tā ar grūtībām izkāpa divi cilvēki, pastāvēja kādu mirkli uz drebošām kājām un devās uz durvīm, viens otru balstīdami. Viņu sejas bija dzeltenas, uztūkušas, un viņos tikai ar grūtībām varēja sazīmēt jauno fiziķi Kārli Hofmani un nulles lauka izmēģinātāju Timotiju Soijeru, pazīstamo bandžo spēles meistaru. Soijers tikai mētāja galvu un īdēja, bet Hofmanis, kādu brīdi izdevis vienīgi sēcošas skaņas, ne visai saprotami pastāstīja, ka viņi nupat mēģinājuši pārlidot pāri Vilnim, piekļuvuši tam divdesmit kilometru attālumā, bet tad Timām noticis kaut kas nelabs ar acīm un nācies atgriezties.

Izrādījās, ka Padomē bija radusies ideja pārsviest iedzīvotājus viņpus Viļņa. Soijers un Hofmanis lidojuši izlūkos. Un tūlīt kāds pastāstīja, ka divi pētnieki centušies panirt zem Viļņa atklātā jūrā pētniecības nolūkiem domātā batiskafā, bet līdz šim vēl neesot atgriezusies un nekas par viņiem neesot zināms.

Ap šo laiku laukumā bija palikuši kādi divsimt cilvēki — mazāk nekā puse no Varavīksnes pieaugušajiem iedzīvotājiem. Ļaudis centās turēties pulciņos. Viņi nesteidzīgi sarunājās, nenovēršot acis no Padomes logiem. Laukumā palika kluss: «kurmji» atradās jau dziļi pazemē, un viņu rēkoņa bija tikko dzirdama. Sarunas nebija nekādas jautrās.

—   Atkal man sabojāts atvaļinājums. Šoreiz, šķiet, uz ilgu laiku.

—   Patvertnes, pazeme … pagrīde … Atkal uzbrūk melna siena un ļaudis aiziet pagrīdē.

—  Zēl, ka nav noskaņojuma gleznot. Skatieties, cik skaista ir Padomes ēka. Kāds krāsu dziļums. Es ar lielāko prieku to gleznotu … un atveidotu šo sasprindzinājumu un gaidas, bet… Nevaru. Slikta dūša.

—  Tomēr savādi. Šķiet, mēs neēsam ievēlējuši slepenu Padomi. Tipiski priesteru niķi. Ieslēgties kabinetā un pārspriest planētas likteni … Galu galā man jau nav tik svarīgi, par ko viņi tur runā, tomēr tas ir nepieklājīgi … '

—      Man ļoti nepatīk Anaņjevs. Papriecajie-

ties, jau divas stundas viņš sēž viens pats, ne ar vienu nerunā, bet visu laiku tikai asina nazīti… Iešu ar viņu parunāt. Nāciet man līdzi, gribat?

—    Aodzora nodegusi… Mana Aodzora. Es viņu cēlu. Tagad būs jāceļ no jauna … Bet pēc tam viņi atkal nodedzinās.

—  Man viņu žēl. Lūk, mēs abi sēžam, un, goda vārds, es ne no kā nebīstos! Bet Matvejs Sergejevičs nevar pabūt ar sievu pat pēdējās stundās. Nejēdzīgi. Kāpēc?

—   Es te sēžu un pļāpāju, jo uzskatu, ka vienīgā iespēja ir zvaigžņu kuģis, bet viss pārējais — čiks, mētāšanās, pašdarbība.

—   Kāpēc es uz šejieni atlidoju? Kas man kaitēja uz Zemes? Varavīksne, Varavīksne, kā tu mums esi nodarījusi pāri!

Šajā brīdī vispārējās translācijas repro- duktors norēca:

—   Uzmanību, Varavīksne! Runā Padome! Tiek sasaukta planētas iedzīvotāju kopsapulce! Sapulce notiks Padomes laukumā un sāksies pēc piecpadsmit minūtēm. Atkārtoju …

Spiezdamies caur pūli uz Padomes ēku, Gorbovskis atklāja, ka ir neparasti populārs. Viņa priekšā cilvēki pašķīrās, norādīja uz viņu ar acīm un pat ar pirkstiem, ar viņu sasveicinājās, viņam jautāja: «Nu, kas jauns, Leonīd Andrejevič?» Viņam aiz muguras pusbalsī nosauca viņa vārdu, uzskaitīja tās

zvaigznes un planētas, ar kurām viņam bijušas darīšanas, kā arī kuģus, kurus viņš komandējis. Gorbovskis, kas jau sen bija atradinājies no šādas popularitātes, klanījās uz visām pusēm, sveicināja ar paceltu roku, smaidīja, atbildēja: «Pagaidām viss ir kārtībā,» — un domāja: «Lai man tagad nestāsta, ka plašas masas vairs neinteresējas par kosmiskajiem lidojumiem.» Tajā pašā laikā viņš gandrīz fiziski izjuta drausmīgu nervu sasprindzinājumu, kas valdīja laukumā. Tas atgādināja pēdējās minūtes pirms ļoti grūta un atbildīga pārbaudījuma. Sasprindzinājums pārņēma arī viņu. Smaidīdams un atjokodamies viņš centās noteikt šī pūļa noskaņojumu un kolektīvo domu un minēja, ko tas sacīs, kad viņš būs paziņojis savu lēmumu. «Ticu jums,» viņš neatlaidīgi domāja. «Ticu, lai tur vai kas, ticu. Ticu jums, izbiedētie, cerības zaudējušie fanātiķi, kas gatavi uz visu. Cilvēki!»

Pie pašām durvīm viņu panāca un apstādināja nepazīstams cilvēks šahtinieka darba tērpā.

—  Leonīd Andrejevič, — viņš teica un norūpējies pasmaidīja. — Acumirkli. Burtiski acumirkli.

—  Lūdzu, lūdzu, — Gorbovskis atteica.

Cilvēks steidzīgi rakņājās pa kabatām.

—   Kad būsiet nonākuši uz Zemes, — viņš teica, — izpildiet manu lūgumu … Kur tad tas pazudis? … Nedomāju, ka tas jūs pārāk apgrūtinās. Aha, te būs, atradu … — Viņš izvilka uz pusēm pārlocītu aploksni. — Adrese ir, drukātiem burtiem … Lūdzu, nosūtiet.

Gorbovskis pamaja ar galvu.

—  Es varu arī ar rakstītiem, — viņš sirsnīgi sacīja un paņēma aploksni.

—   Rokraksts ir drausmīgs. Pats nevaru izlasīt, bet tagad rakstīju steigā… — Viņš apklusa, tad sniedza roku. — Laimīgu ceļu! Jau iepriekš saku jums paldies.

—   Kā ar jūsu šahtu? — Gorbovskis jautāja.

—   Lieliski, — cilvēks atbildēja. — Par mums neuztraucieties.

Gorbovskis iegāja Padomes ēkā un, kāpdams augšup, apdomāja, kā sākt uzrunu Padomei. Pirmā frāze nekādi nepadevās. Viņš nebija nokļuvis līdz otram stāvam, kad ieraudzīja Padomes locekļus kāpjam lejā viņam pretim. Pa priekšu, vilkdams pirkstu gar margām, lēni soļoja Lamonduā, pilnīgi mierīgs un pat mazliet izklaidīgs. Ieraugot Gorbovski, viņš savādi, mulsi pasmaidīja un tūdaļ novērsās. Gorbovskis palaida viņu garām. Aiz Lamonduā nāca direktors, pietvīcis un nikns. Viņš izgrūda: «Vai esi gatavs?» — un, atbildi nesagaidījis, pagaja garām. Viņam sekoja pārējie Padomes locekļi, kurus Gorbovskis nepazina. Viņi skaļi un rosmīgi apsprieda jautājumū par to, kā iekārtot ieeju pazemes patvertnē, un šajā skaļumā un rosmē skaidri bija samanāma izlikšanās, un varēja redzēt, ka viņu domas

aizņem pavisam kas cits. Bet pēdējais — zināmā attālumā no pārējiem — kāpa lejā Staņislavs Pišta, tāds pats plecīgs, tumši iededzis un kupliem matiem kā pirms divdesmit pieciem gadiem, kad viņš komandēja «Saulespuķi» un kopā ar Gorbovski triecienā ieņēma Aklo Plankumu.

—  Re! — sacīja Gorbovskis.

—  Oho! — sacīja Staņislavs Pišta.

—  Ko tu šeit dari?

— Lamājos ar fiziķiem.

—        Malacis, — teica Gorbovskis. — Es darīšu tāpat. Bet pagaidām pasaki, kas te vada bērnu koloniju?

—  Es, — atbildēja Pišta. Gorbovskis neuzticīgi palūkojās viņā.

—        Es, es! — Pišta pavīpsnāja. — Neizskatās? Tūlīt tu pārliecināsies. Uz laukuma. Kad ies vaļā ķīviņš. Varu tev galvot, ka tā būs absolūti nepedagoģiska aina.

Viņi lēnām kāpa lejup.

—   Lai tik ķīvējas, — sacīja Gorbovskis.

—  Tas uz tevi neattiecas. Kur ir bērni?

—  Parkā.

— Ļoti labi. Dodies turp, un — dzirdi? — lai bērni nekavējoties kāpj «Tarielā». Tur tevi gaida Marks un Persijs. Mazbērnu novietne jau ir kuģi. Dodies ātri.

—   Tu esi malacis, — teica Pišta.

—   Kā tad citādi? — teica Gorbovskis.

—  Bet tagad — skrien!

Pišta uzsita viņam pa plecu un gāzelēdamies noskrēja pa kāpnēm. Gorbovskis izgāja

ārā pēc viņa. Viņš ieraudzīja simtiem seju, kas skatījās viņā, un sadzirdēja megafonā dārdošo Matveja balsi:

—  …un faktiski mēs tagad izlemjam, kas ir visdārgākais gan visai cilvēcei, gan mums — daļai no cilvēces. Pirmais runās bērnu kolonijas vadītājs biedrs Staņislavs Pišta.

—  Viņš aizgāja, — teica Gorbovskis.

Direktors atskatījās.

—  Kā tā — aizgāja? — viņš čukstus noprasīja. — Uz kurieni?

Laukumā bija ļoti klusi.

—  Tad atļaujiet man, — teica Lamonduā. Viņš paņēma megafonu.

Gorbovskis redzēja, ka viņa smalkie, baltie pirksti cieši aptver krampjaini savilktos, resnos Matveja pirkstus. Direktors neatdeva megafonu uzreiz.

—   Mēs visi zinām, kas ir Varavīksne, — Lamonduā sāka. — Varavīksne ir planēta, ko kolonizējusi zinātne un kas domāta fizikas eksperimentiem. So eksperimentu rezultātus gaida visa cilvēce. Katrs, kas atbrauc uz Varavīksni un dzīvo šeit, zina, uz kurieni viņš ir atbraucis un kur dzīvo. — Lamonduā runāja asi un pārliecināti. Viņš tagad bija ļoti skaists — bāls, taisni izslējies, sasprin- dzis kā stīga. — Mēs visi esam zinātnes kareivji. Mēs esam atdevuši zinātnei visu savu mūžu. Mēs esam atdevuši tai visu savu mīlestību un visu labāko, kas mūsos ir. Un tas, ko mēs esam radījuši, būtībā vairs nepieder mums. Tas pieder zinātnei un visiem divdesmit miljardiem Zemes iedzīvotāju, kas izkaisīti izplatījumā. Sarunas par morālām tēmām vienmēr ir ļoti smagas un nepatīkamas. Un pārāk bieži šajās sarunās saprātu un loģiku traucē mūsu tīri emocionālais «gribu» vai «negribu», «patīk» vai «nepatīk». Bet eksistē objektīvs likums, kas virza cilvēces attīstību. Tas nav atkarīgs no mūsu emocijām. Un tas skan: cilvēcei ir jāizzina. Tas ir vissvarīgākais — zināšanu cīņa pret nezināšanu. Un ja mēs gribam, lai mūsu rīcība, vadoties pēc šī likuma, neliktos nejēdzīga, mums tas jāievēro arī tad, ja jāatkāpjas no dažām iedzimtām vai ieaudzinātām idejām. — Lamonduā apklusa un atpogāja krekla apkaklīti. — Visvērtīgākais uz Varavīksnes ir mūsu darbs. Trīsdesmit gadus mēs esam pētījuši diskrēto telpu. Mēs esam šeit savākuši labākos Zemes nulles lauka fiziķus. Idejas, ko radījis mūsu darbs, patlaban vēl tikai apgūst, tik dziļas, perspektīvas un bieži vien arī paradoksālas tās ir. Es nekļūdīšos, ja sacīšu, ka tikai šeit, uz Varavīksnes, eksistē ļaudis, kas ir telpas jaunas izpratnes nesēji, un ka tikai uz Varavīksnes ir eksperimentālais materiāls, kas dos iespēju šo jēdzienu nopamatot teorētiski. Bet pat mēs, speciālisti, nespējam šodien pateikt, kādu gigantisku, nepārredzamu varu pār pasauli cilvēcei dos mūsu jaunā teorija. Zinātne tiktu atsviesta ne par trīsdesmit gadiem, bet par simt, divsimt, trīssimt gadiem …

Lamonduā apklusa, viņa seja pārklājās sarkaniem plankumiem, pleci saguma. Pilsētā valdīja nāves klusums.

— Ļoti gribas dzīvot, — Lamonduā pēkšņi sacīja. — Un bērni … Man ir divi, zēns un meitene; viņi ir tur, parkā … Nezinu. Izle- miet.

Viņš nolaida megafonu un palika stāvot pūļa priekšā nošļucis, novecojis un nožēlojams.

Pūlis klusēja. Klusēja nulles lauka fiziķi, kas stāvēja pirmajās rindās, šie nelaimīgie jaunās telpas izpratnes nesēji, vienīgie visā izplatījumā. Klusēja gleznotāji, rakstnieki un aktieri, kas labi zināja, ko nozīmē trīsdesmit gadu darbs, un kas pārāk labi zināja, ka nevienu šedevru nevar atkārtot. Stāvēdami uz izraktās zemes kaudzēm, klusēja celtnieki, kuri trīsdesmit gadus bija nostrādājuši plecu pie pleca ar nuiles lauka fiziķiem un nulles lauka fiziķu labā. Klusēja Padomes locekļi — cilvēki, kurus uzskatīja par visgudrākajiem, vispiedzīvojušākajiem, vislabākajiem un no kuriem pirmām kārtām bija atkarīgs tas, kam vajadzēja notikt.

Gorbovskis redzēja simtiem seju — jaunu un vecu, vīriešu un sieviešu, un tās visas viņam tagad šķita vienādas, neparasti līdzīgas Lamonduā sejai. Viņš skaidri stādījās priekšā, par ko viņi domā. Ļoti gribas dzīvot: jaunajam — tāpēc, ka tik maz ir dzīvots, vecajam — tāpēc, ka tik maz atlicis dzīvot. Ar šo domu vēl var tikt galā: gribasspēka piepūle — un doma ir iedzīta dvēseles dziļumā, novākta no ceļa. Kas to nespēj, tas vispār vairs nedomā, jo visa viņa enerģija nepieciešama tam, lai neizpaustu nāves bailes. Bet pārējie… Ļoti žēl paveiktā. Ļoti žēl, neizturami žēl bērnu. Un ne tikai vienkārši žēl — šeit ir daudz cilvēku, kam bērni ir vienaldzīgi, bet liekas nelietīgi domāt par kaut ko citu. Vajag izlemt. Ak, cik tas ir grūti — izlemt! Jāizšķiras un jāpasaka skaļi, visiem dzirdot, par ko tu esi izšķīries. Un līdz ar to jāuzņemas gigantiska atbildība, neparasti smaga atbildība sirdsapziņas priekšā, lai atlikušās trīs dzīves stundas justos cilvēcīgi, nemocītos nepanesamā kaunā un lai pēdējais elpas vilciens nebūtu jāiztērē kliedzienam: «Muļķis! Nelietis!», kas domāts pašam sev. «Žēlsirdība,» Gorbovskis nodomāja.

Viņš piegāja pie Lamonduā un paņēma no viņa megafonu. Likās, ka Lamonduā to pat nav pamanījis.

— Redziet, — Gorbovskis izjusti sacīja megafonā, — baidos, ka šeit noticis pārpratums. Biedrs Lamonduā lika priekšā izlemt, bet, saprotiet, būtībā nav ko izlemt. Viss jau ir izlemts. Mazbērnu novietnes un mātes ar jaunpiedzimušajiem jau atrodas zvaigžņu kuģī. (Pūlis trokšņaini nopūtās.) Pārējie bērni patlaban kāpj kuģī. Es domāju, ka ievietosim visus. Pat nedomāju, bet esmu pārliecināts. Piedodiet, bet es izlēmu viens pats. Man uz to ir tiesības. Man pat ir neapstrīdamas tiesības likvidēt visus mēģinājumus, kas traucētu realizēt manu lēmumu. Bet šīs tiesības, manuprāt, nebūs vajadzīgas. Visumā biedrs Lamonduā izteica interesantas domas. Es labprāt pastrīdētos ar viņu, bet man jāiet. Biedri vecāki, ieeja kosmodromā ir pilnīgi brīva. Tiesa, piedodiet, zvaigžņu kuģī iekāpt nevajag.

—   Tas arī ir viss, — kāds pūlī skaļi noteica. Un pareizi. Ogļrači, sekojiet man!

Pūlis sāka trokšņot un sakustējās. Gaisā pacēlās vairāki pterokāri.

—   Kas nosaka mūsu lēmumu? — jautāja Gorbovskis. — Visvērtīgākais, kas mums ir — tā ir nākotne …

—   Tās mums nav, — pūlī noteica kāda barga balss.

—    Gluži otrādi — ir! Mūsu nākotne ir bērni. Vai nav tiesa, ļoti svaiga doma! Un vispār jābūt taisnīgiem. Dzīve ir skaista, un mēs visi to jau zinām. Bet bērni to vēl nezina. Cik mīlestības viņus vēl gaida! Es nemaz nerunāju par nulles lauka problēmām. (Pūlī sāka aplaudēt.) Bet tagad es iešu.

Gorbovskis atdeva megafonu kādam Padomes loceklim un piegāja pie Matvej&s Matvejs vairākas reizes uzsita viņam pa muguru. Viņi skatījās izklīstošajā pūlī, sejas, kas bija atdzīvojušās un pēkšņi kļuvušas ļoti dažādas, un Gorbovskis nopūzdamies nomurmināja:

—   Tomēr jocīgi. Lūk, mēs pilnveidojamies, pilnveidojamies, kļūstam labāki, gudrāki, labsirdīgāki, bet cik gan patīkami, ja kāds cits izlemj mūsu vietā …

9. NODAĻA

«Tariels Otrais», desanta sigma-D-zvaig- žņu kuģis, bija uzbūvēts, lai pārvietotu lielos attālumos neiielas pētnieku grupas kopā ar minimālo laboratorijas iekārtas komplektu. Tas bija ļoti piemērots, lai nolaistos uz planētām ar mežonīgām atmosfērām, tam bija milzīgas jaudas rezerves, tas bija drošs, stiprs, un deviņdesmit piecus procentus tā svara sastādīja energotilpnes. Protams, uz kuģa bija dzīvojamais nodalījums, kas sastāvēja no piecām maziņām kajītēm, maziņas kopkajītes, miniatūras virtuvītes un plašas vadības telpas, kas bija stāvgrūdām pilna ar vadības un kontroles aparātu pultīm. Kuģī bija arī kravas nodalījums — diezgan liela telpa ar kailām sienām un zemiem griestiem, kurā nebija kondicionēšanas iekārtas un kura noderēja (ārkārtējā gadījumā) pārvietojamās laboratorijas iekārtošanai. Normālos apstākļos «Tariels Otrais» uzņēma ap desmit cilvēku, ieskaitot apkalpi.

Bērnus veda iekšā pa divām lūkām: jaunākos — pa pasažieru lūku, vecākos — pa kravas lūku. Pie lūkām drūzmējās ļaudis, un to bija daudz vairāk, nekā Gorbovskis bija gaidījis. Jau no pirmā acu uzmetiena varēja redzēt, ka te ir ne tikai audzinātāji un vecāki. Netālu kaudzē slējās kastes ar neizdalītajiem ulmotroniem un iekārtu Lalandas Pēddziņiem. Pieaugušie daudz nerunāja, taču ap kuģi valdīja neparasts troksnis: pīkstieni, smiekli, sīku balstiņu nesaderīgais koris — troksnis, kas visos laikos bijis raksturīgs internātiem, bērnu spēļu laukumiem un ambulancēm. Gorbovskis neredzēja nevienu pazīstamu seju, izņemot nomaļus stāvošo Aļu Postiševu. Arī viņa izskatījās pavisam citāda — nošļukusi, bēdīga, ļoti eleganti un kārtīgi ģērbusies. Viņa sēdēja uz tukšas kastes, rokas klēpī salikusi, un vēroja kuģi. Viņa gaidīja.

Gorbovskis izkapa no pterokara un devas uz zvaigžņu kuģi. Kad viņš gāja garām Alai, viņa žēlabaini uzsmaidīja un teica: «Es gaidu Marku.» «Jā, jā, viņš drīz iznāks,» sirsnīgi atteica Gorbovskis un devās tālāk. Bet viņu tūlīt apturēja, un viņš saprata, ka sasniegt lūku nebūs tik vienkārši.

Liels, bārdains cilvēks panamā nostājās viņam ceļā.

—   Biedri Gorbovski, — viņš teica. — Es jūs lūdzu, ņemiet.

Viņš sniedza Gorbovskim garu, smagu tīstokli.

—  Kas tas ir? — Gorbovskis jautāja.

—   Mana pēdējā glezna. Esmu Johans Surds.

—  Johans Surds? — Gorbovskis atkārtoja. — Es nezināju, ka jūs esat šeit.

—   Ņemiet. Tā sver pavisam maz. Tas ir labākais, ko esmu savā mūžā radījis. Es to atvedu šurp uz izstādi. Tas ir «Vējš» …

Gorbovskim iekšā viss sažņaudzās.

—      Dodiet šurp, — viņš teica un uzmanīgi paņēma tīstokli.

Surds paklanījās.

—       Paldies, Gorbovski, — viņš teica un pazuda pūlī.

Kāds stipri un sāpīgi sagrāba Gorbovski aiz rokas. Viņš pagriezās un ieraudzīja jaunu sievieti. Viņai drebēja lūpas un seja bija slapja no asarām.

—      Jūs esat kapteinis? — viņa jautāja aiz- lūzušā balsī.

—  Jā, jā, esmu kapteinis.

Sieviete vēl sāpīgāk saspieda viņa roku.

—       Tur ir mans dēls, mans zēns… kuģī… — Lūpas sāka raustīties. — Es baidos …

Gorbovskis rādīja izbrīnītu seju.

—       Nu ko jūs… viņš tur ir pilnīgā drošībā.

—       Jūs esat pārliecināts? Jūs apsolāt man? …

—       Viņš tur ir pilnīgā drošībā, — Gorbovskis noteikti atkārtoja. — Tas ir ļoti labs kuģis! ,

—        Tik daudz bērnu, — viņa šņukstot sacīja. — Tik daudz bērnu!… Sieviete palaida vaļā viņa roku un novērsās. Gorbovskis, neziņā pamīņājies uz vietas, devās tālāk, ar rokām un sāniem sargājot Surda šedevru, bet tūdaļ viņu sagrāba no abām pusēm zem elkoņiem.

—   Tas sver tikai trīs kilogramus, — teica bāls, stūrains vīrs. — Es nekad nevienam neko neesmu lūdzis …

—       Redzu, — Gorbovskis piekrita. Tas patiesi bija redzams.

—       Te ir atskaite par Vi|ņa novērojumiem desmit gadu laikā. Seši miljoni fotokopiju.

—       Tas ir ļoti svarīgi! — apliecināja otrs cilvēks, kas turēja Gorbovski aiz kreisā elkoņa. Viņam bija biezas, labsirdīgas lūpas, neskūti vaigi un mazas, lūdzošas actiņas.

—   Saprotiet, tas ir Maļajevs … — Viņš ar pirkstu parādīja uz pirmo. — Jums katrā ziņā jāpaņem šī mape …

—    Klusējiet, Patrik, — teica Maļajevs.

—   Leonīd Andrejevič, saprotiet taču … Lai tas nekad vairs neatkārtotos… Lai nekad vairs … — viņam aizrāvās elpa. — Lai vairs neviens nekad un nekur neprasītu no mums šādu kaunpilnu izvēli…

—   Nesiet man pakaļ, — teica Gorbovskis.

—  Man ir pilnas rokas.

Viņi atlaida Gorbovski, un viņš paspēra soli uz priekšu, bet ar ceļgalu atsitās pret lielu, brezentā ievīstītu priekšmetu, ko ar acīm redzamu piepūli turēja paceltu divi jaunieši vienādās zilās beretēs.

—  Varbūt paņemsiet? — izelsa viens.

—  Ja varētu … — teica otrs.

—  Mēs to būvējām divus gadus …

—  Lūdzu.

Gorbovskis pakratīja galvu un mēģināja viņus uzmanīgi apiet.

—   Leonīd Andrejevič, — žēlabaini teica pirmais. — Mēs jūs lūdzam.

Gorbovskis no jauna papurināja galvu.

—   Nezemojies, — nikni noteica oLrs. Viņš pēkšņi atlaida savu stūri, un ievīstītais priekš-' mets ar troksni atsitās pret zemi. — Nu, ko tu turi?

Viņš negaidīti nikni iespēra savam aparātam un, stipri klibojot, gāja projām.

—  Volodjka! — pirmais satraukti uzsauca viņam nopakaļ. — Netrako!

Gorbovskis novērsās. *

—  Tēlniekiem, protams, nav uz ko cerēt, — viņam tieši pie auss sacīja kāda glaimīga balss.

Gorbovskis tikai papurināja g^lvu — viņš nevarēja parunāt. Viņam aiz muguras, sēcoši elpojot, so^ja Maļajevs.

Vēl kāda ļaužu grupa ar ruļļiem, vīstokļiem un pakām rokā visa reizē sakustējās un sāka sot ot viņam blakus.

—   Varbūt ir jēga darīt tā … — nervozi un aprauti ierunājās viens no viņiem. — Varbūt visu … Varbūt visu salikt pie kravas lūkas… Mēs saprotam, ka izredžu ir ļoti maz … Bet ja nu tomēr paliek brīvs kaktiņš… Galu galā tie nav cilvēki, tās ir lietas… Sabāzt kaut kur … kaut kā …

—  Jā… jā… — teica Gorbovskis. — Lūdzu, dariet to. — Viņš apstājās un pārcēla šedevru uz otra pleca. — Pasakiet to visiem. Lai saliek pie kravas lūkas. Kādus desmit soļus tālāk, jā?

Pūlis saviļņojās, varēja soļot brīvāk. Ļaudis ar ruļļiem "un vīstokļiem sāka izklīst, un Gorbovskis beidzot izkļuva brīvā laukumiņā pie pasažieru lūkas, kur mazie, sastājušies pāros, gaidīja savu kārtu, lai nokļūtu Persija Diksona rokās.

Ķipari dažādas krāsas jaciņās, biksītēs un cepurītēs bija priecīgi satraukti, jau iedomājoties vien, ka varēs lidot ar īstu zvaigžņu kuģi. Viņi bija tik loti aizņemti paši ar sevi un ar zilgano, milzīgo kuģi, ka vecākus, kas drūzmējās apkārt, tik tikko ievēroja. Vecāki viņus šobrīd neinteresēja. Lūkas apaļajā caurumā stāvēja Persijs Diksons, kam mugurā bija vecu veca, sen aizmirsta zvaigžņu pilota parādes forma — smaga, ar steigā apsudrabotām pogām, ar nozīmītēm un žilbinošiem uzplečiem, forma, kurā bija neciešami karsti. Sviedri aumaļām tecēja pār viņa spalvaino seju, un laiku pa laikam viņš ierēcās kā īsts jūrnieks: «Brim-brom-bramseles uzvilkt! Vietās stā-ties! Enkuru pa-celt!» Tas bija oti jautri, un sajūsminātie mazuli nenolaida no viņa .ne acu. Tepat bija arī divi audzinātāji: vīrietis turēja rokā sarakstus, bet sieviete ļoti jautri dziedāja ar bērniem dziesmiņu par drosmīgo degunradzi. Bērni, neatraudami acis no Diksona, aizrautīgi dziedāja līdzi, vilkdami katrs savu.

Gorbovskis nodomāja, ka, ja pagrieztu pūlim muguru, tiešām varētu iedomāties, ka labsirdīgais tēvocis Persijs noorganizējis pirmsskolas vecuma bērniem jautru lidojumu īstā zvaigžņu kuģī ap Varavīksni. Bet tad Diksons pacēla rokās kārtējo mazuli un pagriezies nodeva kādam tālāk priekštelpā, bet Gorbovskim aiz muguras histēriski iekliedzās sieviete: «Toļik, manu Toļik! …» Atskatījies Gorbovskis ieraudzīja Maļajeva bālo seju, sasprindzinātās tēvu sejas, nožēlojamos, greizos smaidos savilktās māšu sejas, asaras acīs, sakodītās lūpas, izmisumu un sievieti, kas raustījās histērijas lēkmē un kuru, apņēmis ap pleciem, steigšus aizveda cilvēks ar zemēm notrieptā kombinezonā. Un kāds aizgriezās sānis, kāds salīka un ātri devās prom, uzgrūzdamies tiem, kas nāca pretim, bet kāds vienkārši nogūlās uz betona un sažņaudza galvu rokās.

Gorbovskis ieraudzīja Zeņu Vjazaņicinu, kas bija kļuvusi pilnīgāka un skaistāka, milzīgām, sausām acīm un sakniebtām lūpām. Viņa turēja pie rokas resnu, mierīgu zēnu sarkanās biksītēs.

Zēns gremoja ābolu un, acis iepletis, raudzījās mirdzošajā Persijā Diksonā.

—  Sveiks, Leonīd, — viņa sacīja.

—    Sveika, Zeņečka, — teica Gorbovskis.

Maļajevs un Patriks pagāja sāņus.

—  Kāds tu izkāmējis, — viņa sacīja. — Arvien vēl tikpat izkāmējis. Pat vēl vairāk izkaltis.

—  Bet tu esi kļuvusi skaistāka.

—  Vai es tevi pārāk neaizkavēju?

—      Nē, viss iet tā, kā vajag. Man tikai jā

apskata kuģis. Es ļoti baidos, ka tomēr nepietiks vietas.

—       Ļoti grūti vienai. Mātvejs ir aizņemts, aizņemts, aizņemts … Reizēm man liekas, ka viņam viss ir pilnīgi vienalga.

—       Viņam nepavisam nav vienalga, — teica Gorbovskis. — Es ar viņu runāju. Es zinu: viņam nepavisam nav vienalga … Bet viņš neko nevar darīt. Visi Varavīksnes bērni — tie viņa bērni. Viņš nevar citādi.

Viņa tikko manāmi atmeta ar brīvo roku.

—        Es nezinu, ko darīt ar Aļošu, — viņa sacīja. — Viņš ir tā pieradis pie mājām. Viņš pat bērnudārzā nekad nav bijis.

—       Viņš pieradīs. Bērni ļoti ātri pierod pie visa, Zenečka. Un tu nebaidies: viņam būs labi.

—   Es pat nezinu, pie ka lai griežos.

—       Visi audzinātāji ir labi. Tu taču zini. Visi ir vienādi. Aļoškam būs labi.

—       Tu mani nesaproti. Viņš taču nav nekādos sarakstos.

—        Un kas tur briesmīgs? Vai viņš sarakstos ir, vai nav, — neviens bērns nepaliks uz Varavīksnes. Saraksti vajadzīgi tikai tāpēc, lai bērni nepazustu. Gribi, es aiziešu un pateikšu, lai viņu ieraksta.

—      Jā, — viņa teica. — Nē'… Pagaidi. Vai es drīkstu kopā ar viņu iekāpt kuģī?

Gorbovskis skumīgi pakratīja galvu.

—       Nevajag, Zeņečka, — viņš maigi teica. — Nevajag traucēt bērnus.

—   Es nevienu netraucēšu. Es tikai gribu

paskatīties, kā viņam tur klāsies … Kas būs blakus…

—    Tādi paši bērni. Jautri un labsirdīgi.

—  Vai drīkstu iekāpt kopā ar viņu?

—  Nevajag, Zeņečka.

—        Vajag. Ļoti vajag. Viņš neiztiks viens pats. Kā viņš dzīvos bez manis? Tu neko nesaproti. Jūs visi absolūti neko nesaprotat. Es darīšu visu, kas vajadzīgs. Jebkuru darbu. Es taču visu protu. Neesi tāds bezsirdis …

—        Žeņečka, paskaties apkārt. Tās ir mātes.

—        Viņš nav tāds kā visi. Viņš ir vājš. Kaprīzs. Viņš ir pieradis pie pastāvīgas ap- rūpēšanas. Viņš neiztiks bez manis. Neiztiks! Es taču to zinu labāk par visiem! Vai tiešām tu izmantosi brīdi, kad nav kam sūdzēties par tevi?

—      Vai tiešām tu aizņemsi kāda bērna vietu, bet bērnam būs jāpaliek šeit?

—        Neviens nepaliks! — viņa kaisli teica. — Esmu pārliecināta, ka neviens! Visi saies! Bet man taču vieta nemaz nav vajadzīga! Jums taču ir kaut kādas mašīnu telpas, kameras … Man jābūt kopā ar viņu!

—        Es neko nevaru darīt tavā labā. Piedod …

—       Vari! Tu esi kapteinis. Tu visu vari. Tu taču vienmēr biji labsirdīgs cilvēks, Ļoņa!

—        Es arī tagad esmu labsirdīgs. Tu pat nevari iedomāties, cik es esmu labsirdīgs.

—       Es neatkāpšos no tevis, — viņa teica un apklusa.

—       Labi, — teica Gorbovskis. — Bet darīsim tā. Es tūlīt aizvedīšu uz kuģi Aļošku, apskatīšu telpas un atgriezīšos pie tevis, jā?

Viņa cieši ieskatījās viņam acīs.

—       Tu mani nepiemānīsi. Es zinu. Es ticu. Tu nekad nevienu neesi piemānījis.

—        Es nepiemānīšu. Kad kuģis startēs, tu būsi man blakus. Dod šurp zēnu.

Nenovēršot acis no viņa sejasv Zeņa kā sapnī pastūma viņam tuvāk Aļošku.

—        Ej, ej, Aļik, — viņa teica. — Ej līdzi tēvocim Ļoņam.

—  Uz kurieni? — zēns jautāja.

—       Uz kuģi, — Gorbovskis teica, ņemdams viņu pie rokas. — Kurp tad vēl citur? Lūk, uz šo kuģi. Pie tā tēvoča. Vai gribi?

—        Gribu pie tā tēvoča, — zēns paziņoja. Uz māti viņš vairs neskatījās.

Viņi kopā piegāja pie trapa, pa kuru kāpa pēdējie bērni. Gorbovskis teica audzinātājam:

—        Pierakstiet klāt. Aleksejs Matvejevičs Vjazaņicins.

Audzinātājs paskatījās zēnā, tad Gorbovski, pamāja ar galvu un ierakstīja. Gorbovskis lēni uzkāpa pa trapu un pārvilka Alekseju Matvejeviču pāri augstajam komingsam, pacēlis aiz rokas.

—   To sauc par priekštelpu, — viņš teica.

Zēns paraustīja roku, atbrīvojās, piegāja

cieši klāt Persijam Diksonam un sāka viņu apskatīt. Gorbovskis nocēla no pleca un nolika kaktā Surda gleznu. «Kas vēl?» viņš domāja. «Jā!» Viņš atgriezās pie lūkas un, izliecies ārā, paņēma no Maļajeva vākus.

—        Paldies, — Maļajevs teica smaidot. Neesat piemirsis .. .-Mierīgu plazmu!

Patriks arī smaidīja. Mādami ar galvām, viņi atkāpās uz pūļa pusi. Žeņa stavēja pie pašas lūkas, un Gorbovskis pavicināja viņai ar roku. Pēc tam viņš pagriezās pret Dik- sonu.

—  Karsti? — viņš jautāja.

—        Drausmīgi. Derētu palīst zem dušas. Bet dušas telpās ir bērni.

—       Atbrīvojiet dušas telpas, — teica Gorbovskis.

—       Viegli pateikt. — Diksons smagi nopūtās un, sašķobījis seju, pavilka brīvāk šauro tērpa apkaklīti. — Bārda lien zem apkakles, — viņš nomurmināja. — Dursta neciešami. Visur niez.

—       Tēvoc, — teica zēns Aļoša. — Bet vai bārda tev ir īsta?

—       Vari paraustīt. — Persijs nopūtās un pieliecās.

Zēns paraustīja.

—   Tik un tā nav īsta, — viņš paziņoja.

Gorbovskis satvēra viņu aiz pleca, bet

Aļoša izlocījās.

—   Negribu pie tevis, gribu pie kapteiņa.

—      Tas ir labi, — teica Gorbovskis. — Persij, aizvediet viņu pie audzinātāja.

Viņš paspēra soli uz koridora durvīm.

—        Nenoģībstiet, — Diksons aiz viņa nokliedza.

Gorbovskis atstūma durvis. Jā, kaut kas tamlīdzīgs kuģī vēl nebija noticis. Spiedzieni, smiekli, svilpošana, klaigas, dūdošana, kareivīgi saucieni, klaudzieni, zvanīšana, dipoņa, metāla šķindoņa, zīdaiņu ņaudošās vaimanas … Neatkārtojamas piena, medus, zāļu, sakarsušu bērnu ķermeņu un ziepju smaržas — kaut arī gaiss tika kondicionēts un nepārtraukti strādāja avārijas ventilatori… Gorbovskis soļoja pa koridoru, meklējot, kur nolikt kāju, bailīgi ieskatoties atvērtajās durvīs. kur neiedomājamā šaurībā lēkāja, dejoja, midzināja lelles, tēmēja ar šautenēm, meta laso, grūstījās, sēdēja, rāpoja pa nolaistām lāviņām, pa galdiem un zem galdiem, zem lāviņām četrdesmit zēnu un meiteņu, vecumā no diviem līdz sešiem gadiem. No kajītes uz kajīti skraidīja norūpējušies audzinātāji. Kop- kajītē, no kuras bija izmestas gandrīz visas mēbeles, jaunās mātes baroja un tīstīja autiņos jaunpiedzimušos, tepat biia arī mazbērnu novietne — pieci rāpotāji, vāvuļodami savā putnu valodā, četrrāpus staigāia norobežotā kaktā. Gorbovskis visu to stādījās priekšā bezsvara stāvoklī, aizmiedza acis un devās uz vadības kabīni.

Gorbovskis nepazina vadības kabīni. Tā bija tukša. Bija pazudis milzīgais kontroles kombains, kas aizņēma trešdaļu kabīnes. Bija pazudusi vadības pults, bija pazudis pilota dublētāja krēsls. Bija pazudusi novērošanas ekrāna pults. Bija pazudis krēsls pie skaitļošanas mašīnas. Bet pati mašīna bija pa pusei demontēta, un tās vaļējās blokshēmas spīdēja. Kuģis vairs nederēja starpzvaigžņu lidojumiem. Tas bija pārvērties pašgājējā starpplanētu lidlaivā, saglabājis ātrumu, bet derēja tikai lidojumiem pa inerces trajektorijām.

Gorbovskis iebāza rokas kabatā. Diksons elsa viņam pie auss.

—   Tā, tā, — teica Gorbovskis. — Kur ir Valkenšteins?

—  Seit.— Valkenšteins parādījis no skaitļotāja dziļumiem. Viņš bija drūms un ļoti apņēmīgs.

—   Malacis, Mark! — teica Gorbovskis.

—   Un arī jūs esat malacis, Persij. Paldies.

—   Jūs jau trīs reizes meklēja Pišta, — Marks teica un no jauna pazuda skaitļotājā.

—  Viņš ir pie kravas lūkas.

Šķērsojis vadības kabīni, Gorbovskis iegāja kravas nodaļā. Viņam kļuva baismi. Sai garajā un šaurajā telpā, ko vāji apgaismoja divas neona spuldzes, cieši cits citam piespiedušies, stāvēja skolēni — zēni un meitenes, no pirmklasniekiem līdz vecāko klašu audzēkņiem. Viņi stāvēja klusēdami, gandrīz nekustēdamies, tikai mīņājās no vienas kājas uz otru un skatījās atvērtajā lūkā, kur vīdēja zila debess un plakanais, baltais tālās noliktavas jumts. Gorbovskis, lūpu košļādams, dažas sekundes skatījās bērnos.

—    Pirmklasniekus novietot koridorā, — viņš teica. — Otro un trešo klasi — vadības kabīnē. Tūliņ.

—   Un tas vēl nav viss, — klusi sacīja Diksons. — Desmit cilvēki iestrēguši kaut kur ceļā no Pilsētiņas… Liekas, ka aizgājuši bojā. Grupa vecāko klašu audzēkņu atsakās iekāpt. Un vēl ir grupa nupat atbraukušo autsaideru bērnu. Gan jau pats redzēsiet.

—   Izdariet tomēr tā, kā es teicu, — ierosināja Gorbovskis. — Pirmās trīs klases koridorā un vadības kabīnē. Bet šeit — ekrānu, gaismu, rādiet filmas. Vēsturiskas filmas. Lai skatās, kā agrāk gājis. Sāciet, Persij. Un vēl — nostādiet bērnus rindā līdz pat Val- kenšteinam: lai pasniedz detaļas no rokas rokā, tad viņiem būs nodarbošanās.

Viņš ar pūlēm aizspraucās līdz lūkai un noskrēja lejā. Trapa piekājē, audzinātāju ielenkta, stāvēja dažāda vecuma bērnu grupa. Pa kreisi bija kaudzē nekārtīgi sasviesti visvērtīgākie Varavīksnes materiālās kultūras priekšmeti: dokumentu saiņi, vāki, mašīnas un mašīnu modeļi, drānā ievīstītas skulptūras, ruļļos satītas gleznas. Bet pa labi, soļus divdesmit attālu, stāvēja drūmi piecpadsmit un sešpadsmit gadu veci zēni un meitenes, un viņu priekšā, rokas aiz muguras saņēmis un galvu noliecis, staigāja ļoti nopietnais Staņislavs Pišta. Ne visai skaļi, bet skaidri viņš runāja:

—… Uzskatiet, ka tas ir eksāmens. Mazāk domājiet par sevi, vairāk par citiem. Un kas par to, ka jums kauns? Saņemieties un pārvariet šīs jūtas!

Vecāko klašu skolēni spītīgi klusēja.

Nospiesti kiusēja arī pieaugušie, kas bija sablīvējušies pie kravas lūkas. Daži bērni slepus atskatījās — varēja redzēt, ka viņiem nebūtu nekas pretim aizšmaukt, taču aizbēgt nebija iespējams — visapkārt stāvēja viņu tēvi un mātes. Gorbovskis paraudzījās uz lūku. Pat no šejienes varēja redzēt, ka kuģis bāztin piebāzts. Plašajā kā vārti lūkā ciešā rindā stāvēja bērni. Tur neredzēja vairs bērnu sejās — tās bija pārāk nonietnas un skumjas.

Gorbovskim kaut kā sāniski pievirzījās loti skaists, liela auguma jauns cilvēks ar skumjām. lūdzošām acīm, kas neglīti kontrastēja ar viņa izskatu.

—  Tikai vienu vārdu, kapteini, — viņš drebošā balsī izstomīja. — Vienu pašu vārdu …

—  Acumirkli, — te; ca Gorbovskis.

Viņš piegāja pie Pištas un apņēma viņu ap pleciem.

—• Vietas pietiks visiem, — Pišta runāja. — Neuztraucieties …

—   Staņislav. — sacīia Gorbovskis, — pavēli, lai visi atlikušie iekāpj.

—   Tur nav vietas, — pilnīgi bez kādas secības iebilda Pišta. — Mēs gaidījām tevi. Labi būtu atbrīvot rezerves D-kameru.

—   «Tarielā» nav rezerves D-kameru. Bet vieta tūlīt atradīsies. Liec iekāpt.

Gorbovskis palika aci pret aci ar vecāko klašu skolēniem.

—   Mēs negribam lidot, — paziņoja viens no viņiem — garš, gaišmatains puisis spilgti zaļām acīm. — Jālido audzinātājiem.

—   Pareizi, — sacīja sīka meitene sporta biksēs. Aizmugurē iekliedzās Persijs Diksons:

—  Metiet! Taisni zemē!

No lūkas šķindēdamas sāka birt blokshēmu plāksnes. Bērnu ķēde bija sākusi darboties.

—  Nu tā, zēni un meitenes, sacīja Gorbovskis. — Pirmkārt, jums vēl nav balsstiesību, jo neesat vēl beiguši skolu, un, otrkārt — vai sirdsapziņa jums ir? Tiesa — esat vēl jauni un alkstat pēc varoņdarbiem, taču nelaime tā, ka šeit jūsu nevajag, bet kuģī — vajag. Man bail iedomāties, kas tur notiks inerces lidojumā. Katrā pirmsskolas vecuma bērnu kajītē nepieciešami divi vecākie, vismaz trim veiklām meitenēm jādežurē mazbērnu novietnē un jāpiepalīdz jaunpiedzi- mušo mātēm. īsi sakot — lūk, kur jums būs jāveic varoņdarbs.

—   Piedodiet, kaptein, — izsmējīgi sacīja zaļacainais, — bet visus šos pienākumus lieliski var veikt audzinātājas.

—  Piedodiet, jaunais cilvēk, — sacīja Gorbovskis, — bet es domāju, ka jums ir zināmas kapteiņa tiesības. Kā kapteinis es jums apsolu, ka no visiem audzinātājiem lidos tikai divi. Bet galvenais — pacentieties iedomāties, kā tālāk dzīvos jūsu audzinātāji, ja viņi ieņems kuģī jūsu vietas. Rotaļas beigušās, zēni un meitenes, jūsu priekšā ir dzīve, tāda, kāda tā reizēm mēdz būt, par laimi — reti. Bet tagad piedodiet, es esmu aizņemts.

Jums par mierinājumu es varu sacīt tikai vienu — jūs iekāpsiet kuģī pēdējie. Viss!

Viņš pagrieza tiem muguru un ar joni uzgrūdās jaunajam cilvēkam ar skumīgajām acīm.

—    Vai, piedodiet, — sacīja Gorbovskis. — Biju jūs pavisam piemirsis.

—    Jūs sacījāt, ka lidošot divi audzinātāji, — aizsmakušā balsī teica jaunais cilvēks. — Kas?

—   Kas jūs tāds esat? — jautāja Gorbovskis.

—    Esmu Roberts Skļarovs, nulles lauka fiziķis. Bet runa nav par mani. Es jums tūlīt visu pastāstīšu. Tikai vispirms pasakiet, kuri audzinātāji lidos?

Skļarovs … Skļarovs … Brīnum pazīstams uzvārds. Kur es par viņu esmu dzirdējis?

—    Kamils, — teica Skļarovs, piespiesti smaidīdams.

—   Ā, — noteica Gorbovskis. — Tātad jūs interesē, kuri lidos? — Viņš noskatīja Skļa- rovu. — Labi, es jums pateikšu. Tikai jums. Lidos vadītājs, un lidos galvenais ārsts. Viņi to vēl nezina.

—   Nē, — sacīja Skļarovs, saķerdams Gorbovski aiz rokas. — Vēl viens … Vēl vienu. Tatjana Turčina. Viņa ir audzinātāja. Viņu ļoti mīl. Viņa ir ļoti pieredzējusi audzinātāja …

Gorbovskis atbrīvoja rokas.

—   Nevar, — viņš teica. — Nevar, mīļais Robert! Lido tikai bērni un mātes ar jaunpie- dzimušajiem, saprotat? Tikai bērni un mātes ar zīdaiņiem.

—   Viņa arī! — uzreiz sacīja Skļarovs. — Viņa arī ir māte! Viņai būs bērns… Mans bērns! Pajautājiet viņai! Viņa arī ir māte!

Gorbovskis dabūja stipru grūdienu pa plecu. Viņš sagrīļojās un ieraudzīja, ka Skļarovs izbijies kāpjas atpakaļ, bet tieši viņam virsū klusēdama iet maza, trausla sieviete, apbrinojami gracioza un slaida, ar stipru sirmumu zeltainajos matos un skaistu, it kā pārakmeņojušos seju. Gorbovskis pārvilka delnu pār pieri un atgriežas pie trapa.

Tagad šeit bija palikuši tikai vecāko klašu skolēni un audzinātāji. Pārējie pieaugušie — tēvi un mātes, tie, kas bija atnesuši savus garabērnus, un tie, kas acīmredzot miglainā, pašu neizprastā cerībā bija tiekušies uz zvaigžņu kuģi, — lēni atkāpās, izklīda un sadalījās grupās. Lūkā, rokas izpletis, stāvēja Staņislavs Pišta un kliedza:

—   Saspiedieties, bērni, vēl drusciņ! Maikl, pasaki vadības kabīnē, lai saspiežas! Vēl mazliet!

Viņam atbildēja nopietnas bērnu balsis:

—   Nav vairs vietas! Visi stāv ļoti cieši!

Un Persija Diksona sulīgā balss noducināja:

—   Kā tā — nav vietas? Bet šeit, aiz pults? Nebaidies, maziņā, strāvas te nav! -Nāc… nāc … Un tu arī… Un tu, strupdeguni… Dzīvāk! Un tu … Tā … tā …

Un aukstā, dželžaini šķindošā Valkenšteina balss atkārtoja:

—        Saspiedieties, bērni! Ļaujiet paiet garām … Pavirzies, meitenīt… Palaid garām, puisīt. ..

Pišta pakāpās sāņus, un viņam līdzās parādījās Valkenšteins ar blūzi pār plecu.

—       Es palieku uz Varavīksnes, — viņš sacīja. — Iztieciet bez manis, Leonīd Andrejevič. — Viņa skatiens skraidīja pār pūli, kaut ko meklējot.

Gorbovskis pamāja ar galvu.

—  Vai ārsts ir kuģī? — viņš jautāja.

—       Jā, — Marks atbildēja. — No pieaugušajiem tur ir tikai ārsts un Diksons.

Pēkšņi no lūkas atskanēja smiekli.

—       Eh, jūs! — ar pūlēm ierunājās Diksona balss. — Re, kā vajag … Viens, divi..: Viens, divi…

Lūkā parādījās Diksons. Viņš iznira Piš- tam virs galvas, un viņa ačgārni apgrieztā seja bija sasvīdusi un aveņsārta.

—       Turiet mani, Leonīd, — viņš nošņācās. — Es tūliņ kritīšu.

Bērni smējās līdz asarām. Patiesi izskatījās ārkārtīgi smieklīgi: resnais bortmehāni- ķis kā muša karājās pie griestiem, ar kājām un rokām turēdamies aiz kravas nostiprināšanai paredzētajām skavām. Viņš bija smags un karsts, un, kad Pišta un Gorbovskis bija izvilkuši viņu ārā un nostatījuši uz kājām, viņš, smagi elpodams, sacīja:

—  Vecs … Esmu jau vecs …

Vainīgi mirkšķinādams, viņš pavērās Gorbovski.

—    Es tur nevaru, Leonīd. Šauri, karsti, smacīgi … Tas nelaimīgais tērps … Es palikšu tepat, lidojiet jūs ar Marku. Bez tam, taisnību sakot, jūs abi esat man apnikuši…

—   Palieciet sveiks, Persij, — sacīja Gorbovskis.

—   Paliec sveiks, draudziņ, — sacīja Diksons aizkustināts.

Gorbovskis iesmējās un uzsita viņam pa uzplečiem.

—    Neko darīt, Staņislav, — viņš teica. — Būs tev jāiztiek bez bortinženiera. Es domāju, ka iztiksi. Tavs uzdevums — lidot pa ekvatoriālā pavadoņa orbītu un gaidīt «Bultu». Pārējo paveiks «Bultas» komandieris.

Dažas sekundes Pišta apstulbis klusēja. Tad viņš saprata.

—   Ko tad tu? — viņš sacīja loti klusu, ar skatienu taustīdams Gorbovska seju. — Ko tad tu? Desantnieks taču esi tu! Kas tad tie par žestiem?

—   2esti? — sacīja Gorbovskis. — Es neprotu. Bet tu ej. Tu atbildēsi par viņiem līdz pat beigām. — Viņš pagriezās pret vecāko klašu skolēniem.

—  Marš uz kuģa! — viņš uzkliedza. — Ej pirmais, citādi netiksi garām, — viņš sacīja Pištam.

Pišta paskatījās uz skumīgajiem vecāko klašu audzēkņiem, kas lēni vilkās pie trapa, paskatījās uz lūku, no kuras kārstījās bērnu sejas, neveikli pieskārās ar lūpām Gorbovska vaigam, pamaja ar galvu Markam un Dikso- nam un, pacelies uz pirkstgaliem, satvēra skavas. Gorbovskis pastūma viņu. Vecāko klašu audzēkņi sāka cits pēc cita pārspīlēti cienīgi un nesteidzīgi spiesties iekšā pa luku, reižu reizēm vīrišķīgi uzsaukdami:

—   Kusties, kusties! Ievelc lūpas, ka nesamin! Kas tur ta brēc? Galvas augstāk!

Pēdējā iegāja meitene sporta biksēs. Uz bridi viņa apstajas un cerību pilna paskatījās uz Gorbovski, bet tas savilka akmens- cietu seju.

—   Nepietiek taču vietas, — viņa klusītēm sacīja. — Redzat? Man vairs nepietiek.

—  Tu novājēsi, — Gorbovskis apsolīja un, saņēmis meiteni aiz pleciem, uzmanīgi iespieda pūlī. Tad viņš jautāja Diksonam-: — Bet kur kino?

—    Viss aprēķināts, — cienīgi atbildēja Persijs. — Kino sāksies starta momentā. Bērniem patīk pārsteigumi.

—   Pišta! — uzsauca Gorbovskis. — Gatavs?

—  Gatavs! — dobji atsaucās Pišta.

—   Startē, Pišta! Mierīgu plazmu! Aizver lūkas! Mierīgu plazmu, zēni un meitenes!

Smagā lūka bez trokšņa izslīdēja no apšu- ves ligzdas. Mādams atvadām ar roku, Gorbovskis atkāpās no komingsa. Pēkšņi viņš atcerējas.

—   Ai! — viņš iekliedzās. — Bet vēstule?

Krūšu kabatā vēstules nebija, arī sānu ka

bata bija tukša. Lūka vērās ciet. Vēstule nez kāpēc izrādījās iekškabatā. Gorbovskis iegrūda to sporta biksēs ģērbtajai meitenei un steidzīgi atrāva roku. Lūka aizvērās. Pašam nezinot kādēļ, Gorbovskis noglāstīja zilgano metālu un, nevienā neskatīdamies, nokāpa zemē, un Diksons ar Marku atvilka nost trapu. Ap kuģi bija palicis pavisam maz cilvēku, toties virs tā debesīs riņķoja desmitiem helikopteru un flaieru.

Gorbovskis apgāja apkārt materiālo vērtību kaudzei, paklupa pret kādu krūšutēlu un devās gar kuģi uz pasažieru lūku, kur viņu vajadzēja gaidīt Zeņai Vjazaņicinai. «Kaut Matvejs būtu atbraucis,» viņš grūtsirdīgi nodomāja. Viņš jutās izspiests un izžuvis un ļoti nopriecājās, kad ieraudzīja Matveju. Matvejs nāca viņam pretim. Taču viņš bija viens.

—    Bet kur ir Zeņa? — jautāja Gorbovskis.

Matvejs apstājās un paskatījās uz visām pusēm. Zeņas nekur neredzēja.

—   Viņa šeit bija, — tas sacīja. — Es runāju ar viņu pa radiotelefonu. Ko, vai tad lūkas jau ciet? — Viņš visu laiku atskatījās.

—    Jā, tūliņ startēs, — sacīja Gorbovskis. Arī viņš lūkojās visapkārt. «Varbūt viņa ir helikopterā,» Gorbovskis iedomājās. Bet viņš saprata, ka tas nav iespējams.

—    Dīvaini, ka nav Zeņas, — ierunājās Matvejs.

—    Iespējams, ka viņa ir helikopterā, —

sacīja Gorbovskis. Viņš pēkšņi saprata, kur viņa palikusi. «Ir nu gan,» viņš nodomāja.

—       Tā arī neredzēju Aļošku, — sacīja Matvejs.

Savada, krampjainai nopūtai līdzīga varena skaņa aizplūda pār kosmodromu. Gigantiskais, zilganais milzenis bez trokšņa atrāvās no zemes un cēlās augšup. «Pirmo reizi mūžā redzu sava kuģa startu,» nodomāja Gorbovskis. Matvejs visu laiku pavadīja kuģi ar skatienu — un pēkšņi kā dzelts pagriezās pret Gorbovski un pārsteigts vērās viņā.

—       Pag… — viņš nomurmināja. — Kātad tā? Kāpēc tu esi šeit? Bet kuģis?

—  Tur ir Pišta, — sacīja Gorbovskis.

Matveja skatiens apstājās.

—   Lūk, Vilnis, — Matvejs nočukstēja.

Gorbovskis apgriezās. Pāri pamalei žilbinoši zaigoja līdzena josla.

10. NODAĻA

Galvaspilsētas nomalē Gorbovskis palūdza pieturēt. Diksons nobremzēja un nogaidot paskatījās viņā.

— Es iešu kājām, — sacīja Gorbovskis.

Viņš izkāpa. Tūliņ aiz viņa izkāpa arī Marks un, roku izstiepis, piepalīdzēja Alai Postiševai. Visu ceļu no kosmodroma šis pāris bija klusējis aizmugures sēdeklī. Viņi cieši kā bērni bija sadevušies rokās, un Aļa,

acis aizvērusi, bija ar seju piespiedusies Marka plecam.

—    Iesim kopā, Persij, —■ sacīja Gorbovskis. — Lasīsim puķītes, karsti arī vairs nav. Un jūsu sirdij tas būs ļoti-noderīgi.

Diksons papurināja pinkaino galvu.

—  Nē, Leonīd, — viņš sacīja. — Labāk atvadīsimies. Es braukšu.

Saule karājās virs paša apvāršņa. Bija vēss. Saule spīdēja it kā koridorā ar melnām sienām: abi Viļņi — ziemeļu un dienvidu — jau bija pacēlušies augstu pār apvārsni.

—   Rau, pa šo koridoru, — sacīja Diksons. — Kurp deguns rādīs. Sveiks, Leonīd, sveiks, Mark. Paliec sveika arī tu, meitenīt. Ejiet… Bet vispirms es pēdējo reizi mēģināšu uzminēt, ko jūs tagad darīsiet. Patlaban tas ir sevišķi vienkārši.

— Jā, vienkārši, — sacīja Marks. — Sveiks, Persij. Ejam, mazais.

Uzsmaidījis viņš paskatījās Gorbovski, apskāva Aļu, un viņi aizgāja stepē. Gorbovskis un Diksons noskatījās viņiem pakaļ.

—  Tā kā par vēlu, — sacīja Diksons.

—  Jā, — piekrita Gorbovskis. — Un tomēr es viņus apskaužu.

—   Jums patīk apskaust. Jūs vienmēr apskaužat ar baudu, Leonīd. Es arī apskaužu. Apskaužu, ka pēdējā brīdī kāds par viņu domās, bet par mani… un arī pār jums, Leonīd, — neviens.

" — Vai gribat, lai es par jums domāju? — nopietni vaicāja Gorbovskis.

— Nē, nav vērts. — Diksons, piemiedzis acis, paskatījās uz zemu noslīdējušo sauli. — Jā, — viņš sacīja. — Šoreiz laikam neiz- ķepurosimies. Sveiki, Leonīd!

Viņš pamāja ar galvu un aizbrauca, bet Gorbovskis nesteigdamies sāka soļot pa šoseju līdz ar citiem ļaudīm, kas tāpat nesteigdamies vilkās uz pilsētu. Pirmo reizi šai juceklīgajā, saspringtajā un briesmīgajā dienā viņš jutās viegli un mierīgi. Ne par vienu vairs nevajadzēja rūpēties, nevajadzēja neko izlemt, visi rīkojās neatkarīgi, un arī viņš bija kļuvis pilnīgi neatkarīgs. Tik neatkarīgs viņš nekad vēl savu mūžu nebija bijis.

Vakars bija jauks, un, ja pa labi un pa kreisi nebūtu melno, zilajās debesīs lēni augošo sienu, tas būtu vienkārši burvīgs: kluss, dzidrs, pavēss, slīpu, rožainu saulstaru caurausts. Uz šosejas ļaužu palika arvien mazāk. Daudzi, tāpat kā Valkenšteins ,un Aļa, aizgāja stepē, citi palika turpat ceļmalā.

Pilsētā gar galvenās ielas malām stāvēja daudzkrāsainas gleznas, kuras mākslinieki bija izlikuši apskatei pēdējo reizi — pret kokiem, māju sienām, pret viļņvadiem, kas stiepās šķērsām pāri ceļam, pret augstsprieguma līnijas stabiem. Pie gleznām stāvēja cilvēki, kaut ko atcerējās, klusi priecājās, kāds — ir nu gan nevaldāms — iesāka strīdu, bet jauka, tieviņa sieviete rūgti raudāja, skaļi atkārtodama: «2ēl, vai, cik žēl!» Gorbovskim ienāca prātā, ka viņš kaut kur ir šo sievieti redzējis, bet tā arī viņš nespēja atcerēties, kur.

Skanēja nepazīstama mūzika: vasaras kafejnīcā blakus Padomes ēkai mazs, vārgs cilvēciņš neparasti kaisli un temperamentīgi spēlēja koncerta horeolu, un pie galdiņiem sēdošie nekustēdamies klausījās viņā; daudzi sēdēja uz kāpnītēm vai tieši kafejnīcas zālājā, bet pie horeolas bija pieslieta liela kartona lapa, uz kuras greiziem burtiem bija uzrakstīts: «Tālā Varavīksne. Dziesma. Nepab.».

Apkārt šahtai bija daudz ļaužu, un visi bija aizņemti. Blāvi laistījās milzīgais, vēl nepabeigtais ieejas kesona kupols. No teātra ēkas vilkās nulles lauka fiziķu ķēdīte, kas stiepa vākus, tīstokļus, kārbu kaudzes. Gorbovskis pēkšņi atcerējās vākus, ko viņam bija iedevis Maļajevs. Viņš mēģināja atcerēties, kur tos licis. Liekas, atstāju vadības kabīnē. Bet varbūt priekštelpā? Nevajag atcerēties. Nav svarīgi. Jābūt pavisam bezrūpīgam. Dīvaini, vai tad fiziķi vēl cer? Protams, uz brīnumu jau var cerēt vienmēr. Taču jocīgi, ka šoreiz uz brīnumu cer paši skeptiskākie un loģiskākie planētas ļaudis.

Pie Padomes nama sienas- blakus parādes durvīm, kājas izstiepis, sēdēja akls cilvēks ar apsaitētu seju, ģērbies saplēstā pilota kombinezonā. Viņam uz ceļiem gulēja mirdzošs, niķelēts bandžo. Galvu atmetis, aklais klausījās dziesmu «Tālā Varavīksne».

Aiz kupola parādījās viltus stūrmanis Hanss ar milzīgu saini uz pleca. Ieraudzījis Gorbovski, viņš uzsmaidīja un garām iedams sacīja: «Ā, kapteini Kā ar jūsu ulmotroniem?

Vai dabūjāt? Bet mēs, rau, glabājam arhīvus. Ļoti nogurdinoši. Cik traka diena …» Laikam tas uz Varavīksnes bija vienīgais cilvēks, kas tā arī neuzzināja, ka Gorbovskis ir īstais «Tariela» kapteinis.

No Padomes loga Gorbovski uzrunāja Matvejs.

—   «Tariels» jau orbītā! — viņš iesaucās.

—   Tikko atsveicinājās. Tur viss kārtībā.

—    Nāc lejā, — aicināja Gorbovskis.

—  Iesim kopā.

Matvejs papurināja galvu.

—       Nē, draudziņ, — viņš sacīja. — Man ir milzums darīšanu, bet laika maz … — Viņš apklusa, pēc tam apjucis piebilda: — Vai zini, kur atradās 2eņa?

—   Varu iedomāties, — sacīja Gorbovskis.

—   Kāpēc tu to darīji? — jautāja Matvejs.

—       Es neesmu neko darījis, goda vārds, — sacīja Gorbovskis.

Matvejs pārmetoši pakratīja galvu un pazuda istabā, bet Gorbovskis soļoja tālāk.

Viņš iznāca jūras krastā, lieliskajā, zeltai- ^ najā pludmalē ar raibiem saulessargiem un ērtiem atpūtas krēsliem, ar kuteriem un laivām, kas stāvēja sarindojušās pie pazemajiem steķiem. Viņš atlaidās kādā krēslā, ar baudu izstiepa kājas, sakrustoja rokas uz vēdera un raudzījās uz rietumiem, uz asins- sārto rietošo sauli. Pa labi un pa kreisi mācās virsū samta melnas sienas, viņš centās neievērot tās.

«Tagad man vajadzētu startēt uz Lalandu,»

viņš snauzdams domāja. «Mēs trijatā sēdētu vadības kabīnē, un es viņiem stāstītu, cik varena planēta ir Varavīksne un kā es to krustām šķērsām izbraukāju pa vienu dienu. Persijs Diksons klusētu, tīdams ap pirkstu bārdu, bet Marks sūkstītos, ka viss jau redzēts, ka visur garlaicīgi un vienādi. Bet rīt k ap šo laiku mēs izietu no deritrinitācijas …»

Viņam garām, galvu nokārusi, pagāja tā skaistā meitene ar sirmumu zeltainajos matos, kura kosmodromā tik savlaicīgi bija pārtraukusi viņa nepatīkamo sarunu ar Skļa- rovu. Viņa gāja gar pašu ūdens malu, un viņas seja vairs neizskatījās pārakmeņoju- sies, tā vienkārši bija bezgala nogurusi. Soļus piecdesmit tālāk viņa apstājās, pastāvēja, vērdamās jūrā, apsēdās smiltīs, atspiezdama zodu pret ceļiem. Tūlīt pat Gorbovskim pie auss kāds smagi nopūtās, un pašķielējis Gorbovskis ieraudzīja Skļarovu. Arī Skļarovs skatījās uz meiteni.

—  Nekam nav jēgas, — viņš sacīja ne visai skaļi. — Esmu dzīvojis garlaicīgu, nevajadzīgu dzīvi! Un pats sliktākais pataupīts pēdējai dienai…

—   Draudziņ — sacīja Gorbovskis, — kas tad pēdējā dienā var būt labs?

—  Jūs vēl nezināt…

—   Zinu, — sacīja Gorbovskis. — Visu zinu …

—  Visu jūs nevarat zināt… Es taču dzirdu, kā jūs ar mani runājat.

—  Kā?

—  Kā ar parastu cilvēku. Bet es esmu gļēvulis un noziedznieks.

—  Nu. Robert, — teica Gorbovskis. — Kas tad jūs par gļēvuli un noziedznieku?

—   Esmu gļēvulis un noziedznieks, — spītīgi atkārtoja Roberts. — Es droši vien esmu pat sliktāks, jo uzskatu, ka esmu visu darījis parei/i.

—    Zaķpastalu un noziedznieku nemēdz būt, — sacīja Gorbovskis. — Es drīzāk noticēšu, ka cilvēks spējīgs augšāmcelties, nekā izdarīt noziegumu.

—  Nevajag mani mierināt. Es jau teicu, ka jūs nezināt visu.

Gorbovskim laiski pagrieza pret viņu galvu.

—  Robert, — viņš sacīja, — netērējiet veltīgi laiku. Ejiet pie viņas. Apsēdieties līdzās … Man ir ļoti ērti gulēt, bet, ja vēlaties, es jums palīdzēšu …

—   Viss iznāk ne tā. kā gribētos, — skumīgi sacīja Roberts. — Es biju pārliecināts, ka izglābšu viņu. Man likās, ka esmu gatavs uz visu. Bet izrādījās, ka uz visu gatavs es neesmu … Es iešu … — viņš pēkšņi sacīja.

Gorbovskis noskatījās, kā viņš aizsolo, — sākumā apņēmīgi un pašpārliecināti, bet pēc tam arvien lēnāk un lēnāk, kā viņš tomēr pieiet klāt meitenei un apsēžas blakus, un viņa neatvirzās.

Kādu laiku Gorbovskis vēroja viņus, mēģinādams noskaidrot, vai apskauž tos vai ne, bet tad iesnaudās pa īstam. V; ņu pamodināja auksts pieskāriens. Viņš pavēra vienu aci un ieraudzīja Kamilu, viņa mūžīgo, ērmīgo ķiveri, viņa mūžam skābo un saīgušo seju un apa|ās, nemirkšķinošās acis.

—       Es zināju, ka jūs esat šeit, Leonīd, — pavēstīja Kamils. — Es jūs meklēju.

—       Sveiki, Kamil, — nomurmināja Gorbovskis. — Droši vien tas ir ļoti garlaicīgi — zināt visu …

Kamils pievilka tuvāk krēslu un apsēdās līdzās tāda cilvēka pozā, kam pārlauzts mugurkauls.

—        Ir vēl garlaicīgākas lietas, — viņš sacīja. — Man viss apnicis. Tā bija milzīga kļūda.

—        Kā klājas viņpasaulē? — jautāja Gorbovskis.

—        Tur ir tumšs, — sacīja Kamils. Viņš apklusa. — Šodien es trīskārt nomiru un trīskārt atdzīvojos. Katru reizi ļoti sāpēja.

—   Trīskārt, — atkārtoja Gorbovskis.

—     Rekords. — Viņš paskatijas Kamilā.

—   Kamil, sakiet taisnību. Es nekādi nevaru saprast. Jūs esat cilvēks? Nekautrējieties. Es vairs nevienam nepaspēšu izstāstīt.

Kamils padomāja.

—         Nezinu, — viņš sacīja. — Es esmu pēdējais no Velna Duča. Eksperiments neizdevās. Stāvokļa «gribi, bet nevari» vietā — «vari, bet negribi». Neizturami skumīgi ir varēt un negribēt.

Gorbovskis klausījās, aizvēris acis.

—  Jā, es saprotu, — viņš noteica. — Varēt un negribēt — tas nak no mašīnas. Bet skumīgi — no cilvēka.

— Neko jūs nesaprotat, — sacīja Kamils. — Reizēm jūs mīlat pasapņot par patriarhu prāta spēku, kam nav ne vēlmju, ne jūtu, pat ne sajūtu. Saprāts bez miesas. Daltoniskas smadzenes. Varenais Loģiķis. Loģiskās metodes prasa absolūtu koncentrāciju. Lai kaut ko paveiktu zinātnē, nepieciešams dienu un nakti par to vien domāt, par to vien lasīt, par to vien runāt…. Bet ko lai dara ar savu psihisko prizmu? Ar iedzimto spēju just? Vajag taču mīlēt, vajag lasīt par mīlu, vajadzīgi zaļi pakalni, mūzika, gleznas, neapmierinātība, bailes, skaudība … Jūs mēģināt sevi ierobežot un zaudējat klēpi laimes. Un jūs lieliski apzināties, ka zaudējat, Un tad, lai iznīdētu sevī šo apziņu un izbeigtu mokošo sašķeltību, jūs izkastrējat sevi. Jūs iznīdējat sevī visu cilvēka emocionālo pusi un atstājat vienu vienīgu reakciju uz apkārtējo pasauli — šaubas. «Apšaubi!» — Kamils apklusa. — Un tad jūs gaida vientulība. — Viņš baismīgi skumji skatījās uz vakarīgo jūru, atdziestošo pludmali, uz tukšajiem gujamkrēsliem, kas meta dīvainu, trīskāršu ēnu. — Vientulība … — viņš atkārtoja. — Cilvēki, jūs vienmēr pamētāt mani. Es allaž biju lieks, uzbāzīgs un nesaprotams dīvainis. Ari tagad jūs aiziesiet. Bet es palikšu viens. Šonakt es atdzīvošos ceturto reizi, viens uz mirušas, pelniem un sniegu klātas planētas …

Pēkšņi liedagā atskanēja troksnis. Stig- daml smiltīs, uz jūru soļoja izmēģinātāji — astoņi izmēģinātāji, astoņi neizdevušies nulles lauka lidotāji. Septiņi nesa uz pleciem astoto — aklu, ar apsaitētu seju. Aklais, galvu atmetis, spēlēja bandžo, un visi dziedāja:

Bridī, kad tev bija grūti, Bēda sniedzās jau līdz krūtīm, Teici: — Neapstāt! Redzi gaišu debessmalu, Mākoņspraugā saules salu? Ceļu turpināt!

Neskatīdamies, viņi iebrida jūrā līdz jostas vietai, līdz krūtīm, bet tad sāka peldēt, sekodami rietošajai saulei, turot uz mugurām aklo biedru. Pa labi no viņiem gandrīz līdz pašam zenītam melnoja siena, un pa kreisi gandrīz līdz pašam zenītam melnoja siena, un bija palikusi tikai šaura, tumšzila debesu sprauga, sarkana" saule un kausēta zelta celiņš, pa kuru viņi peldēja, un drīz viņus vairs nemaz nevarēja saredzēt drebošajos mirguļos, un bija dzirdams tikai bandžo un dziesma:

… Redzi gaišu debessmalu, Mākoņspraugā saules salu? Ceļu turpināt!

СтрVга^^кий Аркадий Натанович Стругацкий Борис Натанович ДАЛЕКАЯ РАДУГА Москва, «Молодая гвардия», 1964

Издательство «Зинатне» На латышском языке

Arkādijs Strugackis, Boriss Strugackis TĀLĀ VARAVĪKSNE

Redaktors O. Jansons. Māksi, redaktors G. Krutojs. Tehn. redaktore M. Ķairiša. Korektore L. Brahmane. Nodota salikšanai 1969. g. 25. novembrī. Parakstīta iespiešanai 1970. g. 10. februārī. Tipogr. papīrs Nr. 2, formāts 70x 90'/32- 5,87 fiz. iespiedi.; 6,87 uzsk. iespiedi.; 6,72 izdevn 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 20 kap. Izdevniecība «Zinātne» Rīgā. Tur- geņeva ielā 19. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 6. tipogrāfijā Rīgā, Gorkija ielā 6 Pašūt. Nr. 2731.

Izdots saskaņā ar Latvijas PSR Zinātņu akadēmijas Redakciju un izdevumu padomes 1969. gada 30. janvāra lēmumu

paskaidrojumi

[1] «vīrs, kam nodoms ar neatlaidību vienots.» (Ho- rācijs.)

[2] rociet man kapu — garu un šauru, Taisiet man zārku — gaišu un ērtu. (Amerikāņu tautas dziesma.)

[3] angļu bērnu skaitāmais pantiņš.

Content

A.un B.STRUGACKIS Tālā varavīksne

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

paskaidrojumi