VOLKOVS ALEKSANDRS

UGUNĪGAIS MarĀnu dievs

UGUNĪGAIS MarĀnu dievs

ALEKSANDRS VOLKOVS

TEIKSMAINS STĀSTS

TRIMDINIEKS

Mans jaunais draugs, sniedz man roku, un mēs kopā aizjoņosim tālu, tālu, uz Burvju zemi, kuru no visas pasaules šķir Lielais tuksnesis un milzīgu kalnu grēda. Tur, zem mūžam svelmainās saules, dzīvo jauki un jocīgi mazi cilvēciņi — Gre- moņi, Mirkšķoņi, Pļāpoņi un vēl daudzas dažādas citas ciltis.

Tieši uz Gremoņu zemi burves Gingemas saceltais viesulis aiznesa mājiņu ar meiteni Ellu un sunīti Totiņu. Gingema aizgāja bojā, bet Ellai un Totiņam sākās neprasti piedzīvojumi.

Tajos laikos zemes vidū, skaistajā Smaragda pilsētā, dzīvoja lielais burvis Gudvins. Pie viņa tad arī gāja Ella, cerēdama, ka Gudvins viņai palīdzēs atgriezties dzimtenē.

Pa cejam Ellai piebiedrojās atdzīvojies salmu izbāznis — Biedēklis, Malkas Cirtējs no dzelzs un Gļēvais Lauva. Tiem katram bija savs sapnis. Biedēklis vēlējās iegūt smadzenes savā salmu galvā; Malkas Cirtējs kāroja mīlošu sirdi; Lauvam vajadzēja drosmes. Un, kaut gan Gudvins izrādījās viltus burvis, visas šīs vēlēšanās viņš tomēr izpildīja. Viņš iedeva Biedēklim gudras smadzenes no sēnalām, adatiņām un kniepītēm, Dzelzs Malkas Cirtējam maigu zīda sirdi, pildītu ar zāģu skaidiņām, Gļēvajam Lauvam — drosmi, kas šņāca un putoja zelta bļodiņā.

Gudvinam apnika dzīve Burvju zemē, un viņš no tās aizlidoja gaisa balonā. Aizbraukdams Gudvins par savu pēcteci iecēla Biedēkli, un tas kļuva Smaragda pilsētas valdnieks. Malkas Cirtēju par savu valdnieku ievēlēja Mirkšķoņi, kas dzīvoja Violetajā zemē. Drošsirdīgais Lauva kļuva par zvēru karali.

Kad bija piepildījušās triju Ellas draugu karstākās vēlēšanās, viņa atgriezās dzimtenē pie tēva un māmiņas. Viņu un Totiņu pārnesa Gingemas sudraba burvju kurpītes, kuras sunītis bija atradis burves alā.[1]

Biedēklis nepaguva ilgi izbaudīt Smaragda pilsētas valdnieka augsto stāvokli. Ļaunais un viltīgais galdnieks Urfins Džīss, kas dzīvoja Gremoņu zemē, nejauši ieguva dzīvinošo pulverīti. Galdnieks izgatavoja koka zaldātus, atdzīvināja tos un ar šīs spēcīgās armijas palīdzību iekaroja Smaragda pilsētu. Biedēklis un Dzelzs Malkas Cirtējs, kas bija atsteidzies draugam palīgā, nokļuva Džīsa gūstā. Tas viņus iesēdināja aiz restēm augsta torņa galā.

Biedēklis un Malkas Cirtējs uzrakstīja vēstuli Ellai, lūgdami palīdzību, un to uz Kanzasu aiznesa viņu labā draudzene vārna Kaggi-Karr. Meitene neatstāja savus draugus nelaimē un otrreiz devās uz Burvju zemi. Ellu pavadīja vienkājis jūrnieks Carls Bleks, liels meistars uz visādiem izgudrojumiem. Viņš uzbūvēja sauszemes kuģi un ar šo kuģi kopā ar Ellu šķērsoja tuksnesi.

Cīņa ar Urfinu Džīsu un viņa spēcīgajiem koka zaldātiem nebija viegla, bet Ella un viņas draugi uzvarēja.[2]

Urfinu tiesāja. Par visiem noziegumiem viņš bija pelnījis bargu sodu, bet vienkājis jūrnieks Carls Bleks griezās pie saviem biedriem tiesnešiem:

—    Draugi, vai nebūtu labāk atstāt šo cilvēku gluži vienkārši pilnīgā vientulībā?

Un Ella viņu atbalstīja:

—    Pareizi. Tas viņam būs visbargākais sods.

Biedēklis, Dzelzs Malkas Cirtējs un Drošsirdīgais Lauva piekrita jūrniekam un meitenei, un bijušo Smaragda pilsētas karali izdzina aiz pilsētas vārtiem, kur viņu pavadīja pilsētnieku un fermeru svilpieni un izsmiekla saucieni. Pa ceļam kāds zobodamies pasvieda Džīsam viņa mīluli un kūdītāju — atdzīvināto koka klauniņu, un Urfins to cieši iespieda saujā.

—   Ej, kur gribi, — izvadīdams Urfinu, teica pilsētas vārtu sargs Faramants, — un pacenties kļūt par krietnu cilvēku.

Džīss neatbildēja uz šo labo novēlējumu. Viņš uzmeta Fara- mantam drūmu skatienu no spuraino uzacu apakšas un ātri aizsoļoja pa ceļu, kas bruģēts dzelteniem ķieģeļiem.

«Visi mani atstājuši,» rūgti prātoja bijuša s Smaragda pilsētas karalis. «Visi, kas man glaimoja manas varenības dienās, kas dzīroja pie mana galda, kas mani cildināja līdz debesīm, visi tagad slavē mazo Ellu un Milzi no aizkalnes… (Tā Carlu Bleķu iesauca Burvju zemē).»

Bet, atskatījies atpakaļ, Urfins saprata, ka bijis netaisns savās drūmajās pārdomās. Tomēr bija viens uzticīgs radījums — lācis Cāponis iztālēm vilkās aiz saimnieka. Nē, Cāponis nekad viņu nepametīs, lai kādā postā nonāktu Urfins Džīss. Jo Urfins Džīss taču ar brīnišķīgo pulverīti bija atdzīvinājis viņa ādu, kad tā kā nožēlojams pieputējis kājslauķis mētājās uz grīdas, un par to lācis jutās mūžīgu pateicību parādā …

Atmaigušā balsī Urfins pasauca:

—    Čāponi, šurp!

Iepriecinātais lāčuks teciņiem pieskrēja pie saimnieka.

—    Esmu klāt, pavēlnieki Ko liksi darīt?

«Pavēlniek…»

Šis vārds maigi noglauda Urfina dvēseles rētu. Jā, viņš tomēr ir pavēlnieks, kaut arī vienam vienkāršam kalpam un niecīgam klaunam. Bet kā būtu, ja? … Neskaidras cerības sāka rosīties Urfina smadzenēs. Varbūt par agru viņa ienaidnieki svin uzvaru?

Viņš, Urfins Džīss, vēl ir jauns, atrodas brīvībā, un neviens viņam nav atņēmis nevaldāmo gribu, viltīgo, atjautīgo prātu, izveicīgās rokas un prasmi izmantot labvēlīgus apstākļus.

Urfina sagumušais stāvs izslējās, vārgs smīns pārlaidās viņa melnīgsnējai sejai ar spurainajām uzacīm un laupījuma kārē atņirgto muti.

Pagriezies uz Smaragda pilsētas pusi, Urfins padraudēja ar dūri:

—   Gan jūs vēl nožēlosiet, ka palaidāt mani brīvībā!…

—   Jā, viņi to nožēlos, — iepīkstējās klauns.

Džīss uzsēdās lācim mugurā.

—   Nes mani, mans jaukais Čāponi, uz dzimteni pie Gremo- ņiem, — viņš pavēlēja. — Tur mums abiem ir māja. Ceru, ka neviens nebūs to aizticis. Tur mums sākumā būs patvērums.

—   Un tur mums ir sakņu dārzs, pavēlniek, — Cāponis turpināja, — bet blakus mežā dzīvo trekni truši. Man barība nav vajadzīga, bet es ķeršu tos tev.

Lāča purns laistījās no priekiem, ka viņš atkal dzīvos kopā ar dievināto saimnieku tālu no visiem, mierā un pārticībā.

Urfina domas bija citādas.

«Māja man būs pagaidu patvērums,» gudroja Džīss, «tajā es paslēpšos, kamēr mani aizmirsīs. Bet pēc tam .. . pēc tam paskatīsimies! …»

Mokoši grūts bija Urfina Džīsa ceļš uz Gremoņu zemi. Viņš cerēja atgriezties neievērots, bet visu izjauca Kaggi-Karr. Ar lielās radu saimes palīdzību vārna izsekoja, uz kurieni dodas trimdinieks. Visiem, kas dzīvoja dzelteniem ķieģeļiem bruģētā ceļa tuvumā, Kaggi-Karr sūtņi paziņoja par Urfina tuvošanos.

No mājām iznāca vīrieši un sievietes, vecīši un bērni, sastājās gar ceļa malām un klusēdami pavadīja Urfinu ar nicīgiem skatieniem. Džīsam būtu bijis vieglāk, ja viņu lamātu, apmētātu ar akmeņiem un rungām. Bet šis kapa klusums, visu sejās ierakstītais naids … Tas viss bija nesalīdzināmi ļaunāk.

Atriebīgā vārna bija pareizi izdomājusi. Urfina Džīsa ceļojums uz dzimteni dažkārt atgādināja ilgstošu gājienu uz nāves soda vietu.

Ar kādu baudu Džīss būtu meties virsū kādam no ienaidniekiem, iekodies tam rīklē, klausījies tā priekšnāves gārdzoņā! … Bet tas nebija iespējams. Un viņš jāja uz lāča, zemu nokāris galvu un niknumā griezdams zobus. Bet klauns Eots Lings, sēdēdams viņam uz pleca, čukstēja ausī:

— Nekas, pavēlniek, nekas, viss pāries! Mēs vēl par viņiem pasmiesimies!

Urfins nakšņoja mežā zem kokiem, jo neviens Smaragda vai Zilās zemes iedzīvotājs viņu pa nakti savā pajumtē neielaistu. Trimdinieks pārtika no augļiem, ko norāva no kokiem. Viņš ļoti novājēja un, tuvojoties Zobenzobu Tīģeru mežam, gandrīz vēlējās, kaut sastapšanās ar nezvēriem darītu galu viņa ciešanām. Tomēr dzīves alkas un vēlēšanās atriebties pāridarītājiem guva virsroku, un Urfins nemanīti izslīdēja cauri bīstamajai vietai.

Un, rau, beidzot paša māja! Trimdinieks atviegloti pārliecinājās, ka Gremoņi viņa īpašumu nav aiztikuši un visa mantība pilnīgi saglabājusies. Viņš izņēma no slepenās vietiņas atslēgas, atvēra durvis un iegāja istabās, drūmās un pieputējušās pa saimnieka ilgās prombūtnes laiku.

Pirmā daļa MILŽU PUTNS

KAUJA GAISĀ

Pagāja septiņi gadi, kopš Urfins Džīss bija zaudējis varu pār Smaragda pilsētu. Pasaulē daudz kas bija izmainījies. Ella Smite, uz visiem laikiem atvadījusies no Burvju zemes, pabeidza skolu un iestājās pedagoģiskajā koledžā kaimiņu pilsētā: viņa bija izvēlējusies tautskolotājas necilo nodarbošanos. Viņas jaunākā māsa Enna (viņa bija dzimusi tajā laikā, kad Ella atradās Pazemes valstībā) mācījās pirmajā klasē un sāka apgūt sarežģītos ābeces noslēpumus.

Vienkājis jūrnieks Čarls Bleks bija nopircis kuģi un veicis vairākus reisus uz Kuru-Kusu salu, kuras iedzīvotāji viņu katrreiz sagaidīja ar prieku.

Un kā klājās Burvju zemē? Mirkšķoņi un Gremotffuīrpināja dzīvot kā agrāk, bet pilnīgi bija pārmainījusies dzīve pazemes kalnračiem, pie kuriem Ella nodzīvoja savā trešajā un pēdējā ceļojumā uz Burvju zemi.

Tur, milzīgajā alā, Ella un viņas brālēns Fredis Kanings bija piedzīvojuši daudz dažādu pārsteidzošu notikumu. Viņiem izdevās atjaunot izsusušo Aizmidzinošā ūdens avotu, un ar šo ūdeni viņi aizmidzināja septiņus Pazemes karaļus, kuri pēc kārtas pārvaldīja kalnračus.

Visjocīgākais un interesantākais bija tas, ka karaļi pamozdamies bija aizmirsuši savu karalisko godu un pārvērtās par kalējiem, zemes arājiem, audējiem. Plecu pie pleca ar saviem agrākajiem padotajiem viņi centīgi strādāja, sagādādami pārtiku sev un savām ģimenēm.

Tikuši vaļā no karaļu varas, Alas iedzīvotāji pārcēlās uz augšējo pasauli un apmetās brīvajos laukos blakus Gremoņu

zemei. Tur viņi sēja kviešus un linus, dēstīja dārzus, kopa mājlopus, apstrādāja metālus. Bet diezgan ilgi viņi nevarēja šķirties no tumšajām brillēm, jo viņu acis bija pieradušas pie pazemes puskrēslas un vēl krietnu laiku nespēja paciest saules gaismu.1

Tikai Urfina Džīsa dzīvē ilgajos vientulības gados nebija nekādu pārmaiņu. Viņš rakājās pa sakņu dārzu un sāka audzēt dārzeņus, kas deva trīs ražas gadā.

Cik centīgi bijušais karalis, strādādams ar lāpstu, ielūkojās sava dārziņa zemē! Kā gribēja atrast jel vienu vienīgu tā brīnišķīgā auga sēkliņu, no kura bija ieguvis dzīvinošo pulverīti! Eh, laimētos atrast tādu sēklu, viņš vis vairs netaisītu koka zaldātus! Nē, viņš sameistarotu ar dzelzi apkaltu briesmoni, ko nevar ievainot bultas un uguns, un atkal kļūtu Burvju zemes valdnieks.

Bet viņa meklējumi bija veltīgi un bezjēdzīgi. Jo, ja jau būtu paglābusies no iznīcināšanas kaut atvasīte, kaut viens pats dzīvs gabaliņš, tas ņo jauna būtu piepildījis visu apkārtni.

Katru vakaru, katru rītu Urfins lūkojās uz debesīm saldā cerībā, vai neuznāks vētra, līdzīga tai, kas kādreiz viņam atnesa neparasto augu sēklas. Bet bargās viesuļvētras pārbrāzās zemei pāri, neatstādamas nekā cita kā tikai postījumus.

Urfinam pēc karaļa goda, kad viņš bija triumfējis varas apziņā pār tūkstošu tūkstošiem ļaužu, vajadzēja samierināties ar sakņkopja dzīvīti. Protams, par pārtiku zem Burvju zemes svētīgajām debesīm nevajadzēja raizēties, jo vairāk tāpēc, ka Cāponis savam saimniekam bieži atstiepa pa treknam trusim vai zaķim.

Bet ne jau to kāroja trimdinieks: naktīs viņam sapņos rādījās karaļa mantija uz pleciem, un viņš pamodās izmisīgi vīlies, ar strauji pukstošu sirdi.

Pirmajos savas vientuļās dzīves mēnešos Urfins pastaigājoties šad tad satika Gremoņus, it īpaši iedams uz Kohidas ciemata pusi, kur bija dzimis un uzaudzis. Tomēr ciltsbrāļi no viņa bēga kā no spitālīgā, izvairīdamies no viņa skatiena, un pat viņu muguras, šķiet, izstaroja naidu.

Bet nedēļas pārauga mēnešos, mēneši gados, un ļaužu naids pret Urfinu pagaisa. Atmiņas par viņa noziegumiem izbālēja, pārklājās ar jauniem notikumiem, jaunām sadzīves rūpēm.

Pēc dažiem gadiem Kohidas iedzīvotāji jau draudzīgi sasveicinājās ar trimdinieku, un, ja Urfins būtu vēlējies pārcelties uz ciematu, neviens neiebilstu. Bet Urfins īgni atņēma sveicienus, neielaidās sarunās un ar visu savu izskatu lika saprast, ka ļaužu sabiedrība viņam nav tīkama. Paraustīdami plecus, Gre- moņi aizgāja projām no nerunīgā sakņkopja. Bet Urfins nemitējās sapņot par to, kā viņš atriebtos ļaudīm, ja vien iespētu.

Un liktenis viņam palīdzēja.

Reiz pusdienas laikā Urfins rakājās sakņu dārzā, un pēkšņi viņa uzmanību saistīja kliedzieni, kas nāca no augšas. Trimdinieks pacēla galvu. Augstu debess zilgmē plūcās trīs ērgļi. Kauja bija nežēlīga, divi putni uzbruka vienam, cenzdamies to pieveikt ar knābjiem un spārniem.

Uzbrukuma upuris izmisīgi atgaiņājās, pūledamies no ienaidniekiem aizmukt, bet tas viņam neizdevās. Sākumā Urfinam ērgļi nelikās necik lieli, bet tad tie nolaidās zemāk, un Džīss pārliecinājās, ka tie ir milzīgi.

Šausmīgā kauja turpinājās, briesmīgo ērgļu kliedzieni kļuva arvien dzirdamāki, jo putni tuvojās zemei. Ievainotais putns no ienaidnieku sitieniem bija paguris, viņa kustības kļuva arvien nesakarīgākas. Un pēkšņi, sakļāvis spārnus, tas kūleņodams krita lejup.

Ar dobju troksni putns nogāzās norā Urfina mājas priekšā. Dārzkopis bailīgi tam tuvojās. Pat nāvīgi ievainots, putns ar nejaušu spārna vēzienu varēja notriekt cilvēku zemē.

Pieiedams ērglim tuvāk, Urfins pārliecinājās, ka tas tiešām ir milzenis: tā izplestie spārni klāja laukumu no vienas malas līdz otrai, bet tur bija ap trīsdesmit soļu. Viņa ķermenis tikko manāmi trīcēja, bet skatienā dīvaini mijās lepnums ar lūgumu. Abi pārējie ērgļi laidās lejup ar acīm redzamu nolūku nobeigt ienaidnieku līdz galam.

— Aizstāvi mani, — gārdzoši nomurmināja milzīgais putns.

Džīss paķēra pamatīgu mietu, kas bija piesliets pie sētas, un apņēmīgi pacēla gaisā. Uzbrucēji uzšāvās augšā, bet turpināja riņķot pār Urfina gruntsgabalu.

— Viņi mani nogalinās, — sacīja ievainotais ērglis. — Cilvēk, roc man līdzās bedri un izliecies, ka taisies mani apglabāt. Mani ienaidnieki atstās šo novadu tikai tad, ja būs pārliecināti, ka esmu ierakts zemē. Kad satumsīs, es paslēpšos krūmos, bet tu sasvied zemi tukšā bedrē.

Naktī viltīgo norunu izpildīja, un rītā briesmīgie ērgļi, pariņķojuši virs tukšā kapa, aizlaidās uz ziemeļiem.

KARFAKSA DZĪVES STĀSTS

Neskaitāmi ir Burvju zemes brīnumi, un cilvēka mūžs būtu par īsu, lai tos visus iepazītu. Kaut arī tā nebija visai liela, bet cik dažāda tajā bija daba, cik daudz cilvēku cilšu un neparastu dzīvnieku un putnu tajā mājoja!

Vientuļās Pasaules Apkārtkalnu ielejas dienvidu daļā dzīvoja milzu ērgļu cilts. Tur bija Urfina Džīsa negaidītā viesa Karfaksa dzimtene.

Lūk, ko Karfakss, atspirdzis no ievainojumiem, pastāstīja trimdiniekam.

—   Mūsu cilts Pasaules Apkārtkalnos dzīvo jau ļoti sen, — stāstīja ērglis, — un mūsu nav daudz. Iemesls ir šāds. Mūsu barība ir tūri un kalnu āži, kas dzīvo kalnu nogāzēs un aizās. Āžu cilts varētu vairoties un dzīvot bez bēdu, bet to kavējam mēs, ērgļi, viņus medīdami.

Ar mūsu redzes asumu, spēku un lidojuma ātrumu mēs būtu varējuši iznīcināt visus āžus un tūrus, bet mēs to nedarām. Dzīvnieku izskaušana nozīmētu arī mūsu galu: mēs izmirtu aiz bada. Un tādēļ kopš senseniem laikiem mūsu cilts locekļu skaits nedrīkst pārsniegt vienu simtu.

—   Kā jums tas izdodas? — ieinteresējies pajautāja Urfins.

—    Šajā ziņā mūsu likumi ir ļoti stingri, — atbildēja Karfakss. — Ērgļu ciltij ir tiesības izperēt cāli tikai tādā gadījumā, ja kāds pieaugušais cilts loceklis nomirst aiz vecuma vai iet bojā nelaimes gadījumā, piemēram, nositas pret klinti, neuzmanīgi uzbrūkot laupījumam.

—   Un kuram tad ir tiesības dot pēcnācēju mirušā vietā?

—     Tu uzstādīji pareizu jautājumu, — apstiprinoši piezīmēja ērglis. — Šo tiesību stingrā rindas kārtībā piešķir ģimenēm, kas dzīvo Ērgļu ielejā. Šis paradums tika cieši ievērots gadu simteņiem ilgi, bet nesen to pārkāpa, un ar to mūsu tautai nodarīja milzīgu postu. Mēs dzīvojam ļoti ilgi, — turpināja Karfakss, — pusotra līdz divsimt gadu, tāpēc mūsu ielejā mazulis nebūt nerodas katru gadu. Būtu tu redzējis, kā ērglienes viņu auklē, kā ķildojas, kura baros cālīti vai sasildīs zem spārna! Bieži viņas atgrūž no mazuļa īsto māti… Ko lai dara, — nopūtās Karfakss, — mātes jūtas mūsu sievietēm ir stipras, bet laime izperēt bērniņu katrai dota tikai reizi vai divas visā garajā mūžā.

«Pie mums, cilvēkiem, tas ir daudz vienkāršāk,» nodomāja Urfins. «Bērnu var būt, cik vien tīk, kaut gan jāsaka, tie ir pamatīgs apgrūtinājums.»

Karfakss turpināja:

—   Man ir astoņdesmit gadu, tas mums, milzu ērgļiem, pats spēku un veselības plaukums. Šogad mazuļa perēšanas rinda pienāca man un manai dzīves biedrei Aramintai. Ar kādu prieku mēs gaidījām to laimīgo dienu, kad sievai būs atļauts izdēt olu! Cik omulīgu ligzdiņu mēs klints dobumā sagatavojām no sīkiem zariņiem un lapām! … Un viss sabruka. Nelietīgais barvedis Arahess, pārkāpdams seno likumu, paziņoja, ka cāli perēs viņa ģimenē. Viņam vajadzēja pēcteča, jo viņa vienīgais dēls īsi pirms tam nositās, tūru medīdams.

Karfakss drebēja sašutumā, stāstīdams par barveža negodīgo rīcību, un dārznieks ņirdzīgi domāja, ka viņš, Urfins, nu gan tādu nieku dēļ neuztrauktos.

—    Pasaki, cilvēk, — vai Arahess bija cienīgs palikt par mūsu barvedi pēc tik negodīga tēvu parašu pārkāpuma? — Nesagaidījis atbildi, Karfakss runāja tālāk: — Es vismaz uzskatīju, ka pakļauties viņam būtu kauns un negods. Man radās piekritēji. Mēs gatavojām sacelšanos, lai nogāztu Arahesu. Par nelaimi, mūsu rindās bija ielavījies zemisks nodevējs, viņš visu izstāstīja barvedim, izdeva sazvērnieku vārdus. Arahess ar saviem piekritējiem negaidot uzbruka mums. Katram manam draugam vajadzēja cīnīties ar diviem trijiem pretiniekiem. Araminta gāja bojā pirmajās kaujas minūtēs. Man metās virsū Arahess un ērglis, kas nodeva sazvērestību. Domādams atrast glābiņu bēgot, es pārlaidos pāri Pasaules Apkārtkalniem un ielidoju dziļi Burvju zemē. Ienaidnieki sekoja … Pārējo tu zini, — Karfakss gurdi nobeidza savu stāstu.

Iestājās ilgs klusums. Pēc tam ērglis sāka runāt:

—   Mana dzīvība atrodas tavās rokās. Atgriezties kalnos es nevaru. Pat ja es apmestos visattālākajā to nostūrī, Arahess un viņa spiegi mani izsekos un nogalinās. Jūsu mežos medīt man nav iespējams. Tu mani baro ar zvēriņiem, kurus sauc par zaķiem un trušiem. Tie ir garšīgi, bet vai es varu tos saskatīt biezoknī un noķert ar nagiem …

Padomājis Urfins teica:

—   Cāponis medī šos zvēriņus tev un darīs to, kamēr tu izveseļosies. Bet pēc tam redzēsim, varbūt es izdomāšu, kā -tevi uzturēt.

Un šajā brīdī Urfina tumšajā dvēselē dzima doma, ka šis izdarīgais putns var pakalpot viņa mērķim. Lūk, ilgi gaidītais līdzeklis, kā atkal izsisties no niecības un satvert likteni aiz ragiem, kā viņš mēdza izteikties.

«Bet man jābūt ļoti uzmanīgam,» prātoja Urfins. «Šis putns ar savu dīvaino taisnīguma izpratni man nepalīdzēs, ja manu rīcību uzskatīs kaut mazākā mērā negodīgu… Bet nav ko steigties, man pietiek laika visu apdomāt.»

URFINA DŽĪSA NOLŪKI

Neuzkrītoši izprašņādams, Urfins pārliecinājās, ka Ērgļu ielejā nekas nav zināms par ļaužu darīšanām. Karfakss pat nezināja neko ne par Urfina straujo paaugstinājumu, ne par viņa kaunpilno krišanu. Trimdinieks aizliedza Cāponim jel vārdiņu bilst par pagātni un pavēlēja klaunam novērot, lai putns un lācis, kurš mīlēja pļāpāt, nesatiktos vienatnē. Džīss pats sāka rīkoties drošāk. Viņš ilgi sarunājās ar atžirgstošo ērgli un it kā nejauši atzinās, ka viņam padomā esot vēlēšanās darīt cilvēkiem labu.

—   Bet kāpēc tad tu tādā gadījumā dzīvo mežā tālu no pārējā bara? — brīnījās Karfakss.

—    Redzi, palīdzēt vienam ciematam — tas man liekas pārāk

sīki, — Urfins viltīgi atbildēja. — Ja man izdotos nostāties veselas tautas virsvadībā, tad gan es izvērstos un sevi parādītu.

—    Kas tev liedz kļūt par vadoni? — nesaprata vientiesīgais ērglis.

—   Mani tautas brāļi nesaprot mani, — Džīss izlocījās. — Viņi domā, ka es aiz godkāres tiecos pēc- varas, bet īstenībā mani vada daudz augstāki mērķi.

Tādas sarunas atkārtojās šad un tad, un beidzot ērglis noticēja Urfina cēlsirdībai. Karfakss bija ar mieru palīdzēt draugam iegūt augstu stāvokli cilvēku sabiedrībā, un lai tad viņš dara labu, cik vēlas.

Tikai to vien kāroja Urfins Džīss. Vēl gan vajadzēja izdomāt, kā lai ar milzu putna palīdzību atgūst savu agrāko varu.

«Tikai ne karu …» domāja Urfins. «Ja es sevis paaugstināšanai palūgšu Karfaksu nosist kaut vienu cilvēku, viņš tūlīt uzminēs manus nolūkus. Par apmānu viņš var mani saplosīt gabalos …» Urfins ar šausmām iztēlojās briesmīgā putna uzbrukumu. «Man jārīkojas gudrāk. Ar ērgļa palīdzību jākļūst par kādas atpalikušas tautas pavēlnieku. Un, kad es būšu šo tautu sagrābis savās rokās, man būs armija un ieroči… Tad piesargieties, Biedēkli un Malkas Cirtē'j!»

Urfins sāka domās apvērtēt, kurā zemes malā visvieglāk būtu kļūt par valdnieku. Un tad viņš atcerējās Lecoņus.

Kareivīgā Lecoņu cilts dzīvoja kalnos starp Lielo upi un Stellas valstību. Vēl nevienam nebija izdevies iekļūt Lecoņu zemē, viņi nevienu pie sevis neielaida.

Ella Smite, pirmo reizi nokļuvusi Burvju zemē, devās pie labās fejas Stellas kopā ar saviem draugiem Biedēkli, Dzelzs Malkas Cirtēju un Drošsirdīgo Lauvu. Viņu ceļā kā nepārvarams šķērslis nostājās kalnu ielenktais Lecoņu novads. Biedēklis un pēc viņa Lauva mēģināja uzkāpt kalnā, bet viņus abus notrieca Lecoņu varenās dūres. Ella un viņas pavadoņi tā arī nebūtu aizgājuši līdz rožainajai Stellas pilij, ja tajā laikā Ellai nepiederētu Zelta cepure, kas piešķīra varu pār Lidojošiem Merkaķiem, kuri ceļiniekus pa gaisu aiznesa uz Stellas pili.[3]

Pirms daudziem gadu simteņiem Marāni (tā dēvējās Lecoņi) dzīvoja Pazemes valstībā pie upes, kas ietecēja Vidus ezerā. Pēc nostāstiem, viņi paslēpušies pazemē no spēcīgiem ienaidniekiem, kas tiem uzmākušies no visām pusēm. Tur, starp klintīm, Marāni uzcēluši pilsētu, kuras drupas apskatīja Ella Smite un Fredis Kanings, nobeigdami ilgo un bīstamo ceļojumu pa zemes dzīlēm.

Tajā tālajā laikmetā Marāni prata iegūt uguni, taisīja dzelzs lielgabalus, zvejoja zivis un medīja Sešķepaiņus, kuru apkārtnē bija milzīgs daudzums. Bet ar laiku Marānu kļuva pārāk daudz, zvēru gaļas un zivju viņiem nepietika, bet nodarboties ar lauksaimniecību akmeņainās grunts dēļ nebija iespējams.

Kņaza Grona vadībā Marāni atstāja savu drūmo novadu. Viņi mēģināja atņemt pazemes kalnračiem daļu viņu plašā līdzenuma, bet septiņu karaļu kareivji uzbrukumu atsita un izdzina Lecoņus uz augšzemi.

Augšējā pasaulē Marāniem klājās grūti. Mūžīgajai Alas krēslai pieradušās acis ilgus mēnešus nespēja piemēroties spilgtajai dienas gaismai. Emigranti pārvietojās tikai pa naktīm. Pusakli viņi ilgi klejoja pa Burvju zemi, gāja bojā kaujās ar iedzimtajiem, cieta lielus zaudējumus no plēsīgajiem zvēriem, mira badā, slīka, celdamies pāri upēm … Tā pagāja vairāki gadi.

Klejojumu laikā Marāni kļuva mežonīgi, pazaudēja savus lielgabalus, aizmirsa uguns lietošanu. Beidzot Grons nelielu bēgļu grupu noveda vientuļā, neviena neapdzīvotā ielejā, un tā nu viņiem kļuva par patvērumu uz ilgiem gadu simteņiem. Te viņi atkal savairojās, bet tā arī palika ļoti zemā attīstības pakāpē.

Sākumā atmiņas par senču dzīvi kaut kādā dīvainā drūmā pasaulē tēvi stāstīja bērniem, pēc tam atmiņas pārvērtās leģendās, bet vēlāk arī leģendas aizmirsās. Marāni tik ilgi mita noslēgtībā, ka ļaudis, kas dzīvoja citās Burvju zemes daļās, par viņiem zināja ļoti maz.

Arī Urfins par Marāniem zināja maz. Kādas viņiem mītnes? Ko viņi ēd? Vai viņiem ir kādas aizraušanās? Ar ko varētu pārsteigt viņu iztēli? Uz šiem jautājumiem Urfins nezināja atbildes. Bet ierasties pie spēcīgas, neatkarīgas cilts, nezinot, kas tevi tur sagaida, bija pārāk bīstami.

«Man jāizdara pamatīga izlūkošana,» domāja Urfins.

Bet kas veiks šo izlūkošanu? Pašam doties tur nav iespējams: Lecoņiem viņš jāierauga pēkšņi — kā pavēlnieks. Sūtīt Čāponi? Lācis ir smags un neizveicīgs, tas nepratīs slēpties un darboties slepeni, kā pienākas labam izlūkam. Un tad Urfina skatiens pievērsās koka klaunam, kas urdījās istabas kaktā.

—   Lūk, kas man vajadzīgs! — priecīgi iesaucās Džīss.

Viņš atcerējās, kā klauns viņam palīdzēja Smaragda pilsētas

ielenkuma laikā. Bija atsisti vairāki koka zaldātu uzbrukumi, un Urfins atradās lielās grūtībās. Tad viņam ienāca prātā pārsviest klaunu pāri mūrim. Viltīgais Eots Lings pierunāja bagātu pilsētnieku uz nodevību, un tas naktī atvēra pilsētas vārtus ienaidniekiem.

—    Eot Ling, panāc šurp! — pavēlēja Urfins, un klauns gāzelēdamies piekleģerēja pie viņa.

—   Es esmu tev vajadzīgs, pavēlniek?

—   Jā. Gribu tev uzticēt kādu Joti svarīgu uzdevumu.

Urfins Džīss izklāstīja klaunam savus plānus un pateica, kas

jādara Eotam Lingām. Klauns uzklausīja Urfinu Džīsu un piezīmēja:

—    Lecoņu zeme ir ļoti tālu, pavēlniek. Ceļojums uz turieni būs ilgs un bīstams.

—    Karfakss šo ceļu veiks dažās stundās. Viņš tevi aiznesīs turp, un tu izlūkosi visu, kas vajadzīgs.

Urfins Džīss un viņa uzticamais kalps Eots Lings ar nepacietību gaidīja, kad izveseļosies ērglis. Milzu putns līdz pēdējam kauliņam noēda trušus un zaķus, ko centīgi piegādāja Cāponis. Karfakss pieķērās labsirdīgajam lācim, kurš, spēkus nežēlodams, klaiņoja pa mežu, dzenādams medījumu.

Un, lūk, pienāca laiks, kad ērglis pirmo reizi pēc kritiena nedroši pacēlās spārnos. Kad viņš zemu lidinājās pār mežu, viņa milzīgo spārnu vēzieni locīja koku zariņus, un izbiedētās vāveres pa galvu pa kaklu metās lejā.

Ar katru dienu Karfakss lidoja arvien tālāk un augstāk, viņa spēki brieda, un beidzot pienāca diena, kad viņš piedāvāja Ur- finam Džīsam pavizināties uz viņa muguras.

Urfins piekrita, kaut gan ar baiļu sajūtu; tomēr baigi atrasties augstu gaisā, nejūtot zem sevis citu balstu kā vien kustīgo ērgļa muguru. Bet, ja viņš lidojumu atraidītu, tas nozīmētu neredzēt Lecoņu zemi, nesagrābt varu, neatriebties ienaidniekiem. Un Džīss pārvarēja bailes.

Vienmēr grūtākais ir pirmais solis. Drīz vien Urfins ar labpatiku pagrieza seju pret vēju, lepni noraudzījās uz lejā garām traucošajiem laukiem un mežiem.

—   Mans! Drīz tas viss atkal būs mans! — viņš klusu murmināja, lai nesadzirdētu Karfakss.

Urfins izstāstīja ērglim savu nodomu kļūt par Lecoņu cilts vadītāju.

—   Tie ir tumši, neizglītoti ļaudis, — Džīss klāstīja, — un viņu dzīve ir ārkārtīgi smaga. Es gribu viņiem sagādāt visus priekus, kādi vien cilvēkiem pieejami zem mūsu zemes- saules.

Karfakss piekrita nogādāt turp Eotu Lingu. Urfins pašuva klaunam trušu ādu kažoku. To uzvilcis, Eots Lings pārvērtās mazā, ņiprā zvēriņā. Tagad, ja viņu ieraudzītu kāds Leconis, neviens neturētu aizdomās par svešas zemes izspiegošanu.

Kādā rītā Karfakss pacēlās no noriņas Urfina mājas priekšā un aizlidoja uz austrumiem, uz Lecoņu zemi. Ērglim kaklā karājās trušu sainis—pārtikas krājums. Ērgļa mugurā, spalvās ieķēries, gulēja klauns.

Ērglis atgriezās nākamās dienas vakarā. Viņš pastāstīja, ka naktī, kad Lecoņi gulējuši, viņš pārnesis izlūku pāri kalniem un nolaidis vientuļā vietā. Tur Eots Lings viņu gaidīs pēc desmit dienām.

Cik garas likās Urfinam šīs dienas!

Beidzot tomēr pienāca brīdis, kad Karfakss atgriezās no otra lidojuma un atveda klaunu — veselu un ļoti apmierinātu. Eots Lings vispirms nometa apnikušo trušu ādu tērpu un nozīmīgi paskatījās uz saimnieku. Tas saprata, ka saruna būs slepena, un ienesa klaunu mājā.

—    Nu, pavēlniek, — jautri iesaucās Eots Lings, kad viņi bija palikuši divatā, — kādi tie ir vientieši! Ai, kādi vientieši! … Bet bīstami vientieši, tiem tu pirkstu mutē nebāz! — viņš nozīmīgi piebilda.

—    Stāsti! — Džīss viņu nepacietīgi pārtrauca.

Un klauns iesāka stāstu par to, ko bija redzējis un dzirdējis Marānu zemē, uzturēdamies tur desmit dienas.

LECOŅU SADZĪVE UN PARAŠAS

Eots Lings bija daudz uzzinājis. Savā pelēkajā ietērpā līdzinādamies žurkai, viņš ložņājis ciematu apkārtnē, ielīdis dzīvokļos, noskatījies un noklausījies. Tikai vienreiz viņš gandrīz iekritis. Viņu saķēris puika (bērni allaž ir acīgāki par pieaugušajiem), bet klauns viņam tā iekodis, ka ziņkārīgais puisēns sāpēs iekaucies un bīstamo medījumu palaidis vaļā.

Lūk, ko uzzinājis Eots Lings.

Lecoņu cilts ir skaitliski liela, tajā vairāki tūkstoši pieaugušo vīriešu vien. To uzdzirdis, Urfins gandarīti palocīja galvu un nodomāja: «No tiem iznāks spēcīga armija.»

Lecoņu zeme atrodas apaļā ielejā, kuru ielenc kalnu grēdas ar stāvām nogāzēm. Kalni sargā ieleju no vējiem, un dienās tajā ir karsti kā siltumnīcā, toties naktis ir aukstas. Iedzīvotāji neceļ mājas, to viņi neprot. Tie dzīvo salmu teltīs un pat zem nojumēm. Apģērbi viegli, vīriešiem garas bikses un bezroči, sievietēm īsi lindraki. No Stellas pavalstniekiem Pļāpoņiem Marāni iemaina apģērbu, cirvjus, nažus, lāpstas. Pretim dod dārgakmeņus, ko iegūst kalnos.

Lecoņi ir neliela auguma, nav plecīgi, galvas tiem lielas, rokas garas, ar lielām dūrēm, bet kāju muskuļi tā attīstīti, ka ļaudis var izdarīt milzīgus lēcienus. Tāpēc arī apkārtējo zemju iedzīvotāji viņus iesaukuši par Lecoņiem. Bet pašiem Marāniem šī iesauka nepatīk. Viņus pārvalda kņazs Torms …

—   Droši vien tas ir cienījams vecis ar garu sirmu bārdu? — Urfins pārtrauca klauna stāstījumu.

—    Tu maldies, pavēlniek, — Eots Lings iebilda. — Iedomājies, viņi neaudzē ne bārdas, ne ūsas. Apmatojumu uz sejas viņi uzskata par lielu neērtību un nodzen to ar ļoti interesantu paņēmienu. Viņu zemē brūnu, kodīgu dūņu dūksnāja vidū atrodas avots. Kad Marānu jauneklim sāk augt ūsas un bārda, viņš dodas uz šo avotu, apziež seju ar dūņām un ļauj tām saulītē sa- žūt. Pēc dažām stundām dubļi pikām krīt nost un uz visiem laikiem paņem līdzi matus. Pēc šādas operācijas ciltsbrāļi sagaida jaunekli ar dziesmām un dejām, un tikai tad Marāns iegūst pilsoņa tiesības un var precēties.

—   Tas tiešām ir apbrīnojami, — Urfins piezīmēja.

Eots Lings turpināja savu garo ziņojumu.

Marānu ielejā bieži plosoties negaisi. Eots Lings tur nodzīvojis tikai desmit dienas, bet pa to laiku tur plosījušās trīs vētras.

Negaisi Marānu zemē esot šausmīgi. Nepārtraukti uzliesmo zibeņi, grauj pērkons un, atbalsodamies no kalnu nogāzēm, saplūst nepārtrauktā, apdullinošā dārdoņā, lietus gāž straumēm. Zibens bieži iesper Marānu salmu būdās un aizdedzina tās. Iedzīvotāji izskrien ārā un šausmās raugās uz trakojošām liesmām, nemaz nemēģinādami tās dzēst. Marāniem uguns ir barga dieva soģis, viņi to pielūdz, bet neiedrošinās uguni izmantot savā pieticīgajā ikdienā,

«Tas taču īsts dārgums,» domāja Urfins. «Tur tikai var izvērsties!»

Ielejas vidū atrodas milzīgs sekls, meldriem pieaudzis ezers. Meldros mājo daudz pīļu. Kad Izperēti jaunie putnēni, kamēr tie vēl lāgā neprot lidot, Marāni sarīko medības un ar lingu apsit putnus. Medījumu tie iesāla un glabā dabiskos pagrabos— aukstās alās kalnu dziļumos.

Apkārt ezeram plešas auglīgi lauki. Tur Marāni sēj kviešus. Maizi viņi necep, jo neprot iegūt uguni. Kviešu graudus samaļ starp dzirnakmeņiem un no miltiem un auksta ūdens gatavo biezputru.

— Viņi ir mani! — iesaucās Urfins. — Kad es tiem iemācīšu sutināt pīles un cept maizi, viņi man sekos, kur vien vēlos. Viņu acīs es būšu lielais brīnumdaris.

Par spīti vājajai pārtikai, Marāni ir ļoti veselīgi un spēcīgi ļaudis. Viņiem daudz brīva laika, un tie nododas sportam — lēcieniem, skrējieniem un sevišķi dūru cīņai.

Boksa sacīkstes Marāniem Ir iemīļotākā nodarbošanās. Šausmīgie zvēlieni, kādus tie belž cits citam, varētu vērsi nogāzt no kājām, bet cīkstoņiem tas nav nekas. Ļoti jocīgi godina uzvarētāju. Tam ir tiesības nokrāsot savus zilumus ar tumšiem māliem un lepoties kā ar goda zīmēm. Zaudētājam turpretim sasitumi jāslēpj un iespējami ātrāk jāsadziedē. No viņa puses būtu bezkaunība lielīties ar cīņā gūtiem sakropļojumiem.

Marāni ir azartiski līdzjutēji un noslēdz derības par bokseriem un skrējējiem. Bet naudu tie nepazīst un maksā ar savu brīvību. Zaudētājs mēnesi, divus un pat vairāk strādā laimīgākā līdzjutēja labā: ceļ tam jaunu telti, apstrādā lauku, maļ graudus, ķer un sāla pīles.

Tos, kas nonākuši uz laiku verdzībā, apzīmogo ar īpašu zīmi: uz pieres ar dievkrēsliņu kodīgo sulu uzvelk vertikālu svītru, kas ilgi neizbāl. Ja verdzības laiks vēl nav pagājis, bet svītra nodzisusi, to atjauno. Dažs, nabadziņš, nesaprātīgi slēgdams derības, gadiem ilgi neizkļūst no nebrīves, un verdzības zīme neizdzēšami ieēdas viņa ādā.

Pat drūmo Urfinu pārņēma jautrība, klausoties šos smieklīgos sīkumus par Lecoņu parašām. Arvien vairāk un vairāk viņš pārliecinājās, cik viegli viņam būs dabūt savā varā šos vientiesīgos ļaudis.

Nobeigdams savu stāstu, Eots Lings brīdināja saimnieku:

—   Marāni ir bīstami ļaudis, pavēlniek! Tie ātri iekaist un gatavi tūlīt izrēķināties. Tiklīdz kādam liksies, ka viņš ir apmānīts vai apvainots, tūlīt uzsāks kautiņu un nesaudzēs ne sevi, ne pretinieku.

—    Labi, labi, mans uzticamais kalps, tu esi ieguvis ļoti vērtīgas ziņas. Es redzu, ka no Marāniem iznāks labi karavīri, bet ar spēku viņus neiekarot, tur vajadzīgs viltīgs triks. Un es jau zinu, kā man jārīkojas.

Urfins aizsteidzās uz saimniecības pagalmu un uzlika katlā ūdeni vārīties, lai ar rubiju saknēm nokrāsotu savu labāko uzvalku sarkanā krāsā. Ar to sākās gatavošanās riskantajam pasākumam.

NEPARASTA PARĀDĪBA

Urfins Džīss galīgi pārliecinājās, ka Karfaksa ierašanās ir jauna likteņa dāvana, uz kuru tam ilgus gadus bija jāgaida. Atlika tikai šo dāvanu izmantot. Bet tur jau Urfins nebija jāmāca. Viņš nolēma ierasties pie Marāniem draudīgā uguns pavēlnieka izskatā. Viņa varenības apburti, Lecoņi tūlīt atzīs Urfinu Džīsu par savu vadoni.

Līdz jaunam mēnesim bija atlikušas deviņas dienas. Bezmēness naktī pie tumšajām debesīm Marāni ieraudzīs Urfinu uguns mirdzumā, un viņš nolaidīsies pie tiem uz neredzēta putna. Kurš gan nenodrebēs, redzot tādus brīnumus? …

Trimdinieks gatavojās atstāt apnikušo novadu. Nenogurdināmais Karfakss klauna pavadībā veica vairākus lidojumus uz Marānu zemi. Tur Eots Lings naktīs noslēpa Urfina galdnieka rīkus un visnepieciešamākos saimniecības piederumus. Visbeidzot ērglis aizveda Čāponi. Padevīgais zvērs, kuru nevar ievainot bultas un šķēpi, kurš nepazīst miegu un iztiek bez barības, būs nenovērtējams sava kunga miesassargs viņa nakamo spēcīgo un bīstamo pavalstnieku apkaimē. Svarīgi bija arī tas, ka lāči Lecoņu zemē nedzīvoja, un Cāponis viņiem liksies neparasts radījums.

Un, lūk, pienāca noliktā diena. Urfins devās tālā ceļā. Māju viņš nenoslēdza, kā bija darījis iepriekšējā reizē. Džīss sastiepa tajā zarus un aizdedzināja. Vai nu viņam izdosies iekarot varu pār Lecoņiern vai ne, vienalga, viņš vairs neatgriezīsies te, lai turpinātu apnicīgo, vienmuļo nieka dārzkopja dzīvīti.

«Lai notiek kas notikdams, iešu pretim liktenim!» nolēma Urfins.

Liesmu spožumā viņš sāks jaunu dzīvi, liesmu spožumā atstāj iepriekšējo.

Urfina māja uzliesmoja kā milzu sārts. Kohidas iedzīvotāji ieraudzīja tālu blāzmu, un tās neskaidrajā atspīdumā pāri ciematam pārlaidās milzīga ēna.

Marānu zemē kopš viņu pārcelšanās no Pazemes bija pagājuši simtiem gadu, kuros notikušas daudzas stihiskas nelaimes: ugunsgrēki, plūdi, nogruvumi. Bet nekad Marāni nebija pārdzīvojuši tādus baigus, satraucošus notikumus kā tajā neaizmirstamajā vakarā. Kaut vai tas vien, ka ciemata ielās, kur dzīvoja kņazs Torms, krēslai iestājoties, parādījās neredzēts brūns zvērs un sāka kliegt bazūnes balsī:

—    PosietieS, Marāni, posieties! Šovakar debesīs parādīsies jūsu nākamais varenais pavēlnieks, ugunīgais dievs Urfins Džīss!

Šim zvēram ar smalku, griezīgu spiedzienu piebalsoja zvēra mugurā sēdošs mazs koka cilvēciņš:

—   Marānu zemes ļaudis, priecājieties un uzjautrinieties, pie jums no debesīm nolaidīsies ugunīgais dievs Urfins Džīss!

Izbrīnā un bailēs drebēdami, Marāni pusapģērbti izskrēja no teltīm un nojumēm, un prašņāja kņazam Tormam, ko tas viss nozīmē. Torms nevarēja viņiem atbildēt.

Bet dīvainie ziņneši arvien vēl turpināja klaigāt par drīzu ugunīgā dieva parādīšanos.

Un, lūk, pār ciematu nolaidās milzīga ēna, bet virs tās bija redzama ugunīga blāzma.

—   Tas ir zibens atspīdums… — čukstēja pārsteigtie Marāni.

Ēna laidās arvien zemāk un zemāk, un no augšas atskanēja

pērkonīga balss:

—    Es sveicu jūs, mani mīļotie Marāni!

Laukumiņā pārsteigtā pūļa priekšā nolaidās milzu putns, un no tā muguras viegli nolēca cilvēks sārtā mantijā, spilgti sarkanā cepurītē ar baltām spalvām, viņa augstu paceltajā rokā liesmoja lāpa, tālu šķiezdama dzirksteles. Likās, ka nakts tumsā parādījusies dzīva uguns.

Jā, Urfins Džīss prata pārsteidzoši iespaidīgi pirmo reizi parādīties Lecoņiem!

Apjukuši, pārbiedēti ļaudis nokrita uz ceļiem, aizklādami ar rokām sejas no spilgtās liesmas. Atnācējs no debesīm ierunājās skanīgā balsī:

—    Nebīstieties, mani bērni! Es atnācu ne ar ļaunu, bet ar labu. Un vispirms es likšu jums pārliecināties, ka šī liesma, kas jums vienmēr atnesusi nelaimi un postu, tagad kļūs jūsu uzticīgs kalps. Labais Čāponi, — Urfins griezās pie lāča, — sadabū salmus!

Netālu atradās salmu kaudze telšu celšanai. Lācis, atstiepa saimniekam dažus klēptiņus. Džīss salika tos akurātā čupiņā un aizdedzināja. Uguns uzšāvās gaisā, bet izbiedētie Marāni atkāpās.

Urfins iesmējās.

—    Nevajag baidīties! Gaišais Torm un kņaziene Jūma! Un jūs, cienījamie vecākie Grem, Laks, Venk, nāciet tuvāk!

Pūlī atskanēja satrauktas balsis:

—   Viņš zina visu vārdus! Brīnums, brīnums! Tas ir dievs, nevis cilvēks! …

Eots Lings ķērkstoši paziņoja:

—    Lielais Urfins valda pār zemi un debesi!

Bet vientiesīgais Karfakss zemā, piesmakušā balsī piebilda: — Urfins Džīss ir cēlsirdīgs, viņš visiem vēlē labu. Liesmas sāka noplakt, un sadūšojušies Marāni pievirzījās tuvāk sārtam. Nakts, kā allaž ielejā, bija vēsa, un cilvēki pamatīgi sala. Bet, kad viņi tuvojās ugunij, viņus apņēma patīkams siltums. Torms un vecākie pagrieza pret ugunskuru te vienus, te otrus sānus, un viņiem ienāca prātā, ka atnācējs no debesīm atnesis līdzi saules siltumu un gaismu.

Urfina Džīsa burvju varu atzina neapstrīdami: viņš kļuva nevis vienkārši Marānu karalis, bet gan dievība.

ČARLA BLEKA ŠĶILTAVAS

Urfina Džīsa mantībā bija kāds priekšmets, kuru tas vērtēja augstāk par visu. Arējā pasaulē, aiz kalniem, šis priekšmets bija lēts, bet Burvju zemē tas likās īsts brīnums.

Kas tad bija šis noslēpumainais priekšmets?

Parastas šķiltavas, smalka, plakana lietiņa, ieslēpta sava īpašnieka saujā.

Šīs šķiltavas Urfins ieguva, kad, nogāzts no troņa, sēdēja cietumā, gaidīdams tiesu. Pie bijušā karaļa ienāca vienkājis jūrnieks Carls Bleks. Viņš ilgi sarunājās ar Urfinu, mēģinādams panākt, lai tas nožēlotu izdarītos noziegumus. Bet Džīss pat nedomāja nožēlot.

Jūrnieks sašutis pagriezās, lai aizietu, un šajā brīdī viņam no kabatas izslīdēja spīdoša lietiņa un iekrita salmos, kas klāja grīdu. Bleks vēl nebija paguvis.iziet pa durvīm, kad cietumnieks metās pie nokritušā priekšmeta. Tās bija šķiltavas, un Urfins zināja to vērtību: Carls visu laiku turēja pīpi zobos un šad un tad aizdedzināja nodzisušo tabaku.

Ārpusē atskanēja soļi: jūrnieks bija aptvēris savu zaudējumu. Acumirklī Urfins iegrūda šķiltavas zem maisa un apsēdās uz nāras. Čarls Bleks aizgāja tukšām rokām, bet viņš neskuma par pazaudēto lietiņu, jo mugurmaisā viņam bija rezerves šķiltavas.

Urfins paslēpa šķiltavas drēbēs un aiznesa līdzi trimdā. No šķiltavām plūda smaka, kas Urfinam patika: tā bija benzīna smaka, kaut gan trimdiniekam nebija ne jausmas, kas ir ben- zlns. Ar laiku smaka sāka izgaist, benzīns iztvaikoja. Tas Džīsu uztrauca, bet viņam izdevās sadabūt pudeli vieglas, dzidras naftas, to varēja lietot benzīna vietā.

Gadiem ilgi Urfins Džīss bija glabājis šķiltavas kā jauku nieciņu, par kuru šad tad papriecāties. Bet tagad, kad viņš bija nolēmis uzstāties Marānu ugunīgā dieva lomā, tās viņam izdarīja milzīgu pakalpojumu. Ar šķiltavu palīdzību Džīss pierādīja Lecoņiem, ka viņš ir uguns pavēlnieks, ka uguns viņam paklausa un pēc viņa pavēles uzrodas acumirklī.

Viena lieta ir dauzīt ar šķiltavu pa kramu, gaidot, kad dzirkstele uzlēks uz posās, bet pēc tam to uzpūst, kamēr uzšaujas liesmiņa. Tas prasa laiku un neatstāj spēcīgu iespaidu. Pavisam kas cits, ja uguns izskrien no valdnieka pastieptās rokas un vienā mirklī aizdedzina salmu žūksni, kas uzliesmo spoži un karsti.

Viņš, protams, būtu varējis lauku bodītē iegādāties sērkociņus, bet tam, kas grib tēlot uguns dievu, daudz labāk kalpo šķiltavas!

Urfins pārsteidza Marānu iztēli jau pirmajā vakarā pēc brīnišķīgās parādīšanās: skatītājiem sajūsmināti kliedzot, viņš daudzas reizes izšāva uguni no izstieptās rokas.

KĀ DZĪVO DIEVI

Cenšanās pēc iespējas drīzāk kļūt par Burvju zemes pavēlnieku tik stipri bija pārņēmusi Urfinu Džīsu, ka viņš negribēja zaudēt nevienu lieku dienu.

Pirmo nakti Urfins pavadīja Torma būdiņā viņa gultā, bet rītā paziņoja kņazam, ka nekavējoties jāuzsāk pils būve viņam, uguns dievam. Viņš, kas ir dievs, nevar apmierināties ar nožēlojamu ļaužu mitekli, jo viņš taču pametis greznus kambarus savos debesu mājokļos.

Tūkstoš cilvēku sāka stiept akmeņus no kalnu nogāzēm uz Urfina izraudzīto vietu. Citi strādnieki smēla no ezera dibena lipīgas dūņas, kas aizstāja cementu.

Urfins parādīja Marāniem, kā iemūrēt ēkas pamatus, iestiprinot akmeņus citu pie cita, kā sasaistīt tos ar cementu. Marāni izrādījās ļoti apķērīgi, darbs gāja no rokas. Visspējīgākos Džīss iecēla par meistariem un desmitniekiem. Savus instrumentus Džīss no paslēptuves izvilka negaisa laikā, kad nepārtraukti grāva pērkons un liesmoja zibeņi, bet pārbiedētie Marāni gulēja teltīs un nojumēs, aizmiegusi acis un galvas iespieduši rokās.

Ziņnesis Eots Lings paziņoja Lecoņiem, ka rīki, ar kuriem strādās viņu pavēlnieks, ir svēti. Lielajam Urfinam tos atsūtījusi debesu valdniece Saule, un pieskarties tiem bez dieva atļaujas ir liels grēks.

Urfins sāka darināt durvju stenderes, iztēsa griestu sijas un spāres jumtam, gatavoja logu rāmjus. Viņa veicīgajās .rokās darbs kūsāja. Darbs viņam sagādāja prieku, viņš taču tik ilgi nebija turējis rokās cirvi un kaltu. Te nu Urfins būtu varējis aizmirst godkārīgos plānus un baudīt labākā meistara slavu Lecoņu zemē. Bet viņš arvien atcerējās, ar kādu negodu viņu izvadīja no Smaragda pilsētas, cik nicinoši pret viņu izturējās, kad uzskatīja, ka viņš vairs nespēj kaitēt.

Un Urfins drūmi čukstēja caur sakostiem zobiem:

— Ienaidniekiem nebūs žēlastības! Atriebība, atriebība!…

Ap Urfinu pulcējās godbijīgi dīkdieņi un jūsmoja par viņa darinājumiem. Viss, kas saistījās ar galdnieka darbu — ēveles švīksti pār dēli, kalta klaudzoņa, zāģa šņākoņa —, tas viss Lecoņiem likās tāds brīnums, kādu veikt pa spēkam tikai dievībai.

Kņazs Torms jutās ārkārtīgi laimīgs, kad uguns dievs viņam atļāva dažas reizes pārlaist ar ēveli pār dēli. Viņš salasīja zemē nokritušās skaidiņas un kā dieva žēlastības zīmi svinīgi aiznesa uz savu telti.

Celtniecība veicās. Pils sienas ar katru dienu pacēlās arvien augstāk, ēka sāka izskatīties iespaidīga: Marāni to uzlūkoja ar godbijīgām bailēm.

Lecoņu raksturā bija kāda interesanta īpašība: dienā izskrē- jušies un izlēkājušies, naktīs tie gulēja nāves miegā un uzmodināt tos nebija iespējams, kaut vai ar lielgabalu šautu pie auss. Šo īpašību Urfins Džīss veikli izmantoja. Savam ziņnesim Eotam Lingām viņš lika iedzīvotājiem paziņot, lai katra ģimene atnestu dievam kā dāvanu dārgakmeni, citādi vistuvākajā laikā tos piemeklēšot nelaime.

Pārbiedētie Marāni nesa Urfinam labākās vērtslietas. Džīss zināja, kā tās izlietot. Kādā naktī, kad ielejas iedzīvotāji gulēja ciešā miegā, viņš uz ērgļa aizlidoja uz Pļāpoņu zemi. Tur, Rožainajā pilsētā, viņš uzmeklēja tirgoni, atdeva tam pāris desmit dārgakmeņu, un tas apņēmās Urfinam nopirkt skaistas mēbeles, tepiķus, aizkarus, virtuves traukus, logu stiklus un daudz ko citu.

Nākamajās naktīs visus pirkumus uz platās ērgļa muguras pārnesa uz Marānu zemi un noslēpa vientuļā alā. Karfaksam šie noslēpumi nepatika.

—    Kāpēc pirkumus neizdarīt atklāti, dienas gaismā? — cildenais ērglis noprasīja.

Urfins mānījās un izlocījās.

—    Mans mīļais draugs Karfaks, saproti taču, — teica Džīss, — ja arī es apmānu Marānus, tad tikai ar cēlu mērķi. Ja viņi būs pārliecināti, ka man piemīt burvja spējas, tie labprātāk sekos man uz laimīgu dzīvi!

Augstā skaistā pils bija gatava. To nosedza ar kārniņiem, kurus no māliem gatavoja sievietes, bet apdedzināja Urfins pats. Bet mājā iekšā nebija nekā, un logu vietā bija tukši rāmji.

Vakarā Urfins sacīja Tormam:

—    Gaišais kņaz, uzlūdzu tevi ar dzīves biedreni un padomniekiem rīt pie manis iesvētīt jauno dzīvokli.

Torms nobrīnījās:

—    Lielais Urfin, tavā pilī taču nekas nav gatavs.

—    Lai tas tevi nesamulsina, — augstprātīgi pasmaidīja Urfins. — Dievībai iespējams tas, par ko jums, vienkāršiem mirstīgajiem, nav ne mazākās jēgas.

Visu nakti Urfins un lācis strādāja, ne minūti neatpūzdamies. Un, kad rītā Torms un vecākie atnāca pie pils, tie izbrīnā iesaucās.

Pils mirdzēja ar tīri nomazgātiem logu stikliem. Iekšā viesus pārsteidza neredzēta greznība: grīdas klāja pūkaini paklāji, logus krāsaini aizkari, istabas pildīja smalkas mēbeles, bet no ēdamistabas plūda kairinošas ēdienu smaržas.

—    Brīnums, brīnums! — iekliedzās Marāni un nokrita uz ceļiem.

Uz uguns pagatavotie ēdieni kņazam, kņazei un lielmaņiem ārkārtīgi garšoja. Uz galda atradās svaiga maize, ceptas pīles, cepti augļi, kuru garšu Lecoņi nekad nebija pazinuši, un dažādi kārumi no Pļāpoņu zemes.

—     Lūk, kā dzīvo dievi!—jūsmoja Torms, atgāzdamies pret krēsla atzveltni un glaudīdams pilno vēderu.

—    Jā, tā dzīvo dievi, — apstiprināja Džīss. — Bet tagad arī jūs varēsiet tā dzīvot, ja paklausīgi izpildīsiet manas pavēles.

—   Mēs esam ar mieru, lielais dievs! — korī atbildēja Marāni.

—    Vispirms jums jāuzceļ mājas, — teica Džīss.

—    Mums mājas? Mums? — svētās šausmās iekliedzās Marāni. — Tādas kā tev?

—    Nē, ne jau gluži tādas, — nevērīgi piezīmēja Urfins,

—  protams, mazākas un vienkāršākas, un tomēr jūs dzīvosiet mājās. Un tālāk — jums ēdiens jāgatavo uz uguns. Jūs taču redzat, ka šis ēdiens garšīgāks par jūsējo.

Marānu sejās atspoguļojās viņu ilgās bailes no uguns, šīs bargās, draudīgās dievības.

—   Nāciet man līdzi! — Urfins pavēlēja.

Viņš ieveda viesus virtuvē un parādīja tiem liesmu, kas mierīgi dega krāsnī.

—    Redziet, kā es esmu piejaucējis uguni, — teica Džīss.

— Tikpat mierīga tā ienāks arī jūsu pavardos, apsildīs dzīvokļus, sievietes uz tās vārīs zupu un ceps pīrāgus.

—    Patiešām liels un labs ir Marānu ugunīgais dievs! — Torms un viņa padomnieki uzslavēja Urfinu.

Kopš šīs dienas vientuļajā Marānu ielejā sākās plaša celtniecība. Viss darba smagums gūlās uz vienkāršo ļaužu pleciem. Dižciltīgie paši neko nedarīja. Viņi tikai uzmudināja mūrniekus jn namdarus, kurus apmācīja Urfins, un tie rāvās no saules ēkta līdz rietam ar īsiem pārtraukumiem ēšanas reizēs. Strādnieki ar skumjām atcerējās jautrās sacensības boksā, skriešanā ar lēcieniem un sāka domāt, ka nav nekāda prieka no ugunīgās dievības apmešanās viņu vidū. Bet reliģiozās bailes viņiem neāva pie tādām domām kavēties.

Torma, Venka, Grema un citu augstmaņu ievākšanās jaunajās mājās noritēja ar lielu pompu. Tauta, drūzmēdamās pie aiz- vizlotiem logiem, pūlējās saskatīt dzīrotāju siluetus, saklausīt pieskurbušās balsis: Urfins bija Marāniem iemācījis gatavot no kviešu graudiem reibinošu dzērienu.

Marānu augstmaņi tagad stāvēja par Urfinu kā mūris. Ja viņi pat aptvertu, ka Urfins ir parasts cilvēks, ar viltu piesavinājies dievišķu godu, viņi tomēr ietu tam līdzi kaut līdz pasaules malai. Tagad viņi ar šausmām atcerējās vecos laikus, kad dzīvoja tādās pašās teltīs kā melnā tauta, ēda tādu pašu žļurgu un sālītas pīles … Pazaudēt ar Urfina palīdzību iegūtos labumus viņiem likās ļaunāk par nāvi.

Marānu aristokrātiem kopš seniem laikiem bija sakrājies daudz dārgakmeņu — ametisti, rubīni, smaragdi. Viņi jau agrāk bija šā tā tirgojušies ar Pļāpoņiem, iemainīdami no tiem pirmās nepieciešamības preces. Tagad tirdzniecība izvērsās ļoti plaša.

Marāni izgāja kalna nogāzē pret Stellas valstību, māja ar rokām un kliedza, lai piesaistītu Pļāpoņu uzmanību. Redzēdami kaimiņu mierīgos nolūkus, Pļāpoņi pienāca klāt un tīksminājās par dārgakmeņu mirdzumu.

Drīz vien pušķainā izveidojās īsts tirgus. Pļāpoņi sanesa pārdošanai vistas un aunus, pienu un sviestu, augļus, drānas un skaistas mēbeles. Un, kad Torms iegādājās izgriezumiem greznotu galdu un krēslus, uz mata tādus pašus kā dieva pilī, viņam uzmācās pamatotas šaubas, bet viņš tās nevienam neizpauda.

Vienkāršie ļaudis, protams, sev mūra mājas necēla. Par tādām viņi nevarēja ne sapņot, jo cilts vadoņi viņus iejūdza smagā darbā. Pēc būvdarbu pabeigšanas ļaudīm vajadzēja stāties pie sējumu paplašināšanas. Maizes cepšana, bet pēc tam strauji uzplaukstošā degvīna brūvēšana prasīja daudz vairāk labības, nekā tika savākts agrāk. Krāšņu apkurināšanai aristokrātu mājās vajadzēja malkas, un katru rītu virkne malkas cirtēju devās uz mežu, bet vakaros atgriezās ar smagu nesamo. Agrāk, kad augstmaņiem nebija tik lielu prasību, vienkāršā tauta dzīvoja daudz vieglāk.

Pagāja daži mēneši, un kņaza Torma pavalstniekiem uzgūlās jaunas grūtības.

Sacenzdamies savā starpā par greznāko mājas iekārtojumu, augstmaņi iztērēja senču uzkrātos dārgakmeņus, un nebija vairs ar ko pirkt skaistus paklājus, dārgas mēbeles un tērpus. Un tad aristokrāti spieda trūcīgos iegūt viņiem smaragdus un dimantus.

Tā kā virskārtā dārgakmeņi bija jau izrakti, vajadzēja rakt šahtas, bet tas bija grūts un bīstams darbs. Lai neiegrūtu šahtu sienas, tās vajadzēja nostiprināt ar balstiem, bet pēc tiem jāiet tālu uz mežu.

Baidīdamies, ka tikai kalnrači nenoslēpj atrastos dārgakmeņus, bagātnieki pielika tiem uzraugus, bet, lai uzraugi savus pienākumus izpildītu godīgi, tiem maksāja labas algas. Un atkal cieta trūcīgie.

Sīs neiepriecinošās ainas novēroja gudrais Karfakss, un tās radīja viņā sašutumu. Ērglim pašam Marānu ielejā neklājās slikti. Kalnos, kas apjoza ieleju, dzīvoja āži, un tie nokļuva ērgļa nagos. Ezerā bija milzum daudz pīļu, un Karfakss nesmādēja šo laupījumu.

Bet ap sirdi viņam ar katru dienu kļuva smagāk. Vakaros ērglis sarunājās ar Urfinu. Viņš jautāja:

—    Kur ir laime, ko tu solīji šai nabaga tautai?

Urfins ar mākslotu sajūsmu iesaucās:

—   Bet tu paskaties, kā dzīvo kņazs Torms! Kā dzīvo Venks, Grems un citi!

—   Tādu nav daudz, — iebilda Karfakss. — Bet lielajam vairumam to, kas mitinājās teltīs un ēda jēlu barību, dzīve ir kļuvusi daudz grūtāka.

—   Nevar taču visu uzreiz! — atrunājās Urfins. — Pienāks arī citu kārta.

—   Arvien mazāk un mazāk es tev ticu, — skumji noteica cildenais putns. — Kņazs ar saviem padomniekiem slīkst greznībā tikai tāpēc, ka viņu labā strādā tūkstošiem ļaužu. Bet kas strādās šo nabagu labā?

Lai nebūtu ar ērgli jāstrīdas, Urfins centās nerādīties tam acīs. Un Marānu ielejā dzīve virzījās tā, kā bija nospraudis viltīgais godkāris.

Otrā daļa PIE VARAS!

BIEDĒKLIS - INŽENIERIS

Trešo reizi šķiries no Ellas, Biedēklis atgriezās Smaragda pilsētā |oti noskumis. Viņu neiepriecēja Trīskārt Visgudrā tituls, ar kuru viņš agrāk bija tā lepojies, nepadarīja jautrāku ziņojumi par labām augļu un labības ražām; neizklaidēja dejas, ko viņam par godu sarīkoja bijušais koka armijas ģenerālis Lans Pirots, tagadējais horeogrāfiskās skolas deju pasniedzējs.

Atvadīdamies no Ellas, Biedēklis izteica ciešu pārliecību, ka meitene atgriezīsies Burvju zemē. Bet viņš sajuta, ka šķiršanās būs mūžīga, un tas viņu nomāca. Un tad vēl Dzelzs Malkas Cirtējs ne no šā, ne no tā steidzās uz mājām, uz savu Violeto zemi.

—    Padzīvo pie manis kaut vienu mēnesi! — Biedēklis lūdzās. — Parunāsim par pagājušiem laikiem, atcerēsimies, kā mēs cīnījāmies ar Cilvēkēdāju, kā izvilkām Ellu un Lauvu no indīgo magoņu lauka ., ,

—    Nevaru, nevaru, draugs!—tiepās Dzelzs Malkas Cirtējs, vienmērīgiem soļiem staigādams uz priekšu un atpakaļ un norūpējies ieklausīdamies, vai sirds viņam krūtīs pukst. — Tu zini, es esmu saslimis, dzīve Pazemes valstībā atstājusi sliktu iespaidu uz manu veselību. Un vispār mēs kļūstam veci, mīļais draugs, veci! Re, man atkal jāgriežas pie ārstiem.

Malkas Cirtēja ārstēšana notika tā, ka izveicīgs meistars uz valdnieka dzelzs krūtīm atvēra ielāpu, viņa lupatu sirdī piebēra svaigas zāģu skaidiņas, ielāpu piemetināja klāt, un sirds sāka pukstēt ar agrāko spēku. Pēc tam Dzelzs Malkas Cirtēja locītavas iezieda ar eļļu un viņu visu nopulēja.

Dzelzs Malkas Cirtējs aizgāja, bet Smaragda pilsētā paviesoties palika Drošsirdīgais Lauva un vārna Kaggi-Karr. Trīs draugi izrunājās pēc sirds patikas, atcerējās senos laikus, nosodīja viltīgā Urfina Džīsa uzvedību, nopriecājās par Pazemes

karaļiem, kurus gudrā Biedēkļa izdoma bija pārvērtusi par čakliem amatniekiem.

Bet pēc tam mājup devās ari Lauva, sailgojies pēc savas lauvenes un lauvēniem. Vienīgi Kaggi-Karr palika pie Biedēkļa, un nabadziņš galīgi nogarlaikojās. Viņam gribējās biežāk redzēties ar Vārtu Sargu Faramantu un Garbārdaino Zaldātu Dinu Hioru, bet tie arī atgriezās pie savu pienākumu pildīšanas.

Faramants atkal apmetās būdā pie pilsētas vārtiem un katram atnācējam uzlika zaļās brilles, lai apmeklētājus neapžilbi- nātu Smaragda pilsētas greznība.

—    Es izpildu Lielā Gudvina pavēli, — klāstīja labsirdīgais vīrs, — un izpildīšu, kamēr nebūšu guldīts zemes klēpī. Bet arī mans pēctecis darīs to pašu .. ,

Bijušais feldmaršals Dins Hiors atkal stāvēja savā postenī augstajā tornī un, lūkodamies spogulī, ar zelta ķemmīti sukāja savu slaveno bārdu. Un, kad viņš nodevās šai patīkamajai nodarbībai, apmeklētāji viņu sauca un kliedza veselu stundu, lai viņš nolaistu paceļamo tiltu: Garbārdainais Zaldāts neko ne redzēja, ne dzirdēja.

Un, lūk, Biedēklis nolēma uzsākt kādu lielu darbu, lai aizdzītu mocošo garlaicību. Ieslēdzies Troņa zālē, viņš sāka domāt. Viņa domas bija tik saspringtas, ka galva piepūtās milzīgos apmēros. No tās izspiedušās adatiņas un kniepītes (tās Gudvins bija piejaucis sēnalām, lai smadzenes būtu asākas) Biedēkļa galvu padarīja līdzīgu milzu ezim.

Un beidzot Biedēkļa dompilnajā galvā dzima pārsteidzošs plāns: viņš iecerēja pārvērst Smaragda pilsētu par salu! Kad viņš savu nodomu pastāstīja Dinām Hioram un Faramantam, tie nolēma, ka valdnieks sajucis prātā.

—    Nebūt ne, — iebilda Biedēklis. — Nezinu, vai jums ir zināms, ka par salu sauc sauszemes daļu, kuru no visām pusēm apskalo ūdens. Man to stāstīja Ella, mācīdama ģe-o-grā-fi-ju, Mūsu pilsēta nevar aiziet pie upes, lai tā viņu apņemtu, tāpēc ka pilsētās nestaigā. Toties upe pie pilsētas var pienākt: tā ir tekoša. Es pavēlēšu izrakt ap pilsētu kanālu, un to piepildīs Afiras upīte, kas mūs apgādā ar ūdeni.

Pēc savas garās runas Biedēklis apstājās, lai atņemtu elpu. Klausītāji noraudzījās viņā ar izbrīnu. Faramants iejautājās:

—    Bet kapec vajadzīgs, lai Smaragda pilsēta pārvērstos par salu?

—    Tas pastiprinās mūsu aiz-sar-dzī-bas spējas ienaidnieka uzbrukuma gadījumā, — paskaidroja Biedēklis.

Dins Hiors, Faramants un Kaggi-Karr ar cieņu pavērās uz salmu cilvēku: kur gan galu galā viņš ņem tādus garus un, zinātniskus vārdus?

—    Bet kas to kanālu raks? — noprasīja Dins Hiors.—Vajadzēs taču izrakt milzīgu daudzumu zemes, un darbs ieilgs uz veseliem gadiem.

—    Un ļoti labi, ka uz gadiem, — nopriecājās valdnieks. — Es vismaz būšu aizņemts un negarlaikošos. Bet rakt piespiedīsim kokpaurus, tik un tā viņiem nav ko darīt.

Biedēklis ar saviem palīgiem apgāja visapkārt pilsētai. Tika iesprausts daudz mietiņu, kas apzīmēja nākamā kanāla robežas, un milzīgā celtniecība varēja sākties. Kanāla garumu aprēķināja uz četrām jūdzēm, bet platumu — piecsimt olektīm. Tik iespaidīgu ūdens šķērsli nebūs viegli pārvarēt ienaidniekam, ja tas iedomātos uzbrukt Smaragda pilsētai.

Dienu un nakti strādāja nenogurdināmie kokpauri, dienu un nakti lāpstas grauzās zemes krūtīs un čīkstēja ķerras, ar kurām aizveda izrakto zemi. Ar to uzlaboja akmeņainos zemes gabalus, pārvēršot tos auglīgos laukos.

Biedēklis aizmirsa garlaicību, darbu viņam bija līdz kaklam. No rīta līdz vakaram, bet dažreiz arī naktīs, ja spīdēja mēness, viņš laiku kavēja darbu laukumā, apskatīja, pārmērīja, pavēlēja izlabot kļūdas. Galveno inženieri pavadīja koka kurjeru svīta, ātrkājainie ziņneši šaudījās šurpu turpu ar rīkojumiem, pieskandinādami apkārtni ar jautrām čalām.

Vienlaikus ar kanāla rakšanas darbiem pie pilsētas mūriem ierīkoja lielu parku. Gar platām alejām stādīja labākos kokus, kādus vien varēja atrast zemes plašajos mežos. Tās labvēlīgajā klimatā pārstādītie koki ieauga katrā gadalaikā. Parka laukumos cēla skaistus paviljonus un lapenes, aleju krustojumus izdaiļoja ar strūklakām.

Parku iekārtot palīdzēja pilsētnieki, saprazdami, ka tas viņiem būs jauka atpūtas vieta pēc darba dienas.

Pagāja mēneši un gadi, milzīgā būvbedre paplašinājās un padzijinājās. Un, lūk, pienāca svinīgā stunda, kad atlika tikai ielaist tajā ūdeni. Pievadkanāls no Afiras upes jau bija izrakts, vienīgi šaura pāržmauga nejāva ūdenim ietraukties sagatavotajā gultnē.

Biedēklim pienācās pirmā cirtiena gods. Viņš paņēma savās vārgajās rokās kapli, piesita pa sieniņu, bet pēc tam piesteidzās varenie kokpauri un paveica pārējo. Afiras ūdeņi trauksmaini ieplūda kanālā.

Ļaužu bari, kas bija sapulcējušies gar ūdenskrātuves krastiem, skai uzgavilēja. Cienījamākie pilsoņi pacēla Biedēkli uz rokām un nesa apkārt pilsētai. Reizi pa reizei šī goda riņķa laikā valdnieks pavēlēja apstāties, noņēma savu cepuri ar zelta zvārgulīšiem apšūtām malām un teica runas par kanāla nozīmi aizsardzībā.

Biedēk|a runas uzklausīja ar dziju uzmanību un pavadīja vētrainiem aplausiem. Pilsētas iedzīvotāji arī agrāk bija lepojušies, ka viņu valdnieks ir vienīgais pasaulē, kas piebāzts ar salmiem, kam smadzeņu vietā ar adatām un kniepēm sajauktas sēnalas. Turpretim tagad, kad piedevām pie agrākā viņš bija parādījis izcilas inženieru spējas, viņu dievināšanai nebija robežu.

Parkā notika tautas svētki, tika noēsti veseli tortu un kūku kalni, izdzertas simt četrdesmit mucas limonādes.

Nav nemaz jāpiemin, ka svinībās piedalījās speciāli ielūgtie Dzelzs Malkas Cirtējs, inženieris Lestars, Drošsirdīgais Lauva, Zilās zemes pārvaldnieks Prēms Kokuss, kalnraču pārvaldnieks Ružero un vārna Kaggi-Karr. Viņus godināja, kā tas pienācās viņu augstajam stāvoklim. Visas ceremonijas vadīja Garbārdai- nais Zaldāts Dins Hiors un Vārtu Sargs Faramants, kurš bija sagādājis visiem viesiem zajās brilles.

Sīks svētku apraksts palika Smaragda salas hronikā — tā sāka saukt Zaļās zemes galvaspilsētu. Kas vēlas, var šo aprakstu izlasīt pilsētas bibliotēkā, 7. skapis, 4. plaukts, Nr. 1542.

Pēc dažām nedēļām straujā, ūdeņiem bagātā Afiras upīte bija piepildījusi kanālu līdz malām. Uz ūdens parādījās greznas bagāto pilsētnieku laivas. Drīz vien par paradumu kļuva airu kuģu un buru jahtu sacīkšu rīkošana. Pēc Biedēkļa pavēles atklāja glābšanas staciju, jo bērni peldējās kanālā no rīta līdz vakaram un varēja notikt nelaimes gadījumi.

Satiksmei ar Lielo zemi pretim pilsētas vārtiem ierīkoja prāmi, kas darbojās visu diennakti. To apkalpoja bezmiedzīgie kokpauri. Katru, kas lūdza pārcelt uz salu var vēlējās to atstāt, viņi pārveda ar prāmi, vilkdami to ar stipru, ūdenim pāri nostieptu virvi.

Bet, ja pārceltuvei tuvotos apbruņoti ļaudis, kas varētu būt ienaidnieki, pārcēlājiem tūlīt vajadzēja pārdzīt prāmi pie salas un sacelt trauksmi.

BURVJU TELEVIZORS

Liela un svēta lieta ir darbs! Tam, kas saprātīgi un lietderīgi strādā, dzīve ir piepildīta un priecīga, bet dīkdienis mocās, nezinādams, kā nosist laiku.

So neapstrīdamo patiesību izbaudīja Biedēklis, kad bija beigušies lielie kanāla un parka darbi. Viņš atkal nezināja, kā galēt savas garās dienas un ne mazāk garās naktis. Tiesa, varētu nodarboties ar galvas rēķiniem, bet nevar taču skaitīt divdesmit četras stundas no vietas!

Un šajā Biedēklim tik smagajā laikā notika negaidīts atgadījums, kas nobiedēja daudzus pilsētniekus. Augstu gaisā uz ziemeļiem no Smaragda salas parādījās Lidojošo Mērkaķu bars.

Ar šiem spēcīgajiem zvēriem pilsētas iedzīvotāji reiz jau bija iepazinušies. Kādreiz ar tiem karoja Gudvins Lielais un Šausmīgais un cieta sakāvi. Tos izsauca uz pili Ella, kad viņai piederēja Zelta Cepure, kas piešķīra varu pār Mērkaķiem. Meitene gribēja, lai Mērkaķi viņu aiznes uz mājam, uz Kanzasu. Bet Lidojošiem Mērkaķiem nebija brīv atstāt Burvju zemes robežas.

Lidojošie Mērkaķi bija labvēlīgi noskaņoti. Tie nolaidās pils laukumā, un viņu barvedis, kam ķepās bija kaut kāds sainis, lūdza, lai viņu pieņem pilsētas valdnieks. Kāds galminieks aizsteidzās ar ziņojumu, un Biedēklis pavēlēja apmeklētājus nekavējoties ielaist.

Lidojošo Mērkaķu Barvedis un salmu cilvēks bija seni paziņas. Jo kādreiz šis pats barvedis pēc Bastindas pavēles bija

Biedēkli izārdījis, salmus izkaisījis vējā, bet galvu un apģērbu uzsviedis augsta kalna galotnē.

Bet kam gan jāatceras pagātne? Tagad viņiem nebija iemesla naidoties, jo vairāk tāpēc, ka barvedis bija pie Biedēkļa ieradies ar patīkamu uzdevumu. Vecie paziņas laipni paklanījās viens otram, un barvedis teica:

—   Jūsu augstība, Trīskārt Visgudrais Smaragda salas Valdniek! Man ir tas augstais gods pasniegt jums dāvanu no mūsu kopējās labās paziņas varenās fejas Stellas, Rožainās zemes pa- vēlnieces. Uzzinājusi jūsu smago noskaņu, feja sūta jums šo lietu, kas jūs izklaidēs.

To pateicis, barvedis rūpīgi attina saini, un tajā .izrādījās lieliski apdarināta rožaina koka kaste ar bieza matēta stikla priekšpusi.

—   Bet kā Stellas kundze varēja uzzināt par manu slikto garastāvokli? — Biedēklis brīnījās.

—   Ar šīs pašas kastes palīdzību, — paskaidroja barvedis. Viņš pieliecās Biedēklim pie auss un čukstēja, lai galminieki nesadzirdētu: — Jānoskaita burvju vārdi: «Birelja-turelja, buridakl- furidakl, debess mala sārto, zālīte zaļo. Kastīt, kastīt, esi tik labiņa, parādi man to vai citu …» Kaste parādīs, ko jūs vēlēsieties redzēt. Bet, ja jūs pārmainīsiet šos buramos vārdus vai kļūdīsieties kaut vienā burtā, tā nedarbosies. Un, kad būsiet izskatījies, pasakiet: «Mīļā kastīt, tagad beidz, pateicību saņemt steidz!»

Mērkaķu barvedis lika Biedēklim atkārtot buramos vārdus vairākas reizes, kamēr viņš tos cieši iegaumēja.

Pēc tam Biedēklis nočukstēja burvju vārdus un palūdza:

—    Kastīt, kastīt, esi tik labiņa, parādi man feju Ellu!

Bet matētais stikls palika tumšs.

—   E, nē, — iesmējās Mērkaķu barvedis. — Es pats arī viņu labprāt apskatītu, bet kastīte darbojas tikai mūsu zemes robežās.

Tad Biedēklis vēlējās ieraudzīt Dzelzs Malkas Cirtēju. Un — ak, brīnums! Ekrāns iegaismojās, uz tā parādījās Malkas Cirtējs. Lāga vīrs patlaban izgāja kārtējo ārstēšanās kursu. Viņš stāvēja, pacēlis rokas pāri galvai, un meistars viņam metināja ielāpu uz krūtīm. Meistars pabeidza darbu, un Malkas Cirtējs sāka staigāt pa istabu. Figūras bija mazas, bet ļoti skaidras. Vēl jo vairāk: no kastes atskanēja Malkas Cirtēja balss, klusa, bet labi pazīstama. Malkas Cirtējs teica:

—     Pateicos jums, draugs Lestar, sirds pukst manās krūtīs tāpat kā agrāk, un atkal to pilda mīla un maigums!

Biedēkli pārņēma neaprakstāma sajūsma.

—     Tik tiešām burvju līdzeklis garlaicības aizdzīšanai! — viņš iesaucās un tūlīt vēlējās ieraudzīt Lauvu.

Viņa vēlēšanās acumirklī piepildījās. Lauva — kā redzams, pēc sātīgām brokastīm — gulēja dziļā, omulīgā midzenī savas ģimenes vidū.

—     Brīnums, brīnums! — atkārtoja sajūsminātais Biedēklis un bagātīgi apdāvināja Stellas sūtņus ar labākajiem sava dārza augļiem. Viņš lūdza Mērkaķu barvedi izteikt viņa visdziļāko pateicību Stellas kundzei.

Atvadoties Lidojošo Mērkaķu barvedis klusītēm pateica Biedēklim:

—    Stellas kundze lika jūs brīdināt, lai uzmanot Urfinu Džīsu.

Tas bija vēl tajā laikā, kad Urfins nīka trimdā, bet fejai Stellai piemita paredzēšanas spējas, un viņa nojauta, ka no Džīsa var sagaidīt visādus nepatīkamus pārsteigumus.

Biedēklis uztraucās, izdzirdis labās fejas brīdinājumu. Tikko Mērkaķi bija aizlidojuši no Smaragda salas, valdnieks noskaitīja buramos vārdus un palūdza:

—    Kastīt, kastīt, esi tik labiņa, parādi man Urfinu Džīsu!

Biedēklis tūlīt ieraudzīja tālo Rietumu zemi, Urfina noplukušo māju un līdzās viņu pašu īdzīgi uzrokam dobi sakņu dārzā. Uz lieveņa sēdēja lācis Cāponis un ķildojās ar koka klaunu. Šajā ainā nebija nekā aizdomīga, un Biedēklis pārslēdzās uz citu.

Tagad viņu augām dienām nevarēja atraut no burvju televizora, bet, kā kura katra nodarbība, arī tā Biedēklim apnika, un viņš tajā lūkojās arvien retāk un retāk. Tomēr, atcerēdamies Stellas norādījumu, Biedēklis reizi pa reizei pārbaudīja, ko dara Urfins. Nekāda iemesla, lai baidītos, nebija. Urfins gan ravēja sakņu dārzā dobes, gan ēda ceptu trusi, gan pastaigājās.

—    Es nesaprotu, kādas briesmas man draud no šī drūmā trimdinieka, — Biedēklis ņurdēja.

Pec pirmajiem aizrautības menešiem Biedeklis juta vilšanos par burvju kasti. To ļoti veicināja vārna Kaggi-Karr.

— Kas tad tas īstenībā ir! — viņa runāja. — Nu, tu paskatījies uz Dzelzs Malkas Cirtēju vai Lauvu! Un kas tālāk? Tu vari viņus apskaut? Vai parunāties ar viņiem? Tā nu tas ir! Labāk saposies, un brauksim ciemos uz Violeto pili!

Pāris reižu gadā Biedēklis un Malkas Cirtējs apmeklēja viens otru un ciemojās ilgāku laiku. Dažreiz pie viņiem sērsa arī Drošsirdīgais Lauva, kaut gan uz vecumdienām viņš bija kļuvis nekustīgāks.

Salasījušies kompānijā, draugi nevarēja vien beigt strīdus par to, kas labāks: smadzenes, sirds vai drosme; viņi atcerējās tos laimīgos laikus, kad Burvju zemi apciemoja viņu mīlule Ella un viņi kopā ar to pieredzēja daudz bīstamu piedzīvojumu.

Tādu sastapšanos laikā Biedēklis pilnīgi aizmirsa nepieciešamību pavērot viltīgo Urfinu Džīsu. Un veltīgi! Pēc septiņu gadu piespiedu bezdarbības Urfins uzsāka jaunu godkārīgu plānu īstenošanu.

LAIME - AIZ KALNIEM!

Bija pagājuši vairāki mēneši kopš tā laika, kad Urfins Džīss ieradās Marānu zemē un pasludināja sevi par ugunīgo dievu.

Nemiers vienkāršajā tautā auga ar katru dienu. Kā veči, tā jaunekļi ar nožēlu atcerējās to svētlaimīgo laiku, kad viņi gan nepazina uguni,, toties neliecās darba jūgā, ko tiem bija uzkrāvuši dižmaņi.

Bet Marāni neiedrošinājās kurnēt — un ne tikai atklāti, bet pat ciešā ģimenes lokā. Ne vienreiz vien bija noticis, ka paļas par ugunīgo dievu, ko pateica tikai sievas un bērnu klātbūtnē, nonāca ausīs varasvīriem un vainīgais saņēma bargu sodu. Un .pēc tam jaunajā cietumā ieslodzītais nabadziņš, sadauzītos sānus berzēdams, domāja:

«Kas gan varēja padzirdēt manus pārdrošos vārdus? Ne jau žurka, kas rakājās pa atkritumiem pie ieejas teltī, būtu tos atstāstījusi?»

īstenībā tā nebija žurka, bet nenotveramais spiegs Eots Lings, kas trušu ādu ietērpā ložņāja pa ciematu.

Un tomēr Urfins Džīss juta, ka tautas dusmu izvirdums tuvojas. Nikns, nevaldāms izvirdums, un to apspiest nevarēs trīs desmiti policistu, ko kņazs Torms bija savācis no uzticamiem cilvēkiem.

«Ir laiks!» nolēma Urfins. «Laiks mest šo badīgo, daudzcie- tušo ordu uz ziedošajiem Mirkšķoņu un Gremoņu novadiem! Izsalkušie, saniknotie Marāni kā viesulis brāzīs pāri Burvju zemei un savā ceļā sadragās visu!»

Koka klauns Eots Lings piekrita sava pavēlnieka lēmumam.

—   Ja mēs vēl kavēsimies, var sākties sacelšanās, — teica klauns, — es jau daudzās būdiņās esmu redzējis zem salmiem paslēptas rungas.

—   Mēs virzīsim šīs rungas uz Biedēkļa un Dzelzs Malkas Cirtēja pavalstnieku galvām, — drūmi noteica Urfins.

Nākamajā dienā uz ugunīgā dieva saucienu visi Marānu ielejas iedzīvotāji sapulcējās plašā norā pie ezera. Priekšā stāvēja spēcīgi, plecīgi vīrieši, tālāk drūzmējās veči un vecītes, sievietes, bērni. Urfins Džīss pakāpās virs pūļa. Sarkanā apmetnī un sarkanā cepurē ar spalvām viņš stāvēja uz liela akmens, kuru bija atstūmis Cāponis. Žilbinoši mirdzēdams saules staros, Urfins šķita īsts uguns dievs.

Džīss pacēla roku, un visi apklusa.

—   Mani iemīļotie Marāni! — viņš iesāka dobjā, spēcīgā balsī.

—  Es zinu, ka daudziem no jums klājas grūti, un jūs par to vainojat mani … — Vīrieši nokāra galvas, bet Urfins turpināja:

—   Es jūsu sirdis saredzu kā uz delnas. Lūk, tu, Bois, un tu, Hart, un tu, Klem, sakiet — kam jūs gatavojāt jūsu teltīs noslēptās rungas?

Marāniem, kuru vārdus nosauca Džīss, uz pieres spilgti iekvēlojās sarkanas stāvas svītras, kādreizējās verdzības pēdas. Policisti metās uz sazvērniekiem, lai aizvestu tos uz cietumu, bet Urfins tos apturēja ar majestātisku žestu.

—   Nevajag! Es viņiem piedodu, viņi tā rīkojušies neizpratnē. Mani bērni, Marāni! Jā, jums ir grūti, smagi, bet kas tur vainīgs? Ne jau jūsu labais kņazs Torms un ne jau viņa cēlsirdīgie padomnieki! Viņi gribētu jums visiem sagādāt labklājību, bet nevar, un tur vainīgs — liktenis! Jā, liktenis! — skanīgi atkārtoja Urfins. — Palūkojieties visapkārt!

Ar plašu rokas vēzienu viņš parādīja visapkārt, un Marāni uzlūkoja savu ieleju, it kā redzētu to pirmo reizi.

—     Šajā šaurajā, nabadzīgajā apvidū ir daudz akmeņu un ļoti maz auglīgas zemes! Te neaug pat skaistie augļu koki, ar kuriem tik bagāta pārējā zemes daļa. Te nav pļavu, kur varētu ganīties treknas aitas un pienīgas govis. Bet pavērsiet savus skatienus uz ziemeļiem un rietumiem!…

Klausītāju galvas acumirklī pagriezās.

—     Ja netraucētu kalni, jūs tur ieraudzītu auglīgus līdzenumus ar augļu koku birzīm un ziedošām druvām, ar -lielu daudzumu siltu, omulīgu māju. Turp, turp es vedīšu jūs, mani bērni, tur jūs atradīsiet visu dzīves labumu pārpilnību! Jūsu laime ir aiz kalniem!

Mežonīgs pūļa rēciens pārtrauca runātāju.

—     Ved mūs, mūsu tēvs! —kliedza satrauktas balsis, un visskaļāk kliedza tie, kas bija apzīmogoti ar verdzības zīmēm. •— Ved mūs, augstais dievs!

Ar rokas mājienu Urfins atjaunoja klusumu.

—     Tajos novados dzīvo vāji, izlutināti radījumi, tie nav pieraduši cīnīties un kauties …

—     Bet mēs no kautiņa nebaidāmies! — ieaurojās spēcīgais Boiss, kam teltī bija paslēpta runga. — Mēs viņiem parādīsim, šiem ņuņņām, ho-ho-ho!

Viņu atbalstīja kareivīgu balsu koris.

Tik viltīgi Urfins tautas dusmas novirzīja uz nevainīgajiem Mirkšķoņiem un Gremoņiem.

Mītiņš beidzās.

Urfins sāka nodot lietišķus rīkojumus. Par simtnieku komandieriem viņš iecēla Boisu, Klemu, Hartu un citus kautiņu mīļotājus, spēcīgus azartiskus puišus.

—     Atlasiet savos simtos tikai jaunus, veselīgus zēnus. Veču mums nevajag, veči lai sēd mājās un gatavojas pieņemt kara laupījumu.

Kā atbilde atskanēja rupji smiekli. Nākamie karakalpi jau dievināja savu vadoni.

Šajā rītā Karfakss bija aizlidojis uz tālajiem kalniem medībās. Atgriezies ielejā, viņš ieraudzīja tur neparastu rosību. Pa ceļiem komandieru vadībā maršēja vīriešu vadi. Nogludinātos laukumiņos jaunie Marāni paukojās ar rungām. Skanēja kareivīgi saucieni.

—    Kas te notiek? — ērglis izbrīnījies jautāja Urfinam.

—   Marāni gatavo karagājienu pret Mirkšķoņiem un Gremo- ņiem, un es, lieku roku uz sirds, nevaru viņus atturēt, — nekaunīgi atbildēja Urfins. — Nabadziņiem tik grūti klājas šajā noplicinātajā ielejā.

—   Tu esi zemisks cilvēks! — Karfakss nodārdināja. — Bez šaubām, tu pats viņus sakūdīji un tagad taisies izmantot laupīšanas kara augļus!

Milzīgais ērglis, ieplētis spēcīgo knābi, draudoši virzījās pret cilvēku.

—   Nu, gāz arī! —tas mierīgi pateica. — Sit, bet tikai tā, lai uzreiz būtu beigts!

Karfakss atkāpās.

—   Nicināmais! — dobji ierunājās ērglis. — Tu zini, ka es nevaru nenieka nodarīt pāri savam glābējam. Un to tu vienmēr zināji, viltīgais cilvēk. Tu dzini intrigas aiz manas muguras — un pat vēl vairāk, 'ar manu palīdzību , >, Ak, es nelaimīgais, esmu kļuvis par ieroci nelieša rokās. Savu grēku es izpirkšu ar nāvi, bet atceries, Urfin! Labi tu nebeigsi, to es saku gaišredzības stundā, kādas uznāk mums, milzu ērgļiem.

Un, izteicis šo ļaunu vēstošo pareģojumu, Karfakss pacēlās gaisā un aizjoņoja uz Ērgļu ieleju, pretim savam liktenim. Viņš zināja, ka viņu gaida bojā eja, viņu netaupīs nesamierināmais ienaidnieks Arahess, bet viņš negribēja palikt pie Urfina un ar savu klātbūtni attaisnot un atbalstīt tā plānus.

KARAGĀJIENĀ

Urfina armija sastāvēja no divdesmit rotām, pa simt cilvēku katrā. Džīss uzskatīja, ka divi tūkstoši karavīru pietiks, lai iekarotu Violeto un Zilo zemi, kā arī Smaragda pilsētu.

Gājienu uzsāka pusdienas laikā. Armiju līdz kalniem pavadīja visi ielejas iedzīvotāji. Katrs zaldāts nesa lingas ar akmeņu krājumu, stipru rungu un somu ar pārtiku pirmajam laikam.

Kad Marāni bija nokāpuši no kalniem, karavadonim tikai ar lielām pūlēm izdevās panākt, lai armija virzītos rota aiz rotas, ievērojot noteiktos starpposmus. Rotas ik minūti pajuka, jo te viens, te otrs zaldāts paskrēja malā, lai apskatītu tauriņu, putnu vai puķi, kādu nebija ielejā.

Urfins jāja uz lāča un ar ilgām atcerējās savus paklausīgos, disciplinētos kokpaurus. Bet ar Marāniem šie vēl bija tikai ziediņi, odziņas nāks vēlāk.

Tiklīdz pār zemi nolaidās krēsla, Lecoņu rindas sajuka, zaldātiem uzmācās miegs. Urfins tik tikko paguva norīkot sargposteņus, kad visa armija jau gulēja nāves miegā. Pusstundu pakavējies, Urfins gāja pārbaudīt posteņus. Visi sargi gulēja, par spīti stingrajai pavēlei apsargāt nometni- Daži bija uz zemes saritinājušies kamolā, daži krāca sēdus, bet daži bija izmanījušies aizmigt stāvus, apkampuši ar rokām kokus. Urfins pārskaitās un pavēlēja lācim apgriezt tos ar kājām gaisā, pieslienot stumbriem. Viņi mierīgi gulēja tālāk!

Visus šos neaizsargātos karotājus varētu apkaut kā cāļus, ja naktī uzbruktu ienaidnieks. Bet nekādu ienaidnieku tuvumā nebija, un Urfins, atmetis ar roku militāriem reglamentiem, pats devās pie miera teltī, ko bija nopircis no Pļāpoņiem. Viņa miegu apsargāja bezmiedzis Cāponis.

Auksts pirmsausmas vējš uzmodināja Marānus. Drebinādamies un staipīdamies viņi skrēja uz tuvējo strautiņu mazgāties. Pēc trūcīgām brokastīm karaspēks atkal devās ceļā.

Pēc dažām stundām viņus apturēja Lielā upe. Kādreiz šajā upē Ellu un viņas draugus bija pārsteiguši plūdi. Biedēkli aiznesa straume, bet Lauva un meitene gandrīz noslīka viļņos. Marāni noraudzījās uz upi ar izbrīnu un bailēm. Savā ielejā viņi nekad nebija redzējuši tik daudz tekoša ūdens: strautiņi sākās kalnos un ātri noskrēja līdz centrālajam ezeram.

Upe ilgi aizturēja armiju, jo Marāni neprata peldēt. Bija jātaisa plosti un pašam karavadonim krietni jāpastrādā pie pārcelšanas. Beidzot šis nopietnais šķērslis palika aiz muguras, un nekārtīgās kolonnas aizsoļoja tālāk. Zaldātus mocīja izsalkums, jo pārtiku viņi bija apēduši jau otrā dienā.

Bet tad viņus ieveda augļu koku birzī, un kas tikai tad sākās!

Zaldāti smiedamies un bļaudami drāzās pie kokiem, trieca lejā augļus — gan gatavos, gan zaļos —, un sākās mežonīgas dzīres. Marāni ar baudā apstulbušām sejām rija nepierastos gardumus, un veltīgi Urfins skraidelēja, aicinādams uz mērenību: neviens viņā neklausījās.

Mācība bija barga. Vakarā visai armijai sasāpējās vēderi. Ne augstais priesteris Krāgs, kas pavadīja karaspēku, ne rotu komandieri neizglābās no kopīgā likteņa.

Šajā vietā uzkavējās trīs dienas. Un labi vēl, ka tika cauri bez upuriem, Marāniem vēderi bija stipri. Kad zaldāti sāka atveseļoties, Urfins Džīss ilgas stundas dzina viņiem galvās, ka nepieciešams ievērot visstingrāko disciplīnu un klausīt viņa pavēles.

Bet grūti bija īsā laikā pāraudzināt šos ļaudis, vientiesīgus kā bērni, kas visu ātri aptver un tikpat ātri aizmirst.

Desmitajā karagājiena dienā nostāk no ceļa parādījās Mirk- šķoņu apmetne. Urfinam ar lielām pūlēm izdevās pārliecināt savus karavīrus, ka nav jēgas visai armijai uzbrukt mazam ciematiņam. Ciemata ieņemšanai nosūtīja Boisa rotu.

Protams, nekāda kauja nesanāca. Tikko Mirkšķoņi ieraudzīja, ka uz viņu ciematu, pilnās rīklēs aurodams, brāžas niknu liel- galvainu ļaužu bars ar rungām, tie acumirklī padevās, un viņus izdzina no mājām.

Sākās laupīšana. Ciematā bija divdesmit trīs mājas, un visās divdesmit trijās uzliesmoja kautiņi.

—   Tas ir mans! — kliedza saniknotie Marāni, mīcīdami cits citu ar pamatīgām dūrēm un raudami cits citam no rokām dažādus mājturības priekšmetus — krēslus, dvieļus vai spilvenus.

Laiku pa laikam pa atvērtu logu vai durvīm izlidoja kāds laupītājs, bet pārējie turpināja kautiņu par lielu izbrīnu Mirkšķo- ņiem, kas drūzmējās labu gabalu nostāk. Pēdīgi istabā palika tikai viens, kautiņos visvairāk norūdītais. Tas uzvaroši noskatīja iekaroto telpu un paziņoja:

—    Šī būs mana māja! Šodien pat došos pēc ģimenes, atvedīšu to šurp, un mēs dzīvosim te.

Kad Boisa rota atgriezās pie pamatsastāva, tai trūka komandiera un divdesmit divu kareivju.

—   Un kur pārējie?—Izbrīnījies noprasīja Urfins. — Krituši kaujā?

—   Nē, pavēlniek, — atbildēja kāds zaldāts. — Viņi palika ciematā.

—   Ko nozīmē — palika? — Urfins neapmierināti savilka melnās uzacis.

—   Tu taču teici, ka mēs dzīvosim siltās, ērtās mājās, kad būsim tās iekarojuši, — paskaidroja zaldāts. — Viņi iekaroja un dzīvos tur.

«Tas nu ir kaut kas!» Urfins gandrīz iekliedzās skaļi. «Tā jau visa mana armija izplūdis pa iekarotiem ciematiem un Violetajā pilī mēs nonāksim divatā ar Čāponi. Nē, tā tā lieta neies!»

Urfinam vajadzēja doties uz ciematu un stiept ārā Boisu un viņa zaldātus no viņu iekarotajām mājām. Karavadonis veselu stundu pierādīja vientiešiem, ka tālāk viņus gaida neizmērojami dārgumi, viņš aprakstīja Smaragda pilsētas greznību. Tomēr tas viss nabaga neattīstītiem prātiem nebija aptverams, bet Mirkšķoņu mājas — tās, lūk, stāvēja viņu priekšā tādas skaistas, ērtas .. .

Galu galā Urfinam izdevās zaldātus aizvest, un Mirkšķoņi sāka sakārtot savas izpostītās mītnes.

Bet kāda gan izskatījās Boisa rota pēc pirmās kaujas «operācijas»! Viens gāja, uzmaucis galvā kastroli, otram rokas bija pilnas ar nažiem un dakšiņām, trešais uzsējis uz muguras milzīgu koka sili. Bet divi dūšīgi malači stiepa gultu ar pēli, spilveniem un segām.

Drūmais Urfins par šo ainu smējās līdz asarām. Tomēr ne visai ilgi trofeju īpašnieki priecājās par tām. Pirmo nosvieda gultu, tai pakaļ aizlidoja sile, bet drīz vien tiem sekoja viss pārējais. Tā bērni ātri pamet apnikušās rotaļlietas.

DZELZS MALKAS CIRTĒJA SAGŪSTĪŠANA

Urfina armija ātri virzījās uz priekšu. Mirkšķoņi, mierīgie amatnieki un zemkopji, nevarēja pretoties pēkšņi uzbrūkošo spēcīgo, ātrkājaino spēkavīru ordai,

Džīsa mācības nebija veltīgas. Tagad Marāni nepalika dzīvot

ieņemtajās mājās, neaiztika traukus un mēbeles, bet pievāca tikai drēbes un segas. Viņi izgrāba visus pārtikas krājumus: pienu, sviestu, sieru, miltus, izķēra vistas un zosis, apkāva govis un aitas, un pēc viņu aiziešanas ciemati bija kā ar slotu izslaucīti.

Neviens no Mirkšķoņiem nevarēja brīdināt Dzelzs Malkas Cirtēju par tuvējām briesmām. Urfins rīkojās pēc visiem kara mākslas likumiem. Viņa armijai pa priekšu gāja patruļnieku ķēde, un tie noķēra visus, kas mēģināja izkļūt ziemeļaustrumu virzienā. Tāpēc Violetās zemes valdnieks it nemaz nepiesargājās.

Līdz Dzelzs Malkas Cirtēja pilij bija palikušas tikai nedaudzas jūdzes. Urfins pavēlēja galvenajiem spēkiem palikt uz vietas, bet pats ar pārdesmit izlūkiem devās uz priekšu. Viņam līdzi bija Cāponis un koka klauns Eots Lings.

Izlūki virzījās uzmanīgi, gandrīz rāpus, un visu laiku ieklausījās. Drīz viņi izdzirda kaut kādu troksni un kņadu. Urfins pieplaka zemei, rādīdams piemēru zaldātiem un Cāponim. Uz priekšu devās Eots Lings, kurš. pelēkajā trušu ādu ietērpā uz pelēkās zemes nebija saskatāms.

Pēc dažām minūtēm klauns atgriezās un klusu raportēja:

—   Tur ir Dzelzs Malkas Cirtējs. Viņš lauž celmus.

Celmu laušana bija Malkas Cirtēja iemīļota nodarbošanās. Tā viņam atgādināja pagātni, kad viņš vēl bija no miesas un kauliem kā visi cilvēki un strādāja mežā, lai sakrātu mantu, ierīkotu savu saimniecību un apprecētos ar jauku meiteni, kuru mīlēja. Bet meitenei bija ļauna radiniece, kas pierunāja burvi Gingemu, un tā nobūra Malkas Cirtēja cirvi. Cirvis viņam nocirta vispirms kājas, pēc tam rokas un visbeidzot arī galvu. Izveicīgs kalējs nocirstos locekļus apmainīja pret dzelzs locekļiem, tikai neprata izgatavot sirdi. Bet sirdi Malkas Cirtējs ieguva no burvja Gud- vina un bija ar to ļoti apmierināts.

Celmu laušana deva lielu labumu: attīrītos laukus Malkas Cirtējs atdeva Mirkšķoņiem, un viņi tajos sēja kviešus. Ne velti Mirkšķoņi lepojās ar Dzelzs Malkas Cirtēju un mīlēja viņu kā savu tēvu: viņš taču bija pasaulē vienīgais valdnieks, kas strādāja savu pavalstnieku labā!

Urfins turpināja izprašņāt klaunu:

—   Viņš ir viens?

—   Viens.

— Un kur ir viņa šausmīgais cirvis?

—   Zemē, divdesmit soļu attālumā no viņa paša.

—    Nu, tad Malkas Cirtējs ir mūsu rokās, — nočukstēja Džīss.

Tika izstrādāts uzbrukuma plāns. Džīss pavēlēja Marāniem

Malkas Cirtēju ielenkt un vienā mirklī mesties tam virsū no visām pusēm. Bet Cāponim jāskrien pie cirvja un jāuzgāžas tam virsū ar savu smago ķermeni. Ja Malkas Cirtējs pagūtu paķert cirvi, kaujas iznākums būtu skaidrs: dzelzs spēkavīrs atkautos no jebkura uzbrucēju skaita.

Neko nenojauzdams, Dzelzs Malkas Cirtējs uzspieda resno, zem saknes pabāzto sviru un domāja vispatīkamākās domas. Nupat nesen viņš bija saņēmis paziņojumu, ka drīz pie viņa ieradīsies ciemos Biedēklis un Kaggi-Karr, tātad atkal sāksies atmiņas par veciem laikiem.

Un pēkšņi vienā acumirklī mierīgā aina pārmainījās. No apkārtējo celmu un ciņu aizmugures pacēlās mežonīgi puskaili stāvi un metās uz Malkas Cirtēju. Bet tas tik ļoti apjuka no negaidītā uzbrukuma, ka neiedomājās paķert mietu, kas viņa rokās varēja kļūt parbriesmīgu ieroci.

«Pie cirvja! Ātrāk pie cirvja!» viņš nodomāja.

Nokratījis uzbrucējus, Malkas Cirtējs metās turp, kur gulēja cirvis. Bet cirvi jau bija paslēpis masīvais lāča ķermenis, un to nogrūst nebija tik viegli.

Marāni uzkārās Malkas Cirtējam mugurā, cieši ieķērās rokās un kājās. Par izlūkiem Urfins bija izraudzījis visstiprākos un veiklākos no sava karapūļa. Cīņa nebija ilga. Drīz vien Dzelzs Malkas Cirtējs, virvēm sasaistīts, gulēja zemē. Pa viņa vaigiem jau grasījās noritēt nespēka niknuma asaras, bet, par laimi, Malkas Cirtējs atcerējās:

«Es sarūsēšu! Un neviens mani neieziedīs ar eļļu …»

Ar gribas spēku Malkas Cirtējs savaldījās un pacēla acis: viņa priekšā, greizi smaidīdams, stāvēja Urfins Džīss.

—   Jūs!… Tas esat jūs! — brīnījās uzvarētais spēkavīrs. — Bet Biedēklis taču man stāstīja, ka jūs mierīgi dzīvojot savās mājās, Zilajā zemē

—   Un kā viņš to uzzināja? — aizdomīgi noprasīja Urfins.

Malkas Cirtējs gandrīz izpļāpājās par burvju kasti, bet laikus apķērās: nedrīkstēja taču atklāt ienaidniekam tik svarīgu noslēpumu. Urfins gan pats viņu izglāba no grūtā stāvokļa, teikdams:

—   Ā, es saprotu! Viņam, protams, ir ziņojuši Gremoņi. Jā, es tur dzīvoju ilgus gadus, bet, kā redzat, esmu šeit, atkal pie varas, un tagad manā rīcībā ir nevis divi simti koka zaldātu, bet tūkstoši spēcīgu, izveicīgu Lecoņu!

—    Kā jums izdevās viņus iekarot? — jautāja pārsteigtais Malkas Cirtējs. — Viņi taču nekad nevienu nelaida sev tuvumā!

—   Ar mani bija izņēmums, — ņirdzīgi lielījās Urfins. — Viņi taču saprot, kas esmu es. Bet tuvāk pie lietas. Es atkal lieku jums priekšā: vai jūs gribat kļūt par manu vietnieku Violetajā zemē un manā vārdā pārvaldīt Mirkšķoņus?

Džīss būtu varējis iecelt citu vietnieku, bet viņam glaimoja doma, ka tāda slavena personība kā Dzelzs Malkas Cirtējs kalpotu viņam, izpildītu viņa pavēles. Un Malkas Cirtējs būtu varējis dot liekuļotu piekrišanu un pēc tam Urfinu piemānīt, bet viņš bija godīgs un tāpēc lepni atbildēja:

—    Nē, nekad!

—    Pielūkojiet, vēl nožēlosiet, — ļauni piedraudēja Džīss. — Šoreiz es jūs ieslodzīšu nevis tornī, bet dziļā, drūmā pazemē, kur mitrums jūs drīz vien iznīcinās!

Malkas Cirtējs nodrebēja, iedomājoties tādu šausmīgu likteni, bet tikpat stingri atkārtoja:

—    Nē, tūkstošreiz nē!

Viņš domāja:

«Eh, kaut taču Biedēklis iedomātos palūkoties burvju kastītē. Man tas nepalīdzēs, toties viņš pats izglābtos no nelaimes!»

Par laimi, garām lidoja zīlīte. Redzēdama, ka ar valdnieku noticis kaut kas nelabs, tā nolaidās zemāk un sāka riņķot pār sasieto Malkas Cirtēju. Bet tas iekliedzās:

—   Padod ziņu uz Smaragda pilsētu Biedēklim, lai viņš paraugās kastītē!

«Kādā kastītē?» nodomāja Urfins. «Vai viņš no pārbīļa murgo?»

Bet zīlīte turpināja riņķot virs Malkas Cirtēja, un tas atkal un atkal viņai kliedza, lai Biedēklis katrā ziņā paskatoties

kastītē, no tā atkarājoties viņa liktenis. Pārskaizdamies Urfins svieda zīlītei ar akmeni, bet tā aizlidodama nočiepstēja:

— Sapratu! Biedēklim jāparaugās kastītē! Un tas ir ļoti svarīgi!

Apmierinātais Malkas Cirtējs nogulās ērtāk un apklusa.

Drīz pienāca Džīsa armija, un Alalkas Cirtējs saprata, kāds tas ir draudīgs spēks. Jā, tie nav stulbie kokpauri, kurus viegli izdevās nobaidīt ar vienu vienīgu šāvienu no koka lielgabala.

Dzelzs Malkas Cirtējs bija ļoti smags, un, lai varētu viņu nest, Urfins izgatavoja stipras nestuves. Nogāzto valdnieku nesa četri lecoņi, un karaspēks svinīgi devās uz Violeto pili.

Grūti bija gaidīt, ka Mirkšķoņi pēc vadoņa zaudēšanas varētu pili aizstāvēt. Urfins to ieņēma bez mazākās pretošanās. Savu mežonīgo armiju Urfins pilī neielaida, lai tā nesapostītu iekšējo iekārtu. Komandierus viņš nometināja saimniecības ēkās, bet augstajam priesterim Krāgam ierādīja dzelzs krātiņu, kurā burve Bastinda kādreiz bija turējusi sagūstīto Lauvu. Krāgs šo mītni uzskatīja par ļoti omulīgu, lai gan drusku pašauru.

Ierindnieki apmetās ārā, naktī segdamies ar Mirkšķoņiem nolaupītām segām.

Dzelzs Malkas Cirtēju nonesa dziļā pagrabā. Sagūstītais spēkavīrs gulēja mitrā kaktā un skumji domāja:

«Kas gan būs tālāk? Vai Biedēklim izdosies aizstāvēt Smaragda salu, vai arī viņš, tāpat kā es, nonāks cietsirdīgā iekarotāja gūstā?„,.»

BURVJU KASTES PAKALPOJUMI

Biedēklis taisījās doties uz Mirkšķoņu zemi. Parasti viņš ceļoja palankīnā, kuru nesa kokpauri, kas tagad bija visjaukākie un cītīgākie strādnieki Smaragda zemē. Valdnieka priekšā stāvēja Garbārdainais Zaldāts, kuram Biedēklis nodeva pēdējās pavēles par savas prombūtnes laiku.

Un tad pa Troņa zāles atvērto logu iedrāzās izspūrusī vārna Kaggi-Karr. Viņai bija tiesības katrā laikā ierasties pie valdnieka bez pieteikšanas. Kaggi-Karr taču bija visvecākais Biedēkļa draugs. Un tieši viņai Biedēklis bija pateicīgs par savu tagadējo augsto stāvokli. Tā taču bija Kaggi-Karr, kas viņam ieteica sadabūt smadzenes, kad viņš vel kvernēja mieta gala kviešu laukā.

—    Tr-r-rauksme! — kliedza Kaggi-Karr. — Pa putnu stafeti saņemts ļoti svarīgs ziņojums.

—    Kāds ziņojums? No kā? — noprasīja Biedēklis.

—   Ziņojums no mūsu drauga Dzelzs Malkas Cirtēja, — atbildēja vārna. — Viņš liek tev nekavējoties paskatīties burvju kastītē un apgalvo, ka tas esot ļoti svarīgi!

—   Kur ir burvju kaste? — Biedēklis uztraucās. — Dodiet to šurp!

Izrādījās, ka burvju kastes nav tur, kur tā vienmēr stāvēja. Apkopējai bija apnicis tai noslaucīt putekļus, un viņa to bija aiznesusi uz pieliekamo.

Un, lūk, kaste nolikta Biedēkļa priekšā, uztraukdamies viņš skaita maģiskos vārdus:

«Birelja-turelja, buridakl-furidakl, debess mala sārto, zālīte zaļo. Kastīt, kastīt, esi tik labiņa, parādi man Dzelzs Malkas Cirtēju!»

Stikla matētā virsma no iekšpuses iegaismojās, Biedēklis ar Dinu Hioru saķēra galvas, bet vārna šausmās ieķērcās. Burvju televizors viņiem parādīja Violetās pils lielās zāles iekšpusi, un tur uz troņa sēdēja Urfins Džīss un viņa priekšā sasiets stāvēja Dzelzs Malkas Cirtējs!

—    Nelaime… — ievaidējās Biedēklis. — Malkas Cirtējs sagūstīts … Tad lūk, kāpēc Stella man ieteica pieskatīt šo nelieti Urfinu Džīsu! Bet — tss, paklausīsimies viņu sarunu.

No televizora klusu, bet saprotami atskanēja Urfina vārdi:

—   Tātad jūs piekto reizi atsakāties kalpot man Violetajā zemē?

—   Es piekto reizi jums saku — nē, nicināmais iebrucēj, un teikšu to pašu desmito un simto reizi!

Biedēkli pārņēma lepnums par varonīgo draugu, bet vārna noķērca:

—   Ur-r-fins dr-r-raņķis!

Diemžēl viņas lamas nenokļuva līdz Džīsa ausīm, bet tas pavēlēja sardzei:

—   Aizvediet arestēto un ietupiniet visdziļākajā pagraba!

Biedēklis trīcēja aiz niknuma un kvēlas vēlēšanās būt līdzās

draugam. Ja arī viņš nevarētu tam palīdzēt, tad vismaz dalītos liktenī. Bet Kaggi-Karr dusmās cirta ar knābi pa ekrānu, mērķēdama Urfina sejā. Un labi vēl, ka stikls izturēja: kā redzams, tas jau bija tādiem gadījumiem aprēķināts.

—    Nu tu tomēr lēnāk! — Biedēklis brīdināja vārnu.

Ar skumjām viņi noskatījās, kā Marāni ved Malkas Cirtēju pa pustumšiem koridoriem, kamēr Violetās zemes valdnieks nokļuva drūmā pazemē. Ekrāns nodzisa, jo nevarēja uztvert neviena gaismas stariņa.

—    Ko tagad darīt? — satraukti jautāja Kaggi-Karr.

—     Es domāšu, — atbildēja Smaragda salas valdnieks un iegrima prātojumos.

Kā vienmēr tādos gadījumos, viņa galva sāka tūkt un uzpūs- ties, no tās līda ārā adatiņas un kniepītes. Vārna līdzcietīgi nolūkojās uz draugu.

—   Vai sāpīgi? — viņa klusu pajautāja.

—     Liecies mierā, lūdzama, — Biedēklis noburkšķēja, — netraucē man koncentrēties.

Viņš domāja veselu stundu un beidzot triumfēdams paskatījās uz Kaggi-Karr.

—     Izdomāju, — viņš teica. — Tev būs jālido pie Urfina karaspēka.

—     Kādēļ? — brīnījās vārna. — Vai tad es varu aizturēt veselu armiju, ja tā nāk mums virsū?

—     Es arī nedomāju, ka tu to vari izdarīt, — Biedēklis iebilda. — Tu būsi mūsu in-for-ma-tors ienaidnieka nometnē, — viņš svarīgi paziņoja.

—    Un ko tas nozīmē? — painteresējās Kaggi-Karr.

•— Redzi, kamēr Malkas Cirtējs sēd tumšā pazemē, no kastes labuma maz. Bet tu aizlidosi uz Violeto zemi, tur visu izlūkosi, noklausīsies un būsi kursā par visu, kas tur notiek. Katru dienu tieši pusdienas laikā pēc saules pulksteņa es palūgšu kasti, lai parāda tevi, un tu man paziņosi visu, ko esi uzzinājusi.

Vārna nonāca sajūsmā.

—   O, es tātad būšu izlūks Urfina nometnē?

—    Nu jā, — apstiprināja Biedēklis.

—     Tad tā arī būtu teicis. Citādi: in-for-ma-tors, kur-sā … Un kur tikai tu ņem tādus gudrus vārdus?

—    Te, mammucīt, te, — Biedēklis papliķēja pa sēnalām piebāzto galvu, kurā lēni salīda atpakaļ adatiņas un kniepītes.

—   Jā, ne velti tev piešķīra Trīskārt Visgudrā titulu, — ar cieņu pateica vārna.

—    Un kā gan tu domā? — atsaucās Biedēklis.

Nedrīkstēja zaudēt laiku, jo putna lidojums līdz Violetajai

zemei ilga veselu diennakti, un tāpēc vārna devās ceļā.

—    Ja es uzzināšu kādus sevišķi svarīgus jaunumus, es tos paziņošu pa putnu stafeti, — atvadīdamās teica Kaggi-Karr. — Bet tu turi Troņa zāles logus vaļā dienu un nakti.

Galma vaktniekam bija pavēlēts katru dienu dažas minūtes pirms pusdienas laika valdnieku brīdināt. Pēc tam Biedēklis sēdās pie televizora. Kā jau bija gaidāms, pirmajā dienā vārna vēl nebija aizsniegusi mērķi. Viņa bija nonākusi pie Violetās zemes robežām un mierīgi turpināja lidojumu, pat nedomādama, ka viņu no tālienes vēro Biedēklis.

Nākamajā dienā sakaru seanss noritēja veiksmīgi. Kā redzams, Kaggi-Karr bija uzzinājusi pareizo laiku, jo pusdienā Biedēklis viņu ieraudzīja sēdam uz pils jumta. Vārna lūkojās uz Smaragda salas pusi un runāja lēni un saprotami:

—    Mans draugs, stāvoklis ir sliktāks, nekā mēs domājām. Urfinam Džīsam kaut kā izdevies kļūt par Lecoņu pavēlnieku, un viņš no tiem savācis lielu karaspēku. Es nevarēju saskaitīt, cik viņam ir zaldātu, jo tie nevienu mirkli nevar nosēdēt uz vietas, visu laiku skraida un lēkā. Bet viņu ir krietni vairāk par tūkstoti. Visa Violetā zeme ir viņu rokās. Viņi aplaupa Mirkšķoņus, visu ēdamo jau atņēmuši. Iedzīvotāji mirst badā, rok no zemes saknes, ēd graudus, ko salasa tīrumos. Tuvākajās dienās Urfins gatavojas karagājienam uz Smaragda salu, bet pagaidām apmāca zaldātus, kuri, jāsaka, ir diezgan stulbi. Es centos sastapt Dzelzs Malkas Cirtēju, bet nevarēju iekļūt viņa cietumā. Baidos, ka nabadziņš sarūsēs. Tas man viss! Rīt seanss parastajā laikā.

Vārna paklanījās neredzamajam klausītājam un aizlaidās uz tuvāko augļu koku birzi pusdienot. Biedēklis nobrīnījās, cik īsi un noteikti Kaggi-Karr paziņoja visu, kas notiek ienaidnieku nometnē. Viņam gribējās vārnu uzslavēt, bet — ak vai! — televizors tādu iespēju nedeva.

SMARAGDA SALAS STURMĒŠANA

Sakaru seansi notika katru dienu pusdienas laikā. Nekā jauna nebija. Malkas Cirtējs pa vecam sēd pagrabā, ziņoja izlūks, un tomēr viņa, Kaggi-Karr, to redz katru dienu. Gūstekni katru dienu ved pie Urfina, un tas cenšas viņu pierunāt pakļauties uzvarētājam. Bet Malkas Cirtējs ir nelokāms. Viņa dūša ir jo stiprāka kopš tā laika, kad viņš ieraudzīja Kaggi-Karr pils logā un saprata, ka Biedēklis ir brīdināts par briesmām. Un, ja nu ir tā, tad viņa vecais draugs gatavojas aizstāvībai. Dzelzs Malkas Cirtējam kļuva vieglāk pārciest mokošo ieslodzījumu.

Marānu ierindas apmācības turpinājās, jauniesauktie apguva soļošanu kolonnā, izklaidu uzbrukumu, pagriezienus pa labi un pa kreisi un tamlīdzīgi. Urfins nežēloja pūles, ar zaldātiem viņš noņēmās no rīta līdz vakaram.

No visa personāla, kas apkalpoja Violeto pili, Urfins atstāja tikai virēju Fregozu: viņa lieliski gatavoja. Fregoza pilī kalpoja jau piecus gadus. Viņa atcerējās Bastindu, kura mīlēja labi paēst, bet nevarēja ciest neko šķidru, kā ķīseli vai kompotu. Ne velti viņa baidījās no šķidrumiem: Ella izkausēja burvi, uzlie- dama tai spaini ūdens.

No saviem saimniekiem Fregoza visvairāk mīlēja Malkas Cirtēju: viņš nebija izlutināts. Bet laipnā Malkas Cirtēja vietā stājās cietsirdīgais Urfins Džīss. Un viņu tad nu virējai vajadzēja barot ar labākajiem ēdieniem! Cik reižu Fregoza netaisījās piebērt zupai indi un darīt galu Urfina godkārīgajiem nolūkiem! Tomēr viņa pārliecinājās, ka tādā veidā no iebrucēja netiks vaļā. Viņš nosēdināja pie galda augsto priesteri Krāgu un lika tam pirmajam nogaršot visus pasniegtos ēdienus.

Fregozas uztraukumiem drīz pienāca gals: Urfina armija uzsāka karagājienu uz Smaragda salu. Iekarotajā Violetajā zemē Urfins par savu vietnieku atstāja Boisu, no visiem simtniekiem tas likās vissaprātīgākais. Kā garnizonu Boisam atstāja pussimtu Marānu. Džīss uzskatīja, ka tāda daudzuma pilnīgi pietiek, lai turētu padevībā bailīgos Mirkšķoņus.

Gājiena laikā grūti klājās vārnai Kaggi-Karr. Sakarus vajadzēja uzturēt par katru cenu, bet kā lai uzzina pareizu laiku bez saules pulksteņa?

Kad tuvojās pusdienas laiks, izlūks sāka katru mirkli vērot sauli un koku ēnas. Viņas ziņojumi bija ļoti īsi, un vārna tos atkārtoja vairākas reizes, cerēdama, ka jel viens no tiem nokļūs līdz Biedēklim. Tā arī notika, jo Smaragda salas valdnieks ilgstoši neatgāja no televizora. Dažus ziņojumus vajadzēja noklausīties divas trīs reizes. No sava informatora kārtējiem ziņojumiem Biedēklis zināja, ka pa naktīm, kad Marāni guļ nāves miegā, Kaggi-Karr ilgi sarunājas ar Malkas Cirtēju un uztur viņam možu garastāvokli. Vēl vairāk: vārna piesolījās Malkas Cirtēju atbrīvot, pārcērtot ar stipro knābi virves. Malkas Cirtējs atteicās: nakts stundās viņš nepagūšot aiziet tik tālu, lai ātr- kājainie Marāni viņu nepanāktu. Toties Kaggi-Karr sadabūja armijas noliktavās eļļu un iezieda Malkas Cirtēja rūsošās locītavas, tā glābdama draugu no reimatisma lēkmēm.

Biedēklis neapmierinājās televīzijas sakaru uzturēšanā tikai ar vārnu. Viņš tvēra redzas laukā gan drūmo Urfinu karaspēka priekšgalā, gan kādu rotu, kas soļoja pa akmeņaino plakankalni, gan nestuves, uz kurām stiepa sasaistīto Malkas Cirtēju.

Smaragda sala pastiprināti gatavojās aizstāvībai. Gatavošanās darbus pārzināja Biedēklis, Dins Hiors un Faramants.

Garbārdainais zaldāts, kuru Biedēklis atkal iecēla feldmaršala amatā, aizmirsa savu bārdu, bet Faramants nolika malā somu ar zaļajām brillēm. Trijatā ar Biedēkli viņi nodibināja Galveno štābu. Štābisti saprata, ka kanāls uz kādu laiku aizturēs uzbrucēju armiju, un visi pilsētnieki cēla līdz debesīm Biedēkļa tālredzību — pārvērst Smaragda pilsētu par salu.

— Mūsu valdnieks, — ar lepnumu runāja ļaudis, — saredz nākotni daudzus gadus uz priekšu!

Un tomēr bija skaidrs, ka ienaidnieki pārkļūs pāri kanālam. Tātad par galveno aizstāvības līniju jākļūst pilsētas mūriem.

Feldmaršala vadībā iedzīvotāji vēla uz mūriem akmeņu kaudzes, novietoja salmu klēpjus, sagatavoja vara kubulus ar ūdenī, lai pirms sturmēšanas to uzvārītu un gāztu pār uzbrucēju galvām. Ieroču taisītāji gulēja tikai divas trīs stundas diennaktī. Viņi gatavoja stingri uzvelkamus lokus, izdrāza bultas, bet kalēji izkala tām dzelzs uzgaļus.

Pa ceļiem uz pilsētu čīkstēja mazu zirdziņu vilkti rati, kā ari ķerras. Pārtiku uzkrāja ilgākam aplenkumam. Smaragda pilsētas iedzīvotāji vēl labi atcerējās, ko nozīmē Urfina Džīsa valdīšana, un negribēja to otrreiz izbaudīt.

Kad Urfina armija atradās trīs dienu pārgājiena attālumā no Smaragda zemes, Biedēklis pa putnu pastu saņēma svarīgu paziņojumu. To atnesa zaļā vārna.

—   Vārnas Kaggi-Karr uzdevumā ziņoju jums, Trīskārt Visgudrais Valdniek, sekojošo! — aizelsusies nokliedza zaļā vārna: — Urfina Džīsa karaspēks fermās pievāc dēļus un baļķus. Tos nest ir ļoti grūti, un Urfina zaldāti krīt vai no kājām un tomēr stiepj šos smagumus. Kaggi-Karr nesaprot šīs rīcības mērķi.

Biedēklis tūlīt sasauca kara padomi, kur piedalījās Faramants, Dins Hiors un daži ievērojamākie pilsoņi.

Feldmaršals Dins Hiors izteica pieņēmumu, ka baļķus izlietos kā tarānus, lai pārsistu pilsētas vārtus. Bet, kāpēc Urfinam ievajadzējies dēļu, to viņš nevarēja izskaidrot. Sagādes priekšnieks Faramants domāja, ka dēļus un baļķus stiepj ugunskuriem, lai naktīs sildītos un gatavotu ēdienu.

Tad vārdu ņēma Biedēklis.

—    Eh, jūs, stra-tē-ģi, — viņš nicīgi teica. — Vai tiešām jūs nesaprotat, ka Urfins zina par mūsu kanālu. Bet ļaudis pa ūdenī staigāt taču nevar, pār ūdeni jātaisa tilts. Lūk, tāpēc ienaidnieki arī nes līdzi materiālus.

Apjukušie padomes locekļi klusēja.

Trešajā dienā pēc padomes sēdes Urfina karapūļi saplūda ielejā Smaragda salas tuvumā. Gājiena laikā Marāni bija aplaupījuši iedzīvotājus un tagad dižojās violetajos Mirkšķoņu apģērbos un zaļajos Smaragda zemes fermeru svārkos un biksēs. Viņu bruņojums bija lingas un zarainas rungas. Karaspēka izskats bija diezgan draudīgs.

Plašs ūdens klajš zibēja Urfina acu priekšā. Viņš zināja, ka ap Smaragda pilsētu izrakts kanāls: baumas par to klīda visur, par kanālu zināja pat Mirkšķoņi. Bet iekarotājam nebija priekšstata par kanāla apjomiem, viņš nebija domājis, ka tas izrādīsies tik nopietns šķērslis. Un viņš domās sevi uzlielīja par to, ka nodrošinājies ar lielu daudzmnu būvmateriālu.

Iztālēm ieraugot ienaidnieku, pārcēlāji pārdzina prāmi uz pilsētas pusi. Tad pēc Faramanta pavēles to apkrāva ar salmiem, un šos salmus Vārtu Sargs aizdedzināja. Prāmis sadega dažās minūtēs, no tā pāri palika pārogļojušās laivas, bet arī tās nogrima. Tūlit pēc prāmja iznīcināja arī visas jahtas un laiviņas.

Prāmja iznīcināšanu Urfins uzņēma mierīgi: viņš bija paredzējis, ka pilsētas aizstāvji tā arī rīkosies. Tilta būve kjuva neizbēgama. Tas bija grūts darbs, bet Džīss bija pieradis neatkāpties grūtību priekšā. Marāni pārvērtās par nesējiem, namdariem, sapieriem.

Dienās darbs kūsāja, naktīs armija gulēja ciešā miegā. Ja par šo vājību būtu zinājis ielenkto Galvenais štābs! Bet Kaggi-Karr, atgriezusies pilsētā un draugu priecīgi sagaidīta, nez kāpēc par to nekā nepastāstīja. Droši vien viņa uzskatīja, ka tāds Marānu miegs ir parasta lieta. Un galu galā pilsētniekiem uzbrukumu traucēja tas pats kanāls.

Pilsētas aizstāvji skumji novēroja, ka šaurā tilta lente ar katru dienu pagarinās, bet nekā nespēja Marānus aizkavēt. Starp pilsētas mūri un kanālu pletās plaša parka josla. Cauri tai ielenkto bultas nevarēja aizlidot līdz ienaidniekiem.

Pagāja mēnesis. Pamatīgs tilts aizstiepās no kanāla viena krasta līdz otram. Pirmā Marānu rota pārgāja tam pāri zosu gājienā, tai sekoja citas. Ar lingām bruņotie zaldāti nesa garus dēļus un ba]ķu nogaļus. Ielencēji piedrūzmēja parku. Slēpdamies aiz koku stumbriem, viņi zagās pie pilsētas mūra. Tas bija bīstami. Smaragda pilsēta sīksti aizstāvējās. Augšā iešņācās bultas, ievainotie Marāni vaidēdami līda atpakaļ. Urfina armijā taurētāji izziņoja atkāpšanos. Zaldāti paslēpās bultām neaizsniedzamās vietās.

Urfins aizsūtīja uz mežu vairākas Marānu rotas, lai sacirstu lokanus zariņus. No zariņiem zaldāti sāka pīt vairogus. Vakarā darbs vēl nebija pabeigts un miegs, kā allaž, pieveica Urfina karapulku. Karavadoni pārņēma dziļš satraukums: aplenkuma liktenis karājās mata galā. Pasaucis palīgā Čāponi, Urfins ķērās pie darba …

Šajā naktī Dins Hiors un Faramants arī negulēja: viņiem bija savs pārdrošs plāns. Kad zemi ietina bieza tumsa, viņi klusi izgāja aiz pilsētas vārtiem. Ar salmu klēpjiem un degošām lāpām divi varoņi skrēja uz tiltu, lai to nodedzinātu. Bet pieskrējuši viņi nevarīgi apstājās: lāpu liesmas atspoguļojās tumšā ūdenī. Urfins ar lāci bija nojaukuši tilta malējo posmu!

Jā, pretinieki bija viens otra vērti.

Rītā viss sākās no jauna. Bet tagad uzbrucēji bija neievainojami. Aizsegdamies ar stipriem vairogiem, viņi pienāca klāt pie mūra.

Ienaidnieki spraigi apšaudījās. Lindzinieki raidīja uz mūri akmeņu mākoņus, un pilsētniekiem vajadzēja slēpties aiz ķieģeļu dzeguļiem. Savukārt pilsētas aizstāvji šāva ar lokiem, svieda lejup granīta šķembas, degošus salmu klēpjus.

Slēpdamies aiz vairogiem, Marāni darīja noslēpumainu darbu. Viņi vēla pie sienām baļķu nogaļus un uz tiem šķērsām novietoja garus, lokanus dēļus. Biedēklis un viņa štābs no slēptuvēm raudzījās uz šo dīvaino nodarbību, neko nesaprazdami. Viņi saprata, bet pārāk vēlu.

Kad gar sienu bija uzstādīts ap simt dēļu, uz to galiem pēc taures signāla nostājās karavīri ar rungām pie jostām. Dēļu brīvie gali pacēlās gaisā… Feldmaršals Dins Hiors nobālēja un nomurmināja:

—   Mēs esam pagalam … Tās ir metamās ierīces! Par tādām es esmu lasījis senajās hronikās. Bet kur Urfins to uzzinājis?

Marāniem pasākums veicās ātri un noteikti. Uz katra brīvā dēļa gala reizē uzlēca divi trīs zaldāti, pretējie gali uzlidoja gaisā un augstu pasvieda ļaudis.

Vairāki desmiti Marānu sasniedza mērķi. Ar stingrajām rokām viņi pieķērās mūra malai un, atraisījuši no jostām rungas, metās virsū pilsētas aizstāvjiem.

Pilsētnieku starpā sākās panika. Pamezdami mūri, viņi steidzās uz savām mājām veltīgā cerībā tur paglābties. Faramants un Dins Hiors varonīgi pretojās, un pat Biedēklis mēģināja ar savām vārgajām salmu rokām pacelt lielu akmeni. Taču spēki bija pārāk nevienlīdzīgi. Virspavēlnieku un viņa štābu sasēja. Biedēklis atkal kļuva Urfina Džīsa gūsteknis. Jaunais valdītājs tūlīt viņam lika priekšā izteikt savu padevību un kļūt par iekarotāja vietnieku Smaragda zemē. Tāpat kā Malkas Cirtējs, Biedēklis kategoriski atteicās.

—   Aizvest šo spītnieku un viņa dzelzs draugu uz torni, kur viņi kādreiz jau bija ieslēgti, — norīkoja Urfins. — Un novietot nevis galotnē, bet mitrā pazemē zem torņa. Paraudzīsim, cik ilgi viņi tur izturēs.

Par spīti uzbrukušajai nelaimei, Biedēklis priecīgs satikās ar draugu. Malkas Cirtējs it kā sveicinot klusēdams pamāja ar galvu, viņš nespēja runāt.

Biedēklis gāja aiz smagi soļojošā Dzelzs Malkas Cirtēja un ar rūgtumu domāja par brīnišķīgo kasti, kuru iegūs Džīss. Nelaime būs, ja viņš uzminēs tās noslēpumu, tad Urfina varenība vēl vairāk pieaugs. Bet pēc tam Biedēklis atcerējās, ka, izņemot viņu, neviens nezina maģiskos vārdus, un bez tiem kaste ir tikai skaists nieciņš, Šos vārdus jau nu Urfins no viņa neizdabūs ne ar kādiem līdzekļiem.

Gūstekņus ieveda tajā pašā pagrabā, kur Biedēklis kādreiz bija karājies uz āķa par sacelšanos pret Urfinu. Pazīstamais āķis vēl arvien rēgojās pie sienas, tikai aizritējušajos gados bija sarūsējis.

— Es jau te esmu bijis un izrāvies, izraušos arī šoreiz, — moži paziņoja Biedēklis.

Dzelzs Malkas Cirtējs skumji pašūpoja galvu.

Iekarojis Smaragda zemi, Urfins Džīss nolēma atkal pakļaut savā dienestā kokpaurus. Šie koka cilvēki, neievainojami, nenogurdināmi, varēja viņam izdarīt milzīgus pakalpojumus. Bet šo nodomu izjauca Kaggi-Karr. Tūlīt pēc pilsētas krišanas viņa sasauca kokpaurus meža norā un sarīkoja mītiņu. Uzlaidusies uz slaida kokpaura galvas, Kaggi-Karr atklāja sapulci.

—    Uzklausiet mani, koka ļaudis! — viņa skaļi iesāka savu runu. — Lai jums būtu zināms, ka valdības grožus Smaragda zemē mūsu labā valdnieka Biedēkļa Gudrā vietā esmu saņēmusi es, Kaggi-Karr! Vai jūs zvērat padevību man, jūsu valdniecei?

—   Zvēram! — nesaskaņotā korī atbildēja kokpauri.

—    Tad uzklausiet manus vārdus! Kad jums nikno seju vietā izgrieza jautrus, smaidīgus vaibstus, ar to pašu pārmainījās jūsu tikums. Kopš tā laika jūs nespējat cilvēkiem kaitēt un visi sāka jūs cienīt kā labus, darbīgus strādniekus. Bet nežēlīgais Urfins Džīss nodomājis atkal ķerties pie kalta un pārvērst jūs par izdzimteņiem un ļaundariem. Jūs gribat to?

—   Nē, nē, negribam! Labsirdība ir labāka!

—     Nu, tad jums atliek tikai viens: bēgt uz Tīģeru mežu un tur paslēpties* dziļās gravās un nogaidīt laiku, kad beigsies Urfina vara. Un es, zemes valdniece, jums apsolu, ka jāgaida nebūs ilgi.

Un kokpauri rosīgi aizkleģerēja uz Tīģeru mežu. Tā sabruka Urfina Džīsa cerības. Tikai starp bijušajiem policistiem atradās daži tādi, kuriem bija vienalga, kam pakļauties, un tie iestājās Urfina dienestā.

NUH-NUH KOKA RIEKSTI

Ieņēmuši pilsētu, Lecoņi piedrūzmēja mājas un veikalus, piepildīja pili. Smaragda pilsētā viss viņus pārsteidza un. sajūsmināja. Zaldāti smiedamies norāva pilsētniekiem zaļās brilles un uzlika sev. Un nevarēja vien attapties no izbrīna, kad viss visapkārt izskatījās zaļš.

Smaragdi uz namu jumtiem un sienām, starp bruģa akmeņiem Marāniem nelikās nekādas brīnumlietas, tādi bija atrodami viņu kalnos. Taču namu augstums, šķietama jumtu saskaršanās, ar tepiķiem izklāto un skaistām mēbelēm pildīto istabu greznība pārsteidza salmu telšu iemītniekus.

Tad lūk, kad piepildījās dāsnie ugunīgā dieva solījumi! Ielauzdamies bagāta amatnieka vai tirgoņa dzīvoklī, Urfina zaldāti izgrūda saimniekus ārā, kliegdami:

—   Tas ir mans!

Izdzītie iedzīvotāji raudādami atstāja salu. Tagad viņi pat nožēloja tos laikus, kad Urfins Džīss pie viņiem ieradās ar kokpau- riem. Tie tomēr nekāroja svešu mantu, tiem nevajadzēja ne pajumtes, ne ēdiena, ne apģērba. Un, ja toreiz Džīss uzlika pilsētniekiem lielus nodokļus, tad vismaz no mājām nedzina ārā.

Džīss kārtības nodibināšanu pilsētā iesāka ar to, ka izdzina zaldātus no pils.

—    Pils ir dieva miteklis! — viņiem tika paziņots. — Te drīkst atrasties tikai Lielā Urfina miesassargi, kurus viņš izraudzīsies no viscienīgākajiem karavīriem. Bet apmeklētājus var ielaist, tikai pieteicot pavēlniekam.

Ak vai! Miesassargi neattaisnoja viņiem parādīto uzticību. Jau pirmajā naktī viņi pa paradumam aizmiga kā nosisti. Un, ja Dins Hiors un Faramants neatrastos gūstā, Urfins būtu saņemts ciet jau pirmajā naktī. Bet drosminieki sēdēja cietumā, un iekarotājs pēc negulētās nakts atviegloti sagaidīja rītausmu.

Urfinam par lielu izbrīnu, pa Troņa zāles atvērto logu ielaidās viņa vecais, uzticamais palīgs buršanā ūpis Huamokolatokints.

—    Huam! — iekliedzās pārsteigtais Urfins.

—     Huamoko! — bargi izlaboja ūpis. — Nāk prātā, mēs taču norunājām, ka ar mazāk es neesmu mierā.

Urfins gribot negribot nobrīnījās par putna neatlaidību — desmit gadu laikā tas nebija aizmirsis savas prasības.

—     Ja Huamoko, tad Huamoko, — Džīss piekrita. — Lai nu kā, bet es priecājos, redzot tevi sveiku un veselu, vecais draugs!

—      Tu zini, karali, ka vēsts par tavu ierašanos mūsu novadā mani aizsniedza jau tajā pašā dienā, kad tava armija ielenca salu.

—      Un kāpēc tu tūlīt neieradies mani apciemot? — Urfins painteresējās.

—      Redz, vecs esmu kļuvis un nekustīgāks. Taisījos katru dienu un atkal atliku.

īstenībā vecais viltnieks nogaidīja, kā beigsies aplenkums. Un, ja Urfins būtu atsists un aizgājis tukšā, Huamoko ne prātā nenāktu pie viņa ierasties. Bet tagad … Tagad cita lieta, ar uzvarētāju vērts atkal draudzēties.

—      Es atnesu tev labu dāvanu, — turpināja ūpis. — Vai tev ir zināms, ka es esmu visu šejienes ūpju un pūču cilšu valdnieks? Cienot manas zināšanas un pieredzi, viņi mani baro ar pelēm un putniņiem ..,

—      Tas viss neattiecas uz lietu, — Urfins viņu nepacietīgi pārtrauca.

—      Klausies tālāk. Reiz mani padotie nespēja samedīt man kārtējo porciju peļu un piedāvāja to vietā saldos nuh-nuh koka riekstus. Rieksti nav barība mūsu brālim, bet vajadzēja piekrist. Es paknābāju tos nedaudz, un ko tu domā: man uznāca tāds bezmiegs, ka es veselu diennakti ne acis neaizvēru.

Urfins priecīgi sakustējās.

—   Tātad tu saki — nuh-nuh rieksti…

—      Tas ir tas, kas vajadzīgs tavai sardzei. Esmu pilsētā kopš vakara, ne vienreiz vien pārbaudīju tavas apsardzes modrību un — teikšu tev godīgi — tādus miegamices es savā mūž, esmu redzējis. Griez vai gabalos, nepamodīsies.

—   Rieksti bezmiegam — tas ir brīnišķīgi, — piekrita U; — Es tūlīt aizsūtīšu uz mežu kādus desmit cilvēkus ar gro; un tu, mīļais Huamokolatokint, parādi viņiem nuh-nuh \ Gremoņu zemē es tādu nezināju.

—   Tas aug tikai Smaragda pilsētas apkaimē, — paskaic ūpis, juzdamies glaimots, ka Urfins viņu sauc pilnā vārdā.

—   Ja nuh-nuh rieksti pierādīsies derīgi, es likšu trīs mec kiem katru dienu tev piegādāt svaigus putnus, — Džīss de apsolīja.

Pēc dažām stundām dārgā krava bija nogādāta pilī. Ur lika no riekstu kodoliem pagatavot stipru uzlējumu ar vaniļi citām garšvielām un pavēlēja katram sargam vakarā izdzēri krūzītei šī dzēriena.

Kopš tā laika patruļnieki naktīs vairs negulēja un viltus ralis jutās mierīgs viņu apsardzībā. Tiesa gan, izrādījās, nuh-nuh rieksti nemaz nav tik nekaitīgi. Tie, kas bija dzēr novārījumu, nomodā redzēja dažādas halucinācijas, acis ti klīda apkārt, viņi stostījās un mocījās ar neizprotamām sku jām. Labs garastāvoklis tiem atgriezās tikai pēc tam, kad atl bija iedzēruši jaunu indes porciju.

No Violetās zemes nepienāca nekādi ziņojumi, un Urfins b, pārliecināts, ka tur viņa vara nostiprināta. Viņš vērsa skatien uz Rietumiem. Džīss sūtīja pret Gremoņiem un kalnračiem ti zaldātu izlases rotas Harta vadībā, kuru bija iecēlis pulkve; pakāpē.

—   Pēc trīs nedēļām Zilajai zemei jābūt iekarotai, — pavēlē karalis.

Urfina priekam nebija robežu: likās, visi viņa plāni izpilda ar apbrīnojamu noteiktību, pat par spīti tam, ka no viņa bij aizgājis milzu ērglis.

—   Labi vien, ka Karfakss mani pameta, — Urfins skaļi prā toja, ar skatienu sekodams Harta kolonnai, kas soļoja pa dzel teniem ķieģeļiem bruģēto ceļu. — Grūti ir sadzīvot ar putnu, ka: ķerts uz godīgumu. Viņš, re, neatzīstot viltu, ha-ha-ha! Bet va bez viltus es būtu kļuvis par karali un dievu? Nākotne man sola tikai uzvaras un slavu ..,

Trešā daļa

brīnumainie mūļi

ENNAS UN TIMA SAPŅI

Kad Ella pēc sava trešā ceļojuma uz Burvju zemi atgriezās Kanzasā, viņa mājās atrada māsiņu. Par godu mātei mazajai deva vārdu Anna, bet visi sauca pamazināmā vārdiņā par Ennu. Sis mazais dzīvais brīnums — bērniņš — mazliet notušēja Ellas atmiņas par neparastajiem piedzīvojumiem.

Pirmās pasakas, ko vecākā māsa stāstīja Ennai, bija brīnišķīgie nostāsti par Smaragda pilsētu un neīsto burvi Gudvinu, par Biedēkli un Dzelzs Malkas Cirtēju, par Gļēvo Lauvu un vārnu Kaggi-Karr, par Urfinu Džīsu un viņa koka zaldātiem, par septiņiem Pazemes karaļiem un par visiem šausmīgiem un jocīgiem notikumiem, kādus Ella piedzīvojusī brīnišķīgā, no visas pasaules ar smilšu tuksnesi un kalniem nošķirtā novadā.,

Par mazās Ennas labāko draugu kļuva Tims O'Kellijs no kaimiņu fermas, kas no Džona Smita mājiņas atradās tikai ce- turtdaļjūdzes attālumā.

Tims bija pusotra gada vecāks par Ennu, un viņa draudzībai piemita aizbildnības raksturs. Smieklīgi un aizkustinoši bija vērot, kā šis knēvelis, vēl pats ne visai stingri stāvēdams uz kājām, sargāja savu mazo draudzenīti no ikdienišķām nepatikšanām kā no dusmīgiem tītariem un badīgiem telēniem.

Bērni bija nešķirami, un neviens neņemtos saskaitīt, cik reižu dienā tie aizstaigāja no vienas fermas uz otru.

Abas saimnieces — kā misis Anna Smite, tā misis Margarita O'Kellija — izturējās pret abiem bērneļiem kā pret saviem, apmīļoja tos ar vienādu mīlestību un iepļaukāja ar vienādu taisnīgumu.

Ellas brīnišķīgo nostāstu pastāvīgs klausītājs līdz ar viņas māsiņu bija arī Tims O'Kellijs. Tāpēc nav brīnums, ka, Timām un Ennai paaugoties, viņu karstākā vēlēšanās bija nokļūt Brīnumu zemē un iepazīties ar tās jaukajiem un jautrajiem iedzīvotājiem..

Enna un Tims labi atcerējās, ka Ellas otrs ceļojums sācies ar to, ka pie viņas ieradusies vārna Kaggi-Karr un atnesusi Biedēkļi un Dzelzs Malkas Cirtēja saucienu pēc palīdzības. Ellas draugi nonākuši viltīgā Urfina Džīsa gūstā un lūguši savu uzticamo draudzeni Nositēja Namiņa feju nākt viņus glābt. Un Ella vienkājainā jūrnieka Carla Bleķa pavadībā devusies bīstamā ceļā un uzvarējusi ļauno Urfinu ar viņa spēcīgajiem koka zaldātiem.

Un, lūk, vientiesīgie bērni katrā vārnā, kas parādījās apkārtnē, bija gatavi ieraudzīt Kaggi-Karr. O, lai tikai viņi, Tims un Enna, saņem vēstulīti no noslēpumainās Ellas bērnības zemes, un tūlīt viņi drosmīgi metīsies cīņā ar viltīgiem burvjiem un ļaunām burvenēm! Bet visa nelaime bija tā, ka vārnas, ar kurām viņi mēģināja iedraudzēties, izrādījās parasti putni un nepavisam ne Biedēkļa sūtņi.

Vārnas labprāt pieņēma cienastus no Ennas un Tima un iznēsāja ziņu par labsirdīgajiem bērniem pa visu Kanzasu. Neskaitāmi vārnu bari apsēda māju un šķūņu jumtus, strīdējās par katru brīvu zariņu kokos. Un tās visas gaidīja kumosus no Tima un Ennas rokām.

Beidzās ar to, ka aizkaitinātie fermeri, baidīdamies zaudēt ražu, sarīkoja masveida medības pret sadrošinātajiem putniem. Pa gaisu lidoja akmeņi un nūjas, dārdēja bisu un pistoļu šāvieni, bet vectētiņš Rolfs uzvandīja šķūnī vecu lielgabalu, kas bija saglabājies no nēģeru atbrīvošanas kara laikiem, pielādēja to ar pulveri un renkuļiem un nogrāva pa vislielāko baru.

Efekts bija satricinošs. Lielgabals pārsprāga, un vectētiņš Rolfs tikai caur brīnumu izglābās, bet vārnu bari tā pārbijās, ka izšķīda uz visām debess pusēm.

— Bet starp viņām varēja būt arī Kaggi-Karr, — nopūtās bērni.

Tajā dienā, kad Ennai palika septiņi gadi, vecākā māsa viņai uzdāvināja svilpīti, ko bija dabūjusi no lauku peļu karalienes Raminas.

Ella no šī suvenīra šķīrās bez nožēlas, tāpēc ka, pēc viņas vārdiem, Kanzasā brīnumu nav. Bet Enna tādām domām nepiekrita, un jau pirmajā vakarā abi ar Timu paslēpās pie putnu kūts, un meitene trīs reizes papūta svilpīti. Un ko jūs domājat? Brīnums tomēr notika.

Iepriecināto bērnu priekšā saskrēja milzum daudz peļu! Ieraugot šos mazos, pelēkos zvērēnus, cita meitene būtu sākusi spiegt vai līdz debesīm un aizskrējusi, bet ne tāda bija Enna Smite. Viņa palika mierīgi stāvam un ziņkārīgi aplūkoja sīkos ciemiņus.

Pelēm patika Ennas bezbailība, un no viļņojošā pelēkā tepiķa, kas noklāja zemi, uz priekšu izvirzījās prāva pele, acīm redzot, cilts karaliene. Viņa nostājās uz pakaļķepiņām un ar gudrām, melnām actiņām raudzījās meitenes sejā. Viņa kaut ko nopīkstēja, bet — ak vai! — tikai Brīnumu zemē cilvēkiem un dzīvniekiem ir kopīga valoda. Enna skumji teica Timām:

—   Varbūt peļu karaliene mums stāsta Burvju zemes jaunumus un pat dod padomu, kā tur nokļūt, bet viņas valoda ir pilnīgi nesaprotama.

Trīs reizes pamājusi ar priekšējām ķepiņām it kā atvadas, karaliene aizveda savus pavalstniekus, un putekļos palika tikai mazu ķepiņu pēdas.

Ennas un Tima tikšanās ar pelēm turpinājās, jo bērni nezaudēja cerību, ka peļu karaliene beidzot sāks runāt cilvēka balsī. Bet tas nenotika, un viss beidzās ļoti bēdīgi.

Kādreiz notālā pagalma stūrī, kur Enna mēģināja saprast peļu karalienes runu, pienāca misis Anna. Viņai nepiemita savu meitu bezbailība, un, spalgi iekliegušies, viņa gandrīz paģība, bet peles acumirklī pazuda, it kā būtu zemē ielīdušas. Misis Anna uzbruka bērniem ar smagiem pārmetumiem.

—   Ak jūs, palaidņa bērni! — kliedza saniknotā sieviete. — Jūs mani traku pataisīsiet ar savām izdomām! Te jūs savilinājāt fermā kaitīgu vārnu mākoņus, te esat savairojuši miljonu peļu… Tagad tikai gaidi, ka tās vistu kūtī izdzers olas un apcirkņos sagrauzīs graudus.

—   Bet viņu taču ir daudz mazāk par miljonu, — pasmaidīja Enna. — Viņas ir ļoti jaukas un pavisam nekaitīgas. Viņas atskrien tikai uz svilpienu un fermā neko neaiztiek.

—   Es negribu ne dzirdēt! — misis Anna dusmojās. — Atdod svilpīti!

Un, Ennai par lielām bēdām, svilpīti viņai atņēma. Satikšanās ar peļu cilti beidzās.

Neko darīt, vajadzēja atmest cerību kā uz Kaggi-Karr ierašanos, tā arī uz peļu karalienes palīdzību. Tad Enna ar Timu atcerējās par pazemes upi, kas Ellu un viņas brālēnu Fredi Ka- ningu aizvizināja uz septiņu pazemes karaļu valstību. Ceļojums zem zemes bērniem likās viegli īstenojams.

—   Tik tiešām, — viņi spriedelēja, — jāsadabū tikai laba laiva, jāpaņem līdzi krietni daudz ēdamā, sveču, lāpu, sērkociņu … Dažu dienu brauciens — un mēs esam pazemē. Un uz- kļūt augšā, Burvju zemē, — tas ir tīrais nieks.

Bērni ilgi domāja, vai ceļojumā ņemt līdzi arī Totiņu. Nav vārdam vietas, sunītis bija liels Burvju zemes pazinējs- un tur ļoti noderētu. Bet suņa mūžs ir īss, un Totiņš jau novecojis, zaudējis draiskulību un uzņēmību, viņam jau auga mazdēli. Lūk, vienu no tiem,, vārdā Arto, Enna un Tims nolēma ņemt par ceļa biedru.

Arto bija ļoti līdzīgs Totiņam, tādam, kāds tas bijis jaunībā. Tāda pati zīdaina, melna spalva, gudras ačeles zem pinkainām uzacīm, tāda pati uzticība saimniekiem un gatavība katrā mirklī viņu dēļ iet nāvē.

Enna savu lēmumu pateica Artiņam. Vai sunītis saprata? Laikam jau saprata, jo glaimīgi paluncināja astīti.

Rudenī Ennu Smiti un Timu O'Kelliju nodeva skolā. Timām skolas laiks sākās gadu agrāk. Bet vai gan viņš varēja iet uz skolu bez savas Ennas? Ar kliedzieniem un asarām viņš panāca vecāku atļauju palikt mājās vēl gadu.

Tagad viņš jau bija galvas tiesu garāks par Ennu un citiem pirmklasniekiem un pirmklasniecēm. Sārtiem vaigiem, gaišiem matiem, platiem pleciem, spēcīgām dūrēm —tāds viņš bija, Ennas drošais aizstāvis pret katru pāridarītāju.

Protams, Tims un Enna sēdēja vienā solā un uzdevumus gatavoja kopā.

—    Lūk, kur nešķirams pārītis! — smējās pieaugušie.

Pirmajās skolas brīvdienās Enna un Tims atprasījās vecākiem un aizbrauca uz Aijovas štatu pie Freda Kaninga.

Kad Džons Smits atlaida jaunāko meitu tālā ceļojumā, no viņa šķelmīgā smaida bija redzams, ka viņš saprot, kādu mērķi nosprauduši Enna un Tims. Bet viņš to bērniem neizrādīja un tikai novēlēja jautri pavadīt laiku.

Alfrēds Kanings, Tehnoloģiskā institūta students, mazo māsīcu Ennu un viņas biedru sagaidīja ļoti laipni. Par Ennas kautro lūgumu pavadīt viņu, Timu un Artuku uz alu, kurā sākas pazemes upe, jauneklis pasmējās.

—   Mīļo mazulīt, vai tad Ella tev nav stāstījusi, ka ieeja tajā alā aizgruvusi? Tāpēc jau arī mums vajadzēja doties neparastajā ceļojumā.

Enna iebilda:

—   To es zinu, bet domāju, ka eja uz pazemes upi ir atrakta.

—    Kādēļ?

Meitene sirsnīgi izbrīnījās.

—    Ļoti vienkārši, lai visi varētu ceļot uz Burvju zemi!

Alfrēds smējās locīdamies.

—   Ak tu, mana maziņā! Tu laikam gribētu, lai te atver Ekskursiju biroju un tūristu bari gāžas uz Apburto zemi?

—    Un kas tur slikts? — painteresējās Tims O'Kellijs.

—    Tas būtu šausmīgi, — nopietni paskaidroja jauneklis, — Burvju zeme ir jauka tieši tāpēc, ka atgriezta no visas pasaules, un tikai tāpēc tur dzīvo labās burves Villina un Stella, dzīvnieki un putni runā un dabā valda mūžīga vasara. Bet, ja tur no Statiem iebruks bļaurīgie, nekaunīgie džentlmeņi un lēdijas, tad šiem mīlīgajiem, labsirdīgajiem Mirkšķoņiem un Gremo- ņiem būs gals klāt! Mūsu novadā jau bija ieradies uzņēmīgs biznesmenis un piedāvāja man kaudzi dolāru, lai es viņam parādot, kurā vietā rakt alā eju. Naudu es neņēmu, bet parādīju nepareizu vietu. Viņš ar kādiem desmit strādniekiem parakājās pāris nedēļu un aizlaidās tukšā.

—   Tātad mums nav pat ko sapņot kādreiz tur nokļūt? — meitene jutās sarūgtināta.

—    Nu, ar tevi ir cita lieta, — Alfrēds viņu nomierināja. — Tu esi Ellas māsa, bet Ellu Burvju zemē ciena kā visvarenu feju, kas ļoti daudz darījusi tās iedzīvotāju labā. Es domāju, ka Biedēklis un citi būtu ļoti priecīgi, ja tu, Enna, un tavs draugs Tims iespētu pārkļūt pāri Lielajam tuksnesim un Pasaules Ap- kārtkalniem un ierasties viņu svētīgajā novadā.

—   Jā, bet kā lai to izdara? — nopūtās Enna.

— Liela vēlēšanās vienmēr pavērs ceļu, — teica Alfrēds. — Neatlaidīgi domājot, atradīsiet iespēju nokļūt savā sapņu zemē. Padomāšu arī es, varbūt kaut kas sanāks.

Saruna ar Alfrēdu bērniem iedvesa cerību, un viņi atgriezās mājās apmierināti.

FREDA DĀVANA

Brīvdienas gāja uz beigām, kad pasta furgons Džona Smita fermā ieveda divas milzīgas kastes, kas bija uzsietas uz jumta. Pastnieks un vedējs tikai ar lielām pūlēm nocēla kastes zemē, pievilka pie mājas un, saņēmuši dzeramnaudu, aizbrauca tālāk., Uz vākiem ar lieliem burtiem bija uzrakstīta Džona Srnita adrese, bet kā nosūtītājs bija atzīmēts Alfrēds Kanings no Neviļas miestiņa Aijovas štatā.

—   Tās ir no brālēna dēla Freda, — teica misis Anna. — Interesanti, kas var būt tik lielās kastēs? Droši vien augļi. Bet kāpēc tik daudz?

—   Māmiņ, tur kaut kas kustas, — pielikusi ausi pie vienas kastes sāniem, paziņoja Enna.

—    Ko vēl neteiksi!

Un tomēr meitas vārdi fermerieni uztrauca, un viņa gāja neparastajam sūtījumam apkārt ar līkumu. Nolēma netaisīt tās vaļā, kamēr no lauka nebūs pārnācis Džons.

Ennai, Timām un visiem apkārtnes bērniem, kas bija uzzinājuši par šo notikumu, diena likās bezgalīga. Bērni apgalvoja, ka viņi sadzird kastēs čaboņu un klaudzienus. Interese par dīvainajām pakām pieauga ārkārtīga, bet tad arī no lauka atgriezās tēvocis Džons. Apbruņojies ar kaltu un stangām, fermeris sāka vienu kasti, taisīt vaļā. Līdzko viņš pacēla vāku, no kastes atskanēja skaļš zviedziens. Džons atkāpās, misis Anna pārmeta krustu, zēni un meitenes laida vaļā līksmus bļāvienus.

—   Tul il zildzins! —iesaucās trīs gadus vecais puisītis Bobs.

—   Nevar būt, — atsaucās fermeris Džons. — Kurš zirgs izturētu trīs dienu ieslēgtību šādā zārkā bez gaisa un barības?

Un tomēr, kad vāks nokrita, no kastes izrāpās stalts bērs mūlis, piesita ar nagu pie zemes un atkal iezviedzās.

— Svētais Džon un visi pravieši! — iesaucās samulsušais fermeris, saķerdams mūli aiz iemauktiem, lai tas neaizbēgtu. — Vai tikai šis dzīvnieks nav no Burvju zemes? Es varētu to apzvērēt, ja uz vāka nebūtu rakstīta Freda Kaninga adrese.

Tēva vārdi atstāja ārkārtīgu iespaidu uz Ennu. Viņa tūlīt sajuta, ka gadījumā, ja viņai lemts nokļūt Brīnumu zemē, tad satiksmes līdzeklis ir te, acu priekšā.

Fermeris Džons veltīgi izmeklējās iepakojuma skaidiņās vēstuli no Freda. Toties viņš atrada lieliskus seglus ar mīkstu spilventiņu un nosudrabotiem kāpšļiem. Vēstule atradās otrā kastē, kur izrādījās pelēks mūlis, augumā mazāks par pirmo. Tur bija arī otri segli.

Lūk, ko rakstīja Alfrēds Kanings:

«Mīļā māšel Enna! Tava vēlēšanās nokļūt Burvju zemē ir tik liela, ka vajadzēja palauzīt galvu, lai Tev izpalīdzētu. Es strādāju visu vasaru un uztaisīju šos mehāniskos mūļus, ko nosūtu Tev un Tavam draugam Timām O'Kellijam …»

Vēstules lasīšanu vajadzēja pārtraukt, jo Tims iekliedzās pilnā rīklē un pārmeta tādu kūleni, kādu diez vai izdotos veikt kādam citam zēnam viņa gados. Kad Timu nomierināja, fermeris turpināja lasīšanu:

«… Siem mūļiem,» rakstīja Alfrēds, «nav vajadzīga ne barība, ne ūdens, bet enerģiju tie saņem no saules baterijām, kuras es iemontēju zem ādas … Un saules taču Lielajā tuksnesī pietiek, tātad nebūs jāraizējas par to, ka mūļi paliks pusceļā aiz barības trūkuma.»

Tālāk vēstulē bija padomi, kā vadīt dzīvniekus. Katram mūlim krēpēs bija ieslēpta tapiņa, kas kustējās uz priekšu un atpakaļ. Ja to padzen atpakaļ līdz atbalstam, tas nozīmē «stop». Vidējā stāvoklī — mērens riksis, bet, ja pavelk tapiņu līdz priekšējam atbalstam, mūlis skries aulēkšos. Pagriezt dzīvniekus pa labi vai pa kreisi bija vēl vienkāršāk: jāparauj aiz vienas vai otras auss.

Alfrēds rakstīja, ka pietiek mūļus paturēt saulē divas trīs stundas dienā. Jājot skaidrā laikā baterijas uzlādējas automātiski. Izgudrotājs ziņoja, ka mūļus atsūtījis neuzlādētus, lai izvairītos no nepatikšanām ceļā.

—   Bet kāpēc viņi zviedza un paši Izkāpa no kastēm? — jautāja Tims O'Kellijs, kas savā vecumā jau labi izprata mehāniku.

Fermeris Džons padomāja un drīz atrada izskaidrojumu.

—   Acīm redzot, brauciena laikā saule būs tik stipri sasildījusi kastēm sieniņas, ka ar to pieticis, lai baterijas uzlādētos,— viņš nolēma. — Bet, velns lai mani parauj, tad jau jauneklis ir veicis neparastu izgudrojumu! … Jā, kā redzams, uz šiem mūļiem var paļauties!

—   Un droši laist mūs abus ar Timu uz Burvju zemi! — jautri uztvēra Enna.

—    Nu, to mēs vēl redzēsim, — māksloti bargi iebilda tēvs.

Vēstules beigās Alfrēds bija uzrakstījis Ennai un Timām svarīgu brīdinājumu. Viņš piekodināja ceļojuma laikā itin nevienam pašam neatklāt brīnumdzīvnieku noslēpumu. Lai visi tos uzskata par parastiem mūļiem, no kuriem tie izskatā neatšķiras. Tad būs mazāk briesmu, ka bērniem tos kāds gribētu atņemt.

—   Fredis, kā redzams, ir pilnīgi pārliecināts, ka Tims un Enna ja ne šodien, tad rīt dosies ceļā, — norūca fermeris. — Bet drīz sāksies skola.

Te, lai cik savādi, bērnus aizstāvēt metās misis Anna.

—   Ella ir izlaidusi ne vienu gadu vien, — viņa teica, — bet laī dies dod katram tā mācīties. Tas, ko viņa dabūja redzēt un piedzīvot, mūsu meitenei deva to pašu, ko vairāki gadi skolā.

—   Tātad tu nebaidies laist viņus vienus uz Burvju zemi? — izbrīnījies noprasīja Džons.

Bet viņa sieva ticēja, ka ikvienam jau dzimstot nolemts viņa liktenis un no šī likteņa nekur neizbēgsi.

—   Arī no lieveņa var nokrist un salauzt kaulus, — teica misis Smite, — bet cits no trīs neparastiem ceļojumiem atgriežas sveiks un vesels kā mūsu Ella.

Starp citu, pati Ella atbrauca nākamajā dienā un kļuva par visdedzīgāko aizstāvi Timām un Ennai. Ar tādiem spēcīgiem sabiedrotajiem bērni uzvarēja. Pat Timoteja O'Kellija vecāki piekrita laist zēnu uz Burvju zemi.

Nolēma, ka Enna un Tims dosies ceļā jau pirmajā svētdienā, kad fermeris Džons, būdams brīvs no darba, varēs viņus pavadīt kaut pāris desmit jūdžu no mājām.

Ella bija sajūsmā par mūļiem.

— Būtu mums ar Totiņu bijis tāds rikšotājs, kad mēs noguruši un apputējuši vilkāmies pa dzelteniem ķieģeļiem bruģēto ceļu! — viņa iesaucās. — Atceries, Totiņ?

Totiņš atcerējās. Viņš labi saprata, ka viņu jaunā ceļojumā uz Burvju zemi vairs neņems, un samierinājās ar to.

«Neko darīt, vecums,» domāja sunītis. «Lai iet Artuks. Jādod jaunajiem ceļš.»

Ella deva mūļiem vārdus. Pēdējā semestrī viņa bija mācījusies senlaiku vēsturi un nosauca pelēko par Cēzaru un bēro par Hanibalu. Šie skanīgie vārdi ļoti patika bērniem.

CEĻOJUMA SĀKUMS

Agrā augusta rītā Enna Smite un Tims O'Kellijs atvadījās no tuviniekiem un devās ceļā. Viss līdzņemamais bija pārdomāts līdz sīkumiem, un te sevišķi palīdzēja pieredzējusī ceļotāja Ella.

Pārtikas krājums bija salikts ādas dubultsomās, ko pārmeta pāri mūļu mugurām. Bērni uzkāra plecos mugursomas ar visnepieciešamāko ceļā: tur bi'ja salikta veļas maiņa, ziepes, zobu birstes un pulveris, naži, karotes un pārējie ceļa sīkumi. Ennai pār plecu karājās tālskatis, kuru Ellai bija uzdāvinājis vienkājis jūrnieks Čarls Bleks. Katram bērnam uz kreisās rokas bija kompass, bet uz labās pulkstenis. Timām somā atradās arī nepie- pūsta volejbola bumba. Viņš bija nolēmis iemācīt Gremoņiem un Mirkšķoņiem jauko volejbola spēli. Tims bija lielisks spēlētājs, pat vecākie zēni viņu pieņēma savā komandā.

Pie tam Tims bija arī apbruņojies: aiz jostas viņam bija aizbāzta stipra runga ar resnāku galu.

No Ennas mūļa segliem piestiprinātā maisiņa rēgojās Artuka purniņš. Sunīša melnās ačeles jautri spīdēja: ar ceļojumu viņš bija ļoti apmierināts. Kad viņam apnika sēdēt maisā, viņš ievaukšķējās, viņu palaida zemē, un viņš skrēja aiz mūļiem.

Džons Smits pavadīja bērnus uz rūsganās ķēvītes Mērijas. Hanibalu un Cēzaru palaida vislēnākajā gaitā, un tomēr fermera zirdziņš ar pūlēm tika līdzi spēcīgajiem, ar saules enerģiju līdz galam pielādētajiem mūļiem.

—    Labi lopiņi, neko teikt, — ņurdēja apmierinātais Džons.

—  Tādus iejūgt arklā — tie dienā diezin cik akrus uzars …

It kā saprazdami fermera vārdus, mūļi neapmierināti pakustināja garās ausis.

Pienāca atvadu stunda. Džons sirsnīgi apskāva Ennu un Timu, novēlēja viņiem laimīgu ceļu, lūdza būt uzmanīgiem un neaizkavēties Burvju zemē, jo vecāki dienām un naktīm domās par viņiem, gaidīs atgriežamies.

Tims un Enna parāva tapiņas uz ātro gaitu, mūļi skanīgi piecirta nagus, viņu kājas savērpa gaisā putekļus, un pēc piecām minūtēm fermeris tik tikko varēja saskatīt tālumā divus miglainus plankumiņus.

—    Lai dies mani nosit, — pārsteigts nočukstēja Džons Smits,

—  tad nu gan aulekšo! Mums, Mērij, tikpat tālu līdz viņiem kā bruņurupucim līdz zaķim. Jā, diez vai naidnieks viņus ceļā noķertu …

Fermeris pagrieza zirdziņu un tipināja uz mājām, pārdomādams dīvainos notikumus, kādos tika ierauta viņa ģimene kopš tās neaizmirstamās dienas, kad pār Kanzasu brāzās viesulis, ko bija izsaukusi burve Gingema.

Enna un Tims līksmoja par ātro jājienu. Tīrumi un upes skrēja viņiem garām, it kā tos dzītu pretvējš. Retie gājēji izbrīnīti noraudzījas viņiem pakaļ, bet gausie labības kūļu vezumi pazibēja kā verstu stabi.

Pret vakaru ceļotāji jau bija nojājuši daudz jūdžu. Pārnakšņot apstājās vientuļā mežiņā, tālu no cilvēku mājokļiem. Enna zvilka no somas «vispārvērtīgo audeklu», kuru kādreiz bija >agatavojis tēvocis Carls Bleks. Pēc īpašnieka vēlēšanās tas r arēja kļūt par piepūšamu laivu, buru, platu saules nojumi. Šo- eiz tas pārvērtās ērtā teltī, kur bērni uzticīgā Artuka apsar- Izībā mierīgi pavadīja nakti.

Un dienas skrēja cita aiz citas kā mūsu ceļinieku ātrie mūļi. !nna un Tims turējās ziemeļaustrumu virzienā, pēc iespējas ^vairoties no apdzīvotām vietām. Pie strautiņiem viņi piepildīja :tilpīgās blašķes, bet rikšotājus dzirdīt nenācās. Laiks turējās skaidrs, saulains, un nolikt dzīvniekus uzlādēšanai nebija vajadzības, tie uzņēma saules enerģiju skrējiena laikā.

Pirmā platā upe, kas gadījās ceļā, bērnus apturēja. Enna jau grasījās vispārvertīgo audeklu piepūst ar gaisu, lai iztaisītu no tā plostu. Timām likās, ka nebūs viegli pārcelt mūļus uz slidenā plosta bez margām un nožogojuma.

—   Zini ko, Enna, mēģināsim pārpeldēt pāri upei, neizkāpdami no segliem, — zēns ierosināja.

Nostādījuši regulatorus uz lēno gaitu, bērni droši virzīja dzīvniekus ūdenī. Un tavu brīnumu! Mūļi sāka peldēt, it kā to jau būtu daudzreiz darījuši. Viņiem iekšā bija pietiekami daudz tukšuma, un uz ūdens tie turējās lieliski. Viņi tā airējās ar spēcīgajām kājām, ka mirklī jau atradās otrā krastā.

—   Urā, urā! — iesaucās Tims. — Ar tādiem malačiem kā mūsu Cēzars un Hanibals var jūru pārpeldēt!

Ar lielām briesmām bērniem bija jāsaduras plašajā stepē, kur mājoja daudz vilku. Salasījušies lielos baros, stepes vilki aizsprostoja mūsu jātniekiem Ceļu. Viņi gribēja pagriezties atpakaļ, bet arī tur viņus gaidīja ienaidnieki.

—    Uz priekšu! Pilngaitā! — nokomandēja Tims.

Mūļi metās uz priekšu kā viesulis. Daži vilki apvēlās ar pārsistām galvām un pārlauztām ribām. Viens prāvs zvērs, varbūt pats barvedis, palēcās, mēģinādams Timu noraut no segliem, bet drosmīgais zēns izrāva aiz jostas aizsprausto rungu un iezvēla vilkam pa pieri. Apstulbinātais nezvērs apvēlās, bars pašķīrās un pēc minūtes jau palika tālu aizmugurē.

Tims bija šausmīgi apmierināts un lielījās, cik mākas.

—   Tu redzēji, kā es viņam ievilku starp acīm! — zēns kliedza. — Tas ir droši, ka viņš no manas rungas nosprāga.

Enna par to šaubījās, un tad Tims uzaicināja griezties atpakaļ, lai apskatītos. Ennai negribējās vēlreiz sastapties ar vilkiem, un viņa pasteidzās biedram piekrist. Tims sāka svilpot kareivīgu maršu.

Un tikai tad Artuks iedrošinājās izbāzt galvu no maisa. Viņš bija to ieslēpis, ieraudzīdams nikno vilku baru. Sunītis pēc dabas bija drosmīgs, bet saprātīgs. Viņš aptvēra, ka cīņa ar vilkiem būs nevienlīdzīga: nezvērs viņam pārlauzīs muguru ar vienu ķetnas cirtienu vai pārkodīs uz pusēm ar milzīgo zobaino rīkli.

Ieraudzījis, ka ienaidnieki palikuši tālu iepakaļ, Artuks nicīgi tiem uzrēja, un Enna iesmējās: — Klusē jel, varoni!

LIELAIS TUKSNESIS

Pareizo virzienu ieturēt ceļiniekiem palīdzēja kompasi, bet arī bez tiem bērni zināja, ka jāj pa pareizo ceļu. Vecākā māsa tik bieži bija stāstījusi Ennai par savu ceļojumu kopā ar vienkāji jūrnieku, ka meitenei likās, it kā viņa pati būtu jau reiz te bijusi. It kā viņa pati kādreiz būtu sajutusi no tuksneša brāz- mojošā vēja karsto elpu, pati redzējusi kāpās noslēpušos ķirzaku neglītās galvas.

Un, lūk, tur jau ir mežs, aiz kura sākas Lielais tuksnesis.

—   Sveiks, vecais paziņa!—jautri uzsauca Enna. — Tie bija tavi koki, no kuriem tēvocis Carls darināja sauszemes kuģi. Tas vēl tagad stāv kaut kur mežmalā, bet mēs to nemeklēsim. Vai ne, Tim?

—   Kam mums kuģis? — solīdi atsaucās zēns. — Mūsu Cēzars un Hanibals ir pārāki par jebkuru kuģi—gan sauszemes, gan ūdeņu.

Riskantajam pārgājienam pār tuksnesi Tims un Enna bija sagatavojušies pamatīgi. Viņi nolēma doties ceļā tikai rītausmā, kad vēsāks. Bērni piepildīja blašķes no avota, ko uzgāja mežā, un tā sadzērās, ka vēderi vai plīsa. Pirms izjāšanas viņi aplaistīja viens otru un sunīti ar ūdeni no galvas līdz kājām.

Ceļinieki uzlika tumšas brilles ar sietiņiem, lai aizsargātu acis no sīkām smiltīm un putekļiem. Jauzdams kaut ko ārkārtīgu, Artuks ieslēpās ar visu galvu maisā, un saimniece viņa uzvedību uzslavēja. Protams, arī sunītis bija krietni padzirdīts.

Bērni bija ļoti nopietni noskaņoti. No sarunām pazuda parastie joki, Ennai un Timām sirds strauji dauzījās. Tās dienas, ko viņi bija ceļā pavadījuši līdz šim, likās tīrais nieks salīdzinājumā ar to, kas būs turpmāk.

Lielais tuksnesis pavērās viņu priekšā majestātisks un drūms, tā mūžīgajā klusumā slēpās drauds.

Beidzot bērni atraisījās no sastinguma.

—   Nu, jādodas ceļā, — teica Tims O'Kellijs.

Un pie sevis nodomāja, ka vajadzības gadījumā nežēlos dzīvību par Ennu.

—   Jā, uz vietas paliekot, tālāk netiksim, kā teicis gudrais Biedēklis, — meitene piekrita Timām.

No māsas nostāstiem Enna zināja daudzus Trīskārt Visgudrā Smaragda pilsētas Valdnieka izteicienus.

Bērni jāja ar vidējo ātrumu. Aulekšot nebija izdevīgi: mūļu nagi saceltu biezus putekļu mākoņus, un arī paši rikšotāji pārāk dziļi iestigtu smiltīs. Dzīvnieki tipināja lēnos rikšos, bet, kad Enna pēc pusstundas atskatījās atpakaļ, meža mala tik tikko bija samanāma pie horizonta.

Skrējienā uzlādēdamies, mūļi skaitīja jūdzi pēc jūdzes, bet Ennai visu laiku prātā bija tikai viena galvenā doma: kā izvairīties no melnajiem Gingemas akmeņiem.

Māsa Ennai bija stāstījusi, ka ļaunā feja Gingema jau sen pirms nāves Burvju zemi apjozusi ar klinšu bluķiem, piešķirdama tiem noslēpumainu spēku pievilkt sev klāt visu, kas kustas.

Pie tāda akmens gandrīz uz mūžiem varēja palikt Ella un Carls Bleks, jo akmens saistīja sauszemes kuģi un neatlaida ceļotājus tālāk par simt soļiem. Jūrnieks un meitene būtu tuksnesī aizgājuši bojā, ja viņus neizglābtu vārna Kaggi-Karr. Viņa, vaļā palaista, atgriezusies ar brīnumvīnogu ķekaru, kas iznīcināja akmens spēku.

Protams, pa šiem gadiem akmeņu burvība varēja izzust vai pavājināties, bet labāk būtu neriskēt.

Izpildīdama vecākās māsas norādījumu, Enna katru pusstundu apturēja Cēzaru un ar tālskati palūkojās tālumā. Un, rau, pēc dažām ceļā pavadītām stundām, kad saule jau stāvēja augstu pie debesīm un bērnu apģērbs jau bija pilnīgi izžuvis, bet viņi paši paguvuši reizes trīs nodzerties, Enna ieraudzīja tālumā melnu plankumiņu.

—   Es redzu melno Gingemas akmeni! — meitene satraukti iesaucās.

— Kur tas ir, kur? — atsaucās Tims.

Paskatījies ar tālskati, zēns apstiprināja, ka smiltī tiešām melnē apburtais akmens.

Gingemas burvību pārvarēšanas plāns bija Izstrādāts jau mājās, to bija izdomājusi Ella. Plāns bija asprātīgs, bet vienkāršs. Ja divi vienlīdz stipri cilvēki velk kādu priekšmetu, piemēram, galdu, uz dažādām pusēm, tas nekustēsies no vietas. Ella pamācīja bērnus jat starp diviem melnajiem Gingemas akmeņiem tieši pa vidu. Tad viens akmens vilks ceļotājus uz labo, otrs uz kreiso pusi un akmeņu spēks savstarpēji iznīci- nāsies.

Ieraudzījuši pirmo apburto akmeni, Enna un Tims nogriezās un jāja lēni, kamēr ieraudzīja otru. Aprēķināt ceļu tā, lai tas ietu pa vidu, nelikās tik grūti. Mūsu jātnieki palaida mūļus auļos. Nenogurdināmie dzīvnieki aizjoņoja, saceldami smilšu mākoni.

Bet, kad ceļotāji atradās starp akmeņiem, viņi sajuta, ka nezināms spēks rikšotājus un viņus pašus velk pa kreisi. Vai nu viņi bija nepareizi aprēķinājuši vidu un atradās tuvāk kreisajam akmenim, vai arī tā maģiskais spēks bija stiprāks, to Enna un Tims nezināja. Viņi tikai ar šausmām sajuta, ka Gingemas ļaunā burvība cenšas viņus noraut no segliem.

Enna, zaudēdama spēkus, pēkšņi vairs nevarēja noturēties seglos un, klusi iekliegdamās, noslīdēja smiltīs … Par nelaimi, viņa nenokrita, bet palika kājās, un naidīgais spēks viņu spieda gāzelējoties skriet pretim bojā ejai.

Tima mūlis bija spēcīgāks, un viņš jau gandrīz būtu izrāvies no bīstamās zonas, bet te zēns izdzirda Ennas kliedzienu un ieraudzīja, ka Cēzars joņo viņam pakaļ ar tukšiem segliem.

Timām būtu pieticis ar dažām sekundēm, lai izglābtos, bet viņš ne mirkli nešaubījās.

«Enna briesmās! Enna iet bojā!»

Tims ar pūlēm pagrieza Hanibalu un pielēkšoja pie Ennas. Viņš pieliecās un ar spēcīgu rāvienu uzvilka meiteni seglos.

Vēlāk bērni vairs nevarēja atcerēties visus šo drausmīgo minūšu sīkumus, minūšu, kas viņiem bija likusies mūžība. Viņi tikai apjauta, ka mūlis, kārpīdams ar kājām smiltis, raustās zem divkāršā smaguma, ka viņam zūd spēki cīņā ar burvību. Bet viņš pieveic collu pēc collas, pēdu pēc pēdas.

Tuvāk, tuvāk brīvībai . .. Un, luk, ar uzvarošu zviedzienu lieliskais auļotājs joņo pilnīgi brīvi!

Cēzaru viņi noķēra, bet vēl ilgi spēkus zaudējusī Enna, biedra atbalstīta, jāja uz Hanibala.

Atžirgusi meitene ar asarām acīs pateicās Timām, bet zēns mulsdams un sarkdams atvairījās:

— Nu pietiek, ir jau labi, to jau Hanibals …

Un tā melnie Gingemas akmeņi palika tālu aiz muguras. Mūļi žirgti skrēja pa irstošām smiltīm. Ja īstie dzīvnieki būtu jau zaudējuši spēkus, tad mehāniskie mūļi šķita tikpat mundri kā pirmajās ceļojuma minūtēs.

Galvas pacēluši, bērni skaidri saskatīja tālu aiz horizonta Pasaules Apkārtkalnu sniegotās virsotnes. Puse ceļa paveikta — un vēl kāda puse!

Tagad varēja nesteigties, un ceļotāji apstājās atpūtai. Tims un Enna ar mokām kaut ko ieēda, vēl arvien nespēdami attapties no pārdzīvotajām briesmām. Toties viņi izdzēra ļoti daudz ūdens.

PĀRI KALNIEM

Ceļotājiem gribējās nokļūt Brīnišķīgo vīnogu ielejā, kur bija apstājušies Ella un Čarls Bleks pēc tuksneša pārvarēšanas. Bet Tims un Enna melno akmeņu dēļ bija mainījuši kursu un tāpēc pie kalniem piejāja citā vietā. Tiesa, arī te urdēja augļu koku iežogots strautiņš, bet vīnogu ķekari nebija redzami.

Brīnumi sākās tūlīt pēc tam, kad Enna un Tims bija omulīgā noriņā uzcēluši nometni. Pirmais bērnus izbrīnīja Artuks. Kad Enna viņu izvilka no maisa, sunītis nožāvājās, ievilka elpu un skaidrā, skanīgā balsī pateica:

— F-fu___ Kā es piekusu šajā tumšajā, smacīgajā caurumā!

Beidzot var izstaipīt ķepas! …

Enna un Tims jau sen zināja, ka Burvju zemē dzīvnieki un putni runā, un tomēr pārsteigti raudzījās uz savu līdz šim nerunīgo ceļa biedru. Bet drīz viņi tika vēl vairāk pārsteigti. Suns sajūsmā draiskojās gar mūļiem, cenzdamies ieķerties tiem kājās, un pēkšņi Cēzars ierunājās patīkamā baritonā:

—     Nu tu, draugs, uzmanīgāk! Citādi — ka vilkšu tev ar nagu, tad tu redzēsi!

Hanibals viņam piebalsoja dobjā basā:

—   Jā, tiešām, šie suņi ir gaužām uzbāzīgi radījumi. ..,

—    Kā, vai tad arī jūs sākat runāt? — Enna iesaucās.

—    Un kāpēc gan ne? — mierīgi atbildēja Cēzars.

Un tiešām, kāpēc gan Burvju zemē nevarētu atdzīvoties un runāt mehāniskie mūļi, ja šeit dzīvoja un runāja salmu izbāznis un dzelzs cilvēks? Tas bija pilnīgi likumsakarīgi, un bērni ar prieku uzņēma šo kārtību.

Cēzars, kā redzams, bija zinātkārāks par savu biedru, jo uzdeva tādu jautājumu:

—     Pasakiet, lūdzami, Enna, — ko nozīmē mūsu vārdi? Kāpēc, mēs esam Cēzars un Hanibals un nevis citādi?

Enna un Tims apjuka. Viņi taču bija beiguši tikai pirmo klasi, un tajā vēsturi nemācīja. Tomēr, dodama dzīvniekiem vārdus, Ella bija māšelei paskaidrojusi to nozīmi, un Enna kaut ko atcerējās.

—     Redziet, — uzacis raukdama, teica meitene, — Hanibals un Cēzars senatnē bija kaut kādi ievērojami cilvēki. Vai nu prezidenti, vai ģenerāļi, vai vispār kaut kas tamlīdzīgs …

Godkārīgos dzīvniekus tāds paskaidrojums apmierināja, un viņi žēlīgi piekrita atsaukties uz saviem vārdiem. Pēc vakariņām Enna, Tims un Artuks aizmiga, bet mūļi mierīgi stāvēja pie kokiem, gaidīdami saules lēktu: tad viņi atkal varēs uzlādēt enerģiju, kas tiem bija barības un dzēriena vietā.

Rītā Tims sāka svarīgu darbu. Viņš izvilka no somas pakavus ar asām radzēm un pieskrūvēja tos pie Cēzara un Hanibala nagiem. Smiltīs tādi pakavi būtu dzīvniekus tikai bremzējuši, bet akmeņainajās kalnu takās tie bija ļoti nepieciešami.

Šajā rītā ceļotāji apēda pēdējo līdzpaņemto pārtiku un nobrīnījās, cik noteikti Ella aprēķinājusi tās krājumu. Bērni piepildīja somas ar šejienes koku augļiem, piesmēla blašķēs ūdeni un devās ceļā.

Ai, cik grūts Izrādījās šis ceļš! Stāvi kāpieni un bīstami no- kāpieni, šauras, pāri bezdibeņiem pārkārušās karnīzes, nedroši nogruvumi, kas draudēja ar akmeņu lavīnām, dziļas aizas šķērsām ceļā …

Dažreiz, lai pārvarētu nelielu, dažas simt pēdas garu ceļa posmu, vajadzēja kavēt veselas stundas. Lūk, te nu Enna un Tims pilnībā novērtēja Cēzara un Hanibala labās īpašības. Protams, viņi netika līdzi kalnu āžiem, kurus mūsu ceļinieki redzēja klinšu galotnēs, un tomēr mehāniskie mūļi rādīja izveicības brīnumus.

Nenogurdināmi un bezbailīgi, veikli kā kaķi — viņi rāpās pa stāvām nogāzēm, brīdinādami jātniekus, lai tie cieši turas seglos. Laižoties lejup no kalna, tie salieca pakaļkājas un gandrīz līda uz .vēdera, bet, kāpjot augšup, ieķērās ar priekškājām klintīs.

Pār šaurākām aizām mūļi pārlēca, iztaisnodami saliektās pakaļkājas kā atsperes, un tad jātnieki, turēdamies pie krietno dzīvnieku kakliem, centās neizlidot no segliem.

Bet te nu viņiem priekšā gadījās tik plata aiza, kādu nepār- lēktu vislabākais aulekšotājs pasaulē. No bezdibeņa dziļumiem kāpa migla, un kaut kur lejā dobji rēca neredzama straume.

Ko darīt? Apiet šķērsli? Bet pa labi un kreisi blīvējās klintis, uz kurām pat Cēzars un Hanibals nespētu uzkāpt.

Nobāluši Tims un Enna skumji lūkojās viens uz otru. Viņi atradās lamatās, un vienīgā izeja likās griezties atpakaļ un meklēt jaunu taku kalnu grēdas labirintā …

Šajā mirklī augšā atskanēja milzu spārnu švīksti un taku pārklāja plata ēna. Bērni pacēla galvas un ieraudzīja milzīgu ērgli, kas no augstienes laidās pie viņiem. Enna šausmās aizsedza galvu ar rokām, bet Tims ar draudošu izskatu pacēla rungu, kaut arī saprata, ka būtu muļķīgi ar tādu ieroci cīnīties pret briesmīgo putnu.

Bet Karfakss (jo tas bija viņš) nolaidās laukumiņā ceļotāju tuvumā un teica patīkamā, skanīgā balsī:

— Nebīstieties, bērni! Es nekad nedaru pāri nespēcīgiem un bezpalīdzīgiem!

Dzirdot šos vārdus, aizvainotais Tims saviebās, bet Enna iedrošinājās atņemt rokas no sejas un paskatīties uz milzīgo putnu. Tik daudz cēlsirdības bija Karfaksa stājā, ka meitene tūlīt sadūšojās.

—   Bērni, es redzu, ka jūs dodaties uz Burvju zemi no Lielās pasaules, — ērglis turpināja. — Jūs esat veikuši tālu un bīstamu ceļu, bet šo šķērsli jums nepārvarēt.

—    Jā, kungs, — atbildēja Enna. — Šim bezdibenim mūsu mūļi nepārlēks… Vienīgi, ja jūs mūs pārnestu, tas būtu ļoti labi, — drošāka kļuvusi, piebilda meitene.

—   Tas nav grūti, — labsirdīgi piekrita ērglis. — Meitene, pieliecies pie segliem .«,

Un, tikko Enna paguva izpildīt Karfaksa padomu, kad spēcīgas ķetnas satvēra Cēzaru zem vēdera. Meitene pat nepaspēja izbīties, kad jau ieraudzīja zem sevis aizu ar dziļumā kūpošu miglu, gaiss ausīs nosvilpa, un pēc minūtes mūlis jau stāvēja aizas otrā pusē un jautri zviedza. Drīz vien Ennai blakus bija Tims ar Hanibalu.

—   Tālāk ceļš nav bīstams, un mani pakalpojumi jums nebūs vajadzīgi, — teica ērglis un uzšāvās debesīs.

—   Paldies, paldies, labais draugs! — tik vien bērni paguva nokliegt viņam pakaļ, kad milzīgais putns jau pazuda aiz tuvākā mākoņa.

Bet kā gan Karfakss bija palicis dzīvs? Aizejot no Urfina Džīsa, viņš devās uz dzimteni, kur viņu gaidīja nāve — vadoņa Arahesa un tā piekritēju atriebība.

Notika citādi. Tikai trīs dienas pirms Karfaksa atgriešanās Ērgļu ielejā viņa niknākais ienaidnieks Arahess bija kritis cīņā ar pūķu ķēniņu, kuru tas aiz savas nevaldāmās godkāres izsaucis uz divkauju. Jaunu vadoni ērgļi vēl nebija paguvuši izvēlēt, un par tādu kļuva Karfakss. Viņš atrada jaunu dzīves biedreni un uzsāka mierīgu un laimīgu dzīvi.

Ak, ja Tims un Enna būtu zinājuši, kādi notikumi nesen piedzīvoti Burvju zemē! Ja viņiem būtu zināms, ka šis pats ērglis negribot palīdzējis Urfinam sagrābt varu pār Lecoņiem! Viņi nebūtu tik viegli aizlaiduši Karfaksu projām, bet palūgtu cēlo putnu izlabot to ļaunumu, ko tas nodarījis daudziem cilvēkiem.

Ennai un Timām nebija nekādu drūmu nojautu, bet Karfakss centās turēties nostāk no cilvēku darīšanām, sevišķi pēc tam, kad liktenis viņu bija savedis ar viltīgo Urfinu. Nenojauzdami, kādu varenu sabiedroto nākamajai cīņai pazaudējuši, bērni ilgi noraudzījās uz mākoni, aiz kura pazuda Karfakss.

Pēc tam Tims jautri iesaucās:

—    Tas tikai bija piedzīvojums! Tāds negadījās pat Ellai!

—   Jā, — atsaucās Enna, — viņa nebija dzirdējusi, ka Burvju zemē ir tādi ērgļi.

—   Mums tiešām neticami veicas, — sacīja zēns. — Ja nebijis šī putna, cik ilgi mums vajadzētu maldīties kalnos ..,

Bērni pagrieza mūļus un devās tālāk.

Grūtākais ceļa gabals bija paveikts. Visvieglāk to pārcieta Artuks. Viņš sēdēja savā patvertnē, izbāzis ārā tikai degunu un acis. Viņam likās, ka briesmas nav tik lielas, ja tās neredz.

Nakšņot nācās pie pašas kalnu grēdas virsotnes, uz ledāja. Telti uzcelt nebija iespējams, bet aukstums ceļotājiem koda līdz kauliem. Te prātīgu domu pateica Cēzars. Pēc viņa priekšlikuma audeklu salocīja vairākām kārtām, noklāja uz ledus, Enna un Tims apgūlās vidū, bet mūļi gar sāniem. Viņu ķermeņi izstaroja dienā uzkrāto siltumu, un bērni ar viņu vidū ieritinājušos Ar- tuku nakti pavadīja visai patīkami.

Nākamajā dienā ceļš kļuva ērtāks, kāpieni un nolaidieni ne tik stāvi, nogāzēs jau parādījās zāle, bet Dēc tam arī krūmi un koki.

Pasaules Apkārtkalni palika aiz muguras, un Enna svinīgi paziņoja ceļiniekiem:

—   Mēs esam Gremoņu zemē!

VIŅA LAPSĪBA KARALIS SMALKODIS XVI

Enna kļūdījās. Novirzījušies Lielajā tuksnesī no Ellas un vienkājainā jūrnieka ceļa, mūsu ceļotāji Pasaules Apkārtkalnus šķērsoja citā vietā, un Gremoņu zeme atradās no viņiem pa labi. Bet kur tad Enna un Tims bija nokļuvuši?

Bērni redzēja, ka taka, pa kuru viņi mežā jāja, nebija cilvēku kāju iemīdīta. Izskatījās, ka to ieminuši meža zvēri.

Taciņa arvien paplašinājās, bet mūsu ceļotāji nevienu nesatika, un tikai jestrās žagatas kokos skaļi apsprieda viņu apģērbu un ārieni.

Pēc smagā divu dienu ceļa kalnos Enna un Tims jutās ļoti noguruši. Laiks bija jauks, tāpēc viņi neuzcēla telti, bet apgūlās zem krūma mīkstā zālītē. Tims acumirklī aizmiga. Ennai jau acis lipa ciet, kad pēkšņi viņa izdzirda tālumā daudzbalsīgus kaucienus un žēlu kliedzienu:

—   Palīdziet! Ak, palīdziet jel man! … Mirstu …

Sauciens skanēja no blakus noras. Meitene mēģināja pamodināt Timu, bet tas nemaz nebija tik viegli. Un Enna viena pati devās cauri krūmiem. Viņa ieraudzīja tādu ainu. Noras vidū ar lamatās iekniebtu priekšķepu, žēli iekaukdamās, gulēja liela, ruda lapsa. Tai apkārt drūzmējās vairākas mazākas lapsas, aiz līdzjūtības kaukdamas līdzi gūsteknim.

Bet šis baigais koncerts beidzās un lapsas iemuka mežā, līdzko bija ieraudzījušas Ennu. Lamatās notvertais lapsu kūmiņš skatījās uz Ennu žēlām acīm, kas lūdzās palīdzību.

Enna mīlēja dzīvniekus, sevišķi cietējus un kam pāri dara. Viņai kļuva žēl nelaimīgās lapsas, un viņa nolēma tai palīdzēt.

—   Kā tev gadījās nokļūt tādā slazdā, nabadziņ? — viņa laipni pajautāja.

Bet, pirms rudā lapsa paguva atbildēt, no biezokņa izlēca sudrablapsa un nikni uzbrēca Ennai:

—   Kā tu, skuķi, uzdrošinies tik nepieklājīgi runāt ar šīs zemes pavēlnieku? Ievēro, ka tavā priekšā ir viņa lapsība Smalk- odis XVI, lapsu valstības karalis!

—   Ak, lūdzu piedošanu, jūsu lapsība, — pasmaidīdama Enna griezās pie karaļa. — Esmu no svešas zemes, un man nebija ne jausmas par jūsu augsto stāvokli!

Karalis Smalkodis XVI žēlīgi pieņēma Ennas atvainošanos un paskaidroja, kā nokļuvis nelaimē. Aizrāvies medījot kādu zaķi, viņš nav ievērojis lamatas, ko te jau sen Izlicis mednieks no kaimiņu Gremoņu zemes. Tērauda plāksnīte saspiedusi viņa ķepu.

Tas noticis jau pirms nedēļas, un pa to laiku norā nav rādījies neviens cilvēks. Un, ja viņas lapsība karaliene Ātrkāje ar galma kavalieriem un dāmām nebūtu uzmeklējuši sagūstīto karali, viņš būtu nomiris aiz bada un slāpēm.

Smalkodis teica, ka viņš jau nopietni prātojis, vai nenograuzt ķepu un tādējādi atbrīvoties no gūsta. Bet tāds solis būtu tikpat kā atteikšanās no troņa. Pēc lapsu zemes likumiem tajā nevar valdīt kroplis. Meitene no svešās zemes ir atnākusi īstā laikā: viņa izglābs Smalkodim vairāk nekā dzīvību, viņa tam saglabās karalisko varu.

Uzklausījusi karaļa satraukto runu, Enna sāka viņu atbrīvot, bet, par nelaimi, viņai pietrūka spēka atspiest lamatas un atbrīvot ķepu. Meitene apņēmīgi devās pēc Tima, bet te lapsas tik izmisīgi iekaucās, ka viņa negribot apstājās.

«Cik bezpalīdzīga gan es esmu,» viņa pukojās. «Ella nu gan manā vietā būtu atradusi izeju.»

Enna apskatījās visapkārt un ieraudzīja tuvumā stipru vētras nolauztu zaru.

—   Aha, tieši tas, kas man vajadzīgs! — viņa priecīgi iesaucās.

Iespraudusi zaru kā sviru starp lamatu zobiem, Enna paspieda no visa spēka, zobi pašķīrās, un iepriecinātais karalis izrāva ķepu. Skaļš lapsu balsu koris noskandēja slavu atbrīvotājai.

Smalkoža ķepa bija bēdīgā stāvoklī: ievainojums asiņoja un bija iekaisis, vajadzēja tūlīt kaut ko darīt. Enna ar pūlēm pacēla lapsu un stiepa uz savu nometni. Lapsu svīta viņai godbijīgi sekoja.

Ieraugot lapsu baru, Artuks, izbāzis galvu no maisa, sacēla tik apdullinošu troksni, ka pat Tims pamodās. Viņš ļoti izbrīnījās, ieraudzīdams Ennu tādā neparastā sabiedrībā. Uzklausījis viņas stāstījumu, zēns atzinīgi novērtēja savas attapīgās draudzenes rīcību.

Enna izņēma no mugursomas aptieciņu, apzieda rētu ar jodu un apsēja. Karalim tūlīt kļuva vieglāk, bet staigāt viņš vēl nevarēja.

—   Kurp pavēlēsiet nogādāt viņa lapsību? — pieklājīgi noprasīja meitene.

—   Uz manu pili, uz Lapspili, — vārgā balsī atbildēja valdnieks.

Kad Enna un Tims uzcēla lapsu karali uz Cēzara muguras, Artuks izbāza galvu no patvertnes un sašutis iekvankšķējās. Bet, saņēmis no Tima pamatīgu knipi pa degunu, šunelis saprata, ka ne vienmēr pieklājas savas jūtas izteikt skaļi.

Maisā ieslēpies, Artuks klusītēm ņurdēja:

—    Nu ko viņi tā noņemas ar šo vīzdeguni? Lai viņš būtu karaļu karalis, katra kārtīga suņa pienākums ir triekt viņu, nežēlojot spēkus ., >

Mūļi gāja nesteidzīgos rikšos, un karaļa svīta skrēja nopakaļ. Karalieni pakalpīgais Tims iekārtoja uz Hanibala muguras.

Smalkodis XVI rādīja Ennai ceļu biezajā taciņu tiklā, kas šķērsoja mežu. Meitene un karalis uzsāka sarunas.

—    Sakiet, jūsu lapsība, — cik jums ir pavalstnieku? — jautāja Enna.

—   O, to ir daudzi tūkstoši. Pēdējo reizi tos pārskaitījām pirms pieciem gadiem, un patlaban es noteiktu lapsu valsts iedzīvotāju skaitu nezinu.

—   Bet kur jūs iegūstat iztiku? — meitene brīnījās.—Jo cik gan nevajag zaķu un trušu, lai pabarotu tādu ēdāju baru!

—   Par to ir parūpējusies daba, — paskaidroja lapsu karalis. — Mēs stādām trušu kokus, uz kuriem briest augļi pieauguša truša lielumā. To mīkstums pēc izskata un garšas nav sliktāks par trušu gaļu …

«Cik gan daudz brīnumu ir Burvju zemē,» neviļus nodomāja Enna. «Pat Ella neko nezināja par milzu ērgļiem, par lapsu karalisti un trušu kokiem, kaut gan te pabija veselas trīs reizes …»

—   Bet kāpēc jūs devāties medībās, ja jūsu zemē aug tik lieliski koki? — painteresējās meitene.

—   To augļi ir garšīgi, — atbildēja Smalkodis, — bet niēs tos atstājam vienkāršajai tautai. Ēst to pašu ēdienu, ko zemkopji un dienestnieki, fu! … — Karalis nicīgi saviebās. — Un bez tam — kāds baudījums panākt zaķi un iecirst zobus tā mīkstajā miesā! — Smalkoža acis asinskāri iespīdējās. — Ne velti pie mums medīt ir atļauts tikai karaļa ģimenei un prinčiem. Bet, ja to iedrošināsies darīt kāds vienkāršais, to gaida nāves sods.

Enna nožēloja, ka izglābusi karali no lamatām. Bet galu galā, viņa nodomāja, ja viņš arī būtu aizgājis bojā, viņa valstī sāktu valdīt mantinieks. Un lapsu valstībā nekas nemainītos.

Karalis atvirzīja Ennas domas uz citu, pajautādams:

—   Kas tie par dzīvniekiem, uz kuriem mēs jājam? Es esmu bijis daudzos mūsu zemes novados, bet tādus nekur neesmu redzējis.

—    Tādus jūs neredzēsiet arī aiz kalniem, — atbildēja Enna.

Viņa mēģināja ieskaidrot viņa lapsībai, kā darbojas mehāniskie mūļi, bet, tā kā ari pati neko daudz nesaprata, tad no izskaidrošanas nekas nesanāca. Karalis aptvēra tikai vienu: dzīvnieki, ko sauc par mūļiem, barojas ar saules stariem. Tas viņu'nemaz nepārsteidza.

—    Katram kaut kas savs, — viņš sprieda. — Mūsu vienkāršā tauta ēd trušu koka augļus, dižciltīgie — dzīvus trušus un zaķus, jūsu mūļi — saules starus. Bet zaķa gaļa ir gardāka par visu!

VĒRTĪGAIS TALISMANS

Lapsu valstībai bija plašas robežas: mūļiem vajadzēja noskriet divas stundas, kamēr aizsniedza galvaspilsētu.

Beidzot parādījās pazemi kalni, kuros atradās Lapspils. Kalni stiepās divās rindās gar platas ielas malām. Viegli bija uzminēt, ka tie ir mākslīgi, bet, kas tos uzbēris—lapsas vai sensenos laikos kāds cits—, to Smalkodis XVI nevarēja paskaidrot.

Katrā pakalnā melnēja neskaitāmi caurumi — ieejas lapsu alās. Pakalnu piekājē spēlējās rudi un sudrabmelni lapsēni.

Karalis Smalkodis paskaidroja Ennai:

— Mūsu tauta dalās divās ciltīs: rudajā un sudrabmelnajā. Kādreiz šīs ciltis dzīvoja atsevišķi un savā starpā naidojās, bet pirms simt gadiem tās saplūda un pārcēlās uz šo apvidu, kur atrada alu rakšanai izdevīgus pakalnus. No vecajiem laikiem mums palikusi paraša: ja karalis ir no rudās cilts, tā laulātai draudzenei katrā ziņā jābūt sudrablapsai. Ja karalis sudrablapsa, tad karalienei — rudai.

Enna ne visai uzmanīgi klausījās karaļa stāstījumu: viņu un Timu vairāk aizrāva lapsu tautas dzīves ainas. Tiešām, Laps- pilī bija par ko pabrīnīties.

Aiz kalniem sākās plantācija, kur auga tie paši koki, par kuriem stāstīja Smalkodis. No zariem nokarājās prāvi, gareni augļi, ietīti ādainā mizā. Laiku pa laikam kāds auglis, acīm redzami nobriedis, atraisījās un nokrita zemē. No trieciena miza pārplīsa, un šķirbā rēgojās garšīgs, sārts mīkstums.

Pie nokritušā augļa uz pakaļķepām piegāja lapsa un, satvērusi to ar priekšķepām, aiznesa kaut kur, droši vien uz noliktavu.

Visi plantācijas strādnieki darbodamies staigāja uz pakaļķepām. Daži ar asiem zariņiem rušināja starp kokiem zemi, citi lielu riekstu čaumalās nesa ūdeni un aplaistīja augus, vēl citi sasprēgājušās koku mizās izgrauza kaitīgos kukaiņus un kū- niņas. Uz četrām ķepām skraidīja tikai jaunās lapsiņas, norīkotas ar uzdevumiem.

Mūsu ceļotāji ieraudzīja dīvainu procesiju. Četri nesēji stiepa greznu palankīnu, kurā uz zīda segas cienīgi valstījās pavecāka sudrablapsa. Lapsa un karalis paklanījās viens pret otru.

—   Mana tante, princese Smailause, braukā vizītēs, — karalis paskaidroja Timām.

Enna pajautāja karalim:

—   Vai tiešām jūsu meistari prot Izgatavot tādas lieliskas lietas?

—   Diemžēl ne, — atbildēja Smalkodis. — Mūsu senči iemainījuši greznuma priekšmetus no cilvēkiem, dodami tiem pretim trušu koka augļus.

—   Jūs tagad arī tirgojaties?

—   Ak nē, nē, — karalis ērcīgi atmeta ar veselo ķepu. — Un neprasiet man, kādu iemeslu dēļ tā pārtraukta. Par to vēlāk, vēlāk..,

Enna neizpratnē apklusa. Pie tam viņa ieraudzīja, kā pa celiņu rudā lapsa stūma bērnu ratiņos trīs lapsēnus. Mazuļi jautri draiskojās, un rudā aukle tos aprāja, lai guļot mierīgi, un viegli iedunkāja pa sāniem.

Karaļa Smalkoža XVI pils bija tāds pats uzkalns kā pārējie, bet tajā bija tikai viena ieeja un tik augsta, ka Tims un Enna pa to iegāja nepieliekdamies un atradās plašā alā.

Bērniem par izbrīnu, ala bija spoži apgaismota ar spīdošām, pie griestiem pakārtām bumbiņām. Enna atcerējās māsas stāstījumu par viņas ceļojumu Pazemes valstībā un aptvēra, ka šie spīdekļi, piesātināti ar vielu no Sešķepaiņu vilnas, ir no turienes. Kā redzams, lapsas arī tos iemainījušas no cilvēkiem, bet pajautāt par to karalim meitene neiedrošinājās. Viņa atcerējās tā ērcīgumu pēc viņas pēdējā jautājuma.

Pie alas dibensienas atradās divi troņi, viens augstāk, otrs zemāk. Uz tiem cienīgi nosēdās karalis un karaliene, bet galminieki uz pakaļķepām izkārtojās gar sienām.

«Viss kā pie cilvēkiem…» ar smaidu nodomāja Enna.

Karalis Smalkodis turēja runu. īsos vārdos viņš pastāstīja par nelaimi, kas tam uzbrukusi, un izteica Ennai visdziļāko pateicību par to, ka tā izglābusi viņu no neatvairāmas bojā ejas.

—   Bet nedomājiet, ka es ierobežošos tikai ar atzinības vārdiem, es darīšu vairāk. Jūs saņemsiet tādu dāvanu, kas jums mūsu zemē ļoti noderēs. Pirmais ministr Garasti, šurp!

Pie troņa piegāja cienīgs sudrablapsu kungs ar ievērojami garu, kuplu asti. Ar šo asti ministrs, kā redzams, ļoti lepojās: aste bija saķemmēta spalva pie spalviņas un apsmidzināta ar smaržām.

Nostājies troņa priekšā, Garastis teica:

—    Gaidu jūsu lapsības pavēles!

—   Aizej uz mūsu karalisko dārgumu krātuvi un atnes sudraba stīpu! — pavēlēja karalis.

Galminieku starpā iestājās apjukums. Daži klusu iestenējās, citi kā lūgšanā pastiepa pret karali priekšķepas. Acīm redzot, pieminētā stīpa bija liels dārgums. Bet neviens neiedrošinājās ne ar vārdiņu runāt pretim monarham: ar viņa lapsību Smalk- odi XVI jokus dzīt nedrīkstēja.

Pēc dažām minūtēm zālē atgriezās Garastis, nesdams priekš- ķepās platu, rubīniem rotātu sudraba stīpu. Stīpa bija ārkārtīgi skaista, un Ennai priecīgi ietrīsējās sirds, iedomājoties, ka tā piederēs viņai. Taču viņa bija kautrīga meitene un domāja, ka nav labi saņemt vērtīgu dāvanu par labu darbu — otra dzīvības glābšanu.

Enna teica:

f— Jūsu lapsība, jūs pārspīlējat manus nopelnus jūsu glābšanā.

—   Pārspīlēju? — brīnījās karalis. — Bet jūs taču man saglabājāt troni!

—   Jūs varējāt iztikt bez manas palīdzības.

—    Kā tad?

—   Vajadzēja aizsūtīt kādu ziņnesi uz Gremoņu zemi, no turienes būtu ieradušies cilvēki un palīdzējuši jums, kā to prasa jūsu karaliskā cieņa.

Karalis rūgti iesmējās.

—   Tu pārāk zemu novērtē mūsu apķērību, meitenīti Tad lai tev būtu zināms, ka mēs pie Gremoņiem sūtījām trīs ziņnešus, citu pēc cita, un tie visi aizgāja bojā par savu monarhu!

—   Aizgāja bojā? Kāpēc?

—    Uz vienīgā ceļa, kas no mums iet uz Gremoņu zemi, apmeties nikns, vienmēr izsalcis Zobenzobu tīģeris. Pietiek lapsai nokļūt tam ķetnās, kad viņš tūlīt to saplosa un apēd. Sī paša iemesla dēļ mums pirms astoņiem gadiem bija jāpārtrauc tirdzniecība ar cilvēkiem.

Enna pārsteigta iesaucās:

—   Pie jums parādījies Zobenzobu tīģeris? Bet vai tad tos pēc Biedēkļa Gudrā pavēles neiznīcināja kokpauri?

Tagad bija Smalkoža kārta brīnīties. Piecēlies no troņa, viņš svinīgi pateica:

—   Jūs pazīstat Biedēkli, kokpaurus un Zobenzobu tīģerus? Un jūs atnācāt no viņpuskalniem? Tad es pateikšu jums, jūsu gaišība, kas jūs esat! Jūs esat Ella, Nositēja Namiņa Feja! Apsveicu jūs Lapspilī!

Viņš nosēdināja apmulsušo meiteni uz sava troņa un zemu noliecās viņas priekšā, un to pašu darīja karaliene un visi galminieki. Vienīgi Tims stāvēja taisni, nesaprazdams, kāpēc viņa biedreni tā godina, un arī Artuks viņa rokās dusmīgi ņurdēja, redzēdams visapkārt tik daudz lapsu, kuras varētu lieliski patrenkāt.

Nokāpdama no troņa, Enna teica:

—   Jūs maldāties, jūsu lapsība! Ieņemiet vietu, kas jums pieder pēc likuma, un uzklausiet mani. Ella ir mana vecākā māsa. Viņa tiešām ir vairākas reizes bijusi jūsu brīnišķīgajā zemē un veikusi daudz slavenu varoņdarbu. Bet es, mazā Enna Smite, es tikai otru dienu esmu jūsu brīnišķīgajā zemē un neesmu izdarījusi neko tādu, par ko vajadzētu mani uzslavēt.

Karalis iebilda:

—    Es turpinu pastāvēt uz to, ka jūsu nopelni ir milzīgi. Jūs izglābāt valsti no dinastijas maiņas un varbūt no brāļu kara.

Jūs pilnīgi pelnīti saņemat šo sudraba stīpu, par kuras burvju īpašībām jūs tūlīt uzzināsiet,

Karalis Smalkodis apsēdās uz troņa un uzlika stīpu. Enna jūsmoja par tās skaistumu, bet tad lapsa ar ķepu pieskārās rubīna zvaigznītei stīpas priekšējā daļā… un nozuda! Jā, viņš nozuda kopā ar masīvo troni, uz kura sēdēja. Enna un Tims stāvēja, aiz izbrīna bolīdami acis, bet Artuks apdullinoši ierējās, likdams lapsām nodrebēt.

Pagāja minūte, un tronis kopā ar tajā sēdošo karali uzradās it kā no nekurienes. Pavēries uz pārsteigto Ennu, Smalkodis apmierināti iesmējās,

—    Kā redzat, jūsu gaišība, šī stīpa savu valkātāju padara neredzamu, vajag tikai pieskarties šai zvaigznītei, — karalis parādīja ar ķepu. — Neredzamas kļūst arī visas lietas, kurām šajā brīdī pieskāries tas, kas uzlicis stīpu. Un tai piemīt vēl kāda lieliska īpašība: stīpa der katrai galvai, tā izplešas vai saraujas, skatoties pēc galvas lieluma.

Ennai tomēr bija neērti pieņemt tik dārgu dāvanu, bet karalis ar varu ielika stīpu viņai rokās, neklausīdamies meitenes sirsnīgos pateicības vārdos,

—    Ņemiet, ņemiet, — karalis drošināja Ennu. — Man tā nemaz nav vajadzīga. Ja es pārāk bieži kļūšu neredzams, mani padotie vēl aizmirsīs, kāds es izskatos, bet karaļiem tas ne visai izdevīgi, ha-ha-ha!

Tad Enna, nometusi lakatiņu, kautrīgi uzlika stīpu, un tā bija īsti laikā, it kā to būtu pielaikojis smalks meistars.

—    Oh, kur lieliski, Enna, tā tev piestāv! — sajūsmināti iesaucās Tims. — Taisni brīnums! Bet nu — pazūdi!

Meitenes pirksts pieskārās zvaigznītei, un Enna pazuda no acīm. Un Tims to visu redzēja cauri tai vietai, kur viņa bija stāvējusi.

Artuks aizvainots sāka lūgties:

—    Enna, nu met pie malas tādus jokus, nebiedē kārtīgus suņus!

No tukšuma atskanēja skaļi, smiekli un vārdi:

—    Ei, Tim, noķer mani!

Tims metās uz balss pusi, bet, tikko viņam izdevās pieskarties Ennas rokai, meitene aizslīdēja, un viņas sauciens atskanēja no alas otra stūra. Pēc vairākiem neveiksmīgiem mēģinājumiem zēns noskaities apstājās.

—    Nu, pietiek! — viņš iesaucās, — Tas ir desmitreiz sliktāk nekā spēlēt paslēpes ar aizsietām acīm.

Un, lūk, tukšā vietā parādījās Enna, kas atkal bija pieskārusies zvaigznītei.

Karalis Smalkodis teica:

—    Ir taču ļoti taisnīgi, ka sudraba stīpa nokļuva pie jūsu gaišības. Jūs esat māsa fejai Ellai, kas iznīcināja Bastindu, bet šis burvju talismans senos laikos tieši Bastindai arī piederēja. Ļaunā Gingema mani paņēma no mātes alas vēl pavisam mazu lapsēnu un nosūtīja kā dāvanu savai māsai uz Violeto pili. Mirkšķoņu zemē lapsu nav, un es tur biju tāda brīnumlietiņa. Bastinda mani turēja gūstā vairākus gadus. Pēc māsas nostāstiem jūs, Enna, droši vien zināt, cik grūti bija izkļūt no ļaunās burves pils. Bet es to izdarīju! — lepni palielījās Smalkodis. -— Es noskatījos, kā burve izlietoja stīpu, izčiepu to no dārgumu glabātuves — un dzīvo vesela, nebrīve! Šis talismans mani izglāba no daudzām nelaimēm atceļā uz dzimteni, palīdzēja man iekarot varu lapsu valstībā. Bet tagad es no tā šķiros bez nožēlas, jo… — viņš tuvojās Ennai un iečukstēja tai ausī, — es baidos, ka to nedabū savā varā mans sāncensis cīņā par troni, sudrablapsu princis Līkkājis..,

Uzklausījusi tādu atzīšanos, Enna nolēma, ka izdara labu darbu, atbrīvodama Smalkodi no bīstamā talismana, un ar tīru sirdsapziņu atstāja Lapspili, lai dotos uz Gremoņu zemi un no turienes uz Smaragda pilsētu.

Bet pirms aizjāšanas Ennai, Timām un Artukam bija jāpiedalās dzīrēs, ko viesiem par godu rīkoja viņa lapsība karalis Smalkodis XVI. Viņiem piedāvātie trušu koka augļi izrādījās ļoti garšīgi. Dažus tādus augļus bērni saņēma līdzi ceļā, bet Enna savuties uzdāvināja Smalkodim savu gaišzilo apmetni. Rudais lapsa to aplika ar lielu lepnumu, paziņodams, ka kopš šīs dienas tas lapsu valstībā kalpos kā karaliskā mantija.

GREMOŅU ZEME

Karaļa Smalkoža Sūtņi Ennu un Timu pavadīja līdz lapsu valsts robežai, kur sākās taka, kas ved pie Gremoņiem. Lapsas arī parādīja, kur slēpnī sēd pēdējais Burvju zemes Zobenzobu tīģeris.

Taciņa nebija no labākajām, līkumaina un ar zāli aizaugusi, tāpēc bērni pieturēja mūļus mērenā gaitā. Cēzars un Hanibals neapmierināti sprauslāja: Lapspilī stāvēdami, viņi bija uzlādējušies ar enerģiju līdz pēdējai iespējai un domāja tikai par to, kā to iztērēt.

Bet jātnieki ļāva mūļiem vaļu, pamanīdami aiz takas pagrieziena tīģera svītraino ādu. Ieslēpies plēsoņa gaidīja neuzmanīgās lapsas.

Izdzirdis kāju dipoņu (dzelzs pakavus Tims mūļiem noņēma, kad bija tikuši pāri kalniem), tīģeris saausījās, bet bērni pagrieza tapiņas uz «pilngaitu», un mūļi nozibēja tam garām kā viesuļa brāzma.

Apjukušais tīģeris nomurmināja:

— E-he-he, vecs esmu kļuvis un neveikls. Nepaguvu pat ievērot, kas tik strauji man padrāzās garām. Tikai lapsas gan tās nebija …

Un viņš atkal noslēpās krūmos.

Enna un Tims jāja vēl dažas stundas, un beidzot viņu skatienam pavērās skaistā Zilā zeme, meitenei tik pazīstama pēc vecākās māsas nostāstiem.

Un atkal Ennu pārņēma dīvaina sajūta: tai likās, ka viņa kādreiz jau ir redzējusi šīs brīnišķīgās noras ar smaragda krāsas zāli, šos kokus ar neparastiem augļiem, šos skanīgos strautus, kur plunčājās zelta un sudraba zivtiņas.

Un meitene, protams, nemaz nebija pārsteigta, kad starp kokiem parādījās smieklīgie un mīlīgie Gremoņi platmalainās cepurēs ar zvārgulīšiem.

Mazie cilvēciņi, ģērbušies zilos svārkos un šaurās biksēs un nemitīgi kustinādami žokļus, it kā gremodami, apstājās noras malā. Viņi ar izbrīnu skatījās uz zēnu un meiteni, kas augstu sēdēja spēcīgos mūļos ar spīdošu spalvu. Gremoņi izskatījās manāmi nobijušies.

Enna pirmā pārtrauca klusēšanu.

—        Esiet sveicināti, mani mīļie draugi Gremoņi! — meitene uzsauca savā skanīgajā bērna balstiņā, nokāpa no mūļa un paspēra dažus soļus uz priekšu. Tims piesardzīgi palika seglos.

—    Sveika, varenā feja! — atsaucās drošsirdīgākais Gremonis.

Viņš paklanījās pret atnācējiem. Viņa piemēram sekoja pārējie Gremoņi, un zvārgulīši pie viņu cepurēm melodiski iedžink- stējās.

—         Kāpēc jūs domājat, ka es esmu feja? — smaidīdama pajautāja Enna.

—         Tāpēc, ka tikai fejai var būt ap galvu tāda skaista'sudraba stīpa. Un tu esi ļoti līdzīga Nositēja Namiņa fejai, kas mūs atbrīvoja no ļaunās Gingemas, bet pēc tam uzvarēja viltīgo Ur- finu Džīsu un viņa koka zaldātus.

Un te nu Gremoņi pēkšņi skaļi ieraudājās, bet, lai zvārgulīši netraucētu raudāt, viņi noņēma cepures un nolika zemē.

—         Kāpēc jūs raudat, mīļie draugi? — izbrīnījusies jautāja Enna.

—         Mēs raudam tāpēc, — atbildēja kāds Gremonis, — ka ļaunais Urfins atkal paverdzināja Burvju zemi un saņēma gūstā Biedēkli Gudro ..,

Ennas un Tima acis izpl'etās pilnīgi apaļas aiz izbrīna.

—    Bet kā tas varēja notikt? — jautāja meitene.

—         Par to pastāstīšu es! — nez no kurienes atskanēja balss, un Ennas priekšā parādījās maza vecenīte baltā, spīguļojošām zvaigznītēm rotātā mantijā.

Enna neizbijās. Jau kopš pirmajām apzinīgās dzīves dienām viņa klausījās nostāstus par burvēm un fejām, un visdīvainākie brīnumi viņai likās parasta lieta: tā viņu bija audzinājusi vecākā māsa.

—         Esiet sveicināta, Villinas kundze. — meitene droši sveicināja.— Jūs atlidojāt šurp no Dzeltenās zemes?

—         Jā, protams, mans mīļais bērns, — laipni atbildēja labā feja, apskaudama un skūpstīdama Ennu. — Es jau vairākas dienas sekoju taviem piedzīvojumiem un ļoti priecājos, ka tu laiku nezaudē veltīgi.

Un, to teikdama, Villina pieskaras burvju stīpai.

—    Tā ir lapsu karaļa dāvana, — samulsusi teica Enna.

—         Zinu, mana mīļā, un apsveicu tevi. Šis talismans ļoti noderēs tev un tavam draugam cīņā ar Urfinu Džīsu.

—         Kā, kundze, arī mums būs jācīnās ar cietsirdīgo Urfinu? — Enna šausmās iekliedzās.

—         Jā, būs jācīnās, mans bērns, — mierīgi apstiprināja burve. •— Tava māsa Ella un viņas draugi pārāk maigi apgājās ar šo viltīgo cilvēku, un te nu ir sekas. Viņš atkal sakopoja spēkus, radīja armiju no Lecoņiem, saņēma gūstā Biedēkli un Dzelzs Malkas Cirtēju.

—    Kā, arī Malkas Cirtēju?

—         Jā, tavi nākamie draugi ir ienaidnieka varā, un tikai Drošsirdīgais Lauva atrodas drošībā savā tālajā mežā. Redzi, mīļo meitenīt, man nav tiesības uz ilgāku laiku atstāt savas zemes robežas, un varu tev palīdzēt tikai ar padomu. Bet es darīšu visu, kas manos spēkos …

—         Pateicos jums, kundze, — teica Enna.—Ja liktenis mūs ar Timu atvedis šurp, lai izglābtu no nelaimes Biedēkli un Dzelzs Malkas Cirtēju, mēs savu pienākumu izpildīsim.

—    Es domāju tieši tāpat kā Enna, — Tims piebalsoja.

—         Es tūlīt apspriedīšos ar savu burvību grāmatu, — teica Villina un izvilka no mantijas krokām mazmazītiņu uzpirksteņa lieluma grāmatiņu.

Viņa nolika to uz akmens, uzpūta, norunāja buramos vārdus, un grāmata pārvērtās milzīgā sējumā. Villina sāka šķirstīt tās lapas, ātri murminādama:

—         Vīnogas, vārnas, nuh-nuh koks, mehāniskie mūļi, mērkaķi.,. Ahā, lūk, atradu: gūstekņi!

Vecenīte sāka skaitīt buramos vārdus:

«Bambara-čufara, skoriki-morikī, turabo-furabo, loriki-jo- riki…»

, Baltā burvju grāmatas lapā rakstījās vārdi, kurus Villina svinīgi nolasīja skaļi:

«Lai meitene Enna un viņas ceļa biedrs, ieradušies mūsu zemē uz brīnumdzīvniekiem, kas barojas ar saules stariem, dodas uz Smaragda pilsētu pa dzelteniem ķieģeļiem bruģēto ceļu …»

—   Cik dīvaini, — pārtraukdama lasīšanu, teica burve, — pirms desmit gadiem šī grāmata pa dzelteniem ķieģeļiem bruģēto ceļu sūtīja tavu māsu Ellu, bet tagad pienākusi tava kārta, mans bērns … Bet turpināsim.

«… Agrākajā Gudvina pilī Ennai un viņas draugam jāpaņem Biedēkļa burvju kaste, kuru nelikumīgi nolaupījis Urfins. Te viņiem palīdzēs sudraba stīpa. Burvju kaste pabeigs pārējo …»

—   N-jā, — novilka burve, — beigas nav īsti skaidras, bet grāmata vairāk negrib runāt. Redzams, pārējais noskaidrosies tur, uz vietas. Nu, mani bērni, dodieties ceļā, un vēlu jums sekmes! Palieciet sveiki! …

Grāmata atkal sarāvās, ieslēpās mantijas krokās, bet pēc mirkļa nozuda arī pati burve. Tajā vietā, kur viņa bija stāvējusi, sacēlās virpulis un aizlidoja, atstādams pēdas noras leknajā zaļumā. v

Gremoņi pārsteigti skatījās uz to zemes gabaliņu, kur tikko kā bija redzējuši Villinu, un tad Ennai iešāvās prātā draiskulīga doma. Viņa nolēma parādīt šiem vientiesīgajiem radījumiem, ka var darīt brīnumus ne sliktāk par veco burvi no Dzeltenās zemes. Viņa pieskārās rubīna zvaigznītei stīpā, kas rotāja Viņas galvu, un arī nozuda no acīm.

Divas nozušanas pēc kārtas — tas biklajiem Gremoņiem bija pārāk daudz. Šausmās kliegdami, tie metās uz tuvējiem krūmiem un paslēpās. Enna, parādīdamās pēc dažiem mirkļiem, un ar viņas izlēcienu neapmierinātais Tims ilgi noņēmās, pierunādami noslēpušos cilvēkus, iekams tie sadūšojās atkal ielaisties sarunās.

Pārliecinājušies, ka Ennas nozušanas un parādīšanās cēlonis ir sudraba stīpa, Gremoņi bez šaubīšanās atzina, ka meitene ir feja, vēl varenāka par savu māsu.

Gremoņi lūgtin lūdza Ennu aiztriekt cietsirdīgo Urfinu ar viņa Lecoņiem un atdot valdības grožus Biedēklim. Viņi sanesa bērniem daudz pārtikas ceļam, bet Enna atdeva Gremoņiem trušu koka augļus. Mazie cilvēciņi bija sajūsmā. Viņi teica:

—   Mēs šos garšīgos augļus neesam ēduši kopš tā laika, kad asinskārais tīģeris nosprostoja ceļu uz lapsu karalisti.

—    Bet kāpēc jūs viņu nenogalināt? — pajautāja Tims.

Gremoņi tā izbrīnījās, ka zvārgulīši pie viņu platmalēm sāka

trīcoši šķindēt.

—   Mēs?! Tik maziņi un nespēcīgi! — iekliedzās Gremoņi.

Tims iecietīgi pasmaidīja.

—         To vajag prast. — Viņš pagrozīja pirkstu pie pieres. — Ja man būtu laiks, es pats vadītu šo darbu, bet esmu pārliecināts, ka jūs paši tiksiet galā arī bez manis. Izdariet tā. Kādus trīssimt soļus no zvēra migas izrociet taka dziļu un garu bedri ar lēzenām sienām. Nomaskējiet lamatas ar zariem un lapām. Atvediet pāris aunu, un lai tie blēj, cik jaudas. Tīģeris nenocietīsies, metīsies uz laupījumu, un tad viņam bus beigas!

Gremoņi laidās trakā dejā un lēkāja, kamēr aiz noguruma nokrita pie zemes.

Pēc dažām dienām Zilās zemes iedzīvotāji īstenoja Tima padomu, un tīģeris dabūja galu viņu ierīkotajās lamatās.

Gremoņi iedzina pie bedres mietu, bet pie mieta piesita dēli ar uzrakstu:

Šeit apglabāti pēdējā Burvju zemes tīģera pīšļi. Šo ļaundari pieveikt mūs pamācīja zēns no aizkalnes, lieliskais Tims, slava viņam, slava, slava!

Gremoņi brīdināja ceļiniekus, ka, dodoties uz dzelteniem ķieģeļiem bruģēto ceļu, viņiem nāksies jāt cauri lielai pazemes kalnraču nometnei. Daudzi gadi bija pagājuši, kopš kalnrači atstāja alu un apmetās augšējā pasaulē, bet pēc veca paraduma tos vēl arvien sauc par pazemes ļaudīm.

—   Viņi mums nedarīs pāri? — bailīgi iejautājās Artuks.

—         Nu ko jūs, tie ir vislabsirdīgākie ļaudis, — apliecināja Gremoņi. — Tiesa, viņiem gan ir paraša, kas ne visiem patīk: sarunājoties viņi neskatās uz sarunu biedru, bet zemē. Bet tas izskaidrojams tādējādi, ka viņi vēl līdz šim nav pieraduši pie spilgtās dienas gaismas.

Draudzīgi atsveicinājušies no Gremoņiem, Tims un Enna apsolīja vēlreiz apciemot viņus atceļā uz dzimteni. No šejienes taču sākās ceļš pāri Pasaules Apkārtkalniern.

Cēzars un Hanibals jautri uzsāka ceļu: par visu vairāk pasaulē tiem patika kustība, tāda bija viņu daba.

Šajā dienā bērni aizjāja garām vairākiem ciematiem, kur dzīvoja Gremoņi. Tur viss bija zils: zilas mājas ar smailiem, ziliem jumtiem, zili vārti zilās sētās, zili dārzu un lauku nožogojumi, zili iedzīvotāju apģērbi… Gremoņi līksmi sveica ceļiniekus. Noslēpumainā vīzē tie jau bija uzzinājuši, ka viņu zemē ieradusies Nositēja Namiņa Fejas jaunākā māsa, kas apņēmusies uzsākt cīņu ar cietsirdīgo Urfinu Džīsu.

Pēdējā zilajā ciematā Timām un Ennai norādīja, pa kādu ceļu turēties, lai nokļūtu pie kalnračiem.

VIESOS PIE KALNRAČIEM

Pārnakšņojuši mežā, ceļotāji nākamajā dienā ap pusdienas laiku ievēroja, ka tuvojas kalnraču apmetnei. Taciņa pārvērtās par platu ceļu, gar kura malām vēja šalkoja kviešu lauki un ziedēja dārzi.

Bet kādā vietā zemnieks ara tīrumu ar Sešķepaini, kuram acis bija cieši aizsietas. Kā redzams, šo pazemes briesmoņu redze vēl nebija piemērojusies spilgtajai saules gaismai.

Tims un Enna ziņkārīgi aplūkoja dīvaino zvēru ar rupju, baltu spalvu, lielu, apaļu galvu, apaļu ķermeni, ar sešām resnām, apaļām ķepām. Sešķepainis bija tik spēcīgs, ka brīvi vilka smago arklu, kas vēla platas melnzemes slejas.

Arī zemes arājs tāpat cieši raudzījās uz svešiniekiem, kas pajāja viņam garām uz ērmīgiem, Burvju zemē agrāk neredzētiem dzīvniekiem.

Nenojājuši līdz ciematam, bērni ieraudzīja nostāk no ceļa nelielu rūpnīcu, no kurienes atskanēja darba galdu troksnis un āmuru klaudzieni pa laktām. Kalnrači, pārcēlušies augšā, turpināja lejā Alā iegūto metālu apstrādi.

Tima un Ennas parādīšanās ciematā sacēla lielu apjukumu. No skaistām, augstām mājām ar sarkaniem jumtiem izskrēja pieaugušie un bērni, un drīz mūsu ceļinieki atradās ziņkārīgo ielenkumā. Kalnračiem bija garas, bālas sejas, un viņu acis uz mirkli pacēlās pret ceļiniekiem, bet tad atkal novērsās lejup.

Kalsns, liela auguma vecis ar garu, sirmu bārdu stādījās bērniem priekšā:

—    Ružero, Kalnraču zemes pārvaldnieks!

—   O, es daudz esmu par jums dzirdējusi no māsas, — dzīvi atsaucās Enna. — Tas bijāt jūs — pēdējais laika glabātājs Pazemes valstībā?

Ružero pasmaidīja.

—    Nevarēju iedomāties, ka mani vēl atceras tur, aiz kalniem. Par to, protams, būs parūpējusies Ella?

—    Bet kurš gan cits? — sacīja Tims. — Pie mums fermās visi bērni zina pazemes karaļu vārdus..,, un jūsējo, pats par sevi saprotams, arī! — viņš pieklājīgi piebilda.

Pārvaldnieks uzaicināja Ennu un Timu pie sevis viesos. Mūļus novietoja saules pusē uzlādēties, un Artuks palika tos apsargāt.

Ružero mājā bija vairākas skaisti iekārtotas istabas, un katrā pie griestiem karājās nelielas bumbiņas. Pārvaldnieks paskaidroja, ka tās māju apgaismojot naktīs. Sienu un mēbeļu krāsojumā pārsvarā bija spilgtas krāsas: zaļas, maigi gaišzilas, oranžas. Acīm redzot, gadsimtiem ilgajā pazemes nebrīvē kalnračiem bija apnikušas Alas blāvās, drūmās krāsas.

Par godu tādiem ievērojamiem viesiem Ružero sarīkoja mielastu. Viņš brīdināja Ennu un Timu:

—   Dažu manu ciltsbrāļu runas jums varbūt liksies dīvainas. Bet es jūs ļoti lūdzu palikt nopietniem, kaut arī tas būtu grūti.

Lielā zālē pie gara galda sapulcējās vairāki desmiti cilvēku. Istabas krēslā un vēsumā kalnrači jutās brīvi, un Enna ievēroja, ka tiem drošas, vērīgas acis un cieņas pilnas sejas.

Saimnieks nosēdināja meiteni starp diviem padzīvojušiem cilvekiem. Kaimiņš pa kreisi, pilnīgs, rudmatains, stadijās priekšā:

—   Barbedo!

Otrs pa labi ar biezām uzacīm, pierei pārkritušu sirmu matu šķipsnu arī nosauca savu vārdu:

—   Mentaho!

Ennas galda biedri tātad bija divi no pēdējiem karaļiem! Enna gandrīz iespurdzās, bet laikā atcerējās Ružero brīdinājumu un savaldījās.

Galdā bija visdažādākie gardi cienasti: tortes uz lieliem šķīvjiem, figūraini cepumi, pīrāgi, bruņurupuču zupa, vāzes ar lieliskiem augļiem, pankūkas ar medu. Klāt piedzēra putojošu limonādi.

Ennas kaimiņi centās meitenei kavēt laiku ar sarunām. Bijušais karalis Mentaho dedzīgi slavēja savu pašreizējo audēja amatu.

—    Kā es lepojos, mīļā Enna, — stāstīja Mentaho, — ka esmu audējs un ka visi mani senči bijuši audēji. Man šķiet, ka aušana ir vissvarīgākā nodarbošanās pasaulē. Iedomājieties, ja nebūtu audēju: cilvēki ģērbtos zvēru ādās kā pirms tūkstošiem gadu. Arī prāta ziņā tie nolaistos līdz zvēru līmenim.

—   Nu-nu, Mentaho, necel degunu tik augstu, — jautri uzsauca kāds viesis. — Neaizmirsti tos, kas audzē linus!

Kāds cits turpināja:

—   Pasaki, draugs, ko iesāktu ar taviem audumiem, ja nebūtu mēs, skroderi!

Pie galda sēdētāji smējās un trokšņoja.

Ennas uzmanību piesaistīja Barbedo. Izrādījās, ka viņš ir pārliecināts revolucionārs. Viņš satraukti stāstīja:

—   Es nevaru saprast, kāpēc mūsu tēvi un vectēvi tik ilgi pacieta karaļu varu! Būtu es dzīvojis tajā laikā, es pirmais būtu sacēlies pret tirāniem!

Timām un Ennai Mentaho un Barbedo dedzīgās runas likās smieklīgas. Tagad viņi saprata, kāpēc mielasta saimnieks viņus lūdzis saglabāt nopietnību. Apbrīnojams bija vēl kaut kas! Vairāki desmiti cilvēki klausījās nogāztajos karaļos, un pat smaida ēna neiedzirkstījās kādam acīs. Tieši otrādi, galda biedri apstiprinoši palocīja galvas un izteica piekrišanu. Jā, cēla un tīra dvēsele bija šai tautai, kas ilgus gadsimtus rūdījusies smagos dzīves apstākļos zem zemes. Pāraudzinājuši bijušos karaļus, pārvērtuši no parazītiem un varmākām par strādīgiem amatniekiem, smalkjūtīgie līdzpilsoņi ne ar vārdu, ne vaibstu negribēja tiem atgādināt pagātni, lai nepazemotu viņu pašcieņu. Viņi visu saprata un visu piedeva.

Aizgrābti par kalnraču cēlsirdību, Tims un Enna pieklusa un mierīgi sēdēja līdz vakaram, kad mielasts beidzās. Nogaidījis, kamēr saimnieks izvada viesus, Tims Viņam atklāja bēdīgo ziņu, ka Urfins atkal sagrābis Smaragda pilsētu.

—    Es jau sen to uzzināju no Gremoņiem, — atzinās Ružero.

—  Mums ar viņiem ir noslēgta savienība, un mēs viens otram palīdzēsim ienaidnieka uzbrukuma gadījumā.

—    Un ko jūs domājat uzsākt? — bažīgi jautāja Enna.

—  Māsa; man stāstīja, ka Lecoņi esot ļoti spēcīga un kareivīga tauta.

—   Mēs esam viņiem sagatavojuši šādus tādus pārsteigumus, — Ružero pasmaidīja, — bet par to nevienam ne vārda!

Otrā dienā Ružero sīki izstāstīja bērniem, kā aizjāt līdz dzelteniem ķieģeļiem bruģētajam ceļam.

Atvadījušies no kalnračiem un novēlējuši tiem panākumus cīņā ar nikno ienaidnieku, mūsu ceļinieki drīz nojāja līdz norai, kur kādreiz pēc brīnumainā ceļojuma pa gaisu bija nolaidusies Džona Smita mājiņa — kulba. Kulba vēl tagad stāvēja turpat lietū noplukuši, bet dzīvošanai vēl noderīga. Uz tās durvīm rēgojās pusnodzisis uzraksts «Manis nav mājās», ko mazā Ella bija uzrakstījusi neveiklā, bērnišķīgā rokrakstā.

Bērni, protams, nepalaida garām izdevību ieiet kulbā. Tur atklājās liela nekārtība. Uz grīdas mētājās krēsli, daļa no virtuves skapja izkritušo trauku bija saplīsuši. Enna paņēma piemiņai puķītēm rotātu šķīvīti, no kura kādreiz bija ēdusi Ella. Tims salika krēslus gar galdu un noslaucīja tiem putekļus.

Bērni pieklusuši izgāja no namiņa, kurā jau desmit*gadu nebija spērusi neviena kāja.

—   Te kaut kur netālu atrodas Gingemas ala, — nočukstēja Enna. — Un man ir baigi…

—    Nebaidies, — Tims mierināja meiteni. — Ar mūsu mūjiem, ar sudraba stīpu mums nekādi ienaidnieki nav bīstami.,. Un bez tam — es taču esmu pie tevis! — Zēns saslējās seglos un savilka bargu seju. \

—    Ak tu, lielībnieks! — Enna pasmaidīja. — Tomēr mēs abi vēl esam ļoti maziņi, mans draugs Timotej! .,.

Ceturtā daļa SUDRABA STĪPA

DzĶB CEĻŠ

Atstājuši veco kulbu, ceļinieki drīz ieraudzīja krustceles, kur šķīrās trīs ceļi. Pie pirmā atradās rādītājs «Ceļš turp», pie otrā — «Ceļš šurp», bet pie trešā stabiņa bija uzraksts «DzĶB ceļš».

—   Tieši tas mums vajadzīgs! — nopriecājās Enna.

—   Bet ko tas nozīmē? — neizpratnē jautāja Tims.

—    Vai tiešām tu nesaproti? Dzelteniem ķieģeļiem bruģētais ceļš, — meitene paskaidroja. — Tas ir akurāt tāds, kādu es to iedomājos pēc Ellas nostāstiem. Es it kā redzu, kā Ella pa to soļo savās sudraba kurpītēs, bet viņai nopakaļ tipina uzticīgais Totiņš …

—    Tu īstā laikā ierunājies par viņu, — no maisa atsaucās Artuks. — Man pašam arī gribētos paskrieties pa šo brīnišķīgi gludo ceļu, ķepas man galīgi notirpušas.

Tims un Enna nokāpa no mūļiem, atbrīvoja sunīti. Bērni sāka gausi soļot pa dzelteniem, laika gaitā iesprēgājušiem ķieģeļiem. Mūļi viņiem sekoja. Artuks jautri blandījās pa krūmiem, uzrie- dams vāverēm, un tās no augstākiem zariem lamājās pretim.

Ennai likās neizsakāmi dīvaini, ka viņa staigā pa to pašu pasakaino ceļu, kas jau pirmajos dzīves gados rādījies sapņos, kur Ella kādreiz bija sastapusi Biedēkli, Dzelzs Malkas Cirtēju, Gļēvo Lauvu … Dažreiz meitene pat bailēs nodrebēja: pēkšņi viņai rādījās, ka aiz krūmiem čāpo briesmīgais Cilvēkēdājs, un teju, teju tas saķers viņu, kā senāk bija saķēris Ellu.

Cilvēkēdāja jau desmit gadu nebija pasaulē, to nobeidza Dzelzs Malkas Cirtējs. Bet dipoņa tiešām tuvojās, un no ceļa līkuma izskrēja dīvains radījums. Tas bija koka cilvēks, bet tas nelīdzinājās kokpauriem, kādus Enna bija tos iztēlojusies. Tam bija garas, tievas rokas ar daudziem pirkstiem, garas, ātram skrējienam piemērotas kājas, garš, smails deguns, kas, tā vien šķiet, izošņāja visu sev visapkārt.

Enna saprata, ka tas ir viens no bijušajiem policistiem, kuri pēc Urfina gāšanas pārvērtās par kurjeriem un pastniekiem.

—   Stāt! — pavēloši iesaucās Enna un nostājās koka cilvēkam ce|ā.

Tās acumirklī apstājās.

—    Kas tu esi? — meitene noprasīja.

—   Es esmu Rellems, Smaragda salas valdnieka, Trīskārt Visgudrā Biedēkļa ziņnesis.

—   Vai tad Biedēklis ir brīvībā? — Enna nopriecājās.—Viņš pats tevi sūtīja ar ziņojumu?

—   Ai nē, cienītā kundze! Smaragda pilsētu sagrābuši ienaidnieki, mūsu valdnieks atrodas gūstā, iedzīvotāji izdzīti no mājām un klejo pa laukiem aplaupīti un izsalkuši.

—   Bet kurp tu steidzies? —jautāja Tims.

—    Pie cienījamā Prema Kokusa, Gremoņu pārvaldnieka, un pie cienījamā Ružero, kalnraču pārvaldnieka. Brīdināt viņus par ienaidnieka iebrukumu mani sūta Smaragda salas pagaidu pārvaldniece Kaggi-Karr kundze. Protams, Gremoņi un kalnrači nevarēs pieveikt kareivīgos Lecoņus, bet vismaz viņi līdz to atnākšanai pagūs noslēpt savu mantu un pārtiku.

—   To Kaggi-Karr ir labi izdomājusi, — piezīmēja zēns.

—    Ko gan tu domā, viņa ir gudrākais putns Burvju zemē,— ar vārnu lepodamās, teica Enna. — Es esmu pārliecināta, ka cīņā ar Urfinu Džīsu viņa mums ļoti palīdzēs. Pasaki, Rellem, — vai Lecoņi ir tālu no šejienes? — meitene griezās pie kurjera.

—   Mana dienas pārgājiena attālumā, — pateica koka cilvēks. — Tas nav tik tuvu, jo es skrienu ļoti ātri, un mūsu zemē reti kāds var ar mani mēroties.

—    Un kādas ziņas ir dzirdamas no Mirkšķoņu zemes? — jautāja Enna. — Droši vien viņus arī ir iekarojis ļaunais Urfins?

—    Iekarot jau iekaroja, bet ne uz ilgu laiku, — atbildēja koka ziņnesis. — Kaggi-Karr man pastāstīja par kādu notikumu, ko viņai paziņojuši putni. Liekas, pašam Urfinam par to nav ne jausmas.

Lūk, ko pastāstīja Rellems.

Pēc Urfina Džisa galveno spēku aiziešanas Mirkšķoņi dažas dienas paklausīgi izpildījuši mazā Marānu garnizona komandiera Boisa rīkojumus. Bet Lestars, Dzelzs Malkas Cirtēja draugs un galvenais cīņu biedrs, ir attapīgs un izdomas bagāts cilvēks. Tas bija viņš, kas izgatavoja koka lielgabalu, kurš kaujā pret kokpauriem ar vienu vienīgu šāvienu satrieca Urfina koka armiju. Lestars sācis novērot Marānu dzīvi un parašas un drīz uzzinājis viņu galveno vājību — pilnīgu bezpalīdzību miega laikā.

Baidīdamies no nakts uzbrukuma, Marāni gāja gulēt istabās ar stiprām durvīm, ieslēdzās ar drošām atslēgām un aizbīdņiem. Bet ko nozīmēja slēdži izveicīgajiem Violetās zemes meistariem?

Un tā kādā rītā Lecoņi pamodās ar sasietām rokām un kājām. Dumpinieki ieslēdza viņus pagrabā, un tur tiem bija pietiekami daudz laika nodoties pārdomām par savu mujķību — noticēt ugunīgā dieva skaļajiem solījumiem.

Lestars saprata, ka ar šiem vieglajiem panākumiem viss nebeigsies, ka Urfins atsūtīs lielu karaspēka vienību, un tad notiks īsta cīņa. Un viņš sāka gatavoties šai cīņai. Lestars izsludināja vispārēju mobilizāciju vīriešiem no astoņpadsmit līdz trīsdesmit gadiem, tādu sanāca ap trīs tūkstoši. Kas vecāki par trīsdesmit, tie taisīja ieročus: kala zobenus un kinžalus, uzgaļus šķēpiem un bultām. Ieroču un vairogu kaudzes sakrāva plašajā pils priekšnamā.

Mirkšķoņus, kurus kara mākslā bija apmācījis Dins Hiors, virspavēlnieks Lestars ar pavēli iecēla par kaprāļiem, leitnantiem un kapteiņiem, un tie apmācīja jaunatni. Tauta bija kareiviski noskaņota.

«Uzvara vai nāve!» skandēja MirkšķoņL

Rellema stāsts Timu un Ennu ļoti iepriecināja. Tātad Lecoņi nemaz nav tik bīstami, kā viņiem likās, un tos var apvaldīt.

—    Paldies par labajām ziņām, Rellem, — sacīja Tims. — Dodies ceļā un pasaki Gremoņiem un kalnračiem, lai viņi pēc iespējas labāk noslēpj mantu un pārtikas krājumus. Bet vislabāk lai tie saiet mežos un biezokņos, — turpināja zēns. — Lai iekarotāji atrod tukšus ciematus, tas viņiem laupīs pašpaļāvību. Prems Kokuss droši vien par mums jau ir dzirdējis. Nodod tam mūsu sveicienu un pasaki, ka mēs, Enna un Tims, darīsim visu iespējamo, lai uzvarētu viltīgo Urfinu Džīsu.

Rellems, izstiepies Tima priekšā kā stīga, noraportēja:

—     Visas jūsu pavēles tiks izpildītas, cienītais kungs! Un vēl 3 jums pateikšu kaut ko: DzĶB ceļā stāv ienaidnieka posteņi, et pārceltuvi pār Lielo upi apsargā vesels Lecoņu vads. Un tie aktīs neguļ, jo dzer nuh-nuh riekstu dzērienu. Koka kurjers paskaidroja bērniem, kas tie par riekstiem un āda to iedarbība. Izstāstījis ceļotājiem šīs vērtīgās ziņas, aggi-Karr ziņnesis uz vietas atrāvās skrējienam un ātri noada skatienam.

Ennai un Timām tūlīt izgaisa patika pastaigāties. Ceļš vēl rvien šķita laipns un mierīgs, bet vēsts, ka kaut kur pa to :aigā ienaidnieki, visu pārgrozīja. Ap sirdi kļuva vēsi, satrau- ums saasināja jutekļus, bērni vērīgi lūkojās tālumā. Šajā naktī Tims un Enna telti neslēja. Viņi pārnakšņoja pus- agruvušā būdiņā, kuru meitene atzina par veco Dzelzs Malkas irtēja būdu. Plauktā vēl stāvēja noputējusi blašķe ar eļļu, ar ) Malkas Cirtējs kādreiz bija ieeļļojis savas dzelzs locītavas.

STĪPA SĀK DARBOTIES

Nākamajā dienā bērni virzījās uz priekšu ļoti piesardzīgi, aisnos ceļa posmus viņi aplūkoja ar tālskati, bet pirms katra kuma apstājās un palaida Artuku izlūkot. Sunītis nedzirdami īdēja cauri krūmiem un noskaidroja situāciju.

Pēc viena tāda izlūkgājiena Artuks atgriezās satraukts, ar aslējušos spalvu.

—      Priekšā ir ienaidnieki! — viņš ziņoja. — To ir vesels des- īits, viņi iekārtojušies ceļa malā.

Tūlīt noturēja kara padomi. Tajā piedalījās arī mūļi, jo Ha- ibals paziņoja:

—      Ne velti mums doti slavenu ģenerāļu vārdi, tātad mēs ;am cienīgi apspriest kara lietas.

Tims un Enna tam piekrita. Meitene pajautāja sunim:

—    Kā Lecoņi ir bruņoti?

—   Viņiem ir lingas ar akmeņu krājumiem un smagas rungas.

Cēzars teica:

—      Mēs ar Hanibalu varam aizaujot postenim garām tik ātri, a cilvēki nepaspēs paķert ieročus. Gribat pārliecināties?

—    Un dabūt ar akmeni pa muguru? Paldies, — iesmējās

Enna. — Bez tam Urfins nedrīkst uzzināt, ka mēs esam Burvju zemē. To uzdzirdis, viņš kļūs piesardzīgs, un mums būs daudz grūtāk izpildīt Villinas burvību grāmatas novēlējumu.

—   Kas ir, pajāsim postenim apkārt caur mežu, — ierosināja Tims.

—   Tas nav iespējams, biezoknis ir ļoti blīvs, — iebilda Artuks.

Visi kļuva domīgi, bet pēc tam Enna jautri iesaucās:

—   Kādi gan mēs esam muļķi, pavisam aizmirsām sudraba stīpu. Mēs paiesim garām neredzami.

Tūlīt veica visu nepieciešamo, lai apmānītu Marānu dzirdi. Bērni noāvās, bet mūļu nagus Tims aptina ar lapām un nosēja ar liānām.

Izdarīja mēģinājumu. Bērni soļoja pa dzeltenajiem ķieģeļiem,, turēdamies rokās un vezdami mūļus aiz pavadas. Enna pieskārās rubīna zvaigznītei. Izdosies vai ne?

—   Ne čiku, ne grabu, — priecīgi paziņoja novērotājs Artuks,. kad gājiens bija aizsoļojis viņam garām kādus divdesmit soļus.

Un, ja nu suns ar savām redzīgajām acīm un jutīgajām ausīm nebija neko atklājis, tad Lecoņu patruļa ne tik nepamanīs. Paņēmiens, kā paiet garām ienaidnieka posteņiem, izrādījās lielisks. Pavisam citādi vajadzēja rīkoties, kad ceļinieki sastapās ar lielu Marānu nodaļu, kas bija nosūtīta pret Gremoņiem un kalnračiem. Par to Rellemam bija jābrīdina Kokuss un Ružero.

Daudzo kāju dipoņu un balsu čalu Enna un Tims izdzirda jau iztālēm. Šaurajā ceļā pārmīties ar Urfina zaldātiem nebija iespējams. Par laimi, netālu mežā iegriezās taciņa. Pajājuši pa to^ kādus piecdesmit soļus, mūļi un cilvēki cieši saspiedās kopā, un Enna pieskārās slepenajai zvaigznītei.

Bezbēdīgs pūlis — trīs Urfina armijas rotas — pagāja garām smiedamies un pļāpādams, un neviens karavīrs nenojauta, ka tepat pavisam līdzās noslēpies ienaidnieks.

Nākamajā dienā pret vakaru parādījās zilais Lielās upes ūdens spogulis.

Rellema brīdināti, ka prāmja pārceltuvi apsargā, mūsu ceļinieki1 . jau laikus nogriezās no ceļa un jāja gar krastu. Atraduši izdevīgu vietu, viņi pārpeldēja upi, nenokāpdami no mūļiem..

Līdz Smaragda salai bija atlicis divu dienu ceļš, ja ietu kājām, un tikai dažu stundu jājiens ar mūļiem. Bet šajā bieži apdzīvotajā vietā vajadzēja ļoti uzmanīties. Te visur ložņāja Lecoņi, un priekšlaikus līst tiem acīs nebija vērts.

Arī Smaragda zemes iedzīvotāji, sastapdami Ellai līdzīgu meiteni, protams, sāktu par to runāt, un valodas varētu nonākt Urfinam ausīs. Un bērni Izlēma iet kājām. Tā būs vieglāk izmantot sudraba stīpas burvību.

Enna un Tims lauzīja galvu, ko darīt ar mūļiem. Atstāt tos saulē bija bīstami: viņi tā pielādētos ar enerģiju, ka nekādas saites tos nenoturētu. Tims noguldīja mūļus ēnainā biezoknī, katram gadījumam cieši sasēja tiem kājas un uzmeta virsū zarus un lapas. Tagad tos neatrastu nejaušs ceļa gājējs.

Bērni salika mugursomās visnepieciešamāko, atvadījās no Cē- zara un Hanibala un lūdza jaukos dzīvniekus būt pacietīgiem un gaidīt viņus atgriežamies, kas varbūt nenotiks tik drīz.

Pēc tam viņi izgāja uz DzĶB ceļa un neredzami aizsoļoja uz Smaragda salu. Te viss bija zaļš. Zaļās birzēs slēpās fermas ar koši zaļām sienām un bālzaļiem jumtiem. Dārzu un kviešu lauku sētas bija jūras viļņu krāsā, bet ceļa rādītāji izkrāsoti ar tumšzaļu krāsu.

Pēc māsas nostāstiem Enna zināja, ka Smaragda zemes iedzīvotāju apģērbos dominē zaļās krāsas. Bet fermeri, kurus bērni paretam ieraudzīja, staigāja skrandās, kurām krāsa nebija nosakāma. Marāni viņus bija aplaupījuši pa tīro.

OIHO KAUJAS VAROŅDARBI

Pa to laiku Urfina sūtītais Marānu pulks gāja iekarot Zilo zemi. Zaldātus veda pulkvedis Harts, plecīgs spēkavīrs ar milzīgām dūrēm. Asa vaga viņa pierē norādīja, ka viņš ilgus gadus pavadījis verdzībā, — pārāk bezjēdzīgi viņš bija derējis sacensībās!

Tuvojoties kalnraču apmetnei, zaldāti izlīdzināja rindas, troksnis un dziesmas apklusa. Harts izsūtīja izlūkus, un tie drīz atgriezās ar ziņu, ka nevienu nav satikuši, tikai ceļu tiem aizsprostojusi kāda neizprotama ierīce.

Pulks devās uzbrukumā. Bet aiz ceļa līkuma Marānus apturēja barikāde. Jā, gaidīdami ienaidniekus, kalnrači nebija sēdējuši saliktām rokām.

Starp malējām apmetnes mājām slējās aizsprostojums, kur dīvainā nekārtībā jaucās koku stumbri, dzelzs arkli, ecēšas ar tapām uz augšu, masīvi skapji un dārza soli..,

Barikādes apiet traucēja dziļi grāvji, kuru dibenā rēgojās asi mieti. Kamēr Harts domāja, kā rīkoties tādā grūtā stāvoklī, uz aizsprosta parādījās pārvaldnieks Ružero.

—   Cilvēki no tālās zemes, kas jums šeit vajadzīgs? — viņš skaļi noprasīja.

Pulkvedis Harts pagāja uz priekšu.

—   Viņa majestātes karaļa Urfina Džīsa vārdā lieku priekšā padoties un atzīt viņa varu.

—   Bet kādas priekšrocības tā mums dos? — painteresējās Ružero.

—   Nu kādas… — diplomātiskās sarunās nepieredzējušais Harts sastostījās. —Jūs maksāsiet Lielajam Urfinam nodokļus, un par to viņš aizsargās jūsu zemi pret ienaidniekiem…

Ružero sāka smieties.

—    Mēs dzīvojam šeit jau astoņus gadus un pa šo laiku pirmo reizi ieraugām ienaidniekus. Un šie ienaidnieki esat jūs! Tātad jūs aizsargāsiet mūs paši no sevis? …

Pulkvedis juta, ka vārdu divkaujā viņš zaudē, un iesvilās dusmās.

—   Eh, ko tur vēl runāt! — viņš ieaurojās. — Puiši, sitiet viņu!

Bet, pirms zaldāti paguva satvert lingas, Ružero pazuda aiz barikādes, un no tās nepamanāmiem caurumiem sāka brāzties spēcīgas ūdens strūklas, nogāžot Marānus no kājām un izmērcējot līdz kauliem.

Tas bija pirmais kalnraču «pārsteigums». Viņi bija savilkuši no dārziem pumpjus, sagatavojuši labi daudz ūdens un ar šo ūdeni atvēsināja Lecoņu kareivisko kvēli.

Slīdēdami peļķēs, klupdami, krizdami un atkal celdamies, zaldāti panikā atkāpās. Harts un rotu komandieri šā tā nodibināja kārtību un nostādīja ļaudis rindās.

Harts pavicinaja duri pret neredzamajiem apmetnes aizstāvjiem.

— Ar šiem jociņiem jūs no mums vaļā netiksiet, — viņš piedraudēja.

Karstā Burvju zemes saule ātri izžāvēja izmirkušos Marānus, izsausa arī peļķes uz ceļa. Karaspēks no jauna devās uzbrukumā.

Kalnračiem Izbeidzās ūdens krājums, un atsevišķas vājas strūkliņas uzbrucējus vairs nevarēja iebiedēt. Ķerdamies aiz koku zariem, aiz arklu rokturiem, aiz dažādiem izciļņiem, Mārām rāpās uz barikādes un jau tuvojās tās galotnei. Tad sāka darboties otrs Ružero «pārsteigums».

No tuvējās birzes, ātri vicinādams ādainos spārnus un nikni atņirdzis zobaino rīkli, izlidoja milzīgs pūķis un metās uz ienaidnieka karaspēku.

Senā lidojošo pūķu cilts visā pasaulē jau sen bija izmirusi un tās paliekas saglabājušās tikai mitrajā Pazemes valstības puskrēslā. Kalnrači tos bija pieradinājuši vēl tajā laikā, kad pār viņiem valdīja karaļi, sardzes dienestu uz pūķiem izpildīja karaliskie patruļnieki. No visiem pūķiem vispiejaucētākais un saprātīgākais bija Oiho. Viņš bija tas, kas Ellu un Fredi aiznesa atpakaļ uz Kanzasu pēc Ellas trešā ceļojuma uz Burvju zemi.

Un, lūk, šo Oiho kalnrači izsauca no Alas un raidīja kaujā. Uz viņa muguras palankina sedeja Mentaho un vadīja lidojoša | briesmoņa rīcību. Savā jaunajā dzīvē Mentaho bija audējs. Bet, ko tur teikt, viņš bija dzimis karaliskā dzimtā, baudījis krietnu militāro audzināšanu, un militārās iemaņas uzpeldēja viņa apziņā šajā kalnračiem bīstamajā brīdī.

Varenajam zvēram būtu nieka lieta iznīcināt desmitiem Marānu, bet tāda pavēle viņam netika dota. Gudrais Ružero saprata, ka visu Burvju zemes nelaimju vaininieks ir godkārais Urfins, bet Lecoņi tikai nabaga apmānīti upuri. Tāpēc kalnraču pārvaldnieks lika Mentaho un pūķim tikai sēt paniku ienaidnieka rindās un piespiest to bēgt.

Mentaho savu uzdevumu izpildīja spīdoši. Viņš saprata, ka vispirms uzbrucējiem jānolaupa vadība. Ar pieredzējušu aci viņš ienaidnieku pūlī saskatīja pulkvedi Hartu, kurš pūlējās

ievest kārtību savu karavīru starpā. Pēc Mentaho pavēles pūķis uzmanīgi satvēra Hartu ar spēcīgām ķetnām un uzsēdināja augstas palmas galotnē. Pēc tam viņš to pašu izdarīja ar kapteiņiem.

Palmu stumbri bija pilnīgi kaili, un nelaimīgie komandieri nevarēja paši nokāpt lejā no kokiem. Kad viņu izkliedētie karavīri aizbēga, Hartu un viņa palīgus vajadzēja nocelt no kokiem pašiem kalnračiem.

Oiho svilpdams drāzās pār ceļu, pa kuru skrēja pārbiedētie Marāni. Piezemēdamies viņš izlikās, it kā grasītos ar knābi iecirst vienam vai otram zaldātam, un tie, nabadziņi, kliegdami krita pie zemes.

Un tad vēl ar baismīgu, dobju rēkoņu nez no kurienes izskrēja sešķepaiņi, uz kuru mugurām sēdēja dzinēji un vadīja viņu aklo skrējienu. Tas bija trešais un pēdējais pārvaldnieka Ružero «pārsteigums».

Ienaidnieka vienība cieta graujošu sakāvi. Simtiem Marānu, nometuši ieročus, izklīda pa mežiem un laukiem. Vēl ilgi pēc tam bailīgi, puskaili stāvi blandījās pa Zilās zemes ceļiem, tuvojās fermām un kaunā drebošām balsīm lūdza pabarot viņus, dot naktsmājas.

Pēc kaujas Ružero nosūtīja pie Prema Kokusa ziņnesi ar vēsti par uzvaru. Gremoņi, kas jau bija paguvuši atstāt dzīvokļus un noslēpties biezokņos, priecīgi atgriezās mājās.

Sakautie Marāni cits pēc cita lasījās uz DzĶB ceļa un lēnām vilkās uz Austrumiem, uz Smaragda salu. Viņi nepavisam nei| steidzās: uzvarētos karavīrus biedēja sastapšanās ar sava pavēlnieka Lielā Urfina bargo acu skatienu.

URFINA DŽĪSA JAUNĀS RŪPES

Kad Urfins Džīss pirmo reizi sagrāba varu Smaragda pilsētā, tās iedzīvotāju starpā atradās nodevēji, kas pārsviedās viņa pusē un kalpoja viņam. Pirmais no tādiem bija Rufs Bi- lāns, kuru karalis iecēla galvenā valsts rīkotāja amatā. Pēc Urfina nogāšanas Rufs Bilāns aizbēga uz Pazemes valstību, untur par jauniem noziegumiem viņu ar brīnumūdeni aizmidzināja uz desmit gadiem.

Bet pilsētā vēl bija palikuši Kabrs Gvins — bijušais Zilās zemes pārvaldnieks, Enkins Fleds, kas Urfina vārdā pārvaldīja Mirkšķoņus, un vēl citi nodevēji. Toreiz viņiem piedeva, atstāja dzīvus, atdeva mantu, un mīkstsirdīgais Biedēklis pat pielaida viņus galmā. Tā bija liela valdnieka kļūda.

Tiklīdz Urfins atkal apmetās Smaragda pilsētā, tā viņa bijušie ministri un padomnieki tūlīt ieradās pie viņa un izteica dziļu prieku par viņa atgriešanos. Urfins tos visus pieņēma dienestā un iecēla augstos amatos. Par galveno valsts rīkotāju viņš iecēla bagāto tirgoni Kabru Gvinu. Enkins Fleds kļuva par policijas priekšnieku.

Apskatot sagrābto Biedēkļa mantību, Urfins pievērsa uzmanību lieliski apstrādātajai rožainai kastei' ar matēta stikla priekšsienu. Karalis izmēģinājās to atvērt, bet veltīgi. Kamēr viņš stīvējās ap televizoru, pie viņa ar ziņojumu ienāca Kabrs Gvins.

—   So kasti nevar atvērt, jūsu majestāte, — godbijīgi ziņoja Gvins. — Kas tur iekšā — nav zināms, bet tā ir maģiska.

—   Maģiska?

Urfina acis iekvēlojās priekā. Vai tiešām viņš uzkūlies jau- . nam, vēl nezināmam brīnumam, ko varētu izmantot savās interesēs?

— Jā, jūsu majestāte, — apstiprināja Gvins. — Es ne vienreiz vien novēroju, kā mūsu bijušais valdnieks skaitīja kaut kādus rvārdūs, un uz stikla parādījās dažādi kustīgi attēli. Te kļuva redzams Dzelzs Malkas Cirtējs, te Drošsirdīgais Lauva, bet dažreiz parādījāties arī jūs …

«Burvju spogulis!» minēja Urfins. «Luk, kāpēc Biedēklis zināja, kur es pavadīju savus pirmos trimdas gadus. Viņš mani redzēja šajā spogulī! Man katrā ziņā jāuzzin tā noslēpums!»

—   Kādus vārdus skaitīja Biedēklis? — noprasīja Urfins.

—   Neviens nekad tos nedabūja dzirdēt. Valdnieks tos izrunāja čukstus.

—    Pavēliet atvest pie manis Biedēkli!

Pēc stundas bijušais salas valdnieks ieradās pie Urfina. Biedēklis izskatījās nožēlojams: aiz mitruma viņa sejas panti bija

izplūduši, kājām bija grūti noturēt sasmagušo rumpi. Bet garā viņš jutās možs.

—    Ko jums no manis vajag? — viņš jautāja čērkstošā balsī.

—   Es gribu, lai jūs man atklātu rožainās kastes noslēpumu. Pasakiet maģiskos vārdus, kas to iedarbina, un jūs atgūsiet brīvību. Vēl vairāk, es atlaidīšu arī jūsu draugu Malkas Cirtēju. Es zinu, ka viņam ieslodzījumā nav salda dzīve.

«Es viņus palaidīšu brīvībā, bet zem stingras uzraudzības,» nodomāja Urfins.

—    Un ja es atteikšos?

—   Tad es jūs sadedzināšu un pīšļus izkaisīšu vējā!

—   Nū tad dedziniet! Varbūt vējš, kas izkaisīs manus pīšļus, jums pateiks maģiskos vārdus!

Ne pierunāšana, ne draudi nespēja piespiest Biedēkli atklāt noslēpumu. Viņu aizveda atpakaļ uz pagrabu pie Malkas Cirtēja. Un tur Biedēklis pateica draugam maģiskos vārdus. Viņš baidījās, ka burvju kaste kļūs nevērtīgs krāms, ja saniknotais Urfins iznīcinās viņu, Biedēkli.

Urfinam kastes noslēpums bija vajadzīgs kā ēst. Pēc tam kad Marāni bija atstājuši nošķirto ieleju, ugunīgā dieva oreols viņu acīs bija krietni izbālējis. Jā, Lielais Urfins vēl arvien varēja izšķilt uguni ar nemanāmu rokas kustību. Bet Marāni pārliecinājās, ka Violetās zemes un Smaragda pilsētas iedzīvotāji šo burvestību izmantoja ne sliktāk. Pietika ar koka nūjiņu pārvilkt nelielas kastītes melnajiem sāniem, lai nūjiņas galā uzšautos liesma. Mirkšķoņi šīs noslēpumainās nūjiņas sauca par sērkociņiem. Vai tad visi Malkas Cirtēja un Biedēkļa pavalstnieki arī būtu ugunīgie dievi? Nav ko teikt. — pat daži drosminieki no Marānu vidus iemācījās iegūt uguni ar tādu brīnumlīdzekli. Tātad tie arī ir dievi?

Ja Marāni vēl nebija pārliecināti, ka viņus muļķo, tad katrā ziņā tie bija tuvu šai domai. Tā katru vakaru Urfinam ziņoja viņa galvenais spiegs klauns Eots Lings. Un, ja šī drosmīgā cilts sadumposies, kā to noturēs paklausībā?

Viss būtu citādi, ja Urfins uzzinātu burvju kastes noslēpumu. Viņš varētu katram savam padotajam pastāstīt, ko tas darījis jebkurā stundā un jebkurā vietā, lai kur tas atradies. Šāda vis- redzība būtu patiešām dievišķīga.

Džlsam radās pilnīgi bezjēdzīga doma — uzminēt kastes noslēpumu, noskaitot lērumu vārdu visdažādākajās variācijās. Urfins sēdēja televizora priekšā un murmināja:

—    šalaš-jeralaš, zarevo-marevo, pufiki-mufiki. .. čikalo-bri- kalo … Kastīt, esi tik žēlīga, bildes rādi vēlīga! Kalamas- palamas, hahali-trahali… šerevo-merevo, rožu koka serevo … Kastīt, tu mans labais draugs, parādi, kas laukā jauks! …

Bet kaste palika mēma un tumša.

Urfins nesaprata, ka viņš var miljons gadu murmināt nesakarīgus vārdus un tomēr būs tikpat tālu no mērķa kā ceļinieks, kas sadomājis kājām noiet līdz Pasaules malai.

Un tad Urfins trakumā trieca kasti pret grīdu, spārdīja to kājām. Stellas brīnumdarbs bija neiedragājams.

Reiz Džīss dusmās iegāza pa stiklu ar āmuru. Āmurs atlēca atpakaļ un iebelza Urfinam pa pieri.

—   Atvest pie manis Biedēkli! — Urfins ieaurojās, atvēris zāles durvis.

Un atkal Džīss mēģināja pierunāt bijušo Smaragda salas valdnieku, glaimoja tam, draudēja — viss veltīgi. Biedēklis vīrišķīgi glabāja noslēpumu. Viņš noraidīja pat Urfina priekšlikumu pasludināt spītnieku par savu līdzvaldnieku, dalīt ar viņu varu uz līdzīgām tiesībām.

Cik vienkārši un viegli būtu bijis iznīcināt salmu cilvēku! Bet kastes noslēpums mirtu līdz ar viņu, un tā Biedēklis turpināja dzīvot.

Un atkal Urfins, iekaisušām acīm blenzdams matētajā stiklā, čukstēja bezjēdzīgus vārdus .. „

SASTAPŠANĀS AR KAGGI-KARR

Enna un Tims laimīgi nokļuva līdz Smaragda salai. Burvju stīpas aizsegā, turēdamies roku rokā un pēc kārtas nesdami Ar- tuku, viņi gāja, neviena nepamanīti, bet visu aplūkodami vērīgām acīm.

Bērni atrada patvērumu pamestā fermā netālu no kanāla (par Smaragda pilsētas pārvēršanos par salu viņi nebrīnījās, par to viņi bija dzirdējuši no Gremoņiem). Mājas iekšienē viņi varēja stīpu noņemt: vienmēr atrastos laiks izmantot burvību, ja tuvumā parādītos svešinieks.

Tims un Enna aizkoda cietu maizi, ko bija dabūjuši no kalnračiem, un meta pa logu drusciņas putniem. Pēkšņi gaisā atskanēja spārnu švīksti un uz palodzes nolaidās liela vārna ar šķelmīgu skatienu melnajās acīs.

—   Beidzot1 jūs esat klāt! — putns priecīgi iesaucās. — Cik mokoši bija jūs gaidīt kopš tās dienas, kad jūs pārgājāt kalnus!

—   Jūs esat Kaggi-Karr? — meitene pieklājīgi pajautāja.

Viņa nevarēja uzrunāt uz «tu» vārnu ar Smaragda salas valdnieces — kaut arī pagaidu valdnieces titulu.

Vārna apstiprinoši palocīja galvu.

—    Bet kā jūs uzzinājāt par mūsu ierašanos Burvju zemē?

Kaggi-Karr čērkstoši iesmējās.

—    Mīļā Enna! Tu nespēj pat iedomāties, kas Ir putnu izlūkdienests. Kad jūs ar Timu sēdējāt pie ugunskura un pārrunājāt savas lietas, bet kaut kur nomaļus lēkāja kaut kāds neizskatīgs zvirbulis, jums nebija ne jausmas, cik centīgi viņš tver katru jūsu sarunas vārdu. Nu bet pēc tam? Pēc tam viņš lido līdz nākamajam postenim un sīki izstāsta visu, ko uzzinājis. Vēsts uz ātriem spārniem lido tālāk, tālāk un pēc kādas diennakts kļūst zināma man, Burvju zemes putnu sakaru galvenajai priekšniecei, bet tagad amatu apvienošanas kārtībā vēl arī Smaragda salas pagaidu valdniecei.

Enna un Tims lūkojās vārnā, mutes atplētuši. Bet tā turpināja:

—    Vai tad māsa tev nav stāstījusi, kādus pakalpojumus viņai un aizkalnu Milzim izdarīja putnu sakarnieki karā ar Urfinu un kokpauriem? *

—   Es kaut ko mazliet atceros, — sarkdama nošļupstēja meitene.

—   Eh, tad tāda ir cilvēku pateicība! •— pārmetoši pateica Kaggi-Karr. — Nu labi, ko mēs par to runāsim. Es ļoti priecājos, ka tu, Enna, un tavs draugs Tims un sunītis Artuks esat ieradušies te. Es tikai nevaru saprast, kā jūs Kanzasā uzzinājāt, ka mēs atkal esam postā un mums vajadzīga palīdzība.

Kaggi-Karr uzlēca meitenei uz ceļiem un piespiedās viņai, gaidīdama glāstu. Aizkustinātā Enna, glaudīdama vārnas gludās, melnās spalvas, paskaidroja:

—   Redziet, tas notika pilnīgi nejauši. Mēs neko nezinājām par to, ka ļaunais Urfins Džīss atkal sagrābis varu un sagūstījis Biedēkli un Dzelzs Malkas Cirtēju.

Un Enna iesāka garu stāstu. Viņa runāja par bērnu — saviem un Tima sapņiem katrā ziņā nokļūt Burvju zemē un par mehāniskajiem mūļiem, kurus izgatavoja Fredis Kanings, un par to, kā viņi ar Timu apmānīja melnos Gingemas akmeņus… Un beigās Enna parādīja vārnai Kaggi-Karr sudraba stīpas darbību.

—   Zvēru pie burām, kā būtu teicis tavs tēvocis aizkalnu Milzis, — iesaucās vārna, kad Ennas priekā dzirkstošā sejiņa atkal parādījās zem stīpas. — Tas ir visbrīnišķīgākais stāsts pasaulē, kādu es vispār esmu dzirdējusi! Par sudraba stīpu man putni jau bija stāstījuši, bet viena lieta ir dzirdēt stāstām, pavisam cita ieraudzīt stīpu savām acīm. Un, ja nu mums tā ir, mēs uzvarēsim viltīgo iekarotāju un atbrīvosim mūsu draugus! Netālu no pilsētas vārtiem stāv vecais tornis, tā pagrabā ieslēgti Dzelzs Malkas Cirtējs un Biedēklis. Kur sēd Faramants un Dins Hiors, es nezinu, bet mēs to uzzināsim ar burvju kastes palīdzību.

Kaggi-Karr īsumā izstāstīja bērniem, kas ir rožainā koka kaste un kādas tās īpašības.

Nolēma, ka vārna dosies izlūkos un uzzinās, kur atrodas televizors. Slikti bija tikai tas, ka Urfins vārnu pazina un, viņu ieraudzījis, varēja nojaust kaut ko nelabu.

—   Jūs lidosiet neredzama, — teica Ella.

Kaggi-Karr ārkārtīgi salepojās un piepūtās no laimes. Meitene uzmauca viņai kaklā sudraba stīpu. Tā tūlīt sarāvās un ciešf apskāva Kaggi-Karr kaklu. Enna piespieda zvaigznīti, un vārna pazuda. Tikai pēc spārnu švīkstiena varēja uzminēt, ka viņa aizlaižas.

Kaggi-Karr stundu ilgā prombūtne Ennai un Timām likās ļoti ilga. Beidzot pazīstamā spārnu švīkstoņa ziņoja, ka izlūks atgriezies. Atbrīvojusies no stīpas, Kaggi-Karr ziņoja par izlūkošanas rezultātiem.

Izrādījās, ka televizors stāv Troņa zāles sienas nišā; to var

pilnīgi brīvi paņemt, un, ja vārnai pieticis spēka, viņa to būtu atnesusi ķetnās, jo Troņa zāle tobrīd bijusi tukša.

Todien iet uz pili jau bija par vēlu, saule sliecās uz rietu. Tims paziņoja, ka nākamajā rītā viņš ies pats, bet Kaggi-Karr būs viņa pavadone.

LAUKA PEĻU KARALIENE

Tims ar talismanu ap galvu un vārnu uz pleca devās uz pilsētu, atstādams Ennu Artuka apsardzībā. Briesmu gadījumā viņiem vajadzēja paslēpties zem grīdas izraktajā pagrabā.

Kādreiz katru atnācēju pārsteidza Smaragda pilsētas krāšņums: skaistas namu fasādes, strūklakas, plīvosi karogi, visur mirdzoši smaragdi, grezni ģērbušos iedzīvotāju raibie bari …

Nekas no tā nebija palicis Urfina un Marānu valdīšanas laikā. Karogi bija noņemti, strūklakas izsusušas, smaragdi no namiem un torņiem izurbināti un noslēpti karaliskajā mantu noliktavā, iedzīvotāji no pilsētas izdzīti. Un ielās redzami tikai dīvainie Marānu stāvi ar drukniem rumpjiem un lielām galvām.

Tims vērīgi lūkojās uz priekšu, vairīdamies no nevēlamām sadursmēm. Ar vārnu viņi bija norunājuši, ka viņa sēdēs mierīgi, ja vajadzēs iet taisni, bet, ja būs jāpagriežas, viņa ar knābi pieskarsies vienai vai otrai zēna ausij. Signalizēt ar skarbo vārnas balsi nedrīkstēja, bet čukstēt Kaggi-Karr neprata.

Ar vārnas palīdzību Tims netraucēti nokļuva līdz Troņa zālei. Kāda laime! Zāle izrādījās tukša. Zēns tūlīt paņēma maģisko kasti un devās uz izeju. Bet tajā brīdī atskanēja soļi.

Tims sastinga uz vietas. Zālē ienāca Urfins Džīss. Zēns viņu pazina pēc greznā apģērba, pēc spurainajām, melnajām uzacīm, ļaunā skatiena. Urfins Džīss bija viens. Un Timām iešāvās prātā pārdroša doma — ar vienu vilcienu darīt galu Urfina varai Burvju zemē.

«Nositīšu ienaidnieku! … Vienā rāvienā atraisīšu visus mezglus .. . Ieroča man nav, bet vai šī smagā kaste nav ierocis? …»

Neredzamais izlūks, ilgi negudrodams, no visa spēka iezvēla karalim pa galvu ar burvju televizoru. Spēka Tim.am pietika,

z tam viņš bija garāks par Urfinu, jo Burvju zemes pieau- išie vīrieši augumā nebija lielāki par astoņgadīgiem zēniem no ^kalniem.

Urfins nogāzās uz parketa, bet krizdams mežonīgi iebļāvās, ņa galvaskauss izrādījās daudz stiprāks, nekā domāja Tims, i arī sitiens bija noslīdējis šķībi.

Uz kliedzienu ieskrēja Kabrs Gvins, Enkins Fleds un sargi.

—    Noslēgt visas durvis un logus! Pilī ir ienaidnieki! — klie- :a karalis.

Lai novērstu cilvēku uzmanību, Kaggi-Karr nolēca no Tima eca un, griezīgi ķērkdama, skraidelēja pa zāli. Gvins un Maini metās viņu tvarstīt, izcēlās šausmīgs tracis. Bet neredza- ais Tims pa to; laiku joņoja uz pils izeju, maldīdamies nepār- nātos koridoros un galerijās.

Minūtes piecas Kaggi-Karr muļķoja ienaidniekus, bet pēc tam spurdza pa atvērto vēdlodziņu. Izspūrusi un satraukta vārna drāzās mājiņā, kur slēpās Enna. Meitene pārbijās.

—      Kas jums noticis? Kur Tims? Vai kasti dabūjāt? — Enna pbēra vārnu ar jautājumiem.

Izdzirdusi stāstu par notikumiem pilī, Enna sasita rokas:

—    Nelaimīgais! Viņš ir pagalam!

—       Iespējams, — Kaggi-Karr drūmi piekrita. — Es ilgi no- ērsu cilvēku uzmanību, bet Tims varēja apmaldīties un nokļūt ^naidnieku rokās …

Enna sāka rūgti raudāt, bet tajā brīdī atskanēja balss:

—    Neraudi, es esmu šeit!

Un Tims O'Kellijs parādījās draugiem ar stīpu ap pieri un ožaino kasti rokās. Izrādījās, ka viņš izlēcis pa pirmā stāva Dgu taja mirklī, kad grasījušies logu aizvērt.

A'lcitene ārkārtīgi nopriecājās, bet tad pārmeta Timām neap- lomību.

—       Ko tu izdarīji! — viņa iesaucās. — Tagad Urfins uzzināja, :a salā atrodas Biedēkļa piekritēji, un sāks rīkoties.

Tims sarkdams un bālēdams izteica nožēlu, bet pēc tam ebilda:

—    Bet kastes pazušana tik un tā pievērstu Džīsa uzmanību.

—    Nu jā, bet diez kad tas vēl būtu .. . Redzēdams, ka nav vairs kastes, viņš varētu domāt šo vai to, bet tagad viņš noteikti zina, kas par lietu.

—    Uzzināsi gan, kad tev tā iezveļ pa galvu, — vārna pielika punktu dīvainajam piedzīvojumam pilī.

Un tad mūsu draugi gribot negribot sāka skaļi smieties, iztēlodamies Urfina pārbīli un izbrīnu, kad viņu notrieca gar zemi belziens no tukšuma. Bet Tims teica:

—   Es nevarēju iedomāties, ka šim nelietim tik stiprs pauris!

Viņi atkal izsmējās, bet pēc tam Enna norūpējusies sacīja:

—    Tomēr jārīkojas, nezaudējot laiku. Es baidos, ka Urfins pārvedīs Biedēkli uz citu cietumu, bet mēs nevaram kasti iedarbināt, jo nezinām maģiskos vārdus.

Smaragda salas pārvaldniece, raudzīdamās uz sudraba svilpīti, kas karājās meitenei kaklā, jautāja:

—    Paklau, Enna, vai šī tev nav Raminas svilpīte?

—   Jā, — apstiprināja Enna. — To man uzdāvināja māsa.

—    Ko tad tu vilcinies? — dusmīgi uzkliedza vārna. — Nekavējoties izsauc lauka peļu karalieni! Ramina ir varena feja, un viņa mums palīdzēs.

Samulsusi par savu neattapību, Enna trīsreiz papūta svilpīti. Iedipējās mazas ķepiņas … Un Tims tikko paguva sagrābt aiz kakla saites Artuku, kas palēcās uz priekšu. Nepārvaramais peļu mednieka instinkts spieda sunīti mesties uz medījumu.

—    Piedodiet, jūsu majestāte, — Enna atvainojās par suņa nepieklājību. — Es jūs izsaucu tāpēc, ka mums ļoti nepieciešama jūsu palīdzība.

Fejas Raminas pieredzējušo skatienu bija grūti piemānīt. Un viņa nesajauca Ennu ar viņas vecāko māsu.

—    Sveika, mīļā! — karaliene apsveica meiteni. — Man jau sen ziņoja par jūsu ierašanos mūsu zemē, bet mana cieņa liedz ierasties neaicinātai. Jūs, protams, esat Ellas jaunākā māsa. Kā jūs sauc?

Enna stādījās priekšā un iepazīstināja ar saviem ceļa biedriem Timu un Arto. Un, nezaudēdama laiku, viņa īsos vārdos pastāstīja, kādus pakalpojumus gaida no lauka peļu karalienes. Ramina ieslīga pārdomās.

—    Biedēklis ir ieslodzīts senā torņa pagrabā. Jums jāuzzina vārdi, kas iedarbina rožaino Stellas kasti. Jus tos uzzināsiet!

Un karaliene pazuda tik pēkšņi, ka Artuks, izrāvies no Tima rokām, sagrāba ar zobiem tukšu gaisu.

Ramina bija varena feja. Viens no viņas talantiem bija spēja acumirklī pārkļūt no vienas vietas uz citu. Nepilnas sekundes laikā viņa jau atradās pagrabā, kur sēdēja Malkas Cirtējs un Biedēklis. Viņi līksmi apsveica negaidīto viešņu un vēl vairāk nopriecājās, uzzinādami, kas to pie viņiem atsūtījis.

—     Enna Smite, mūsu mīļās mazulītes Ellas māsa ir šeit? Viņa atjājusi no aizkalnes uz brīnišķīga auļotāja, ko baro ar saules stariem. Ei-hei-hēi-ho, esmu bezgala laimīgs!

Laimīgais Biedēklis dziedāja un dejoja, kaut gan neklausīgās <ājas vāji padevās. Bet Malkas Cirtējs pielika roku pie krūtīm un sacīja:

—     O, cik daudz man te mīlestības un maiguma! To visu es atdošu mūsu jaunajai draudzenei, jo viņa taču ir mīļās Ellas nāsa!

Atbildot Raminas lūgumam, Biedēklis tūlīt pateica viņai Stellas maģiskos vārdus.

—    Vai jūs tos neaizmirsīsiet, jūsu majestāte?

—    O, mana atmiņa ir nekļūdīga! — karaliene iesmējās un noauda.

Un īstā laikā, jo aiz durvīm bija dzirdams troksnis: tur bija atnākuši Marāni, lai pēc Urfina Džīsa pavēles cietumniekus pārmestu uz citu cietumu. Viņa piesardzība izrādījās veltīga: viss au bija nodarīts.

Ramina atgriezās pie Ennas un Tima. Visa kompānija, arī •ārna un sunītis, stingri iegaumēja burvju vārdus: vai gan maz cas varēja notikt ar katru no viņiem.

Raminai ar Ennu sākās garāka saruna. Karaliene interesējās )ar visu savu aizkalnu paziņu likteni. Visvairāk viņa, protams, ztaujāja par Ellu.

—   Es Ellai pareģoju, ka viņa vairs neatgriezīsies Burvju ernē, un, kā redzi, man bija taisnība, — lepni bilda Ramina. — Mēs, varenās fejas, spējam pareģot nākotni.

Tomēr uz jautājumu, ar ko beigsies Ennas un viņas draugu īņa, Ramina uzskatīja par labāku neatbildēt.

Uzzinājusi, ka Ella teicami mācās koledžā un drīz būs skolo- āja, karaliene atzinīgi izteicās par viņas izraudzīto specialitāti.

—         Ella ir tik laipna, tik joti mīl bērnus, ka bus jauks pedagogs, — apliecināja Ramina.

Karaliene arī interesējās, kas lielajā pasaulē noticis ar vien- kājaino jūrnieku Carlu Bleķu un ar drošsirdīgo Fredi Kaningu.

—   Viņi ir labi cilvēki un pelnījuši laimi, — sacīja Ramina.

Kad karalienei pastāstīja, ka tas ir Fredis, kas konstruējis

tos brīnišķīgos mūļus, uz kuriem Enna un Tims atjāja uz Burvju zemi, Ramina vēlējās katrā ziņā tos redzēt skrējienā. Enna apsolīja viņas vēlēšanos izpildīt.

Šķīrās, apliecinādami savstarpēju cieņu un draudzību. Atvadīšanās norisi izbojāja Artuks, izraudamies no rokām Timām, kurš bija aizsapņojies.

JAUNAJĀ CIETUMĀ

Pēc lauka peļu karalienes nozušanas Enna nolēma pārbaudīt televizoru. Viņa baidījās, ka pie Tima zvēliena Urfinam Džīsam pa galvu kaste būs sabojājusies. Nolikusi televizoru uz kliba galdiņa, meitene uztraukdamās skaitīja burvību vārdus:

«Birelja-turelja, buridakl-furidakl. Debess mala sārto, zālīte zaļo. Kastīt, kastīt, esi tik labiņa, parādi man Biedēkli un Dzelzs Malkas Cirtēju!»

Un tūlīt matētais stikls iegaismojās, uz tā parādījās ceļš, bet pa ceļu gāja Malkas Cirtējs un Biedēklis, sardzes ielenkti.

—         Tā arī ir! — iesaucās Enna. — Viņus pārved uz citu cietumu.

Malkas Cirtēja atbalstīts, Biedēklis tikko vilkās, viņa kājas ļodzījās, galva nokārās uz krūtīm. Bija redzams, ka viņš galīgi zaudējis spēkus. Malkas Cirtējs nejutās daudz labāk. Pat televizorā bija dzirdams, kā čirkstēja viņa sen neeļļotās locītavas.

Enna Biedēkli redzēja pirmo reizi, bet viņa tik labi to pazina pēc māsas nostāstiem, ka tagad meitenei likās: viņa jau daudz, daudz reižu ir sēdējusi tam blakus, cilājusi viņa mīksto roku, glaudījusi gudro, sēnalām piebāzto galvu …

—         Nabadziņ, nabadziņ,-— viņa čukstēja caur asarām, — ko viņi ar tevi izdarījuši?!

Kompānija dzirdēja, kā Malkas Cirtējs uzmundrināja draugu. Nekādas jēgas jau tam nebija. Tad dzelzs cilvēks paņēma Biedēkli uz rokām un nesa, kā rūpīga māte nes bērnu.

Ak, Malkas Cirtēj, Malkas Cirtēj! Tava maigā sirds nekad nav tevi pievīlusi, pat visgrūtākajās dzīves stundās .. . Un, ja ļaudis, kas darināti no miesas un kauliem, izturētos tāpat kā tu, cik skaista būtu dzīve uz Zemes!

Smaragda salas pārvaldniece, vismazāk jūtīgā no visiem skatītājiem, aukstasinīgi sekoja, kurp Marāni ved cietumniekus. Laiku pa laikam viņa murmināja:

—    Divu ozolu krustceles … Ferma «Zemeņkalniņš» … Kur tagad? Aha, protams, Mīlētāju tiltiņš .. . Zinu, zinu! — viņa piepeši iekliedzās. — Viņus ved uz Ollas Birna muižu!

—   Par ko jūs priecājaties? — Enna pārmetoši noprasīja vārnai.

—    Nu kā gan ne, man taču tur katrs akmens pazīstams, — tā atbildēja. — Un ja viņus ievietos dārzeņu noliktavā .. . Oi-oi-oi, tieši turp viņus ved!

Kaggi-Karr sāka skaļi smieties. Uz draugu mēmo jautājumu viņa paskaidroja:

—    Tur jumtā ir caurums. Un pa šo caurumu es Birnam esmu izvilkusi ne mazumu ābolu un bumbieru, ha-ha-ha!

Enna un Tims kļuva jautrāki: viņiem radās iespēja sazināties ar Malkas Cirtēju un Biedēkli. Bet viņu prieks vēl pieauga, kad ekrāns parādīja šķūņa iekšieni, un tur viņi ieraudzīja Dinu Hioru un Faramantu. Bērni tos pazina — pirmo pēc garās bārdas, otro pēc zaļajām brillēm, kuras viņš nekad nenoņēma.

—   Urā, urā, urā! — Tims sāka lēkāt. Tagad mēs atbrīvosim visus četrus reizē!

Patiešām, Ennas un Tima uzdevums kļuva daudz vieglāks. Bērni uztraucās par Garbārdainā Zaldāta un Vārtu Sarga Fara- manta likteni, bet viņi nezināja, kur tos meklēt. Jaunais atklājums deva iespēju paveikt visu ar vienu triecienu.

Nomierinājušies par šo atklājumu, bērni pārgāja uz citiem novērojumiem. Viņiem iegribējās redzēt Urfinu Džīsu. Diktators sēdēja uz troņa ļoti drūms. Tims ar lielu gandarījumu saskatīja uz viņa galvas milzīgu punu, ko nespēja noslēpt apsējs.

Urfina priekša stāvēja policijas priekšnieks, resnais rudmatis

Enkins Fleds, un valdnieks deva tam pavēles. Punu berzēdams, viņš sacīja:

—   Es jūtu, ka Smaragda salā ieradušies kaut kādi nezināmi Biedēkļa draugi. Ja tas būtu noticis pirms astoņiem gadiem, es varētu savu roku dot nocirst, ka te darbojas šī feja, skuķe Ella.

Enna iespurdzās un tūlīt aizspieda muti ar roku, it kā bīdamās, ka viņu izdzirdēs Urfins. Bet tas turpināja:

—    Sacel kājās visu policiju, visus padomniekus, visus manus piekritējus! Paziņo: kas atklās nezināmos ienaidniekus, saņems desmit… nē, piecus vislielākos smaragdus no manas valsts kases!

Pēc vārnas lūguma Enna pārslēdza ekrānu uz Violeto zemi. Kaggi-Karr gribēja redzēt Lestaru. No Ellas stāstiem meitene labi pazina šo mazo, darbīgo vecīti, Mirkšķoņu labāko meistaru.

Skatītāji ieraudzīja Lestaru pie milzīgas zemes kaudzes. Uz vienu un otru pusi stiepās dziļš grāvis, bet tā iekšējā malā slējās akmens tornīši ar šaujamlūkām.

—   Rellems mums stāstījis patiesību, — iesaucās Tims. — Viņi ceļ nocietinājumus.

—    Kā gan tie varētu būt meli? — ar cieņu iebilda Kaggi- Karr.— Viņš taču informāciju saņēma no manis.

Vārna bija apguvusi no Biedēkļa ne mazumu zinātnisku vārdu un mīlēja laiku pa laikam tos iebārstīt savā runā.

Ennas sirds ietrīcējās no satraukuma: no mālu čupas aizmugures majestātiski iznāca Lauva. Uzmanīgi kāpdams pa akmeņiem, tas sacīja inženierim:

—    Draugs Lestar, mūsu darbi virzās uz priekšu labi, bet vai tu esi pārliecināts, ka Urfins neuzbruks, pirms mēs tos būsim pabeiguši?

—   Bet es esmu nodrošinājies, — atbildēja Lestars. — Visā ceļā līdz Smaragda salai man ir izlikti sargposteņi: viņā galā dežurē putni, bet tuvāk šurp — koka ziņneši. Ja tikai Urfina armija uzsāks karagājienu, mēs par to uzzināsim pēc dažām stundām. Bet pagaidām viss mierīgi.

—   Jā, tur jūtama feldmaršala Dina Hiora skola, — ar cieņu uzslavēja Smaragda salas pārvaldniece. — Es tiešām neizdarīšu kļudu, ja iecelšu Lestaru par Violetās zemes pagaidu pārvaldnieku. Domāju, viņš pilnīgi noder tādam augstam postenim. Šodien pat nosūtīšu pavēli ar putnu pastu. Un izrādās, ka arī Lauva ieradies Mirkšķoņu zemē. Tas ir lieliski! Un nu, kas notiek pie Gremoņiem? Kādi panākumi ir pulkvedim Hartam, ko tas paguvis iekarot?

Skatītājiem atkal bija ko brīnīties. Ekrāns tiem parādīja priecīgu, zilu ciematu, kura ielās pie ziliem lievenīšiem rotaļājās bērni zilos krekliņos un biksītēs.

Divas Gremones zilās kleitās ar krūzēm uz galvas dzīvi trieca par kaut ko. Viena no sievietēm turpināja iesākto teikumu:

—    … līdz pat šim laikam nevaru attapties no priekiem, ka mēs tikām ārā no grausta. Mana mazulīte Rina tā klepoja… .

—    Un tikai šie drosmīgie kalnrači! — turpināja otra. — Kā viņi sadragāja bezkaunīgos iekarotājus …

—    Jā, tā ir mūsu laime, ka viņi atstāja Alu un apmetās augšējā pasaulē, — pirmā nobeidza sarunu un aizgāja, pieturēdama zilo ūdens krūzi uz galvas.

Ennas un Tima acis iemirdzējās priekā.

—    Vai tiešām Marāni arī tur sakauti? Bet nē, tas nevar būt…

Enna pagrieza ekrānu uz citiem Gremoņu ciematiem, un visur valdīja prieks, mierīgs darbs, bezrūpīga jautrība.

—    Lūdzu, kalnraču nometni, — Enna palūdza.

Un viņi ieraudzīja pazīstamo nometni un kalnraču baru, kas novāca lielu uzbērumu ielas vidū. Starp viņiem bija arī daži sagūstītie Marāni, kas cītīgi strādāja kopā ar uzvarētājiem.

—    Urā, urā, uzvara! — priecīgi ieaurojās Tims.

Nebija nekādu šaubu: Urfina Džīsa iekarošanas plāni sarukuši kā Austrumos, tā arī Rietumos. Visi bija ļoti apmierināti, tikai vārna pukojās par sakariem: ziņas pa šo līniju pienāca ar novēlošanos.

—    Man tur vajadzēs izdarīt reformu, — ar uzsvaru noteica Kaggi-Karr. — Izsacīšu rājienu un noņemšu vadību.

Jā, pienākuši citi laiki, nav vairs kā pirms deviņiem gadiem, kad Urfins līdzīgi negaisam brāzās pār zemi ar saviem neuzvaramajiem kokpauriem. Agrākie pārbaudījumi bija tautām daudz ko iemācījuši. Tās bija savu laimi jo cieši saņēmušas savās rokās, un ne tik viegli tās bija nospiest zem iekarotāja papēža. Un

tagad tām sveša palīdzība cīņā pret ienaidniekiem vairs nebija tik nepieciešama.

Ennas un viņas draugu uzdevums tagad kļuva stipri vienkāršāks: pirmām kārtām jāatbrīvo gūstekņi, un tad jādod pēdējais trieciens Urfinam.

Tuvojās vakars, kad bērni atrāvās no televizora. Pēdējo reizi viņi vēl paskatījās uz Biedēkli un viņa draugiem, kas nīka nebrīvē. Dins Hiors un Faramants bija nolikušies gulēt, bet Malkas Cirtējs centās pažāvēt Biedēkli, nostādījis to zem pēdējiem rietošās saules stariem, kas ielauzās pa mazo lodziņu sienā.

Enna sacīja:

—    Kastīt mī]ā, tagad beidz, pateicību saņemt steidz!

Un televizors nodzisa.

Vārna vēl piebilda:

—     Rīt no rīta es apciemošu gūstekņus un nomierināšu nabadziņus, pastāstīšu visu, ko šodien redzēju. — Pēc tam viņa pēkšņi paklanījās pret rožaino kasti. — Piedod man, muļķa putnam, ka es tik necienīgi par tevi izteicos. Tagad redzu — tu esi vislielākais brīnums mūsu zemē.

CEĻOJUMS PĒC AIZMIDZINOŠĀ ŪDENS

Rītā Kaggi-Karr pabija Ollas Birna šķūnī, parunājās pr ieslodzītajiem. No šķūņa izbēgt nebija iespējams: saimnieks to bija cēlis pamatīgu, ar stiprām sienām, drošām durvīm. Un aiz durvīm pastāvīgi stāvēja bezmiegaino nuh-nuh riekstu sadzirdītā sardze.

Atgriezusies no fermas, vārna pastāstīja par visu, ko bija redzējusi, un ziņojumu nobeidza ar vārdiem:

—    Ja mēs neaizmidzināsim sardzi, mēs savus draugus no nebrīves neizpestīsim. Un te mums var palīdzēt tikai Svētais avots.

—    Jūs runājat par to brīnumavotu, kura ūdens aizmidzināja Pazemes karaļus?

—    Jā, par to, — apstiprināja Kaggi-Karr. — Ceļojums būs ilgs un grūts, bet citas izejas es neredzu.

Un visi piekrita pārvaldniecei.

Lai nezaudētu laiku, nolēma doties ceļā tajā pašā dienā. Kaggi-Karr vēlreiz apmeklēja cietumniekus un lūdza tos bruņoties ar pacietību vēl uz dažām dienām.

Pirms ceļa sākuma Enna gribēja paskatīties uz Pazemes kalnraču zemi, bet kaste palika tumša un mēma. Bērni saprata, ka tā nevar parādīt1 ar milzīgu zemes slāni klāto Alu. Apspriedušies viņi ieraka televizoru pie mājiņas sienas: stiept līdzi tādu smagumu nebūtu ērti.

Mūļi mierīgi gulēja turpat, kur atstāti. Kādas stundas trīs pasildījušies saulē, Cēzars un Hanibals tā pielādējās ar enerģiju, ka nepacietīgi zviedza, aicinādami saimniekus doties ceļā.

Draugus vajadzēja atbrīvot pēc iespējas drīzāk. Tāpēc Tims un Enna, atmetuši piesardzībai ar roku, auļoja pa DzĶB ceļu pilnā sparā. Vai tur sardzes posteņi varēja viņus apturēt! Marāni tik tikko paguva pamanīt divus neskaidrus kaut kādu neredzētu dzīvnieku siluetus, kas līdzīgi viesulim aizbrāzās garām. Vēl jāpiebilst, ka ceļu sardzes disciplīna bija stipri atslābusi. Tur bija vainojami pa ceļiem izkliedētie Harta pulka bēgļi, kas stāstīja briesmu lietas par lidojošiem briesmoņiem un nez kādiem sešķepainiem zvēriem, un tie teju, teju var iebrukt arī šajā apvidū.

Tims nebaidījās, ka vēsts par viņiem nokļūs Smaragda salā. Pirms ne visai centīgie ziņneši nonāks pie Urfina, bērni jau pagūs uzkavēties Alā un atgriezties ar aizmidzinošo ūdeni.

Trīs dienas pagāja trakos auļos, un tad mūsu draugi atradās pie vārtiem, kas veda Pazemes valstībā. Kaggi-Karr palika pie vārtiem.

— Diezgan esmu izskatījusies šo Alu, kad biju tur kopā ar Biedēkli un Malkas Cirtēju, — vārna īdzīgi teica. — Labāk pasildīšos saulītē.

Ennas sirds sastinga uztraukumā: tūlīt viņa ieies brīnumu zemē, kur viņas māsa savā trešā ceļojuma laikā bija pieredzējusi tik dīvainus piedzīvojumus.

Mūžīgs rudens valdīja milzīgās pazemes pļavās un pakalnos, kad tur iegāja ceļinieki. Visur pārsvarā bija purpursārtās, sarkanās, dzeltenās un brūnās krāsas. Zeltaini mākonīši virmoja augstumos, slēpdami acīm Alas akmeņu velvi. Dīvaina, majestātiska, bet skumja pasaule …

Enna nodrebēja un pusbalsī sacīja Timām:

—   Iedomājies tikai! Veselas paaudzes nodzīvoja te visu mūžu, ne reizi neredzēdamas saules gaismu .,. Nabadziņi! Cik man viņu žēl! …

Nekur nebija nevienas dzīvas dvēseles, apkārt klusums, tikai no tālienes atplūda kādas rūpnīcas trokšņi, tur apstrādāja metālu.

Muļi jestri skrēja pa iebraukto ceļu. Bērni jau drošāk raudzījās visapkārt. Viņi ziņkārīgi aplūkoja tālumā saskatāmo pilsētu, kuras vidū stalti pacēlās septiņkrāsainā Pazemes karaļu pils. Pils torņu varavīksnes krāsas bija stipri izbalējušas kopš tā laika, kad karaļi atstāja savu rezidenci. Pilsētas mūros un torņos ķieģeļi sākuši drupt un krist ārā. Pazemes pilsēta bija nolaista .. .

Stiprs troksnis virs galvām piesaistīja bērnu uzmanību. Viņi pacēla acis un apstulba: kā milzīgs, tumšs mākonis pār viņiem nolaidās briesmonis ar izplestiem ādainiem spārniem.

Pūķis!

Enna un Tims šausmās aizvēra acis un saķēra galvu rokās, gaidīdami, ka milzīgā, zobainā rīkle kādu no viņiem izraus no segliem. Bet viņi izdzirda piesmakušā basa balsī izteiktu sveicienu. Pa rūpnīcas durvīm izskrēja cilvēks, vicināja rokas un kliedza:

—    Nebīstieties, viņš jūs neaiztiks. Tas ir Oiho!

Tiešām, tas bija Oiho, brašais kareivis, kas viens pats satrieca veselu pulku Marānu. Bet te par kauju nevarēja būt ne runas. Varenais zvērs saskatīja, ka viņa priekšā ir zēns un meitene, pie tam meitene kā divas ūdens lāses līdzīga Ellai, kuru viņš kādreiz uz muguras pārnesa pāri kalniem.

Bērni nomierinājās un ziņkārīgi aplūkoja pūķi, bet tas pārlidoja pār viņiem goda riņķus. Un te jātnieki ievēroja, ka viņu mūļi kļūst arvien gausāki. Drīz vien tie no rikšiem pārgāja uz soļiem, pēc tam sāka klupt un beidzot ar nopūtu nogāzās gar zemi.

Bērni paguva izlēkt no segliem un -neizpratnē stāvēja pie nekustīgajiem dzīvniekiem. Cēzars nočukstēja:

—   Cauri… Enerģija izbei…

Viņš apklusa, neizrunājis teikumu līdz beigām. Saules bērniātri kļuva bezpalīdzīgi drūmajā pazemē, kur neiespraucās neviens dienas spīdekļa stars.

—   Ko nu darīt? — nobažījusies jautāja Enna.

Tims paraustīja! plecus. Un te pie viņiem pienāca Alas iemītnieks. Slaids, skaistu bālu seju — viņš stādījās priekšā:

—    Es esmu Elgaro, pārvaldnieka Ružero palīgs. Vai es ne- maldīšos, apgalvodams, ka jūs, jaukā meitenīt, esat māsa Ellai, kas pie mums viesojās pirms astoņiem gadiem?

—    Jums taisnība, — apstiprināja Enna, nosaukdama savu un ceļa biedra vārdu.

—    Man prieks apsveikt jūs un jūsu draugu Alā! Te gan ne tuvu nav vairs tās rosmes kā tajā laikā, kad šeit viesojās jūsu māsa. Bet tagad mēs dzīvojam augšējā pasaulē un šeit nokāpjam pēc kārtas vienu mēnesi gadā, lai pastrādātu rūpnīcā vai šahtā.

—   Jā, es par to dzirdēju no jūsu pārvaldnieka Ružero.

—    Es redzu, jums radušās grūtības, — turpināja Elgaro. — Kaut kas noticis dzīvniekiem, kas jūs nesa uz muguras. Kā es varētu palīdzēt?

Enna sāka stāstīt. Elgaro jau zināja par Marānu sakāvi. Bet viņš nebija dzirdējis par Biedēkļa un Dzelzs Malkas Cirtēja sagūstīšanu.

—    Ļoti žēl, — teica kalnracis. — Es redzēju Biedēkli un Dzelzs Malkas Cirtēju, kad viņi šeit bija pirms astoņiem gadiem, un man palikušas par viņiem vispatīkamākās atmiņas. Viņiem bija cieņas pilna stāja, kā dzimušiem savu tautu valdniekiem.

—   Jūs varētu viņus izglābt no nelaimes, — bilda Enna.

Un vina pastāstīja kalnracim, ar kādu nolūku viņi ieradušies Alā.

—    Aizmidzinošo ūdeni mēs izsniedzam tikai ar pārvaldnieka Ružero rakstisku atļauju, — teica Elgaro. — Bet, ievērojot ārkārtīgos. apstākļus, jūs to dabūsiet. Tikai es jūs brīdinu, mīļā Enna un Tim, ūdens nevar ilgi saglabāt savu īpašību. Jums tas ļoti cieši jānoslēdz un jālaiž darbā pēc iespējas ātrāk.

—   Mēs pacentīsimies, — apsolīja Tims.

Pēc Elgaro pavēles pūķis uzmanīgi aiznesa mūļus vienu pēc otra uz Alas izeju. Uz turieni Oiho nogādāja ari Timu, zēnam bija dzīvnieki jāuzlādē ar saules enerģiju. Kad pūķis atgriezās,

Elgaro piestiprināja viņa mugurai palankīnu, kurā kādreiz bija sēdējuši Elia un Fredis, un uzsauca: — Lidosim pēc ūdens!

Ennai sirds pamira, kad pūķis trokšņainiem spārnu vēzieniem pacēlās gaisā.

Divas lielas blašķes ar aizmidzinošo ūdeni tika nogādātas sazvērnieku štāba mītnē — tajā mājiņā, pie kuras bija ierakts televizors.

Viss ce|š, turp un atpakaļ, bija paveikts vienā nedēļā.

ATBRĪVOŠANA

Pēc atgriešanās vārna brīdināja Dinu Hioru un Faramantu, lai šajā naktī viņi paliktu nomodā. Viņiem stingri aizliedza dzert ūdeni, ko cietumsargi atnesīs vakariņās. Ar Biedēkli un Malkas Cirtēju par to nebija ko runāt: viņi nekad ne gulēja, ne ēda, ne dzēra.

Biedēkli^ naktīs parasti risināja aritmētiskus uzdevumus. Viņš bija tā ievingrinājies, ka varēja galvā pareizināt visus skaitļus līdz tūkstotim. Tiesa gan, patlaban viņa prāta spējas bija novājinātas, viņam sen nebija skalotas smadzenes. Bet Malkas Cirtējs naktīs sacerēja vēstules, kuras būtu nosūtījis Ellai, ja tikai varētu. Šīs vēstules bija ļoti aizkustinošas, un daiļrunīgas, un žēl, ka tās nevarēs lasīt nākamās paaudzes.

Gūstekņu atbrīvošanu uzņēmās Tims. Vispirms vajadzēja apmainīt ūdeni, ko dzer sargi, pret aizmidzinošo. Kādā pamestā fermā atradās uz mata tāda pati krūze, kādu lietoja sargi. Zēns, pārvērties neredzams, iezagās sargu būdā un apmainīja krūzes.

Marāni pēc treknām vakariņām parasti ļoti daudz dzēra. Ta notika arī šoreiz. Katrs cietumsargs pieplaka krūzei. Nepagāja ilgs laiks, un Marānu galvas sāka liekties uz leju, it kā tām būtu uzkrauts nepārvarams smagums. Sargi cits pēc cita nogāzās uz grīdas, viņus pārņēma burvju miegs — pilnīga nāves līdzība.

— Gatavs! — triumfējoši iesaucās Tims, kas Marānus novēroja pa mazo sargu būdas lodziņu. — Tagad es varu atburties!

Tims atrava aizšaujamo bultu, kas no ārpuses noslēdza cietuma durvis, un parādījās uz sliekšņa.

— Draugi, jūs esat brīvi! — zēns iekliedzās. — Man līdzi!

Un tad Tims nokļuva vislielākajās briesmās kopš ceļojuma pa Burvju zemi: viņu ieslēdza dzelzs skavās Malkas Cirtējs. Ja tas būtu noticis citā laikā, kad Mirkšķoņu valdnieks bija pilns spēka, zēnam klātos slikti. Tagad viņš tika cauri vienīgi ar saspaidītām ribām.

Atbrīvotie cietumnieki gāja Timām līdzi pa ceļu uz sazvērnieku mītni, kura, par laimi, atradās ne visai tālu. Dzelzs Malkas Cirtējs stiepa uz pleciem Biedēkli, bet rokā turēja vissmagāko rungu, kādu vien varēja sameklēt pie aizmigušajiem cietumsargiem. Dins Hiors lika platu soli, glaudīdams savu slaveno bārdu, bet Faramants vēlās viņam pakaļ uz īsajām kājiņām šņākdams un pūzdams.

Brīvība!!

Bet kas notika ar Maraniem, kuri bija sadzerušies aizmidzinošo ūdeni?

Viņi negulēja ilgi, tikai līdz rītam. To varēja izskaidrot ar to, ka brīnumūdeni viņi sadzērās trīs dienas pēc tā pasmel"šanas no Svētā avota un pa to laiku tā iedarbība bija stipri vājinājusies.

Sardzes pamošanās bija ārkārtīgi nepatīkama: šķūņa durvis līdz galam vaļā, gūstekņi pazuduši. Bet Lielais Urfins taču bija pavēlējis sevišķi modri sargāt ieslodzītos un par nevīžību piedraudējis ar drausmīgu sodu.

Cietumsargi negaidīja izrēķināšanos un dezertēja no armijas. Palikt Smaragda zemē bija bīstami, un visa kompānija devās uz dzimteni, kur arī laimīgi nokļuva.

Visbrīnišķīgākais šajā notikumā bija tas, ka bēgļi, kaislīgie nuh-nuh riekstu lietotāji, pilnīgi izārstējās no tieksmes pēc šiem riekstiem. Viņi vairs netīkoja katru dienu dzert riekstu uzlējumu, galva vairs nereiba, mocošās halucinācijas izzuda, atgriezās laba noskaņa. Vārdu sakot, bijušie «bezmiedži» pilnīgi izveseļojās un naktīs gulēja kā visi cilvēki.

Vēlāk aizmidzinošā ūdens dziedinošās īpašības k]uva plaši pazīstamas visā Burvju zemē, un nelaimīgie nuh-nuh riekstu lietotāji gāja uz Alu ārstēties no sava postošā paraduma.

Mūļi, pilni enerģijas un rosmes, Timu un atbrīvotos cietumniekus gaidīja pie mājiņas, kur slēpās Enna ar Artuku un Kaggi-Karr. Zaudēt laiku nedrīkstēja. Tims paņēma pie sevis seglos Biedēkli, bet Enna — Faramantu. Garkājainais Dins Hiors bija labs soļotājs, bet Dzelzs Malkas Cirtēju nebūtu noturējis neviens mūlis — ne dzīvais, ne mehāniskais.

Sudraba stīpa atgriezās uz Ennas galvas, bet to izlietot, lai noslēptu no svešām acīm jātnieku un kājnieku kompāniju, bija pārāk grūti. Tāpēc viņi paļāvās uz savu laimi un devās uz dienvidaustrumiem, uz Mirkšķoņu zemi. Tur viņus gaidīja Drošsirdīgais Lauva un Lestars, tur viņi mērosies spēkiem ar nekrietno Urfinu Džīsu, ja tam ienāks prātā viņus vajāt.

Līdz rītausmai bija noiets krietns gabals, un viņi norīkojās atpūtai meža biezoknī.

Un tikai te Biedēklis un Dzelzs Malkas Cirtējs tā īsti apskatīja savu atbrīvotāju Ennu. Viņu prieks bija pārmērīgs. Dzelzs Malkas Cirtējam sirds spēcīgi pukstēja krūtīs, bet Biedēklis juta neparastu spēku pieplūdumu. Tiesa, to varēja izskaidrot arī ar to, ka viņš jāja uz siltās Hanibala muguras un bija apžuvis.

Abi draugi nevarēja vien noskatīties uz Ennu un nebeidza apgalvot meitenei, ka viņa ir kā izliets līdzīga Ellai un viņas izskats tik dzīvi viņiem atgādina agrākos laimīgos laikus. Un, kad Enna viņiem nodeva sirsnīgu sveicienu no māsas un pastāstīja, ka Ella nekad, it nekad nav viņus aizmirsusi, Malkas Cirtējs jutās tik aizkustināts, ka asaras straumēm brāzās no viņa acīm. Protams, tūlīt sarūsēja viņa žokļi. Nācās tos ieziest ar eļļu, kas, par laimi, atradās Tima mugursomā.

Faramants un Dins Hiors sirsnīgi pateicās saviem glābējiem. Cietumā ieslodzītos baroja slikti, un viņi bija stipri novājējuši, bet turējās braši. Noskaņojums bija jautrs, viņi jokoja un smējās. Faramants sasmīdināja visu kompāniju. Viņš uzlika Artu- kam uz acīm zaļās brilles un aizslēdza tās uz pakauša ar atslēdziņu.

Suns norūpējies un samulsis raudzījās visapkārt, nesaprazdams, kāpēc viss kļuvis tik zaļš. Bet pēc tam sāka uz Faramantu rūkt un grasījās kost. Arto nomierinājās tikai tad, kad viņam brilles noņēma.

—    Totiņam gan patika brilles, — Faramants pārmetoši pateica sunītim.

Dinām Hioram, kurš visu ceļu nogāja kājām, bija pieputējusi garā bārda, un Enna, izpurinājusi no tās putekļus ar zaru slotiņu un izsukājusi ar ķemmīti, sapina to trīs grīstēs. Feldmaršalam tādas rūpes ļoti gāja pie sirds.

Trūcīgi pabrokastojuši, viņi apgūlās zem krūmiem.

Tims, Dins Hiors un Faramants pēc bezmiega nakts jau sen gulēja, bet Malkas Cirtējs un Biedēklis arvien vēl nelika mierā Ennu, bez gala iztaujādami, kā dzīvo, kā mācās Ella, vai viņa jau izaugusi liela un tā tālāk, un tā tālāk. Pēc tam sākās izpraš- ņāšana par labo Milzi no aizkalniem, par Fredi…

Beidzot, ieraudzījuši, ka meitenei acis līp ciet un mēle vairs neklausa, abi draugi aptvēra likt meiteni mierā, un tā, neizrunājusi vārdu līdz galam, cieši aizmiga.

Bet jūsmīgie draugi Malkas Cirtējs un Biedēklis augu dienu •slavināja divu māsu labās īpašības. Biedēklis šajās sarunās piedalījās ne visai ērtā pozā: viņš karājās uz Hanibala muguras ar galvu uz leju. Tur viņu žāvēšanai bija iekārtojis Dzelzs Malkas Cirtējs.

Pievakarē visi pamodās mundri, atspirguši. Ceļā doties vēl bija par agru, un Enna atcerējās savu solījumu parādīt peļu karalienei mehāniskos mūļus. Viņa papūta svilpīti, un norā parādījās Ramina ar dažām galma dāmām.

—    Esiet sveicināti, jūsu majestāte! — teica Enna. — Es jūs ataicināju, lai parādītu dzīvniekus, uz kuriem mēs atjājām uz Burvju zemi. Mēs tos saucam par mūļiem. Vai nav tiesa, tie ir skaisti?

—    Tie ir lieliski! — atbildēja Ramina un nevarēja vien noskatīties uz lepnajiem, staltajiem auļotājiem ar gludu, spīdošu ādu. — Un jūs sakāt, mans bērns, ka tiem nav vajadzīga nekāda cita barība kā vienīgi saules stari? Tad jau tas ir vienkārši brīnums!

—    Redziet, mēs to nesaucam par brīnumu, bet par izgudrojumu, — iebilda Enna. — īstie brīnumi ir te, pie jums. Tie ir

Gingemas sudraba kurpītes, Stellas burvju kaste, Villinas maģiskā grāmata, Bastindas sudraba stīpa … Brīnums ir jūsu spēja acumirklī parādīties jebkurā vietā uz brīnumsvilpītes saucienu. Lūk, tie ir īsti brīnumi!

Ramina iesmējās.

—   Mums tās ir visparastākās lietas. Un tas, ko jūs pieminējāt, mīļā Enna, ir tikai maza daļiņa «brīnumu». Tādu mūsu zemi radījis Gurikaps, lielais seno laiku burvis. Tas bija viņš, kas apveltīja ar runas dāvanu dzīvniekus un putnus, lika ziedēt mūžīgai vasarai, norobežoja šo brīnišķīgo zemes stūrīti ar kalniem un Lielo tuksnesi. Gods un slava viņam par to!

—   Gods un slava! — atkārtoja visa kompānija.

Mūļi iezviedzās, kārpījās ar kājām, aicinādami saimniekus ceļā.

—    Nē, tie patiešām ir brīnumaini, kaut arī ieradušies no aiz- kalniem! — atvadīdamās iesaucās Ramina. — Laimīgu ceļu jums, mans bērns, laimīgu ceļu jums visiem. Un neaizmirstiet,, ja esmu jums vajadzīga, vienmēr labprāt jums pakalpošu.

Un Karaliene nozuda ar visu savu svītu.

Ceļojums uz Violeto zemi beidzās laimīgi. Tiesa, bēgļi paretam sastapa nelielas Marānu nodaļas. Bet tie neiedrošinājās uzbrukt tik iespaidīgam spēkam, kāds bija mūsu draugi. Malkas Cirtējs un Dins Hiors pacēla smagas rungas, bet mūļi, ieraugot ienaidniekus, piecirta nagus un atņirdza zobus. Un Marāni, griezdami niknajiem dzīvniekiem ceļu ar līkumu, steidzās ar ziņojumu pie Urfina Džīsa. Bet kapteiņa Klema rota, kuru nosūtīja ķert bēgļus, nevarēja tos panākt.

Pienāca gaidītās sastapšanās brīdis.

Lauva, vecumdienās kļuvis ļoti jūtelīgs, bija ārkārtīgi aizkustināts, ieraudzīdams vecos draugus Biedēkli, Dzelzs Malkas Cirtēju, Dinu Hioru, Faramantu. Un, kad Enna droši piegāja viņam klāt un jokodamās ar rociņu paplikšķināja pa purnu,. Lauva gandrīz paģība.

—    Kā tev nav kauna darīt pāri mazākajiem?! — atkārtodama kādreiz māsas teiktos vārdus, iesaucās Enna un paņēma klēpī nobijušos Artuku.

—    Vai tiešām es esmu gulējis desmit gadus un tagad tikai atmodies? — apjukumā ierunājās Lauva, raudzīdamies uz Ennu un sunīti. — Ella? Totiņš?! Bet tas taču nevar būt!

Lauvam visu izstāstīja, un viņš piegāja pie Ennas un glaudās. pie viņas pleca kā milzīgs, labsirdīgs runcis. Un, kad meitene sāka spēlēties ar viņa astes pušķīti, laimes asaras lija no vecā Lauvas acīm.

Un kāds prieks bija Mirkšķoņiem, kad viņu mīļotais valdnieks atkal ieradās pie viņiem un kopā ar to viņa jaunie draugi, kurus viņa sirsnīgie pavalstnieki tūlīt bezgala iemīlēja.

Nemitīgi mirkšķinādami, Mirkšķoņi uzsāka tādu deju, ka no viņu violeto apģērbu mirgošanas Ennai un Timām acis sāka ņirbēt. Mirkšķoņi skaļi sita knipjus un atklāti lielījās, ka viņiem klājoties tik labi un visas nelaimes viņiem ejot garām ar līkumu tikai tāpēc, ka viņi nekad neaizmirstot mazgāties trīsreiz dienā par godu Glābēja Ūdens Fejai! Viņi apsolīja piekodināt arī pēctečiem1 stingri ievērot šo svēto parašu .. .

Uzzinājuši, ka meitene, kas ieradās kopā ar Dzelzs Malkas Cirtēju un Biedēkli, nebūt nav Glābēja Odens Feja, bet tās jaunākā māsa, Mirkšķoņi nemaz nejutās sarūgtināti. Tie iesauca Ennu par Nākamās Uzvaras Feju un aizveda viņu pie virējas Fregozas. Labsirdīgā sieviete tūlīt ielika meiteni vannā, nomazgāja un ieģērba violetā kleitā, ko Mirkšķoņi bija uzšuvuši Ellai un tā atstājusi Violetajā pilī. Pēc tam Fregoza apkopa Timu un Artuku.

Biedēkli un Dzelzs Malkas Cirtēju tūlīt paņēma kapitālā remontā.

Vērtīgās smadzenes no Biedēkļa galvas izņemt neiedrošinājās, tāpēc galvu pakāra žāvēties visu kopā. Apģērbu izmazgāja, izgludināja, piebāza ar svaigiem salmiem, garos zābakus notīrīja. Un, kad Biedēklis nostājās Ennas priekšā svaigs, lauku smaržu apdvests, vienīgi ar izplūdušiem sejas pantiem, meitene sameklēja otiņu un krāsas un sāka iezīmēt viņam acis, degunu un muti. Un viņa vēl nebija nobeigusi, kad Biedēklis sāka pilnā kaklā dziedāt:

—   Ei-hei-hei-ho! es atkal — atkal — atkal esmu kopā ar Ennu!

Bezrūpīgi laimīgais Biedēklis dziedāja un dejoja un nemaz nekautrējās, jo Mirkšķoņi nebija viņa pavalstnieki.

Bet Dzelzs Malkas Cirtēju valsts labākie meistari Lestara vadībā izjauca uz skrūvsola un noņēmās gar to visu dienu: izjauca pa daļām un atkal salika, lodēja, noskrūvēja atsevišķas detaļas un atkal saskrūvēja un ieeļļoja, un nopulēja — un viņš izgāja: no viņu rokām pilnīgi jauns, kā no darbnīcas. Viņa sirdi piebāza ar jaunām skaidiņām, sašuva, un atkal tā palika tā pati' vislabākā un maigākā sirds Burvju zemē.

Kad Malkas Cirtējs parādījās savai tautai, viņš tā mirdzēja,, ka visiem, kas uz viņu paskatījās, asaroja acis. Aleistari viņam izgatavoja jaunu cirvi tā vietā, kurš bija palicis pie Džīsa, un Malkas Cirtējs to draudoši pavicināja, tā ka gaiss visapkārt nosvilpa, un iesaucās:

—    Nu, tagad redzēsim, kurš kuru!

DRAUSMĪGS MALDINĀJUMS

Urfina Džīsa senlolotais sapnis beidzot piepildījies: viņš atkal bija sagrābis varu Burvju zemē. Bet dīvaini: tāpat kā pirmās valdīšanas laikā, viņš nejutās laimīgs. Godkārīgais diktators alka vispārīgas godbijības, gribēja, lai, viņam parādoties,, ielās un laukumos sapulcētos ļaužu bari, sviestu cepures gaisā un sajūsmā kliegtu.

Tas nenotika. Dzīrēs viņš nicīgi noklausījās vienus un tos pašus slavinājumus, ko uzsauca nedaudzie roklaižas ar galveno' valsts rīkotāju Kabru Gvinu un trekno, izblīdušo virspriesteri Kragu priekšgalā. Bet ielās viņš vispār vairs nerādījās kopš tā laika, kad viņu gandrīz nosita no jumta sviests akmens. Un viņam bija aizdomas, ka šis akmens izlidojis no lingas, kas- atradusies Marāna rokā.

Un vara? Kur tā ir, šī vara?

No Zilās zemes, kuru iekarot viņš bija nosūtījis Harta izlases pulku, sāka ierasties izkliedētie bēgļi. Nožēlojami, izkāmējuši,, noskranduši tie karalim attēloja tādu sagrāves ainu, ka viņš.

vairākas naktis negulēja un pie katra aizdomīga trokšņa skrēja pie loga skatīties, vai uz pilsētu nelido Ružero pūķi.

Bēgļu nostāsti vājināja armijas kareivisko garu, un Urfins pasteidzās tos aizvākt. Viņš atbrīvoja tos no armijas kā necienīgus kalpot karalim un pavēlēja lasīties mājup.

Ziņas no Austrumiem, no Mirkšķoņu zemes, nebija labākas. Nobažījies, ka no kapteiņa Boisa ļoti ilgi nepienāk ziņojumi, Urfins nosūtīja turp koka kurjeru. Ziņnesis Veress atgriezās ar nepatīkamiem jaunumiem. Viņš stāstīja, ka Mirkšķoņi sacēlušies tūlīt pēc galveno spēku aiziešanas, sagūstījuši kapteini Boisu, un viņa zaldātus un tur tos ieslodzījumā. Starp citu, kā viņam izdevies noklausīties, ar gūstekņiem apejoties labi, barojot trīs reizes dienā un pat izlaižot pastaigāties.

Biedēklis un viņa draugi, kas izbēga no cietuma, visi atradās Violetajā zemē. Un tur bija parādījušies cilvēki no aizkalniem: meitene, kuru Mirkšķoņi iesaukuši par Nākamās Uzvaras Feju, un zēns, veselu galvas tiesu garāks par jebkuru Burvju zemes iedzīvotāju. Un tie atjājuši uz brīnišķīgiem dzīvniekiem, kuri, kā runā, rijot saules starus.

Noklausījies ziņojumu, Urfins kļuva vai traks. Viņš pavēlēja Veresam klusēt par to, ko bija dzirdējis Mirkšķoņu zemē, un •drošības dēļ iespundēja to aiz atslēgas.

Urfinu pārņēma drūmas domas. Rietumi un Austrumi pazaudēti, bet stāvoklis nav labāks arī Smaragda zemē. Tiesa, šeit gan iedzīvotāji neiedrošinājās pretoties. Izdzīti no salas, tie kaut kā bija iekārtojušies nedaudzajās Marānu nesagrābtajās fermās un nīkuļoja nabadzībā. No tiem briesmas nedraudēja.

Bet diktators bažījās par armiju, viņa varenības vienīgo balstu. Šis balsts sāka stipri šķobīties. Džīss to uzzināja no •spiega, uz kuru vienīgo varēja paļauties, no viņam bezgalīgi uzticīgā Eota Linga. Koka klauns blandījās pa valsti dienu un nakti, un nekas viņam nepalika nepamanīts. Un, lūk, ko klauns ziņoja pavēlniekam.

Armijā notiek rūgšana. Bezbēdīgajiem un nepastāvīgajiem Marāniem karadienests apnicis. Tie neiet uz apmācībām, cenšas izmukt no sardzes dienesta, bet daži pat dezertē.

Daži zaldāti apprecējuši fermeru meitas un paziņojuši, ka pamet armiju, lai nodotos mierīgam darbam. Daudzi Marāni viņus apskauž un gatavi sekot viņu piemēram.

Džlsu ļoti uztrauca tas apstāklis, ka viņa zaldāti pieķērušies nuh-nuh riekstu lietošanai. Urfins būtu gribējis, lai šo riekstu uzlējumu dotu tikai tiem, kam tas nepieciešams: kas stāv nakts sardzē vai iet nakts izlūkos. Bet, ja uz riekstiem metas pārāk daudzi, tad arī mežā riekstu nepietiks. Un kādas būs sekas, to grūti pat paredzēt. (Džīss nezināja, ka šo kaitīgo paradumu var ārstēt ar Aizmidzinošo ūdeni.

Urfins ar savu izcilo prātu labi izprata armijas sabrukuma sākuma cēloņus. Disciplīnu var uzturēt viegli, kad zaldāti atrodas pastāvīgā komandieru uzraudzībā, kad tos no rīta līdz vakaram trenkā ierindā un kaitīgas domas gluži vienkārši nepagūst ienākt prātā.

Bet te? Marāni panākuši visu savu vēlmju piepildīšanos. Viņi dzīvo kā dievi ērtās, siltās mājās, viņi ieguvuši Smaragda salas tirgoņu un amatnieku neskaitāmās bagātības, ko viņiem vēl vairāk vēlēties? Kāpēc viņiem maršēt pa putekļainiem ceļiem ar smagām rungām rokās?

Lai saliedētu Marānus un atkal aizrautu sev līdzi, vajadzēja tiem nospraust jaunus lielus mērķus. Tādus mērķus, lai, pēc tiem dzenoties, šie vientiesīgie ļautiņi pamestu visus iekarotos labumus. Viltīgais, attapīgais Urfins sagudroja tādu plānu. Viņš nogāja pie ieslodzītā Veresa un sacīja tam:

— Rīt es sapulcēšu savus zaldātus un teikšu viņiem runu. Un, kaut arī tev tā liksies ne visur saskanam ar patiesību, tev vajag ar zvērestu apliecināt katru manu vārdu. Citādi tu sadegsi krāsnī!

Pārbiedētais koka cilvēks apsolīja izpildīt visu, ko no viņa prasa pavēlnieks.

Pa visu Smaragda salu un apkārtni izplatījās vēsts, ka Lielais Urfins (Džīss vairs pat negodāja sevi par ugunīgo dievu) savai armijai paziņos kaut ko sevišķu. Tas attieksies uz visiem viņa zaldātiem, un, ja kāds neatnāks, tas lai vēlāk kož pirkstos.

Noliktajā stundā visi Marāni sapulcējās līdzenumā pie Smaragda salas. Urfins ieradās Cāpoņa un koka ziņneša Veresa pavadībā. Viņš uzkāpa augstā tribīnē, un visi karavīri pavērsa skatienus uz viņu. Urfina seja pauda dziļas skumjas. Kādu brīdi klusējis, lai iekvēlinātu interesi, Urfins iesāka skanīgā balsī:

—         Bēdas, bēdas! Mani iemīļotie Marāni, man jums jāziņo drausmīga vēsts! — Klausītāju rindām pārskrēja satraukums.

—   Ziniet, mani dārgie, ka Violetajā zemē manis atstātās nodaļas komandieris Boiss ir beigts! Jā, nav vairs mūsu Boisa, čempiona lēkšanā, nepārspētā dūru cīkstoņa, miers viņa pīšļiem.

Pūlis nogaidoši klusēja. Vai bija vērts savākt tik daudz ļaužu, lai paziņotu par viena Lecoņa nāvi? Bet Urfins bija veikls orators. Paaugstinājis balsi, viņš turpināja:

—         Tas vēl nav viss! Līdz ar Boisu iznīcināta visa nodaļa, visi piecdesmit lieliskie karavīri, kuriem vajadzēja iekaroto zemi turēt paklausībā. Viņus visus nogalinājuši viltīgie" Mirk- šķoņi, nogalinājuši nodevīgi, iemānot lamatās!

Sī ziņa atstāja spēcīgu iespaidu. Daudzi zaldāti, kuriem Boisa nodaļā bija radinieki un draugi, sāka vicināt dūres un izkliegt draudus.

—         Arī tas nav viss, mani iemīļotie Marāni! Niknie Mirkšķoņi apgānījuši nogalināto līķus: viņi tos sacirtuši gabalos un izbarojuši cūkām!

Pūlis trakoja. Tajā atradās tikai viens cilvēks ar veselu saprātu; tas iedrošinājās pajautāt:

—   Bet varbūt tās ir tikai nepatiesas baumas?

—   Nepatiesas baumas? — Urfins uzvilka uz tribīnes Veresu.

—  Lūk, liecinieks! Tas ir mans ziņnesis, viņš tikko atgriezās no Mirkšķoņu zemes. Runā, Veres!

Un cilvēciņš stostīdamies nomurmināja:

—   Tas, ko stāsta Lielais Urfins, ir svēta patiesība.

īsi pirms tam Enna bija ieslēgusi burvju televizoru, lai novērotu Džīsu. Tā viņa darīja katru dienu ap pusdienas laiku. Un pie ekrāna sapulcējās Tims, Biedēklis, Malkas Cirtējs un pārējie Ennas draugi.

Aina, kādu viņi ieraudzīja todien, skatītājus pārsteidza. Viņi trīcēja aiz dusmām, klausīdamies nekrietnos Urfina melus. Bet ar to vēl lieta nebeidzās. Marānu pūlis bļāva un trakoja. Nodibinājis klusumu, diktators griezās pie koka ziņneša:

—         Un vēl? Ko tu vēl dzirdēji? Runā, mans labais Veres, nebaidies!

—    Es dzirdēju, pavēlniek, — drebošā balsī sacīja Veress, — ka Mirkšķoņi gatavojas karagājienam uz Marānu ieleju, lai tur iznīcinātu visus sirmgalvjus, sievietes un bērnus …

Nav jāstāsta, ka šos melus Veresam bija nodiktējis Urfins.

—   O-o! Nāvi riebekļiem! Atriebi! Atriebi!

Pūļa rēciens sadrebināja visu apkārtni. Niknas sejas, rēcošas mutes, pret debesīm paceltas sažņaugtas dūres. Urfins vēroja Marānus ar apslēptas labpatikas smaidu.

Bet tur, simtiem jūdžu attālumā, Biedēklis un viņa draugi raudzījās uz ekrānu ar nespēcīgām dusmām, apzinoties savu pilnīgo bezpalīdzību. Ja varētu uzlēkt tribīnē blakus Urfinam, piespiest viltnieku runāt patiesību …

Bet komēdija turpinājās. Urfins teica lielu runu. 0, viņš prata būt daiļrunīgs! Viņš aicināja Marānus atriebt nogalinātos brāļus un glābt savu tautu no bojā ejas. Viņš spēlēja uz Le- coņu radniecības jūtām, bet Lecoņi, kaut arī bija kareivīga cilts, ļoti mīlēja savas sirmās mātes un tēvus, savas sievas un bērnus …

Visa armija kā viens cilvēks izteica gatavību doties karagājienā. Piekrita pat tie, kas nesen bija nodibinājuši ģimenes. Ar lielām pūlēm Urfinam izdevās pārliecināt vienu Marānu rotu palikt Smaragda salā, lai tie nosargātu karaļa varu.

—    Nu, gatavosimies ienaidnieka iebrukumam, — drūmi noteica Biedēklis, kad televizora ekrāns apdzisa.

Ir lieki piezīmēt, ka no gūsta atbrīvotais Biedēklis tūdaļ tika pasludināts par Smaragda zemes valdnieku. Kaggi-Karr nodeva viņam pilnvaras un silti apsveica ar atgriešanos augstajā postenī.

Biedēklis savukārt pateicās vārnai par nenovērtējamiem pakalpojumiem, ko tā izdarījusi valdīšanas laikā.

—    Ko tur runāt! — Biedēklis pat aizelsās, uzskaitīdams vārnas varoņdarbus. — Es nodibināšu «Zelta kroņa» ordeni, un pirmais tā kavalieris būs mūsu mīļotā un cienītā Kaggi-Karr. Tiklīdz mēs pieveiksim Urfinu, šo ordeni izkals labākie valsts juvelieri, izgreznos to ar vistīrākajiem dimantiem, un tas iemirdzēsies uz mūsu dārgās draudzenes galvas …

Kaggi-Karr bija tā aizkustināta, ka no viņas melnajām acīm noritēja divas asaru lāsītes.

— Tas vēl par maz, — Biedēklis turpināja, — Kaggi-Karr pakalpojumu atcerei Smaragda salas iedzīvotāju vārdā es apsolu, ka ikkatra vārna, kas parādīsies pilsētas robežās, tiks sirsnīgi Uzņemta.

5o solījumu Smaragda salā svēti pilda vēl šodien.

FINĀLSPĒLE

Urfina armija steidzās uz Violeto zemi. Marāni nenogriezās no ceļa, neielūkojās ceļmalas fermās: karavīri steidzās atriebt savus bojā gājušos biedrus, glābt savu vientuļo ieleju no ienaidnieku iebrukuma.

Ne sarunas, ne dziesmas nebija dzirdamas rindās: karavīru sejas bija skarbas. Urfins veikli uzturēja kaujiniecisko noskaņojumu. Baidīdamies, ka tikai apmānītie Marāni neuzzina patiesību, Džīss nodeva pavēli:

—   Nekādu sarunu ar viltīgo pretinieku! Uzbrukt bez vilcināšanās un sadragāt visu savā ceļā. Nodevējus bez žēlastības nogalināt!

Eots Lings ložņāja kā žurka starp ienaidā zvērojošiem Ma- rāniem un pienesa savam saimniekam tikai nomierinošas ziņas.

—   Viņi sper zemes laukā, — stāstīja klauns. — Kad tie sāks rīkoties, tad tikai būs joks! Piedraud par katru~ savējo simt ienaidnieku aizraidīt uz viņpasauli!

Urfins apmierināti berzēja rokas. Pēc izrēķināšanās ar Mirk- šķoņiem viņš ar visiem spēkiem vērsīsies pret Rietumiem un pakļaus savai varai kalnračus un Gremoņus. Viņš atradīs cīņas līdzekļus pret pūķiem un Sešķepaiņiem un vai tam, kas stāsies viņam ceļā!

.. . Tālumā varēja saskatīt neatminamos laikos uzceltās un ilgajā mūžā daudzus īpašniekus pārmainījušās pils violetos tor- nīšus un smailes. Senos laikos ieguvusi pili savā īpašumā, Bas- tinda bija uzcēlusi tai apkārt stipru mūri ar dzelzs vārtiem, kas vienmēr bija aizslēgti. Vārtu atslēgu burve glabāja kabatā, bet naktīs paslēpa zem spilvena.

Kad par Violetās zemes valdnieku kļuva Dzelzs Malkas Cirtējs, viņš vispirms lika nojaukt mūri un ap pili ierīkot parku. Viņam taču nebija jābaidās no pavalstniekiem, kas karsti mīlēja savu mīkstsirdīgo valdnieku. Pils ārējos rotājumus un krāsu pastāvīgi uzturēja labā stāvoklī, un pils izskatījās tik omulīga un miermīlīga, ka Marāniem neviļus ienāca prātā doma: kā gan tās iemītnieki varētu izdarīt tik briesmīgas ļaundarības.

Bet Urfins neļāva kareivjiem pārdomāt. Pa rindām izplatījās pavēle:

— Paātrināt soli! Izmest ceļmalā visu lieko! Sagatavoties kaujai!

Draudīgā lavīna vēlās uz priekšu. Un piepeši… Lēni, bet neatvairāmi ļaužu skrējiens kļuva gausāks . . . pārgāja soļos … un armija apstājās.

Apstāšanās notika divu iemeslu dēļ. Pirmais — uzbrucēju ceļā parādījās dziļš grāvis, bet no otras puses, no akmens tornīšu šaujamlūkām rēgojās pret ienaidniekiem notēmētas bultas.

Un otrs .. . O, otrs bija tik neticams, neiespējams, ka pat daudz pieredzējušais Urfins, kas Smaragda pilsētas bibliotēkā bija izlasījis lērumu grāmatu par karu vēsturi, palika ar vaļēju muti.

Mirkšķoņu nometnē gāja vaļā spēle!

Tas bija dīvaini, nedabiski … bet tā tas bija!!

Kā redzams, Malkas Cirtēja un Biedēkļa karaspēks tik ļoti paļāvās uz saviem nocietinājumiem, ka varēja ienaidnieka acu priekšā izturēties tik bezbēdīgi. Bet varbūt. . . varbūt spēlētāji nespēja pamest partiju nepabeigtu, jo katra puse cerēja uzvarēt? …

Lecoņi, visazartiskākie spēlmaņi pasaulē, tādu aizraušanos pilnīgi saprata un novērtēja. Uz vietas sastinguši, rungas nolaiduši, nekārtībā drūzmēdamies pie grāvja, Marāni ar milzīgu interesi vēroja spēli.

Tādu spēli viņi redzēja pirmo reizi. Un nav brīnums: Burvju zemes mūžā tā parādījās pirmo reizi, un tas bija volejbols!

Varbūt lasītāji atceras, ka Tims veda līdzi volejbola bumbu. Zēns bija kaislīgs volejbolists un paņēma bumbu līdzi ceļojumā, cerēdams pēc sirds patikas izspēlēties ar Gremoņiem un Mirk- šķoņiem. Bet notikumu virpulis, kur viņu ierāva liktenis, lika Timām spēli aizmirst. Viņš atcerējās par to šeit, Violetajā zemē, ilgstoši gaidot ienaidnieku uzbrukumu.

Vienkārši ir būt drošsirdīgam kaujas karstumā, dalot un saņemot sitienus. Daudz grūtāk ir dienu no dienas gaidīt, kad pienāks briesmas, bet tās arvien kavējas . ..

Vadoņi pamanīja, ka Mirkšķoņu mundrums gaist ar katru dienu, un tas bija ļoti slikti. Kā pacelt sadugušās armijas garu? Un Tims uzminēja: volejbols!

Zēns noorganizēja vairākas komandas, izskaidroja spēles noteikumus, vadīja treniņus (tīklu ātri noauda Mirkšķoņi, un to, protams, uzvilka daudz zemāk, nekā parasts lielajā pasaulē).

Sakumā spēle notika kā zibeņturnīrs, un tai bija nepieredzēti panākumi. No rīta līdz vakaram volejbola laukumā klaudzēja bumba, un tikai nakts izdzenāja spēlētājus. Gribētāju rinda neticami pieauga, tāpēc pie darba ķērās ādu meistari un pagatavoja vēl kādas desmit bumbas.

Nodibinājās vairākas komandas ar visdīvainākiem nosaukumiem: «Lauvas», «Likteņa mīluļi», «Zobenzobu tīģeri», «Drosmīgie puiši», «Lidojošie Mērkaķi»… Sākās sacensības par valsts čempiona nosaukumu.

Aizmirsās bailes no ienaidnieka iebrukuma. Mirkšķoņus vairs nevarēja pazīt: mundri, enerģiskj viņi pat sāka mazāk mirkšķināt, viņiem gluži vienkārši neatlika laika. Ap spēlētājiem drūzmējās daudzi dedzīgi līdzjutēji. Tims vīpsnāja:

— Pareizi mans tētis saka: «Sports ir varena lieta!» Un viņš kaut ko sportā saprot, ne velti ir Kanzasas čempions!

Marāni nebija kļūdījušies savos minējumos, ka aiz ienaidnieka nocietinājumiem iet vaļā ļoti svarīga spēle. Tā bija noslēguma spēle starp komandām, kas pretendēja uz pirmo vietu. Spēlēja «Lidojošie Mērkaķi» (kapteinis Dins Hiors) un «Neuzvaramie Ennas draugi» (kapteinis Tims O'Kellijs). Kad tālumā parādījās ienaidnieks, rezultāts bija 13: 13 un katra puse cerēja uzvarēt.

14: 13. Vadībā «Mērkaķi» … Sitiens! 14: 14. Šis rezultāts noturas tikai dažas sekundes.

Izraujas «Neuzvaramie». 15:14. Bet pēc pusminūtes serve atņemta un rezultāts atkal izlīdzinās— 15: 15.

Vai gan iespejams tada bridi partraukt spēli, pat ja debess gāztos uz zemi!

Katra komanda izliek pēdējos spēkus. Spēlētāji rāda izveicības brīnumus. Viņi griežas kā vilciņi, augstu palecas, pieplok pie zemes, atsit pilnīgi neiedomājamas bumbas.

Marāni bija apburti, sajūsmināti. Jā, šī spēle bija viņu gaumē! Kā viņi varētu izlēkāties, dzenoties pēc nenotveramās, izvairīgās bumbas! Kādus satricinošus sitienus viņi varētu dot. Pašiem nemanot, Lecoņi jau sadalījās divās partijās: vieni juta līdzi «Mērkaķiem», citi «Neuzvaramajiem». Sākās derību noslēgšana.

Pūļa rēcieni vienā un otrā pusē. 16:15, vadībā «Neuzvaramie». Vēl sitiens, un čempionāts beigsies.

Bet kas tad tas? Marāni ir pārsteigti. Boiss? Vienā komandā parādās Boiss, kas nomainījis laukuma spēlētāju. Boiss — nogalinātais, gabalos sagrieztais un cūkām izlfarotais Boiss? Cik veikli viņš gremdēja bumbu tieši virs tīkla! . ..

Paga, pagaidiet! Bet ko tad stāstīja Lielais Urfins? Varbūt viņu apmānījis šis riebeklis koka cilvēķelis? Varbūt tas samelojis arī visu pārējo? …

Lūk, vēl viens Leconis nogriež bumbu, bet pārējie jautri smejas skatītāju pulkā …

17:15! «Neuzvaramie» uzvarējuši, viņi kļuvuši valsts čempioni. Un Boiss skrien pa grāvi un jautri sasveicinās ar draugiem, māj ar roku, aicina uz spēli!

Marānu skatieni pavēršas pret Urfinu. Samulsuši, jautājoši skatieni … Bet pēc tam nikni, šaustoši. Urfins neizturēja. Šausmās viņš aizklāja seju ar rokām, pēc tam pagriezās un metās bēgt.

Viņš skrēja, klupa, krita, ceļas un atkal skrēja. Džīsa sirds krūtīs mežonīgi dauzījās, viņu plosīja neizturams kauns. Bēglim rēgojās, ka viņam no muguras svilpdams lido akmeņu mākonis, ka viņu tūlīt panāks saniknotie atriebēji ar smagām rungām rokās …

Bet neviens Marāns nedzinās pakaļ gāztajai dievībai.

Kā pērkona dārdi skanēja saucieni:

— Viltnieks! Melis! Nicināmais apmelotājs! Viltus dievs! …

Visam beigas. Gudrais Karfakss savā pareģojumā nebija maldījies. Visi viņu pameta, pat uzticīgais Cāponis kaut kur nozudis …

Kauns, mūžīgs kauns, par kuru vieglāka nāve . ..

Pāri grāvim pārsvieda laipas, un nesenie ienaidnieki savienojās nevaldāmā brālīgu jūtu brāzmā. Tūlīt sāka grupēties jauktas volejbolistu komandas, gaisā lidoja bumbas, atskanēja saucieni:

— Gremdē!..„ Auts!… Piespēlē! …

Bet Hanibals un Cēzars saskanīgi zviedza un nepacietīgi kārpījās, aicinādami savus saimniekus tālā ceļā, uz dzimteni.

Un likteņa nolemtaja stunda brīnišķīgie mūļi ar Ennu un Timu ieauļoja mājās.

MANI MĪĻIE LASĪTĀJI!

Biju cerējis ar ugunīgā viltus dieva Urfina Džīsa piedzīvojumiem nobeigt stāstus par Burvju zemi un tās brīnišķīgajiem iemītniekiem. Bet saņemu no jums tik daudz vēstuļu, kurās izteikta vēlēšanās uzzināt iemīļoto varoņu tālāko likteni, ka man vajadzēja atkal ķerties pie spalvas un rakstīt par tiem piekto pasaku.

Sī pasaka sauksies «Dzeltenā Migla». Tajā jūs atkal sastapsieties ar Biedēkli, Dzelzs Malkas Cirtēju, Ennu un Timu, Carlu Bleķu, ar vārnu Kaggi-Karr, ar puķi Oiho un citiem saviem mīluļiem.

Burvju zemei uzbrucis negaidīts posts. No burvju miega, kas Pasaules Apkārtkalnu alā ildzis pieci tūkstoši gadu, pamodusies milziene Arahna. Sai burvei iegribējies pakļaut savā varā Burvju zemi, kļūt par tās valdnieci. Un, kad brīvību mīlošās tautas Arahnas pretenzijas noraida, burve uzsūta zemei indīgo Dzelteno Miglu.

Cīņā pret milzieni palīgā dodas Enna, Tims un vienkājainais jūrnieks, kas tajā laikā nejauši atrodas Kanzasā. Lai varenajai Arahnai sūtītu pretim tādu pašu spēku, Carls Bleks izgatavo Dzelzs bruņinieku Tillīju-Vil- 1 īju. Cīņa ir ilga un sīva, Burvju zeme atrodas uz bojā ejas robežas, bet mūsu varoņu drošsirdība un draudzība uzvar.

Aleksandrs Volkovs

SATURS

Trimdinieks………………………………………………………………. 5

PIRMĀ DAĻA MILZU PUTNS

Kauja gaisā……………………………………………………………………. 11

Karfaksa dzīves stāsts…………………………………………………….. 14

Urfina Džīsa nolūki…………………………………………………………. 16

Lecoņu sadzīve un parašas………………………………………………. 21

Neparasta parādība………………………………………………………… 23

•Carla Bleķa šķiltavas…………………………………………………….. 26

Kā dzīvo dievi……………………………………………………………….. 27

OTRA DAĻA PIE VARAS!

Biedēklis — inženieris……………………………………………………… 35

Burvju televizors………………………………………………………. 39

Laime — aiz kalniem!……………………………………………………… 42

Karagājienā…………………………………………………………………… 45

Dzelzs Malkas Cirtēja sagūstīšana……………………………………. 48

Burvju kastes pakalpojumi………………………………………………. 52

Smaragda salas sturmēšana……………………………………………… 56

Nuh-nuh koka rieksti………………………………………………………. 62

TREŠA DAĻA BRĪNUMAINIE MOĻI

Ennas un Tima sapņi…………………………………………………. 67

Freda dāvana…………………………………………………………………. 72

'Ceļojuma sākums…………………………………………………………… 75

Lielais tuksnesis……………………………………………………………… 78

Pāri kalniem…………………………………………………………….. 81

Viņa lapsība karalis Smalkodis XVI………………………………….. 85

Vērtīgais talismans…………………………………………………………. 89

Gremoņu zeme……………………………………………………………….. 95

Viesos pie kalnračiem……………………………………………………. 100

CETURTĀ DAĻA SUDRABA STFPA

DzĶB ceļš………………………………………………………………………. 107

Stīpa sāk darboties……………………………………………………….. 110

Oiho kaujas varoņdarbi…………………………………………………. 112

Urfina Džīsa jaunās rūpes……………………………………………… 115

Sastapšanās ar Kaggi-Karr…………………………………………….. 118

Lauka pe|u karaliene…………………………………………………….. 121

Jaunajā cietumā . ………………………………………… 125

Ceļojums pēc Aizmidzinošā ūdens . . . .

Atbrīvošana………………………. ……. 133

Drausmīgs maldinājums……………………………………………….. 139-

Finālspēle ……………………………………………………………………. 144

aleksandrs volkovs

UGUNĪGAIS MARANU DIEVS

Redaktors I. Lasmanis. Māks!, redaktors H. Pur- viņš. Tehn. redaktore B. Dimanta. Korektore B. Kalniņa.

Nodota salikšanai 1973. g. 18. janvāri. Parakstīta iespiešanai 1973. g. 12. aprīlī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3. formāts 70 X 90/16. 10.5 fiz. iespiedi.; 12.29 uzsk. iespied!.; 9,3 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maksā 64 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Pa- domju diiiv. 24. Izdevn. Nr. 2564I/B-203. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā un tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pašūt. Nr. 239.

2 — 239

[1] par šiem notikumiem sīki pastāstīts grāmatā «Smaragda pilsētas burvis».

[2] par šiem notikumiem sīki pastāstīts grāmatā «Urfins Džīss un viņa koka zaldāti».

[2] Par Ellas trešo ceļojumu pastāstīts grāmata «Septiņi pazemes karaļi».

[3] par to sīki pastāstīts grāmata «Smaragda pilsētas burvis».

Content

VOLKOVS ALEKSANDRS UGUNĪGAIS MarĀnu dievs

TRIMDINIEKS

Pirmā daļa MILŽU PUTNS

KAUJA GAISĀ

KARFAKSA DZĪVES STĀSTS

URFINA DŽĪSA NOLŪKI

LECOŅU SADZĪVE UN PARAŠAS

NEPARASTA PARĀDĪBA

ČARLA BLEKA ŠĶILTAVAS

KĀ DZĪVO DIEVI

Otrā daļa PIE VARAS!

BIEDĒKLIS - INŽENIERIS

BURVJU TELEVIZORS

LAIME - AIZ KALNIEM!

KARAGĀJIENĀ

DZELZS MALKAS CIRTĒJA SAGŪSTĪŠANA

BURVJU KASTES PAKALPOJUMI

SMARAGDA SALAS STURMĒŠANA

NUH-NUH KOKA RIEKSTI

Trešā daļa brīnumainie mūļi

ENNAS UN TIMA SAPŅI

FREDA DĀVANA

CEĻOJUMA SĀKUMS

LIELAIS TUKSNESIS

PĀRI KALNIEM

VIŅA LAPSĪBA KARALIS SMALKODIS XVI

VĒRTĪGAIS TALISMANS

GREMOŅU ZEME

VIESOS PIE KALNRAČIEM

Ceturtā daļa SUDRABA STĪPA

DzĶB CEĻŠ

STĪPA SĀK DARBOTIES

OIHO KAUJAS VAROŅDARBI

URFINA DŽĪSA JAUNĀS RŪPES

SASTAPŠANĀS AR KAGGI-KARR

LAUKA PEĻU KARALIENE

JAUNAJĀ CIETUMĀ

CEĻOJUMS PĒC AIZMIDZINOŠĀ ŪDENS

ATBRĪVOŠANA

DRAUSMĪGS MALDINĀJUMS

FINĀLSPĒLE

MANI MĪĻIE LASĪTĀJI!

SATURS