IMERMANIS Anatols

LIDMAŠĪNAS KRĪT OKEĀNĀ

A.IMERMANIS

LIDMAŠĪNAS KRĪT OKEĀNĀ

„Li e s m a" RĪGĀ 1968

MĀKSLINIEKS GUNĀRS KĻAVA

Ar A. A. Evermenu iepazinos 1958. gada vasarā Maskavā, kur viņš bija ieradies savas avīzes uzdevumā. Šīs pazīšanās iznākumā radās pēc viņa scenārija sarakstītā grāmata «Pavadonis met ēnu». Pagājušajā gadā Evermens piedāvāja man izmantot tādos pašos nolūkos scenāriju, kurā atainoti daži patiesi notikumi, kas saistīti ar gaisa katastrofu cēloņu izmeklēšanu.

Pateicoties tam, ka Evermens apgaismoja tiesas prāvas gaitu progresīvajā nedēļas laikrakstā «Modern Tribune» un bija personīgi pazīstams ar apsūdzības galveno liecinieku — misteru Mūnlaitu no privātās detektīvu aģentūras «Mūnlaits un Deiliaurs», viņš zināja par šo sensacionālo lietu vairāk nekā citi. Tādēļ triju sēriju filmai «Mr. Moon and the «Arrow» Mystery» («Misters Mūns un «Bultu» noslēpums»), ko gatavojās uzņemt neatkarīga televīzijas sabiedrība «Atlantic Broadcasting Company», bija gandrīz vai dokumentāls raksturs. Režisors Normens Kings bija izraudzījis detektīva Mūna lomai Īvenu Frobišeru, bet apsūdzētās lomai — Gloriju Marlo, kura pazīstama skatītājiem no filmas «Slepkava atnāks tieši pusnaktī». Taču pabeigt uzņemšanu tā ar? neizdevās, jo iespaidīgu aviosabiedrību karteļa advokāti panāca filmas aizliegšanu.

Iepazinies ar scenāriju un Evermena atsūtīto papildu materiālu (viņa reportāžām laikrakstam «Modern Tribune», oficiālo izmeklēšanas dokumentu norakstiem, dažu Evermena un mistera Mūnlait'a sarunu stenogrammām), biju ar mieru ķerties pie romāna rakstīšanas. Notikumi īsti neiekļāvās detektīvžanra ietvaros. Lielā biznesa tikumu trāpīgs raksturojums, kā arī no padomju lasītāja viedokļa paradoksālie nozieguma motīvi deva pilnīgu pamatu uzskatīt šo grāmatu par romānu-pamfletu. Ierosināju nosaukt to «Lidmašīnas krīt okeānā».

Ceru, ka lasītāji izlasīs romānu ar interesi. Tādā gadījumā tas būs tikai Evermena nopelns. Mana līdzdalība aprobežojas ar viņa scenārija literāro apdari.

Anatols Imermanis

Paziņoju, ka visi šā romāna varoņi izdomāti. Ja mans draugs Mūnlaits, privātās detektīvu aģentūras «Mūnlaits un Deiliaurs» vadītājs, iedomājas esam detektīva Mūna prototips, tad tā ir viņa personīgā darīšana, par kuru neuzņemos nekādu atbildību.

A. A. Evermens

1

Bija velnišķīgi karsti. Privātās detektīvu aģentūras «Mūns un Deilijs» vadītājs sēdēja vienā kreklā, ļaudamies ventilatora vēdām. Pelnu traukā gulēja tikko aizsākts cigārs. Tādā karstumā nebija nekādas vēlēšanās smēķēt. Mūns bija atvēris logu, bet labāk no tā nekļuva. Iesūcis sevī svelmes atmiekšķētā asfalta garaiņus, benzīnu un dūmus, sasvilis daudzstā vaina jā betona cepeškrāsnī, ielas gaiss iedarbojās nomācoši. Tad jau patīkamāk aizvērt logus un nolaist aizkarus. Galda ventilators vienmuļi dūca. Viņam piebalsoja televīzijas diktora monotonā balss:

«Pasažieru lainera «Zelta bulta» bojā ejas aptuvenajā rajonā izsūtīts piektās Klusā okeāna flotes aviācijas bāzes kuģis. Lidmašīnas patrulē okeānu. Līdz šim nav izdevies atrast gaisa lainera paliekas. Ūdenslīdējiem nav iespējams pārmeklēt jūras dibenu, jo dziļums šajā vietā pārsniedz četri tūkstoši pēdu. Kā mums tikko ziņoja, pazīstamais jūras dzijumu pētnieks kapteinis Ivo piedāvājis izmantot šim nolūkam savu batiskalu «Tulona IV». Valdība ar pateicību pieņēmusi viņa priekšlikumu …»

Kopš paša rīta sensacionālā katastrofa bija nobīdījusi pie malas visus pārējos notikumus. «Zelta bulta» bija viens no četriem superjaudas pasažieru laineriem, kurus ražoja aviācijas uzņēmums, pazīstams ar saīsināto nosaukumu «Aviobredoks». Šo lidmašīnu ekspluatācija bija sākusies tikai pirms dažiem mēnešiem. «Zilā bulta» un «Oranžā bulta» uzturēja satiksmi pāri Indijas okeānam, bet «Zelta bulta» un «Sudraba bulta» lidoja pāri Klusajam okeānam. Šodien pulksten septiņos pēc Sana- risko laika «Zelta bulta» ar četrdesmit sešiem pasažieriem un deviņiem komandas locekļiem izlidoja kārtējā reisā Sanarisko-Honolulu. Kad lidmašīna atradās pusceļā, radiosakari pēkšņi pārtrūka.

«Maz ticams, ka no pasažieriem vai komandas locekļiem kādam izdevies palikt dzīvam,» monotonā balsī turpināja telediktors. Un tūdaļ, it kā pārvērties par citu cilvēku, patētiski pasludināja: «Domājiet par saviem tuviniekiem! Neesiet egoisti! Pirms dodaties gaisa ceļojumā, apdrošiniet savu dzīvību! Universālās apdrošināšanas sabiedrības polise atbrīvos jūs pašus no pirmsnāves sirdsapziņas pārmetumiem, bet jūsu radiniekus no liekām bēdām! …»

Sadzirdējis zvanām, Mūns izslēdza televizoru. Uzvilcis svārkus un sasējis kaklasaiti, lai cienīgi sagaidītu klientu, viņš devās uz durvīm. Mūns ļoti cerēja, ka tas būs tiešām klients, nevis Deilijs vai kāds paziņa, kuru interesē Mūna viedoklis par aviācijas katastrofu. Klients bija ārkārtīgi nepieciešams. Mūns principiāli atteicās "no dažiem sīkiem un divdomīgiem uzdevumiem, kā, piemēram, kompromitējoša materiāla vākšana šķiršanās prāvām vai kādas šaubīgas tirdzniecības firmas finansiālā stāvokļa noskaidrošana. Bet īsti interesanti gadījumi, tādi kā pašu īpašnieku inscenētā bankas «Džek- sons un Ko» aplaupīšana, gadījās visai reti. Ja kādam ienāktu prātā pieprasīt izziņu par firmas «Mūns un Deilijs» patieso stāvokli, iznākums būtu visai bēdīgs.

Pirmais, ko Mūns saskatīja atvērtajās durvīs, bija dārglietas. Tās mirdzēja apmeklētājai pirkstos, ap rokām, kalsnajā kaklā, nokarājās no ausīm, rotāja ekstravaganto frizūru. Uz ļenganajiem, ar biezu grima kārtu klātajiem vaigiem spīdēja lielas sviedru lāses. Apmeklētāja turēja vienā rokā iespaidīga apmēra somiņu, otrā — miniatūru portatīvu magnetofonu.

— Es esmu misis Istmila, — viņa paziņoja un, nesagaidījusi uzaicinājumu, ienāca istabā. Dārgakmeņi istabas pustumsā iezaigojās tik žilbinoši, ka Mūns neviļus piemiedza acis. Kad viņš tās atvēra, misis Istmila jau sēdēja viņa personīgajā atzveltnes krēslā un aizsmēķēja viņa cigāru. Mūnam neatlika nekas cits kā kautrīgi apsēsties klientiem paredzētajā krēslā.

—    Cik draņķīgus cigārus jūs pīpējat, mister Deilij!

—    Mani sauc par Mūnu.

—           Jo ļaunāk! Pagādājiet sev kārtīgu zvanu, ar šo var pirkstus izmežģīt. .. Kāpēc pie jums tik sutīgi?

—    Varu piedāvāt aukstu dušu, — Mūns pajokoja.

—           Ko jūs teicāt? Aukstu dušu? Kā jūs uzdrošināties dzīt ar mani jokus? Vai zināt, ar ko runājat?

—           Ar ceļojošu dārgakmeņu izstādi, — Mūns klusi nomurmināja.

Misis Istmila nesadzirdēja. Saplūstot ar sviedru lāsēm, pa grimu viņai ritēja asaras.

—           Ar visnelaimīgāko sievieti pasaulē! Atrodiet manu Robiju! Nekādi nevaru atjēgties. Pat negribas ticēt, ka mans Robijs aizbēdzis. Kāda nelaime!

—    Es viņu pilnīgi saprotu, — Mūns noteica.

Misis Istmila neapjēdza šo vārdu jēgu.

—           Nē, nē, tas ir pilnīgi nesaprotami, — misis Istmila neklausījās. — Viņam bija tik labi ar mani. Visgardākais ēdiens. Katru svētdienu aicināju viesus. Viņš mīlēja ar tiem sarunāties .. . Nabaga Robijs! Kad ieraudzīju atvērto logu, sirdi tūdaļ sažņaudza briesmīga nojauta!…

—           Jūs uzskatāt, ka viņš aizbēdzis pa logu? Kādā stāvā dzīvojat?

—    Divdesmit trešajā.

—    Vai logs iziet uz ugunsdzēsēju kāpnēm?

—    Nē!

—           Atliek vienīgi domāt, ka jūsu Robijs aizlidojis, — Mūns pavīpsnāja.

—           Protams, aizlidojis! Mans Robijs nav nekāds mērkaķis, kā jūs to iedomājaties!

Misis Istmila uzlēca kājās, izlaizdama no rokām somiņu. No tās izbira krāsainas fotogrāfijas.

Tajās bija redzams dzelteni zaļš papagailis.

—          Tad tas … ir … Robijs? — Mūns pārsteigts iepleta acis.

—           Paldies dievam, beidzot sākāt runāt kā normāls cilvēks, — nopriecājās misis Istmila. — Ahā, saprotu, jums likās, Robijs ir vīrietis … Vai tādā gadījumā es viņu meklētu? Man bija trīs vīri, es pietiekami labi zinu viņiem cenu.

—    Misis Istmila, mūsu aģentūra nenodarbojas ar mājas putnu meklēšanu.

—    Jūs laikam uzskatāt manu Robiju par vistu? Viņš ir gudrāks par jums! Paklausieties!

Misis Istmila ieslēdza magnetofonu. Mūns satrūkās. Balss likās pazīstama.

«Es esmu Robijs! Labrīt, dārgie radioklausītāji! Zobu pasta «Zaiga» nodrošina sniegbaltu smaidu. Ja vēlaties gūt panākumus mīlā, mazgājieties ar aromātiskajām ziepēm «Skūpsts». Pudele koka-kolas pirms brokastīm trīskāršos jūsu enerģiju. Iziedami no mājām, pirmām kārtām apdrošiniet savu dzīvību …»

Mūns pasmīnēja. Skaidrs, kāpēc Robija balss šķita tik pazīstama. Papagailis imitēja populārā radiodiktora intonāciju.

—    Tā ir rīta reklāmu pārraide, — paskaidroja misis Islmila, bijīgi noklausījusies sava mīluļa balsī. — Esmu konsultējusies ar profesoru Politu. Viņš ir lielākais speciālists papagaiļu psiholoģijā. Profesors izskaidroja, ka agri no rīta papagaiļi vislabāk iemācoties dzirdētos vārdus.

—    Kas jums ieteica mūsu aģentūru? — apvaicājās Mūns.

—    Pazīstamā gaišreģe mis Minerva Zingere. Viņa pareģoja, ka misters Deilijs, tas ir, jūs, atradīsiet manu Robiju.

—    Tā jau domāju… Diemžēl tā ir kļūda. Vispirms esmu Mūns, nevis Deilijs. Otrkārt, mana specialitāte — noziedznieku, nevis papagaiļu psiholoģija, tā ka līdzēt nekādi nevarēšu.

Pēc misis Istmilas -aiziešanas Mūns devās zem aukstas dušas. Veselas piecas minūtes vannas istabu satricināja Deilijam adresēti lāsti. Tā nebija pirmā reize, kad Deilijs mēģināja uzlabot firmas stāvokli ar savas sievas palīdzību.

Ledus aukstais ūdens sniedza atvieglinājumu. Puslīdz nomierinājies, Mīins apģērbās un izgāja no vannas istabas. Izsmēķējis cigāru, viņš sāka justies gandrīz vai ciešami. Kad pie durvīm atkal zvanīja, Muns bija tik tālu atguvis optimismu, ka cerēja ieraudzīt īstu klientu. Viņu sagaidīja vilšanās. Uz sliekšņa gulēja «Morning Report» numurs. Mūns automātiski noslaucīja putekļus no izkārtnes «Mūns un Deilijs. Privātā detektīvu aģentūra» un ar avīzi rokā atgriezās dzīvoklī.

Kā varēja sagaidīt, pirmās lappuses bija veltītas «Zelta bultas» bojā ejai. Piektajā Mūns atrada pazīstamu vārdu. «Mis Minerva Zingere veltīgi mēģina noskaidrot «Zelta bultas» bojā ejas noslēpumu,» skanēja virsrakstā.

«— Lasītāji, iespējams, vēl atcerēsies savā laikā plašu atbalsi guvušo Spituela slepkavību, — sarunā ar mūsu korespondentu atgādināja mis Zingere. — Pēc tam kad man izdevās izsaukt nošautā mistera Spituela garu, nodibināju ar viņu pastāvīgus spiritiskus sakarus. Izmantodama viņa starpniecību, uzņēmu kontaktu ar citu pasauļu iemītniekiem. Dienvidu Krusta zvaigznājā man izdevās uziet kādas planētas vienīgo iedzīvotāju, augsti attīstītu domājošu būtni, kura stādījās priekšā kā Pul- somonīda. Misteram Pulsomoriīdam ir patiesi brīnumainas telepātiskās spējas. Atrazdamies tūkstošiem gaismas gadu attālumā, viņš redz visu uz Zemes notiekošo. — Mūsu korespondents palūdza mis Minervu Zingeri pajautāt Pulsomonīdam, kas tam zināms par «Zelta bultas» bojā ejas cēloņiem. Mis Minerva Zingere tūdaļ iegrima spiritiskā transā, kas ilga aptuveni vienu stundu. Transam beidzoties, viņa tikko sadzirdamā balsī pavēstīja: — Šoreiz viņš nav spējīgs palīdzēt. Viņš redz tikai to, kas notiek zemes virsū. Ūdens ir šķērslis viņa telepātis- kajai redzei. Bet viņš pateica, ka noslēpums drīzumā tikšot atklāts.»

Avīze izkrita Mūnam no rokām. Viņš aizmiga …

Zvans džinkstēja visaugstākajos toņos. Vēl nepamo- dies līdz galam, Mūns metās atvērt durvis. Uz sliekšņa stāvēja Deilijs. Rokā viņš turēja ar lakatu pārsegtu priekšmetu.

—    Kā klājas? — Mūns gurdi apjautājās.

—   Lieliski! — Deilijs uzvaroši sašūpoja savu mīklaino nastu. — Vai misis Istmila bija pie jums?

Mūns apstiprinoši pamāja.

—    Cik viņa piedāvāja par savu mīļoto Robiju?

—    Tūkstoti.

—    Varat uzskatīt, ka šī nauda man rokā.

Ar iluzionista žestu Deilijs norāva lakatu. Mūna acu priekšā bija būris. Tajā sēdēja sadudzis, dzelteni zaļš papagailis. Mūns izberzēja samiegojušās acis.

—    Tas … ir . . . Robijs? Kur jūs viņu izrāvāt?

—          Muļķis! Es esmu Polijs! — iespiedzās papagailis. — Vācies projām!

—           Nopirku par desmitnieku zooloģiskajā veikalā. Gatavs saderēt, misis Istmila viņu neatšķirs no sava dievinātā Robija! Krāsa uz mata tāda pati, salīdzināju ar fotogrāfiju. Minerva šim nolūkam izlūdzās no misis Ist- milas attēlu. Esmu jau vienojies ar profesoru Politu. Par trīssimt dolāriem viņš ņemas iemācīt šim putniņam ik vārdu, ko pratis Robijs. Cerams, magnetofona lentu jūs atstājāt sev?

—           Liekas, šo naudu varēs ietaupīt. Noliksim būri pie radioaparāta un pēc nedēļas dzirdēsim Robija mīļoto izteicienu: «Ja vēlaties gūt panākumus mīlā, mazgājieties ar aromātiskajām ziepēm «Skūpsts»!»

—           Nemaz nenojautu, ka esat tik labi izpētījis papagaiļu psiholoģiju, inspektor. — Kad Deilijam prāts nesās uz jokiem, viņš bieži vien uzrunāja Mūnu agrākajā dienesta pakāpē.

—           Tā ne ar ko neatšķiras no mūsu pilsoņu psiholoģijas . .. Tātad jūs uzskatāt, ka tas ir izdevīgs veikals?

—           Pats par sevi saprotams. Tīrs ienākums — tūkstoš mīnus desmit.

—          Tūlīt redzēsiet, ka jūsu deviņi simti deviņdesmit dolāri aizlaidīsies pa logu!

Atbrīvotais papagailis nedomāja aizlidot. Apsēdies uz palodzes, viņš iekliedzās:

—    Vācies projām! Es esmu Polijs!

Mūns atvēzējās.

—           Es esmu gudrs! Tu esi muļķis! — atvadām nokliedza papagailis un pazuda svelmes mirgoņā.

—          Ar putna mēli runā patiesība, — Deilijs pašūpoja galvu. — Iespējams, man vēl izdosies nopelnīt uz jūsu rēķina. Rādīšu par naudu publikai. «Nacionāls brīnums! Godīgs cilvēks! Ieeja 50 centi!»

—          Esmu joprojām pārliecināts, ka godīgums ir visizdevīgākais kapitāls …

—            … teica misters Mūns, pasludinādams sevi par bankrotējušu! — ironiski nobeidza Deilijs.

—           Labāk finansiāls nekā morāls bankrots. Es jūs brīdinu — ja Minerva vēlreiz lūkos izmantot viņpasaules spēkus mūsu aģentūras reklamēšanai…

—    Sievas pienākums atbalstīt vīra firmu!

Strīdu pārtrauca telefona zvans.

—    Kas zvana? — Deilijs čukstus vaicāja.

—    Izsauc Sanarisko! .. .

Deilijs nenovērsa skatienu no tālruņa. Viņš izskatījās kā ticīgais, kurš lūdz dievu dāvināt brīnumu. No klausules atskanēja bezkaislīga balss:

—           Runā Bredoks. «Aviobredoks.» Lūdzu noskaidrot «Zelta bultas» bojā ejas cēloņus. Honorārs — desmit tūkstoši. Izsūtīju speciālu lidmašīnu. Sīkumus paziņos mana sekretāre. Nododu viņai klausuli. Uz redzēšanos, mister Mūn!

2

Sanarisko sagaidīja ar vieglu miglu. Pāri skrejceļam virmoja milzu burti «Aviobredoks». Bredoks bija atsūtījis uz lidostu greznu automašīnu, kuras melno karosē- riju rotāja liela zelta bulta. Tāda pati bulta bija redzama uz šofera cepures un uz Bredoka sekretāres blūzītes.

—          Jums šī bulta ļoti piestāv. Kā jūs sauc? — Deilijs ievadīja sarunu.

—           Mērija Danuā, — meitene mēģināja pasmaidīt, bet no tā nekas prātīgs neiznāca. Iemeslu Deilijs saprata pēc minūtes, kad Mērija norādīja uz virves nodalītu četrstūri, kuru apsargāja policists.

—          No šejienes «Zelta bulta» devās savā pēdējā reisā, — pavēstīja Mērija. — No rīta vēl cerēju .. . Bet pirms stundas paziņoja, ka meklēšana pārtraukta… Tur bija mana krustmāte . ..

Viņi iebrauca pilsētā. Debesskrāpju smailēs karājās miglas driskas, bet stāvās, pret kalnu kāpjošās ielās skalojās saules gaisma, bieza kā apelsīnu sula. Kaut kur ostā kliedza okeāna tvaikoņu sirēnas.

Mašīna apstājās pie viesnīcas «Zelta vārti». Mūnam un Deilijam bija rezervētas divas guļamistabas ar kopēju salonu. Vannas istabās viņi atrada pilnu tualetes piederumu komplektu, sākot ar zobu suku un beidzot ar elektrisko bārdas dzenamo. Salonā uz galda Mūns ieraudzīja lielu cigāru kārbu. Deilijs uzgāja ledusskapī veselu pudeļu bateriju.

Ieskanējās tālrunis. Mērija paņēma klausuli.

—    Misters Bredoks jautā, vai jums nebūtu kāda vēlēšanās!

—    Nekāda, atskaitot solīdu honorāru, — pajokoja Deilijs.

—    Misters Bredoks lūdz jūs nomazgāties, uzkost un, ja vēlaties, atpūsties. Man pavēlēts uzgaidīt mašīnā.— Un Mērija aizgāja.

—    Kā mūs uzņem šis Bredoks! — Deilijs ierunājās. — It kā mēs būtu kāda marionešu režīma valdnieki, uz kuriem likta pēdējā cerība.. . Nezinu, kā jums, in- spektor, bet man tas liekas šaubīgi.

Mūns pakratīja galvu:

—    Laikam tas ir pats grūtākais uzdevums manā dzīvē.

—    Paši vainīgi. Nevajadzēja atteikties no operācijas «Papagailis».

Pēc pusstundas mašīna ar zelta bultu joņoja pa tirdzniecības centra ļaužu pilnajām ielām. Netālu no Lielā tilta nācās nobremzēt, lai palaistu garām savdabīgu procesiju. Priekšā soļoja mūziķi, aiz tiem četrdesmit skaistules peldkostīmos. Kad viņas pagāja garām, Mūns ieraudzīja uz meiteņu kailajām mugurām ģīmetni. Pazīstama seja! Nu, protams, misters Bredoks. Žilbinoši smaidot no četrdesmit mugurām, četrdesmit vienādu Bredoku aizsoļoja Mūnam garām.

Misters Bredoks balotējas štata gubernatora postenim, paskaidroja Mērija.

—    «Zelta bultas» katastrofa, acīm redzot, nenāks viņam par labu, — piezīmēja Mūns.

—    Jā, misteram Bredokam tas ir sāpīgs trieciens.

Viņa pretinieks senators Džeks Felano nevilcināsies izmantot to savā labā.

—    Sakiet, Mērija, kā jūs, būdama sabiedrības kalpotāja, izskaidrojat avārijas iemeslus?

Mērija paraustīja plecus.

Kad mašīna iebrauca sabiedrības teritorijā, Mūnu pasveicināja vecs paziņa, policijas inspektors Olšeids.

—    Baidos, ka jums nav vairāk izredžu kā man. — Olšeids pašūpoja galvu. — Pēc piecdesmit gadiem, kad mums būs dziļūdens policija …

—    Jūs uzskatāt, ka nav neviena pavediena?

—    Kāpēc tā? Ir. Piespiediet Bredoku runāt! — Olšeids drūmi iesmējās.

Pārdomādams šo dīvaino joku, Mūns aizcirta mašīnas durvis. Pa kreisi aizņirbēja milzīgi cehi. No turienes at- plūda mašīnu dūkoņa. Izmēģinājumu lidlaukā metāla fermu ietvarā stāvēja pilnīgi jauna lidmašīna. Krāsotāji vilka pāri korpusam treknu sarkanu līniju. Pēdējais otas vilciens, — un, iekāms lidmašīna nozuda aiz pagrieziena, — Mūns sazīmēja bultu. Tātad tā bija «Sarkanā bulta» — piektā no «Bultu» sērijas.

Ceļš pie mistera Bredoka veda caur plašām, kalpotāju pieblīvētām telpām. Tajās valdīja šķietami lietišķa atmosfēra, taču Mūns pamanīja apslēptu nervozitāti.

Pieņemamās istabas durvīs Mēriju nomainīja Bredoka personīgais sekretārs.

—    Mans vārds ir Mekhilerijs, — viņš teica. — Ļoti priecājos, mister Mūn, ka pieņēmāt mūsu piedāvājumu. Gribu brīdināt, ka misters Bredoks necieš garas sarunas. Visus jautājumus lūdzu adresēt tieši man.

Bredoks izskatījās mazliet citāds nekā fotouzņēmumos. Ļoti garš, ļoti taisns, ar gludi noskūtu, masīvu galvu, viņš nekustīgi stāvēja kabineta vidū. Gandrīz pilnīgi tukšo rakstāmgaldu greznoja zelta kauss, ko Nacionālais avioklubs bija piešķīris par «Bultām».

Bredoks klusēdams norādīja uz krēslu. Pats viņš palika stāvot. Ieraudzījis aiz Bredoka muguras plastikāta plāksnīti «Uzvar tas, kurš klusē», Mūns, neraugoties uz sekretāra brīdinājumu, nespēja noturēties: ' — Kā esat nodomājuši savienot šo devīzi ar vēlēšanu kampaņu? Pie mums parasti uzvar tas, kurš runā vairak par citiem.

Bredoks atbildēja ar mēmu smaidu un paskatījās pulkstenī.

—    Vai kādu gaidāt?

Bredoks pamāja.

—   Varbūt aprunāsimies, lai nezaudētu laiku? — ierosināja Mūns. — Mani interesē jūsu domas par katastrofu. Man personīgi liekas, ka …

Bredoks ar pavēlošu žestu lika viņam apklust.

Klusēšana ievilkās. Durvis atvērās bez klauvēšanas. Ienāca Mekhilerijs, stumdams pa priekšu metāla izbīdāmās kāpnes. Viņam pa pēdām sekoja cilvēks ar elektronisku taustu.

—   Vēl piecas minūtes, un jūs būtu zaudējuši darbu, Hartij, — cieti noteica Bredoks.

Tie bija viņa pirmie vārdi, kurus Mūnam nācās dzirdēt. Cilvēks ar elektronisko taustu neteica ne vārda — viņš pazina sava saimnieka dabu. Klusu ciešot Hartijs sāka pārmeklēt kabinetu. Viņš mazliet atgādināja sapieri, kad piesardzīgi pacēla grīdsegu, ieskatījās rakstāmgalda atvilktnēs, pakāpies uz kāpnēm, iztaustīja griestus.

Kamēr tika meklēts slepens mikrofons, Bredoks nebilda ne pušplēsta vārda. Ierunājās tikai pēc tam, kad mikrofons beidzot bija atrasts — tikko saskatāma plakana plāksnīte, pielīmēta devīzes «Uzvar tas, kurš klusē!» mugurpusē.

—    Konkurences nemirstīgā auss, — Bredoks teica. — Šodien nocirta, pēc dienas izaugs no jauna … Tagad varam mierīgi runāt… līdz rītdienai!

Mekhilerijs un Hartijs izgāja.

—    Šim cilvēkam maksāju gandrīz tikpat daudz, cik savam galvenajam konstruktoram … Jūs domājat, ka lidmašīnu ražošana ir rūpniecība? Tas ir aukstais karš. Uzvar nevis tas, kurš labāk ražo, bet tas, kurš prot labāk glabāt savus noslēpumus.

—    Un jums to iR daudz? - pasmaidīja Mūns.

—         Neieteicu jokot ar mani… Tātad pie lietas. Jebkuri izdevumi un čeks par desmit tūkstošiem, ja jums izdosies pierādīt, ka katastrofas cēlonis ir noziegums vai avārija, par kuru firma nenes atbildību. Kāpēc tikai šāds rezultāts mani apmierina? Šajā gadījumā manās interesēs būt vaļsirdīgam ar jums. «Zelta bulta» apdrošināta Universālajā apdrošināšanas sabiedrībā. Apdrošināšana derīga tikai nelaimes gadījumos. Apdrošināšanas sabiedrība atteikusies maksāt. Motivējums — katastrofas cēlonis: lidmašīnas konstruktīvie defekti. Tas ir atklāts kara pieteikums. Universālā sabiedrība cieši saistīta ar maniem konkurentiem — firmu «Vis- koms un dēls». Viņu interesēs darbojas senators Džeks Felano. Cīņa noris par prāvu valsts pasūtījumu — transporta lidmašīnām desanta karaspēkam. Tas ir «Bultu» militārais variants. Manas lidmašīnas ir ātrākas. Taču, ja pretiniekam izdosies pārliecināt sabiedrisko domu, ka tās nav pietiekami izturīgas, kaujā uzvarēs viņi, nevis es. Uz spēles likti miljoni.

—    Mister Bredok, vai varat galvot, ka avārija nav notikusi jūsu konstruktoru vainas dēļ?

—    Varu.

—    Kāpēc tādā gadījumā griežaties pie manis? Nododiet izmeklēšanu policijas rokās. Tai ir daudz lielākas iespējas.

—    Policija atrodas visnotaļ viņu ietekmē. Džeks Felano ir vietējais partijas boss, policijas priekšnieks atkarīgs no viņa … Pagaidām. Bet, ja es satriekšu viņu vēlēšanās . ..

Bredoks neizrunāja līdz galam, Viņš, acīm redzot, uzskatīja, ka saruna jau tā ievilkusies.

Mūns klusēja.

—    Jā vai nē? — asi pavaicāja Bredoks. — Desmit tūkstoši, manuprāt, ir liela summa.

—    Runa nav par summu. Dodiet laiku apdomāt.

—    Dodu sešas stundas. — Bredoks paskatījās pulkstenī. — Mekhilerijs piezvanīs jums tieši divdesmit divos un piecpadsmit minūtēs.

3

Pilsētu kratīja vēlēšanu drudzis. Universālā veikala «Parīze» īpašnieks bija Džeka Felano piekritējs. «Godīgums pāri visam!» — sludināja plakāti daudzajās veikala vitrīnās. Tajos Džeks ar mirdzumu izstarojošu atklātu skatienu, šķiet, ilustrēja savu devīzi. Mūns pagāja simt soļu tālāk. Kafejnīcas īpašnieks bija Bredoka piekritējs, tādēļ no tās logiem uz Mūnu raudzījās pavisam cits Felano. Iespējams, ka tas bija slepens momentuzņē- mums, izdarīts brīdī, kad senators spēlēja pokeru. Paraksts zem afišas vēstīja: «Vai jūs pirktu no šī cilvēka lietotu mašīnu?» Skatoties uz viltīgo seju ar šķielējošām acīm, gandrīz katrs atbildētu ar kategorisku «nē!».

Iedams garām neskaitāmiem Bredokiem un Felano, Mūns atcerējās sarunas ar Bredoka personīgo sekretāru, ar galveno konstruktoru, ar apsardzes priekšnieku, ar lidlauka kalpotājiem. Aptauja nebija devusi nekā jauna. Pirms izlidošanas «Zelta bulta» rūpīgi pārbaudīta. Pēdējā no lidmašīnas saņemtā radiogramma ziņojusi, ka lidojums noris sekmīgi.

Mūns apstājās pie tabakas veikaliņa. Vienlaicīgi ar vitrīnā izliktajiem cigāriem viņš ieraudzīja garāmbraucošās mašīnas atspīdumu. Dažus soļus no veikaliņa mašīna apstājās. Tagad nebija vairs nekādu šaubu, ka tas ir tas pats zilais buiks, ko viņš laiku pa laikam manīja te priekšā, te aizmugurē. Viņam kāds sekoja.

—    Aizvest jūs, ser? — atskanēja glaimīga balss.

Mūns spēji pagriezās. Viņa priekšā stāvēja cilvēks

pelēkā uzvalkā, dziļi virs acīm uzvilktu mīkstu, pelēku platmali. Roka aicinādama norādīja uz zilās mašīnas atvērtajām durvīm.

—    Es dodu priekšroku pastaigai. Tas palīdz gremošanai.

—    Man ir ziņas par «Zelta bultu», — čukstus paziņoja nepazīstamais.

—    Klāstiet vaļā.

Nepazīstamais vēlreiz daudznozīmīgi norādīja uz mašīnu.

Mūns paraustīja plecus. Kā liekas, viņš ne ar ko neriskēja. Diez vai kādu cilvēku interesēs ir nobīdīt viņu

pie malas tagad, kad par katastrofas vaininieku viņš zināja tikpat daudz, cik Minerva Zingere par savu mītisko Pulsomonīdu. Cilvēks pelēkajā platmalē droši vien baidās no svešām ausīm.

Tikko viņš bija iesēdies, mašīna ar rāvienu izkustējās no vietas, uzņemdama vislielāko ātrumu.

—    Runājiet! — teica Mūns.

—    Jūs mani nesapratāt, mister Mūn, — atbildēja nepazīstamais. — Es zinu cilvēku, kas labprāt aprunātos ar jums par «Zelta bultas» bojā eju.

—    Kur ir šis cilvēks? Varbūt esat nolēmuši mani iz- āzēt?

—    Dievs pasarg! Ne jau par kumēdiņiem man saimnieks algu maksā. Lūk, viņš pats.

Šai brīdī līdzās viņu mašīnai parādījās cita. Abi vadītāji vienlaicīgi nobremzēja. Pēc mirkļa otrās mašīnas pasažieris jau sēdēja blakus Mūnam.

—    Priecājos jūs redzēt, mister Mūn! Ceru, zināt, ar ko runājat?

—    «Godīgums pāri visam», — Mūns citēja. — Jūs esat senators Džeks Felano.

—    Vienmēr gatavs pakalpot. Piedodiet šo piesardzību . .. Vēlēšanu kampaņas laikā neriskēšu satikties pat ar savu mīļāko. Citādi rīt visā pilsētā būs izlīmēti plakāti: «Vai jūs uzticētu šim cilvēkam savu sievu?»

Mūns pētīja sarunas biedru. Šķietami sirsnīgajos, gandrīz vai vientiesīgajos pilnīgās sejas vaibstos un tuklo roku plastiskajās kustībās jaudās mānīgs lēnīgums, kas kuru katru brīdi var pārvērsties negaidīti raupjā sitienā. Felano klusēja, it kā sakopodams domas.

—    Es klausos, — Mūns teica.

2*

—    Un pareizi darāt. Jo uzmanīgāk jūs mani noklausīsieties, jo vairāk būs labuma. Visiem zināms, ka esmu ne tikai Bredoka politiskais ienaidnieks, bet pārstāvu arī viņa konkurentu intereses. Tāpēc nav vēlams, lai kādā avīzē parādītos foto «Džeks tērzē ar misteru Mūnu». Mani pretinieki nevilcinātos reaģēt ar kliedzieniem: «Senators Felano mēģinājis piekukuļot Mūnu!» Taču par to jūs tūdaļ varēsiet pārliecināties, tas nemaz tā nav. Piedāvāju jums pilnīgi godīgu spēli.

—           Lūdzu, tuvāk pie lietas. Mēs pašlaik neatrodamies vēlēšanu mītiņā.

—• Jūs kļūdāties. Mēs pašlaik esam vēlēšanu sanāksmē, jo jums jāizdara izvēle starp divām partijām. Ja liksiet uz Bredoku, jūs gaida vesels vezums nepatikšanu un rezultātā — totāls zaudējums. Bredoks apsolījis jums desmit tūkstošus …

—    Kā jums tas zināms?

—           Nav svarīgi. Varat-uzskatīt, ka man piemīt tele- pātiskas spējas.

—           … kuras izpaužas, pateicoties tādam orgānam kā mikrofons, — Mūns iestarpināja.

Felano paraustīja plecus.

—           Netaisos apspriest ar jums rūpnieciskā kara taktiskos paņēmienus. Mums ir tīri lietišķa saruna. Bredoks apsolījis jums desmit tūkstošus, bet mēs piedāvājam apaļu summu …

—    Divdesmit! — izmeta Mūns.

—    Kā jūs to uzminējāt? — jautāja Felano.

—           Esmu zināmā mērā arī telepāts. Zināt, tas ir vides iespaids. Nē, nē, šoreiz tas nebija tēmēts uz jums. Mana kompanjona sieva ir pazīstama gaišreģe.

—           Tādā gadījumā jums skaidrs, kādi ir mūsu noteikumi? — tai pašā tonī jautāja Felano.

—           Protams. Šo karalisko honorāru saņemšu, ja spēšu pierādīt, ka katastrofas cēlonis bijuši «Bultas» konstruktīvie defekti.

—    Pilnīgi pareizi. Un jūs to pierādīsiet!

—    Kādā veidā?

Felano pievirzījās tuvāk un uzlika savu mīksto roku uz Mūna ceļgala.

—           Mister Mūn, es jums tūdaļ atklāšu noslēpumu, bet jums jāapsola, ka tas paliks starp mums.

—    Zvērēt?

—           Paldies, nevajag. Tātad — klausieties manī uzmanīgi. Bredoka konstruktoru birojā strādā mūsu cilvēks. Absolūti uzticams. No viņa esam saņēmuši visas ziņas. Gan «Bultām», gan «Zibeņiem» ir nopietns trūkums — vibrācijas līmenis pārsniedz atļauto.

—    Tā ir tiesa? — izbrīnījies vaicāja Mūns.

—    Jūs taču pazīstat manu devīzi «Godīgums pāri visam»? — Felano pasmaidīja.

—    Ļoti izdevīgs vēlēšanu lozungs, — savukārt pasmīnēja Mūns.

—    Cenšos turēties pie tā arī vēlēšanu starplaikā.

—    Un jums tas izdodas?

—    Godīgi sakot, ne tik bieži, kā man gribētos. Politika līdzinās pokeram. Vinnē tas, kurš prot apmānīt pretinieku.

—    Un pie viena — vēlētāju! — papildināja Mūns.

—    Uz ko tas attiecas?

—    Uz mani. Jūs taču teicāt, ka atrodamies vēlēšanu sanāksmē.

Felano iesmējās.

—    Neskatoties uz to, pateicu jums tīru patiesību.

—    Tādā gadījumā lāgā nesaprotu, kāpēc jūs griežaties pie manis. Lai jūsu cilvēks sniedz attiecīgu liecību tiesā!

—    Nav iespējams, mister Mūn. Tā būtu visrupjākā stratēģiskā kļūda! Vai tad var atmaskot aģentu, kuram izdevies ielavīties pretinieka galvenajā štābā? Neviena uzvara nav tā vērta, lai upurētu tik lielisku informācijas avotu.

—    Tad uzdodiet šo lietu policijai. Man teica, ka tā sadarbojas ar jums.

—    Sadarbojas? Neesmu diplomāts. Teikšu atklāti, ka policijas priekšnieks ar prieku izpildīs jebkuru manu vēlēšanos. Diemžēl tas ir zināms /visiem. Tieši tādēļ esam spiesti griezties pie jums. Jūsu godīgums un neuz- pērkamība kļuvusi par leģendu. Man ir privāta informācija par savā laikā tālu izskanējušo Spituela slepkavību, kad jūs, iedami pretī sabiedriskajai domai, pūlējāties pierādīt, ka viņu nav nogalinājuši padomju aģenti.

—    Pēc tam mani atlaida no darba un sāka uzskatīt par savādnieku, — Mūns piemetināja.

—    Nav ļaunuma bez labuma. Toties jūs tagad apņem tāds mirdzums, ka varat iztikt bez skanīgām devīzēm. Es jūs apskaužu. — Felano nopūtās. — Cik cilvēku divdesmit tūkstošu dolāru dēļ būtu gatavi pastrādāt jebkuru noziegumu, bet jūs nopelnīsiet tos ar godīgumu.

—    Vēl neesmu nopelnījis, mister Felano.

—    Sauciet mani par Džeku. Mēs taču tagad esam vienas komandas spēlētāji. Varat uzskatīt, ka nauda jums jau rokā. Tīrs darbs. Nekādu kratīšanu, vajāšanu, apšaudīšanu. Piespiediet Bredoka konstruktorus runāt. Jums ir trumpis — vibrācija. Agrāk vai vēlāk kāds no viņiem neizturēs. Ja būs vajadzīga nauda, lai atraisītu viņiem mēles, — lūdzami. Bankā jums būs atklāts rēķins. Ņemiet jebkuru summu, mēs jums pilnīgi uzticamies. Bredoks, tiesa, saviem speciālistiem maksā pieklājīgi, bet ne tik daudz, lai viņi pārstātu būt cilvēki. Cilvēks, par laimi, nav suns, viņš ir prātīgs dzīvnieks, saprot, ka paša intereses ne vienmēr sakrīt ar saimnieka interesēm.

—   Neesmu politiķis, — Mūns atcirta. — Baidos, ka jūsu ierosinātā darba metode man nebūs pa prātam.

—    Mūsu laikā cilvēks nedrīkst būt tik sīkumains. Tas jau vairs nav godīgums, tas vienkārši ir vecmodīgums. Un vispār strīds par taktiskiem paņēmieniem nemaz neiederas lietišķā sarunā. Mēs dodam jums divdesmit tūkstošus dolāru, jūs dodat mums attiecīgo preci. Vēlams saņemt to mēneša laikā.

—    Bet ja preces tai laikā vēl nebūs?

—    Klausieties uzmanīgi. Universālā apdrošināšanas sabiedrība — starp citu, es esmu tās padomnieks — atteicās izmaksāt apdrošinājumu par «Zelta bultu». Bredoks iesniedza prasību. Tiesa būs pēc mēneša. Jūs iero- dieties tiesā ar pierādījumiem, ka katastrofā vainīgi Bredoka konstruktori. Ja nepagūsiet savākt tos, pats par sevi saprotams, papūlēšos, lai tiesu atliktu. Bet mūsu interesēs dot Bredokam nāvējošo triecienu pēc iespējas ātrāk, kamēr publika nav vēl aizmirsusi gaisa katastrofas upurus. Ezra! — Pie stūres sēdošais cilvēks pelēkajā platmalē pamāja Mūnam. — Tas ir mans reklāmas šefs. Ar viņa starpniecību uzturēsiet sakarus …

Mūns paraudzījās pulkstenī.

—   Misteram Bredokam apsolījos dot atbildi pēc četrām stundām. Ja neiebilstat, izlemšu līdz tam pašam laikam …

4

Kad Mūns atgriezās viesnīcā, Deilijs gulēja.

Mūna stāsts lika viņam vispirms apsēsties, pēc tam piecelties.

—    Jūsu domas, Deilij? — Mūns vaicāja.

Deilijs uz labu laimi izņēma no ledusskapja pudeli bez etiķetes.

—    Ož pēc kontrabandas! — viņš paostīja. — Vistīrākais Kubas rums! Mūsu misters Bredoks privātajā dzīvē ne pārāk cītīgi karo pret Fidela Kastro režīmu.

Mūns piebīdīja sev tuvāk kārbu ar cigāriem. Plastikātu, kas teicami imitēja ziloņkaulu, greznoja zelta bulta. Acīm redzot, kārba atgādāta šurp no Bredoka personīgā kabineta. Mūns to atvēra. Nāsīs iesitās unikāla smarža — Havannas «Koronu» aromāts, sutīgs un stiprs kā tropu nakts.

Deilijs lēnām baudīja malku pēc malka. Likās, domāšanas process noris sinhronizēti ar dzeršanas procesu. Pēc katra malka Deilijs murmināja: «Desmit? Divdesmit? Bredoks? Felano?» Tas skanēja kā minēšana pēc ziedlapām: «Mīl? Nemīl?»

Mūns izstiepa roku pēc cigāra, bet apstājās pusceļā. Ne tādēļ, ka atbalstītu valdības lēmumu neievest Kubas preces tik ilgi, kamēr šīs mazās salas iedzīvotāji nenāks pie prāta. Mūnam bija pilnīgi vienalga, kādu dzīves veidu izvēlas kubieši. Ja viņu brīžam kaut kas uztrauca, tad vairāk gan viņa paša tautiešu dzīves veids. Pēdējos gados Mūns vērīgāk ielūkojās apkārtējā pasaulē. Viņu sarūgtināja tas, ka arvien mazāk cilvēku ievēroja godīgas spēles noteikumus. Felano tādus bija nosaucis par vecmodīgiem. Mūnam nekādi negribējās tam piekrist. Godīgums nekad neizies no modes tāpat kā labais vecais alus, lai arī, spriežot pēc reklāmas statistikas, koka- kola un citi moderni dzērieni to nobīdījuši sānis.

—   Būtu laikam labāk, ja mūsu valdība rūpētos mazāk par citām tautām un vairāk par savējo, — sev pašam pilnīgi negaidot, Mūns izteica šo domu skaļi.

Deilijs iesmējās.

—   Lūk, ko nozīmē pavadīt pusstundu senatora sabiedrībā! Tā taču ir ideja! Ziniet ko, izvirzīsim jūsu kandidatūru. Tikai baidos, ka, ņemot vērā jūsu raksturu, jūs mēģināsiet izpildīt visus vēlētājiem dotos solījumus un tādā veidā pierādīsiet savu pilnīgo nespēju darboties politikā.

Mūns paņēma cigāru un aizsmēķēja. Vēl pirms pusminūtes šķita negodīgi izmantot Bredoka devīgumu, kamēr nav dota galīgā atbilde. Tagad ausīs skanēja Felano balss: «Mūsu laikos cilvēks nedrīkst būt tik sīkumains.» Mūsu laikos! Vai tiešām vainīgi laiki, nevis paši ļaudis?

Deilijs izdzēra pēdējo malku.

—    Skaidrs! — viņš paziņoja. — Es esmu par Felano!

—    Jūs tā domājat?

—    Tur nav ko«domāt.

—    Kāpēc?

—   Tāpēc, ka divdesmit tūkstoši ir vairāk nekā desmit.

—    Pilnīgi piekrītu. Bet tēvs mācīja mani vēl bērnībā, ka viens nopelnīts dolārs ir vērtīgāks par miljonu, kas vēl jānopelna.

—    Labi, — Deilijs noteica. — Es tikai pajokoju. Mums pārāk maz pieturas punktu, lai dažu stundu laikā izšķirtu, kur lielākas izredzes nopelnīt. Nāksies paļauties uz nojautu. Kam jūs vairāk ticat — Bredokam vai Felano?

—    Vislabprātāk neuzticētos ne vienam, ne otram.

—   Tādā gadījumā neatliek nekas cits, kā mest monētu. Cipars — senators teicis taisnību, viņu cilvēks Bredoka konstruktoru birojā sniedzis patiesas ziņas, vibrācijas līmenis pārsniedz atļauto, lidmašīna cietusi avāriju konstruktoru vainas dēļ. Ērglis — Felano melo, patiesību saka Bredoks, «Bultām» nav konstruktīvu defektu, katastrofā vainojams noziegums … Starp citu, nupat atcerējos … Bredokam piesūtīta vēstule ar draudiem uzspridzināt lidmašīnu.

—   Kāpēc viņš man par to nestāstīja? Tas taču ļoti svarīgi.

—    Viņš par to nezina. Man pateica Mērija.

—    Bredoka sekretāre?

—    Kā tad! Viņa zvanīja, kamēr jūs bijāt projām, apvaicājās, vai es kaut ko nevēlos. Pavadījām ar viņu

kādu stundiņu viesnīcas bārā. Pie Bredoka viņa sākusi strādāt pavisam nesen; šajā darbā viņu iekārtojis brālēns. Līdz tam viņa dzīvojusi pie viņa mātes ar nabaga radinieces tiesībām un izpildījusi kalpones pienākumus. Padomājiet tikai — vārīt un mazgāt traukus ar viņas izskatu! Ja Mērijai būtu vairāk nekaunības, viņa varētu filmēties.

Mūns nopūtās un paskatījās pulkstenī.

—           Lai savienotu patīkamo ar lietderīgo, lieku priekšā uzkost. Ceru, ka deserta laikā jūs beidzot nokļūsiet līdz vēstules saturam.

Zvanīja tālrunis, Mūns paņēma klausuli.

—    Runā Bredoks.

—    Laiks vēl nav izbeidzies, mister Bredok.

—           Zinu. Mani tikko informēja, ka esat runājuši ar Džeku Felano.

Noliegt nebija nekādas nozīmes. Mūns noburkšķēja:

—    Jūsu aģentūra strādā teicami.

Bredoks neuzskatīja par vajadzīgu reaģēt uz šo piezīmi.

—    Cik viņi jums piedāvāja?

—    Jūsu aģentūra strādā sliktāk, nekā domāju.

—    Cik? — ledainā tonī pārjautāja Bredoks.

—    Divdesmit tūkstošus.

—    Jūs piekritāt?

—    Pagaidām nē.

—    Kādēļ?

—    Cerēju, ka piedāvāsiet vairāk, — Mūns atjokoja.

Atbildes nebija. Pēc klusuma mirkļa klausulē atskanēja cita balss.

• — Tas esmu es — Mekhilerijs. Runāju mistera Bredoka vārdā. Misters Bredoks lūdz viņu atvainot — viņam nav laika jokiem. Misters Bredoks uzdevis izskaidrot jums, ka viņš principiāli nepiedalās ūtrupēs. Piedāvāto summu viņš uzskata par pilnīgi pietiekošu. Misters Bredoks lūdz atgādināt, ka līdz divdesmit diviem un piecpadsmit minūtēm jums galīgi jāizšķiras. Uz redzēšanos!

Mūns nolika klausuli. Acīm redzot, Bredoks jutās ļoti drošs.

Lai nokļūtu restorānā, vajadzēja iziet cauri holam.

Gandrīz visi krēsli te bija aizņemti. Publika bija visai raiba. Lielākoties viesnīcas iemītnieki, kas bija nokāpuši lejā pašķirstīt pēdējo avīzes numuru vai izdzert pie letes glāzīti. Taču varēja redzēt arī bezpajumtniekus, kuriem vēl puslīdz pieklājīgs apģērbs deva iespēju pasnaust pāris stundas nevis uz parka sola, bet mīkstā krēslā. Pie ieejas daži pusaudži atklāti izdalīja naktsklubu reklāmas brošūras ar striptīza dejotāju attēliem un slepus — opija smēķētavu adreses. Holā ar vienaldzīgu sejas izteiksmi pastaigājās sirms, eleganti ģērbies džentlmenis — viesnīcas detektīvs, kura pienākums bija sekot, lai nekas netraucētu ārējās pieklājības atmosfēru.

Deilija profesionālais skatiens tūdaļ pamanīja pusmūža vīrieti, kas šķirstīja avīzi, un jaunu, diezgan glītu meiteni, kura likās pilnīgi aizņemta ar nagu izdaiļošanu. Kad Deilijs ar Mūnu pagāja garām, avīze tik tikko nodrebēja vīrieša rokā, bet nagu vīlīte īsu mirkli pārtrauca savu kustību. Tādēļ Deilijs nemaz nebrīnījās, ieraudzījis meiteni pēc dažām minūtēm pie blakus galdiņa. Pusmūža vīrietis bija nokavējies — Mūna un Deilija tuvumā vairs nebija brīvu vietu. Deilijs ar smīnu novēroja, ka vīrietis devās pie meitenes galdiņa un, tēlodams donžuānu, palūdza atļauju pakavēties viņas burvīgajā sabiedrībā.

—    Nu, kā tad bija ar vēstuli? — Mūns atgādināja, ķerdamies pie cīsiņiem ar kukurūzas putru. Viņi divi lāgiem bija pāršķirstījuši prāvo ēdienu karti, kamēr starp simt izmeklētiem ēdieniem atrada kaut ko lētāku.

—    Ne visai saprotama vēstule. Mērija stāstīja, ka paraksts esot vai nu «Dzeltenais pūķis», vai «Zaļais pūķis». Šis pūķis brīdinājis Bredoka Klusā okeāna aviolīnijas administrāciju: ja kaut kādiem tipiem — Mērija atceras tikai to, ka viņiem bijuši aziātiski uzvārdi, — pārdošot biļetes reisam Sanarisko-Honolulu, lidmašīna nesasniegšot mērķi… Starp citu, vai tie tur jums vēl nav apnikuši? — Deilija piezīme attiecās uz viņu izsekotājiem.

Mūns pašķielēja kaimiņu virzienā. Vīrietis un sieviete izlikās iegrimuši flirtā.

—          Pat nestādījās priekšā! Tagad esam spiesti minēt, kurš no viņiem ir konkurences auss, kurš — paša Bredoka, — Mūns noburkšķēja. — Man tas sāk apnikt.

—   Tūlīt tiksim no viņiem vaļā, — Deilijs noteica.

Uzrakstījis dažus vārdus uz papīra salvetes, viņš pasauca oficiantu un lika aiznest vēstījumu kaimiņiem. Efekts bija zibenim līdzīgs. Pēc minūtes galdiņš bija tukšs.

—    Kā jūs to panācāt? — apjautājās Mūns.

—    Ļoti vienkārši! Piedāvāju piesēsties pie mums, lai varētu labāk dzirdēt… Kādas ir jūsu domas par vēstuli?

—    Tā var būt ākstīšanās vai šantāža.

Deilijs neatbildēja, viņš cītīgi košļāja barību. Tā bija droša pazīme, ka smadzenes ar pilnu jaudu risina kādu problēmu. Mūns pacietīgi gaidīja. Beidzot Deilijs nolika dakšiņu un nazi.

—    Iedomāsimies, ka vēstuli nosūtījis nevis jokdaris vai šantāžists, bet tieši tas cilvēks, kurš zinājis, ka «Zelta bulta» neaizlidos līdz Honolulu. Pie tam ar nolūku novērst no sevis aizdomas. Kas visvairāk ieinteresēts «Zelta bultas» bojā ejā? Bredoka konkurenti!

—    Firma «Viskoms un dēls»? — Mūns vaicāja. — Jūs pārāk aizraujaties.

—    Lai dabūtu valsts pasūtījumu, viņiem bija jāpierāda, ka «Bultas» nav drošas. Visdaiļrunīgākais pierādījums būtu katastrofa, kuras cēlonis ir tehniski defekti. Vai tā nav?

—    Viskomam ir godīga cilvēka reputācija. Diez vai viņam ienāktu prātā lietot tādus paņēmienus.

,— Viskomam un viņa dēlam pieder tikai divdesmit procenti akciju. Esmu paguvis ievākt izziņas. Sākot ar pagājušo gadu, vairums akciju pārgājušas Universālajai apdrošināšanas sabiedrībai, bet tur sēž tādi ļaudis kā Marks Florinskis.

—    Tas pats Florinskis, kuru izsauca senāta komisijā sakarā ar reketeru sindikātu?

—    Tieši tā. Toreiz klīda baumas, ka viņš savā laikā bijis cieši saistīts ar Dolingera bandu. Runāja pat, ka viņš bijis ieinteresēts Dolingera nāvē, lai noslēptu pēdas …

—          Muļķības! — atgaiņājās Mūns. — Redzams, jūs pārāk daudz laika pavadāt pie televizora. Labam izmeklētājam kaitīgi skatīties gangsteru grāvējus. Jūs esat fantazētājs, Deilij!

—    Bet jūs — ideālists. Neaizmirstiet, ka runa ir par miljoniem.

—    Tieši tādēļ neviena firma neriskēs aptraipīt rokas ar tīšu noziegumu. Kas attiecas uz jūsu domām par vēstuli . .. Felano, lai aizmēztu pēdas, izgudro Kaut kādu Zaļo pūķi?! Smieklīgi! Starp citu, ziņkārības dēļ esmu gatavs apskatīt šo vēstuli.

—    Mērija tai nav piešķīrusi nozīmi un aizmetuši prom. Nu un vēlāk, kad notikusi katastrofa, viņa baidījusies pateikt Bredokam.

—    Varbūt viņa šo vēstuli vispār izdomājusi? Sajutusi jūsu fantazētāja dabu un nolēmusi jums izdabāt? Daudzām sievietēm piemīt šāda instinktīva tieksme.

—    Vēstule ir tikpat reāla, cik tas. ka mums tūdaļ nāksies maksāt. Oficiant!

Oficiants parādījās acumirklī. Viņš stāvēja aiz palmas, divus soļus no viņu galdiņa.

—    Ko pavēlēsiet?

—    Rēķinu! — Mūns pieprasīja.

—    Atvainojiet, mister Mūn, bet jūs ne centa neesat parādā. Mistera Bredoka sekretāre mūs brīdināja, ka jūs abi esat viņa viesi. Varat pasūtīt par jebkuru summu, viss tiks apmaksāts.

—    Tas nu gan! — Deilijs nopriecājās. — Kā pasakā! Bet mēs, muļķīši, upurējam sevi cīsiņiem. Kaut gan — vēl nav par vēlu. Man kopš sendienām gribas uzzināt, kā jūtas cilvēks, kas piebāzis vēderu ar simt dolāru pusdienām! — Un Deilijs, atvēris ēdienu karti, izmeklēja uz labu laimi dažus visdārgākos ēdienus. — Un jūs, in- spektor? Kādai delikatesei dodat priekšroku — pildītai valzivij vai strausa olu omletei?

—    Dodu priekšroku miegam. Tas ir vislietderīgākais ēdiens pirms izšķirošās kaujas. — Ar šo mīklaino piezīmi Mūns devās uz savu istabu.

Deilija svētku mielasts ilga apmēram stundu. No pasūtīta deserta — Bābeles torņa no šokolādes un visu kontinentu augļiem — nācās atteikties, jo vēders jau tā bija bāztin piebāzts. Lai izbaudītu, kā jūtas īsts miljonārs, derēja vēl aizsmēķēt cigāru no divdesmit piecu dolāru naudas zīmes. Taču, pirmkārt, viss viņa kapitāls šobrīd nepārsniedza pat pusi no šīs summas, otrkārt — Deilijs nepīpēja.

Visai rožainā garastāvoklī Deilijs izgāja cauri holam. Pusmūža vīrietis atkal pētīja avīzi, meitene šoreiz nodarbojās ar lūpu krāsošanu. Iedams garām, Deilijs laipni pamāja viņiem.

Mūns gulēja. Deilijs nolēma sekot viņa piemēram. Taču nebija vēl paguvis īsti aizmigt, kad Mūns cēla viņu augšā.

—    Nav ko snaust. Jūs man esat vajadzīgs! — Mūns paziņoja. — Pasūtiet divas mašīnas. Es braukšu pirmais, jūs nopakaļ.

—    Jums vajadzīgs goda eskorts? Es viņus nupat redzēju holā. Saderu, ka viņi gatavi pavadīt jūs kaut vai līdz pasaules galam.

—    Tieši tāpēc man vajadzīga jūsu palīdzība. Es braucu pie Bredoka galvenā konstruktora.

—    Kādā nolūkā? Jūs ar viņu jau runājāt?

—    Dodos izšķirošā kaujā. Man jāizspiež no viņa patiesība.

—    Grandioza vēršu cīņa! Toreadora lomā — misters Mūns! Bet kāpēc iepīt mani? Varbūt man vajadzēs tēlot sarkano lupatu!

—    Nē, jums būs daudz grūtāks uzdevums. Jums vajadzēs tēlot detektīvu aģentūras «Mūns un Deilijs» kompanjonu.

—    Jūs mani pietiekami nenovērtējat. Tikai baidos, ka pat man neizdosies atraisīt viņam mēli. Uz ko pamatojas jūsu cerības?

—    Uz to, ka katram cilvēkam ir sirdsapziņa. Sarunu atstājiet man. Jūsu pienākums nodrošināt, lai mūs nenoklausās.

Deilijs paņēma no naktsgaldiņa tranzistoru, kas atradās tur blakus bībelei un lidmašīnu, dzelzceļu un autobusu sarakstam. Uzgriezis vietējo staciju, Deilijs pārliecinājās, ka tas ir pietiekami skaļš troksnis priekšā stāvošajai operācijai. Pārraidīja pēdējās ziņas.

«Kā mums paziņoja misters Bredoks,» dārdēja istabā diktores balss ««Sudraba bulta» tikko nolaidās aerodromā pēc simtā sekmīgā lidojuma pāri okeānam. Sākot ar rītdienu, līniju Sanarisko-Honolulu apkalpos «Sarkanā bulta». Visiem pasažieriem, kas piedalīsies pirmajā reisā, tiks pasniegtas vērtīgas piemiņas balvas.»

—    Dieva dēļ, izslēdziet! — Mūns lūdzās. — Vēl trakāk nekā bungas.

Deilijs stāvēja kā pārakmeņojies. Mūnam nācās izraut tranzistoru viņam no rokām un izslēgt pašam.

—    Kas jums kaiš, Deilij? — viņš jautāja.

—    Man? Atcerējos kādu interesantu detaļu. «Dzeltenā pūķa» vēstule bija rakstīta ar mašīnu.

—    Kas tad tur interesants?

—    Tas bija nevis oriģināls, bet tikai kopija. Pie tam vēstules autors lietojis dzeltenu kopējamo papīru.

5

Bredoka galvenais konstruktors dzīvoja piepilsētā. No ārpuses viņa divstāvu kotedža ne ar ko neatšķīrās no kaimiņu mājām, kuras apjoza tāds pats neliels maurs. Pludmales tuvuma dēļ cenas uz gruntsgabaliem šai pilsētas rajonā bija ļoti augstas. Tikai bagātnieki varēja atļauties īstu dārzu. Toties iekšpusē kotedža pārsteidza ar savu noformējumu un bagāto tenhiku, kuras uzdevums bija līdz minimumam samazināt mājsaimniecības darbus un nodrošināt vislielākās ērtības. Kotedža, šķiet, bija atvesta no izstādes «Divdesmit pirmais gadsimts».

Durvis atvēra apkalpotāja.

—    Misters Stīvensons peldas, — viņa paziņoja. — Jums vajadzēs uzgaidīt.

—    Un kad viņš … — iesāka Mūns, bet viņu pārtrauca ugunsdzēsēja sirēnas kaucienam līdzīga skaņa.

—    Piedodiet. Elektriskā krāsns signalizē, ka cepetis gatavs! — Un viņa aizskrēja, atstājusi Mūnu pustumšā istabā. "

Mūns nospieda kādu pogu. Gaisma neiedegās, toties aiz loga atskanēja šalkoņa. Apradis ar mijkrēsli, Mūns pamanīja, ka pogu pie sienas nav mazāk kā automatizēta ražošanas procesā vadības pultī. Riskēt diez vai bija vērts. Mūns nolēma, ka daudz vienkāršāk atbīdīt aizkarus. Atvērtajā logā ielidoja šļakatas. Izrādījās, ka nospiestā poga iedarbinājusi strūklakas maura laistīšanai. Smagi nopūties, Mūns apsēdās krēslā un aizsmēķēja Bredoka cigāru. Pelnu trauks nekur nebija saredzams. Beidzot viņš uzminēja, ka tas iemontēts krēslā. Izvilkt to neizdevās. Acīm redzot, šim nolūkam kalpoja sarkanā poga atbalstnī. Mūns nospieda to līdz galam. Pelnu trauks tiešām izlēca, bet vienlaicīgi atzveltne ieņēma gandrīz horizontālu stāvokli un nogāza Mūnu garšļaukus. Berzēdams muguru, Mūns pārsēdās citā krēslā. Tam bija vēl sarežģītāka konstrukcija, savos dziļumos šis krēsls glabāja ne tikai pelnu trauku, bet arī šķiltavas, paplāti un lampu. Taču pēc pirmītējās rūgtās pieredzes Mūns neuzdrošinājās izdarīt tālākus eksperimentus. Piespiedis rokas pie krūtīm, lai nejauši neaizskartu kādu pogu, viņš sēdēja nekustīgi un tikai laiku pa laikam uzmanīgi piecēlās, lai nobirdinātu pelnus atvērtajā logā. No šejienes varēja saredzēt ļaužu pārpilno liedagu, bet aiz tā gandrīz melno līča ūdeni baltu šļakatu ietvarā. Otrā stāva līmenī laipa savienoja kotedžu tieši ar jūru. Aiz zema iežogojuma parādījās Deilijs. Pamirkšķinājis Mūnam, viņš atkal nozuda.

Uz laipas atskanēja basu kāju dipoņa. Pēc dažām minūtēm jstabā ienāca Stīvensons. Vispirms viņš nospieda pogu. Ūdens šļakstoņa aiz loga mitējās.

—     Priecājos jūs redzēt, mister Mūn! — Viņš paskatījās uz krēslu un pasmaidīja. — Redzu, jūs jau esat paguvis krist par upuri tehniskajam progresam.

—     Tik tiešām «krist». Šai gadījumā tas ir vispiemērotākais vārds. Jūtu jums līdzi, mister Stīvenson. Dzīvot tādā mājā droši vien nav lēti.

—    Jā, elektroenerģijas patērējam daudz.

—    Es domāju izdevumus, kas saistīti ar apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem.

—     Tas ir mazliet pārspīlēti. Kaut jāatzīstas, sākumā mēs ar sievu nekādi nevarējām visu aptvert. Par laimi, firma pagādājusi mums kalpotāju, kura beigusi speciālus kursus… Es jūs tūdaļ iepazīstināšu ar savu sievu.

Stīvensons piespieda vienu no daudzajām pogām. Mūnam bija tāda sajūta, it kā tieši no sienas atskanētu sievietes balss:

—    Jā, Eduard.

—          Nokāp, lūdzu, lejā. Gribu iepazīstināt tevi ar misteru Mūnu, — Stīvensons runāja neredzamajā mikrofonā.

Siena atbildēja:

—          Tūlīt. Es tikai pārģērbšos. Mister Mūn, ceru, jūs paliksiet uz pusdienām.

—          Labprāt! — Mūns nomurmināja un paklanījās sienai.

—    Ejam uz ēdamistabu! — saimnieks aicināja.

—    Gribētu vispirms noskaidrot kādu jautājumu.

—    Lūdzu!

—          Ja neiebilstat, vispirms aizvēršu logu. Nebūtu vēlams, lai kāds noklausītos mūsu sarunu.

—    Neieteicu, — Stīvensons iesmējās.

—    Kāpēc?

Iekāms Stīvensons paguva atbildēt, vaļējā logā ielauzās ausis plosoša džeza mūzika. Tā bija Deilija radītā skaņu barjera.

—           Redzat, es nevēlos, lai atkal izdauzītu logu, kā tas bija pirms dažām dienām, — Stīvensons paskaidroja. — Pie manis toreiz ciemojās misters Bredoks. Felano spiegi laikam cerēja sadzirdēt svarīgus noslēpumus.

—          No kura laika jūs dzīvojat tādā aplenkuma stāvoklī?

—           Kopš vedam sarunas par valsts pasūtījumu «Bultām» un «Zibeņiem». Sākumā viņi mēģināja iekļūt namā un uzstādīt noklausīšanās aparatūru. No tā nekas neiznāca. Viņiem nācās nopirkt kaimiņu kotedžu. Varat palūkoties. — Stīvensons pasniedza ciemiņam tālskati.

Otrā stāva logā Mūns ieraudzīja vītņu augiem nomaskētu apaļu caurumu. Mūns zināja, kas tas tāds. Teleskopam līdzīgā ierīce deva iespēju skaidri sadzirdēt katru vairāku simtu pēdu atstatumā izrunātu vārdu.

Mūns nopriecājās par savu tālredzību. Pašlaik starp viņu un noklausīšanās ierīci atrodas Deilijs ar savu tranzistora uztvērēju. Taču šī piesardzība dos labumu tikai tai gadījumā, ja izdosies noskaņot Stīvensonu uz atklatu sarunu.

It kā uzminējis Mūna domas, Stīvensons pasmaidīja:

—    Viņi velti pūlas. Visu, ko saku, var dzirdēt jeb

kurš. Mani noslēpumi ir tīri tehniskas dabas, un tos mēdzu izteikt formulās un zīmējumos.

—    Un vibrācijas līmenis? — Mūns izšķīrās par pēkšņu uzbrukumu.

Stīvensonu tas neietekmēja:

—    Es neprotu risināt mīklas. Kas jums padomā?

—    Vai uzskatāt sevi par godīgu cilvēku, mister Stī- venson?

—    Katrā ziņā.

—    Kā tādā gadījumā jūs saskaņojat ar savu sirdsapziņu to, ka jūsu vainas dēļ gājuši bojā piecdesmit pieci cilvēki, to, ka tāds pats liktenis var piemeklēt jebkuru «Bultu» pasažieri?! Jūs taču ļoti labi zināt, kas ir gaisa katastrofas cēlonis.

—    Pēc tādiem vārdiem man ir pilnīgas tiesības parādīt jums durvis. Bet, tā kā misters Bredoks izvēlējies tieši jūs patiesības izdibināšanai, es neapvainojos. Labāk lūkošu jums palīdzēt. Tātad — kas pēc jūsu domām vainojams avārijā?

—    Vibrācija un nepietiekama izturība.

Stīvensons sāka smieties.

—    Tad man viss skaidrs! Vai tiešām jūs pieļaujat, ka es, būdams pazīstams aviokonstruktors, liktu savu parakstu zem lidmašīnas, ja man būtu kaut mazākās bažas par tās absolūto izturību? Drīzāk es …

Viņu pārtrauca balss sienā:

—    Eduard, es gaidu.

Misis Stīvensone bija gadus četrdesmit veca, ļoti skaista sieviete. Viņa bija ģērbusies melnā pidžamā. Mūnam nebija jēgas par sieviešu modēm, tomēr pat viņš saprata, ka šis it kā pieticīgais tērps ir izcila modelista meistardarbs un maksā traku naudu.

—    Mana sieva! — teica Stīvensons. Viņa balsī, šķiet, nebija sevišķu emociju, taču Mūns tūdaļ noprata, ka viņam ir viena vienīga reliģija — nodrošināt šai skaistajai sievietei visus dzīves labumus.

—    Eduards laikam paguvis jums krietni apnikt? — viņa teica ar apburošu smaidu. Runādams par savām «Bultām», viņš kļūst briesmīgi pļāpīgs. Lāgā negribas ticēt, ka šis pats cilvēks radījis pasaulē labākās lidmašīnas.

—. Bet misters Mūns uzskata, ka «Bultas» nav pārāk drošas, — Stīvensons piezīmēja ar labsirdīgu ironiju.

—    Ko jūs! — misis Stīvensones skaistās acis iedzirk- stījās. — Vai tad es lidotu ar «Sarkano bultu», ja tas tā būtu? Esmu briesmīga zaķapastala.

—    Kad jūs lidojat?

—    Rīt. Mums jau pasūtītas biļetes pirmajam reisam. Tā ir mistera Bredoka ideja.

—    Bredoks domā, ka manai sievai nenāktu par ļaunu redzēt Havaju salu eksotiskās ainavas, — Stīvensons steidzīgi paskaidroja, uzmezdams sievai bažīgu skatienu.

—    Eduards joko. Misters Bredoks uzskata, ka tā būs laba reklāma «Bultām». Ja pats galvenais konstruktors un viņa sieva … Uzmanīgi!

Mūns tikai pēc mirkļa saprata, uz ko attiecas pēdējais vārds. Misis Stīvensone negaidot satvēra viņu aiz rokas un atvilka no galda. Galds, pret kuru Mūns nupat kā bija atbalstījies, slīdēja uz leju. Pēc dažām minūtēm tas iznira no lūkas, nokrauts ar kūpošiem traukiem.

Pusdienas noritēja džeza mūzikas pavadībā. Deilijs bija pārvietojis savu posteni tuvāk ēdamistabai. No vietas, kur sēdēja Mūns, varēja redzēt daļu sola, kur bija ērti iekārtojies Deilijs ar tranzistoru, un dažus pusaudžus, kas dejoja tāpat peldkostīmos. Tas bija viens no tiem jaunmodīgajiem dančiem, kuru jēgu Mūnam nekādi neizdevās izdibināt. Gandrīz nekustēdamies no vietas, katrs raustījās, kā varēja. Deju melodijas mainījās, kustības palika tās pašās.

Mūzika pēkšņi aprāvās. Dejotāji sastinga nejēdzīgās pozās. Logā līdzīgi pērkonam ielauzās diktora balss:

«Lēdijas un džentlmeņi, pārraidām speciālu ziņojumu. Gaisa katastrola virs Indijas okeāna! Vēl sešdesmit septiņi upuri! Kā mums tikko ziņoja, pasažieru laineris «Oranžā bulta», kas izlidoja šovakar no Singapūras, neieradās Bombejā, no kurienes tam vajadzēja doties tālāk uz Kairu. Nav nekādu šaubu, ka «Oranžo bultu» piemeklējis tāds pats liktenis kā «Zelta bultu». Lidmašīnā atradās komunistiskās Vjetnamas delegācija, kas lidoja uz Āfrikas un Āzijas valstu konferenci Kairā, un daži žurnālisti/» Stīvensons uzlēca kājās.

—     Cik briesmīgi! — viņš iekliedzās. Drebošiem pirkstiem ielēja pilnu glāzi viskija un izdzēra vienā rāvienā.

—     Briesmīgi! — misis Stīvensones balss skanēja žēlabaini. •— Es nelidošu ar «Sarkano bultu»! Vari lidot viens, ja vēlies!

—     Es vēlos?! To vēlējās Bredoks! Viņš labi zināja, ka varam iet bojā tāpat kā šie piecdesmit pieci, tāpat kā šie sešdesmit septiņi! Tu domā, ka tava dzīvība viņam kaut ko nozīmē? Viņš gatavs soļot pāri līķiem! — Stīvensons ar niknu vēzienu noslaucīja tukšo glāzi no galda.

Sasistā stikla šķindoņa saplūda ar misis Stīvensones vaidu:

—     Kas ar tevi notiek, Eduard? Tu esi piedzēries! Ciet klusu!

—      Nē! Esmu pārāk ilgi klusējis! Es teicu viņam, ka konstrukcija nav pārbaudīta līdz galam, es brīdināju, ka pie tādas vibrācijas … — Viņa balss aprāvās.

Misis Stīvensone metās aizvērt logu.

—    Ciet klusu! Tu pazudināsi sevi! — viņa čukstēja.

—     Lai! Esmu jau sen pazudinājis sevi! Viņam viss vienalga! Viņu interesē tikai viens — ātrāk izlaist lidmašīnas, apsteigt konkurentus, izraut viņiem no zobiem valsts pasūtījumu. Viņš pelna ar to miljonus. Bet es! Kā es varēju piekrist?! Ls taču esmu cilvēks, nevis slepkava!

Kad satricinātais Mūns iznāca uz ielas, viņš ieraudzīja Deiliju it kā caur miglu. Pēc tam viss atkal nostājās savā vietā. Uztvērējs turpināja translēt džeza mūziku, jaunieši turpināja dejot. Viņiem nebija nekādas daļas gar «Oranžās bultas» traģēdiju, tāpat kā nebija nekādas daļas gar lidmašīnas konstruktora traģēdiju.

Ieraudzījis savu kompanjonu, Deilijs piecēlās un iz- slēd?a tranzistoru.

—    Kādi panākumi? — viņš apvaicājās.

Mūns klusēja. Viņš klusēja gandrīz visu ceļu. Ierunājās tikai pēc tam, kad viņi jau bija iebraukuši centrā:

—    Senatoram Felano taisnība.

—     Tiešām? — iesaucās Deilijs. — Kā jums tas izdevās?

—    Tas izdevās jums, pareizāk, jūsu uztvērējam

Apturiet! — pēkšņi Mūns uzsauca taksometra vadītājam.

Viņš izlēca no mašīnas. No vēlēšanu plakāta viņā lūkojās milzīgs Bredoks ar šauteni rokā, acīm redzot, nofotografēts šautuvē vai medībās. «Vai balsosiet par slepkavu?» vaicāja milzu burti. «TJz Bredoka sirdsapziņas ir šo cilvēku dzīvības!» Tālāk sekoja «Zelta bultas» pasažieru un komandas locekļu saraksts.

—     Jā, tas droši vien ietekmēs vēlētājus! — Mūns sadzirdēja sev blakus Deilija balsi. — «Vai var uzticēt mūsu štata likteni cilvēkam, kas ražo lidojošus zārkus?!» — Deilijs izlasīja ar izteiksmi.

Mūns neatbildēja. Viņš pārskatīja gaisa katastrofas upuru sarakstu. Viņa uzmanību saistīja divi uzvārdi: Misters Lefjets, misters Vandongs. Tie likās dīvaini pazīstami. Smadzenēs līdzīgi sīciņai dzirkstelei uzzibsnīja minējums un tūdaļ pārvērtās spilgtā uzliesmojumā. Aiz- mirsis_Deiliju, viņš metās pie mašīnas.

—    Ātrāk! Uz viesnīcu! — viņš uzkliedza šoferim.

—    Hei, pagaidiet ! Uz kurieni? Vai jūs esat prātu zaudējis?! — atskanēja Deilija sašutuma pilnā balss.

Mūns neapstādināja mašīnu. Atlika nepilna stunda līdz brīdim, kad jādod Bredokam galīga atbilde. Dārga bija katra minūte. Viesnīcā Mūns neuzkāpa savā istabā, bet turpat holā pasūtīja steidzamu tālsarunu. Profesora Hol- mena nebija mājās. Mūns nosauca telefonistei trīs vietas, kur profesoru varētu atrast. Kamēr tūkstoš jūdžu atstatumā cita telefoniste meklēja profesoru, Mūns paguva sazināties ar Singapūru. Šīs tālruņa operācijas ar pakalpojumu sniegšanu maksāja brangu summu, bet Mūns varēja neskopoties — par visu maksāja Bredoks.

Beidzot klausulē atskanēja pazīstamā balss. Ar milzīga atvieglojuma sajūtu Mūns noslaucīja no sejas sviedrus un pieplaka pie membrānas. Desmit minūtēs, kamēr ilga saruna ar profesoru, viņš paguva nosvīst no jauna — tik liels bija sasprindzinājums.

—    Paldies, profesor! Jūs man ļoti palīdzējāt.

—    Sīkums! Vēlu sekmes!

Mūns nolika klausuli. Tikai tagad viņš pamanīja, ka sarunai bijuši liecinieki. Pusmūža vīrietis šoreiz izlikās lasām žurnālu. Meitene tēloja ārkārtīgu interesi par savu frizūru. Lai! Šoreiz tam vairs nebija nekādas nozīmes. Mūns nespēkā atlaidās krēslā viņiem blakus. Viņš jutās kā pēc pirts. Mati salipuši, seja slapja, kakls slapjš, turklāt kabatas lakats arī viscaur slapjš.

—           Lūdzu! — Kāds pastiepa Mūnam sausu lakatu. Mūns vispirms noslaucīja sviedrus, tikai pēc tam paskatījās uz pakalpīgo svešinieku.

—    Apsveicu jūs! — tas teica.

—    Paldies! — Mūns nomurmināja.

—    Čeks man ir kabatā.

—    Kāds čeks?

—    Ko, vai mani vairs nepazīstat? Es esmu Ezra.

—          Sveiki, mister Ezra. Jūsu kabatas lakats bija tieši laikā.

—           Neredzēta veiksme! — Ezra jūsmoja. — Esmu jau pasūtījis jaunus plakātus. Tikko padzirdēju par «Oranžās bultas» katastrofu, tūdaļ pateicu Džekam: «Izrakstiet čeku! Uzskatiet, ka misters Mūns jau nopelnījis šos divdesmit tūkstošus!»

—■ Ļoti žēl, bet man nāksies no tiem atteikties. Un tas ir jūsu nopelns. Pateicos par plakātu!

Kad Deilijs aizelsies ieskrēja viesnīcas numurā, Mūns stāvēja pie telefona un, izmisīgi žestikulēdams, kliedza:

—           Jā, lidmašīnu! . .. Nekavējoties! . . . Ūdenslīdēju! … Pamēģiniet sadabūt pašu labāko .. . Kuģi no- fraktēsim uz vietas … Nevajag? … Jo labāk! .. . Neaizmirstiet dakteri! .. . Viss!

—    Ko tas nozīmē? — pārsteigtais Deilijs jautāja.

—           Tas nozīmē, ka esmu pieņēmis Bredoka piedāvājumu. Pēc stundas izlidojam uz «Oranžās bultas» katastrofas vietu!

6

— Tas ir bezcerīgi! — teica lidmašīnas komandieris tai bezierunas tonī, kādā militāras personas parasti sarunājas ar privātajiem. Strādādams pie Bredoka, viņš bija tikai apmainījis gaisa karaspēka emblēmu pret zelta bultu. Iedoma lidot uz gaisa katastrofas vietu viņam likās neprātīga, jo vairāk tāpēc, ka cietušos jau

meklēja angļu minu kuģis «Enterprise». Karadienestā pavadītais laiks bija pieradinājis «Zibens» komandieri izpildīt pavēles pat tad, ja tās runāja pretī skaidram saprātam. Taču neviens viņam nevarēja liegt izteikt savu viedokli, jo vairāk tāpēc, ka Mūns nebija nekāds ģenerālis, pat ne pulkvedis.

Mūns neatbildēja. Viņš skatījās iluminatorā. Līdz pašam apvārsnim stiepās zaigojošs, pūkains sniegs. Bet zem mānīgā mīkstuma atradās desmit tūkstoši pēdu gaisa plus daži tūkstoši pēdu ūdens. Baltā plēve saira. Debeszilajā plaisā laiski šūpojās Indijas okeāns.

Mūns pacēla pie acīm tālskati. Iekāms plēve paguva atkal savilkties, viņš pamanīja melnu adatu uri baltu diegu, kas stiepās aiz tās. Dūmi virs tvaikoņa.

—    Sazinieties ar viņiem! — Mūns palūdza komandieri.

—    Viņi paši ziņotu, ja būtu ko atraduši, — komandieris paskaidroja tonī, kādā skolotājs runā ar neapķērīgu skolnieku.

—    Jā, jā . . . Vienalga, uzņemiet sakarus! — Mūns nomurmināja.

—    Japāņu zvejas kuģis «Sake-Maru», — pēc dažām » minūtēm komandieris ziņoja. — Neko, atskaitot tunzi- vis, no jūras nav izzvejojuši. .. Tikai veltīgi tērējam laiku. Jālido uz Singapūru. Ja kāds būtu izglābies, viņu jau sen būtu atraduši, — komandieris kategoriski noteica.

—    Jūs domājat? — Mūns izklaidīgi vaicāja.

—    Protams! Klusajā okeānā meklējumos piedalījās vesela eskadra, bet rezultāti?

—    Tur līdz tuvākajai sauszemei milzīgs atstatums, — Mūns iebilda. Viņam nebija nekādas vēlēšanās strīdēties ar komandieri. Viņš runāja, lai kaut kā apklusinātu mokošai niezei līdzīgo nepacietību. — Bet te ir salas, līdz kurām var aizpeldēt.

—    Aizpeldēt? Tikai tādā gadījumā, ja lidmašīnu izdevies nosēdināt uz ūdens, bet tas gandrīz nav iespējams. Pa visu laiku, kamēr karojām Korejā, atceros tikai dažus tādus gadījumus .. . Bet līķi, kā zināms, peldēt neprot.

—    Bet ja nu šoreiz ir tieši tāds ārkārtējs gadījums? —

Mūns sacīja. — Varēja taču kāds palikt dzīvs? Nu, kaut vai viens cilvēks! Viens vienīgs cilvēks, kurš pastāstītu, kas īsti noticis! Viņš man vajadzīgs kā ēst!

—   Misteram Bredokam ne mazāk, — komandieris piezīmēja. — Bet jārēķinās ar reāliem faktiem. Pieņemsim, ka jums vajadzīgais liecinieks patiešām palicis dzīvs pēc katastrofas — nav noslīcis, nav sadedzis, nav pārlauzis sprandu, paguvis uzvilkt glābšanas vesti. Simt procenti pret vienu, ka viņš ies bojā, iekāms aizkļūs līdz sauszemei.. . Paskatieties kartē!

Bengāļu jūras līča karte aizņēma visu galdu. Visprecīzākā, visjaunākā navigācijas karte. Uz tās bija atzīmēts katrs gabaliņš zemes, pat visniecīgākais. No Sin- gapūras Bombejas virzienā stiepās ar zīmuli ievilkta trekna svītra — «Oranžās bultas» kurss. Punktā, no kurienes bija nosūtīta pēdējā radiogramma, svītra pārgāja punktētā līnijā. Tā aprāvās vietā, no kurienes vajadzēja pienākt nākamajai, tā arī nenosūtītajai radiogrammai. Kaut kur starp šiem diviem punktiem bija notikusi katastrofa. Tuvākās salas likās pavisam blakām. Taču šis «blakām», pārrēķināts no kartes mēroga īstajā, nozīmēja simtiem jūdžu.

—    Re nu! — komandieris noteica.

—    Neesmu akls! — Mūns atrūca. — Bet kā jūs būtu rīkojies, ja kaut kas līdzīgs atgadītos ar «Zibeni»?

—    Lai dievs nedod! — būdams māņticīgs kā vairums lidotāju, komandieris pieklauvēja pie galda, lai pieskaršanās kokam novērstu nelaimi. Atcerējies, ka galds ir plastmasas, viņš sāka raudzīties apkārt, vai neatradīsies kāds koka priekšmets.

—    Piesitiet sev pie paura! — nāca talkā Deilijs. Par laimi, komandieris nesadzirdēja pusbalsī teiktos vārdus.

—    Kā es būtu rīkojies? — viņš pārjautāja. Mūna jautājums likās viņam augstākā mērā bezjēdzīgs.

—    Būtu uzaicinājis komandas locekļus ievērot disciplīnu un slīkt visiem reizē! — viņa vietā atbildēja Deilijs.

Komandieris paraudzījās uz viņu, kā darbā nogrimis cilvēks skatās uz uzmācīgu mušu, un pievērsās Mūnam.

—    Kā es būtu rīkojies? — viņš atkārtoja. — Jocīgs jautājums! Avārijas gadījumam pastāv attiecīgas instrukcijas… — Pēkšņi, it kā ar nokavēšanos sekodams Deilija padomam, viņš iesita sev pa pieri. — Nu, protams! … Kā es tūlīt neaptvēru, ko jūs domājāt… Ja motori turpinātu strādāt, es tūdaļ mainītu kursu . ..

—    Lai izdarītu piespiedu nolaišanos pēc iespējas tuvāk sauszemei, — Mūns papildināja un, pārliecies pāri kartei, asā leņķī ievilka punktēto līniju līdz tuvākajai salai. — Tieši to ceru .. . Tātad izredzes jau palielinājušās. Bez tam te ir spēcīga jūras straume. — Mūns norādīja uz karti. Noapaļotas bultiņas, kas apzīmēja straumi, virzījās gandrīz paralēli punktētajai līnijai.

—  To izmantodams, labs peldētājs …

—    Straume neaiziet līdz pašai salai, — komandieris iebilda. — īsts algebras uzdevums! — Deilijs piezīmēja.

—    Nav pat zināms, cik tajā nezināmo… Tā kā mūsu vidū nav profesora Einšteina vai vismaz jūsu drauga profesora Holmena …

—    Toties ir skaitļojamā mašīna! — atskanēja nepazīstama balss.

Mūns atskatījās. No starpejas iznāca cilvēks ar tipiski nemilitāru ārieni. Krunkaina piere, četrstūrainas acenes melnā ietvarā, sagumzīts smilšu krāsas virsvalks, stīvināta balta apkakle, melna kaklasaite.

—    Mūsu bortinženieris, elektronikas speciālists, — komandieris iepazīstināja.

Mūns un Deilijs, protams, bija ievērojuši elektronisko aparatūru, kas aizņēma ceturto daļu no lidmašīnas korpusa, bet nebija paguvuši painteresēties, kādam mērķim tā kalpo. Pie brokastu galda komandieris bija paguvis pastāstīt tikai to, ka «Zibens» ir universāla tipa lidmašīna amfībija, uz kuras bāzes radīts aviācijas komandpunkts. Pie galda vienības komandieris ar savu štābu izstrādā kaujas taktiku, kojas domātas virsnieku un komandas locekļu atpūtai ilgstošu lidojumu gadījumos. «Zibeņi» varēja uzņemt degvielu tieši gaisā, kas stipri palielināja lidojuma rādiusu.

—    Ceru, ka atradīsiet ar Džimu kopēju valodu, — komandieris pasmīnēja. Ķermeņa augšdaļa nozuda lūkā. — Tikai nesagroziet viņam galvu ar idiotiskiem jautājumiem, — vēl atskanēja no augšas.

—    Jūs sauc par Džimu? — jautāja Mūns.

—    Komandieris runāja par manu vārdabrāli! — Inženieris ar smaidu norādīja uz skaitļojamo mašīnu.

—    Vai tā varēs mums palīdzēt?

—    Džimam tas ir tīrais nieks — tas pats, kas matemātiķim saskaitīt, cik stundu viņš ik gadus tērē ģimenes strīdiem. Viņa blakus nodarbošanās — navigācijas aplēses.

—    Bet galvenā?

—    Dot komandas.

—    Kam? '

—    Lidmašīnām. Mūsu laikos reaktīvie iznīcinātāji attīsta tādu ātrumu, ka lidotājam, nonākot saskarē ar pretinieku, nav vairs laika novērtēt situāciju un pieņemt lēmumu. Cilvēka smadzenes ir pārāk gausas un neizda- rīgas, tās nākas aizvietot ar elektroniskām. Tādas ir katrā iznīcinātājā. No turienes informācija nokļūst tieši pie Džima. Viņš to koordinē, acumirklī izstrādā kaujas taktiku visai eskadriļai un noraida savas pavēles katras lidmašīnas elektronu smadzenēm.

—    Ģenerālis ar savu štābu pa to laiku droši vien rīko galda tenisa čempionātu? — Deilijs ironizēja.

—   Ne gluži. Taču vienīgi mūsu godājamais komandieris domā, ka ģenerāļi ir gudrāki par Džimu . . . Piedodiet, es pārāk aizraujos .. . Tūlīt došu uzdevumu.

Izrādījās, ka Džimam pilnīgai informācijai vēl jāzina, cik ilgi cilvēks var noturēties uz ūdens. Nācās piecelt no gultas ārstu. Savā laikā viņš bija strādājis ūdens glābšanas stacijā Santa Tonikā. Ļaunas mēles apgalvoja, ka uzmodināt doktoru palīdzības sniegšanai bijis vēl grūtāk nekā izvilkt slīcējus no ūdens.

—   No sešām līdz astoņām stundām, — viņš paziņoja. — Bet tikai tādā gadījumā, ja cilvēks prot labi peldēt un ja jūra ir mierīga. — Un doktors devās noskatīties pārtraukto sapni līdz galam.

Pieprasīja meteoziņas. Tās nebija visai iepriecinošas. Dažas stundas pēc gaisa katastrofas šajā Indijas okeāna daļā bija plosījusies vētra. Tiesa, īslaicīga un ne visai stipra, taču vējš bija pūtis prom no tuvākās salas.

Elektroniķis ķērās pie darba. Lai Džims varētu sagremot pusfabrikātu, kas sastāvēja no koordinātēm, jūras straumēm, vēja stipruma un virziena, peldētāja ātruma, šo ēdienu bija nepieciešams sagatavot perfolentē atzīmētu skaitļu simbolu veidā.

—    Vai iums nav ienācis prātā, ka mūsu profesija nolemta iznīcībai? — Mūns pēc brīža griezās pie Deiliia. — Iedomājieties, policijas priekšnieka vietā — resna kibernētiskā mašīna, bet mīīsu vietā — elektroniskie detektīvi, kuriem piemīt pārcilvēciskas novērošanas spējas un ideāli loģiska domāšana.

—    Esmu jau iedomāiies! — Deilijs atsaucās. — «Ieradies nozieguma vietā, slavenais detektīvs Šerloks Holmss 128, 1990. gada sērijveida izlaidums, triju minūšu laikā savāca pārliecinošus pierādījumus un, nogrimis dziļās pārdomās, kuras pārtrauca tikai kontakt- dzirksteļu sprakstoņa, pēc sešpadsmit sekunžu koncentrētas domāšanas nāca pie neapgāžama slēdziena, ka slepkava ir amerikānis, tumšmatis, 36 gadus vecs, lasa tikai komiksus, krāpj sievu. Uz šo pazīmju pamata apcietināti 3 700 000 cilvēku. Visi pilnīgi noliedz savu vainu, izņemot vienu, kurš atzinies slepkavībā, taču spītīgi apgalvo, ka sievu nekrāpjot.»

—    Būtu vēl jāpiebilst, «jo ģimenes skandāla draudi viņam liekas briesmīgāki par elektrisko krēslu», — Mūns pasmaidīja. — Bez tam — kāda necienība pret firmas galvu! Kāpēc jūsu slavenais detektīvs saucas Serloks Holmss 128, nevis Mūns 129?

—    Tas ir viens un tas pats.

—    Kopš kura laika?

—    Kopš . esat sācis viņu atdarināt. Domājat, mani ietekmē šerlokholmiskais noslēpumainības oreols, ko esat aplicis ap savu galvu? It nemaz. Neesmu doktors Vatsons. Ja jūs beidzot nepaskaidrosiet, kāpēc esat atteicies no senatora Felano piedāvātajiem divdesmit tūkstošiem, es jūs uzskatīšu par mazliet jukušu.

Mūns izbrīnījies pakasīja degungalu.

—    Vai tad es neesmu paskaidrojis? Cik atceros, vakar vakarā pēc izlidošanas sāku stāstīt…

—    Un beidzāt ar to, ka aizmigāt.

Mūns ar neko neredzošu skatienu raudzījās uz skaitļojamās mašīnas spuldzītēm, kas gan iedegās, gan dzisa.

—    Tad .klausieties! — Mūns beidzot pievērsās Dei- lijam. — Stīvensons vakar atradās psihiskā šoka stāvoklī, tāpēc velns viņam rādījās briesmīgāks, nekā taš izskatās īstenībā. Tiesa, «Bultām» ir paaugstināts vibrācijas līmenis un nepietiekama izturība. Taču avārijas briesmas var rasties tikai pēc ilgstošas ekspluatācijas. Kā zināms, «Bultas» lido tikai divus mēnešus. Protams, konstruktīvie defekti var izraisīt katastrofu īpašos apstākļos — pie pārslodzēm, ātruma pārsniegšanas, ciklona laikā. Tieši tādam cēlonim Stīvensons piedēvēja «Oranžās bultas» avāriju. Pēc telefona sarunas ar Sin- gapūru šī versija galīgi atkrita. Slodze un ātrums bija normāli, reiss noritēja sevišķi labvēlīgos atmosfēras apstākļos, pat labākos nekā «Zelta bultas» lidojums.

—    Kāpēc jūs teicāt — galīgi atkrita?

—    Vēl pirms tam man bija radusies cita hipotēze.

—    Kad ieraudzījāt vēlēšanu plakātu? — Deilijs uzminēja.

—    Jā. Pievērsu uzmanību diviem blakus stāvošiem «Zelta bultas» pasažieru vārdiem — misters Lefjets, misters Vandongs. Franču piedēklis «le» un holandiešu «van» it kā norādīja uz eiropeisko izcelšanos. Taču citu uzvārdu priekšā stāvēja iniciāļi. Te tādu nebija.

—    Varbūt vainīgs klerks, kas noformēja biļetes? — Deilijs ieminējās.

—    Arī tas nebija izslēgts. Taču zemapziņā uzdzirkstīja cits izskaidrojums. Āzija! Daudzām Āzijas tautām iniciāļi nav pieņemti. Ja tas tiešām tā, tad vārdi jālasa nevis kopā, bet katrs balsiens atsevišķi. Iznāca Le Fjets un Van Dongs . . . Vai tas jums kaut ko neatgādina?

—    Tik tiešām! — Deilijs iesaucās. — Korespondences par notikumiem Dienvidvjetnamā! Ar «van» sākās budista uzvārds, kas aplēja sevi ar benzīnu un sadedzinājās garāmgājēju acu priekšā. Nu, protams, vjetnamieši! … Plakātam bija jāizraisa antipātijas pret Bre- doku un līdzjūtību viņa upuriem. Tā kā dzeltenādainos pie mums nemēdz žēlot, viņus pasniedza eiropeiskā mērcē … Pagaidiet! Sāku kaut ko saprast.

—    Vai ilgi būs jāgaida? — Mūns pasmaidīja. — Labi, netraucēšu, domājiet. Jums uz to ir nags . .. «Kristofers Deilijs 1, 1927. gada individuālais izlaidums, iegrima dziļās pārdomās, kuras pārtrauca vienīgi viņa ierūsējušo smadzeņu vieglā čirkstoņa. — Kas noticis? Vai viņš bojājies? — painteresējās Serloks Holmss 168, kas beidza tukšot jau otro mašīneļļas glāzīti. — Nē jau, tas ir tikai vecs modelis, — paskaidroja Serloks Holmss 53. — Toreiz vēl neražoja rezerves daļas. Tāpēc nabadziņš tā mokās!»

—   Pilnīgs individualitātes zaudējums! Jūs pat mani sākat atdarināt… — Deilijs iesaucās.

—    Un tas ir viss, ko sapratāt? Pamaz. Jūtos vīlies.

—     Ne jau viss. Vai atceraties «Dzeltenā pūķa» draudus uzspridzināt lidmašīnu? Acīm redzot, vēstulē bija runa tieši par šiem abiem tipiem.

—    Bravo, Deilij! Jāatzīstas, man tas neienāca prātā. Pieķēros citam pavedienam. Vārdi Le Fjets un Van Dongs man šķita pazīstami.

—   No televīzijas pārraides «Lielā vjetnamiešu demokrātija»? — Deilijs nosmīkņāja.

—    No populārzinātniskā raksta par izplatījuma teoriju, kuru profesors Holmens iedeva man izlasīt. Es tajā gan nekā nesapratu, bet, kā redzat, reizēm lietderīgi lasīt pat to, ko nesaprot. . . Telefoniskā konsultācija ar profesoru manu minējumu apstiprināja. Izrādījās, ka plašai publikai maz pazīstamie profesori Le Fjets un Van Dongs izvirzījuši kādu ģeniālu hipotēzi, kas satricinājusi visu zinātnisko pasauli. Viņi ir vjetnamieši pēc tautības, bet vecāki jau sen naturalizējušies pie mums. Un šie zinātnieki ar pasaules vārdu pēkšņi paziņo, ka atsakās no mūsu pavalstniecības un nolēmuši doties uz Vjetnamu, pie tam uz komunistisko.

—    Bet augstu patriotisko jūtu vadītie DienvidVjetnamas nacionālisti nosūta viņus uz viņpasauli!

—    Pagaidām tas ir tikai minējums. Bet, ja izrādīsies, ka «Oranžās bultas» un komunistiskās Vjetnamas delegācijas bojā ejā vainīgi Dienvidvjetnamas aģenti, tad loģiski viņiem piedēvēt arī «Zelta bultas» katastrofu.

—    Apsveicu, inspektori Lai jau iet, viņš sauksies jūsu vārdā!

—    Kas viņš?

—    Nākotnes ideālais detektīvs. Ideālās loģikas īpašnieks. Jūsu elektroniskais dubultnieks.

—    Nesteidzieties celt man pieminekli! .. . Loģika nav nekas, ja nebalstās uz lietišķiem pierādījumiem… Pagaidām tā ir tikai hipotēze. To pamatot izdosies tikai tai gadījumā, ja atradīsim kaut vienu gaisa katastrofas liecinieku …

—     Sākam nolaišanos! — skaļrunī atskanēja komandiera militārā balss.

Gar iluminatoriem pavīdēja pelēka mākoņu masa, sadalījās atsevišķās driskās un pazuda. Lidmašīna strauji tuvojās okeāna virsmai. Kaut kur zem viņiem trīsdesmit jūdžu rādiusā atradās gaisa lainera bojā ejas vieta.

—     Nu, kas jums tur iznāk? — Mūns griezās pie elek- troniķa.

—     Programmēšana pabeigta! Pēc minūtes Džims dos savu slēdzienu.

—     Pie tam kļūdainu! — uz kāpnēm parādījās komandieris. — Jūs taču noslēpāt no viņa vissvarīgāko informāciju!

—    Proti?

—     Haizivju skaitu uz kvadrātmetra! Indijas okeānā to ir vairāk nekā automobiļu Ņujorkā.

Ņemot vērā «Oranžās bultas» bojā ejas neprecīzās koordinātes, Džims deva uzreiz vairākus variantus. Elektroniķis atzīmēja tos kartē ar trim smalkām līnijām.

—     Redz nu! Kam tad bija taisnība? — komandieris triumfēja.

Pat labākais variants izskatījās kā ļaunākais. Lai sasniegtu tuvāko salu, bija vajadzīgas divdesmit stundas, pie tam labu gabalu jāpeld pret straumi un vēju. Tas bija pa spēkam tikai rekordistam.

Deilijs sadrūma. Mūns savas izjūtas neizrādīja. Varēja pat likties, ka viņš ir apmierināts.

—     Atliek tikai cerēt uz dieva brīnumu! — elektroniķis klusi noteica.

—     Ja dievs un daba ir viens un tas pats, tad jums ir taisnība, — Mūns mīklaini paziņoja.

«Zibens» lidoja sešsimt pēdu virs jūras līmeņa. Ne tikai Deilijs, bet arī no sardzes brīvie komandas locekļi ar tālskatiem pētīja okeānu. Nekā, tikai ņirbošs, saules vizuļu klāts ūdens, no kura reizēm izlēca lidojošās zivis.

Vienīgi Mūns nepiedalījās meklēšanā. Nolaidis zemāk krēsla atzveltni, viņš sēdēja pusaizvērtām acīm, pa retam ievilkdams dūmu. Varēja likties, ka viņš ir ģenerālis, kuram pašreiz jāizlemj svarīgi stratēģiski plāni. Taču Deilijs, nejauši paskatījies uz savu priekšnieku, pēc sejas izteiksmes noprata, ka lēmums sen pieņemts. Tagad ģenerālis Mūns tikai gaidīja ziņas no kaujaslauka.

Pie apvāršņa parādījās virspirms mastu gali, tad dūmeņi, beidzot kuģa korpuss. Kuģis ātri tuvojās. Varēja jau saskatīt bruņu torņus, torpēdas, klājam piestiprinātos helikopterus.

Tas bija angļu mīnu kuģis «Enterprise».

—    Nu, kā viņiem veicies? — Mūns miegaini vaicāja, griezdamies pie komandiera.

Komandieris nebrīnījās. Jautājums tikai pastiprināja viņa uzskatu par Māna domāšanas spējām.

—    Nekā. Pretējā gadījumā viņi paši būtu ziņojuši, — komandieris uzsvēra katru vārdu.

—    Piedodiet. . . Pavisam aizmirsu … — Mūns atvainojās. — Kāds ir mūsu kurss?

Komandieris nepaguva atbildēt. Skaļrunis sāka vibrēt. Atskanēja bortradista satrauktā balss:

—    Ziņojums no «Enterprise».

Deilijs un Muns iemetās radiokabīnē, tiem sekoja komandieris un elektroniķis.

—    Ko viņi ziņo?

—    Dzirdēju tikai sākumu. Paklausieties paši! — Radists nodeva radiotelefonu Mūnam.

—    Atkārtoju. Izglābām divus — Henriju Mil- leru un Leo Levinksiju, — radiotelefons murmināja. — Trešais — Stīvs Vāgners - pazudis bez vēsts. Visi trīs veica ceļojumu apkart pasaulei privātā jahtā «Septiņi vēji», kas pierakstīta Ņujorkas ostā. Naktī vētras laikā jahta uzdūrās zemūdens klintīm un nogrima. Visiem kuģiem, kas atrodas kvadrātā… Ja atradīsiet Stīvu Vāgneru, nekavējoties ziņojiet mīnu kuģim «Enterprise» .. . Lainera «Oranžā bulta» pasažieru un komandas locekļu meklēšana pārtraukta. Dodamies uz Singapūru. Mūsu kurss .. . Izsaucam lidmašīnu. «Zibens FO-127»! Vai dzirdat mūs? «Oranžās bultas» pasažieru un komandas locekļu meklēšana pārtraukta . .. Ziņojuma beigas . . . Visiem! Visiem! Izglābām divus — Henriju Milleru un .. .

Balss radiotelefonā kļuva vājāka un pamazām attālinājās. Iluminatorā varēja redzēt, ka vienlaicīgi attālinās un sarūk apmēros kuģis. Beidzot tas nozuda aiz apvāršņa. Kopā ar kuģi izgaisa pēdējais cerības stars. Deilijam likās — radiokabīnē iestājusies tumsa.

—    Tā! — Mūns enerģiski piecēlās. — Kā jau biju sagaidījis, «Enterprise» pārtraucis meklēšanu. Mums neatliek nekas cits kā uzņemt kursu .. .

—    Uz Singapūru?! — komandieris pateica priekšā. — Priecājos dzirdēt no jums prātīgu vārdu!

—    Vēl neesat paguvis … — Mūns piegāja pie kartes, — bet tagad tiešām dzirdēsiet. Mēs lidojam nevis uz Singapūru, bet šurpu! — Un Mūns apzīmēja ar lielu izsaukuma zīmi punktu pusceļā starp «Oranžās bultas» hipotētisko krišanas vietu un tuvāko salu. Džima aplēstajā otrajā variantā peldētāja ceļš veda tieši caur šo punktu.

—    Un ko jūs cerat tur atrast? — Komandieris šai brīdī izskatījās vismaz divreiz lielāks par Mūnu.

—    To, ko meklējam!

—    Vai nebūtu prātīgāk šim ceļojumam noīrēt zvejas kuģi? — komandieris smīkņāja. — Izzvejojiet visas haizivis, uzšķērdiet tām vēderus, un jums varbūt palaimēsies atrast kādu no «Oranžās bultas» .. . Tiesa, sagremotā veidā.

—    Baidos, ka pat kapraču žurnāls nenovērtēs jūsu humoru, — Mūns sausi piezīmēja. — Mainiet kursu! Nezaudēsim laiku.

Komandieris paraustīja plecus. Bredoks bija licis paklausīt Mūnam. Pavēle paliek pavēle, lai cik idiotiska tā arī būtu.

—    Tuvojamies norādītajām koordinātēm! — pēc kāda laika ziņoja stūrmanis.

—    Turieties pēc iespējas tuvāk virs ūdens! — Mūns griezās pie pilota. — Lidojiet pa apli. Apļa diametrs — trīs jūdzes. Apļa centrs — norādītās koordinātes.

Minūte pēc minūtes pagāja sasprindzinātā klusēšanā. No bezgalīgā, ņirbošā ūdens klajuma vienmuļības sāka sāpēt acis. Okeāna virsma slīdēja zem lidmašīnas spārniem kā palēnināti uzņemta kinolenta uz ekrāna.

Bet tā bija neparasta kinolenta. Tūkstoš pēdu, un visu

laiku viens un tas pats kadrs. Tikai ūdens un ūdens. Neviena priekšmeta, neviena cilvēka.

—    Sala! — Deilijs pēkšņi iesaucās.

—    Halucinācija! — komandieris atcirta.

—           Kartē šajā vietā sauszeme nav atzīmēta, — piebalsoja stūrmanis, bet tūdaļ iekliedzās pats: — Sala!

—           Sala? — pārsteigtais komandieris tikko neizmeta tālskati no rokām. — No kurienes te radusies sala?

—    Es to radīju! — Mūns norūca. — Speciāli jums!

Sala jau atradās zem lidmašīnas spārniem. Mikroskopiska saliņa. Iebrūns akmens un iedzeltena smilts gar malām. Sala bez jebkādām dzīvības pazīmēm .. . Mirklis — un sauszemes driska pārvērtās par sīku punktiņu.

—    Atpakaļ! — Mūns nokomandēja.

Vēl divas reizes lidmašīna straujā virāžā pārlidoja pāri salai.

—    Tur neviena nav, — Deilijs teica.

—           Atpakaļ! Vēl zemāk! Samazināt ātrumu! — Mūns izgrūda caur zobiem.

Tikko paguvusi iekļūt tālskata fokusā, sala tūdaļ nozuda. Saskatīt detaļas nebija nekādas iespējas. Nācās veikt samērā sarežģītu manevru. «Zibens» sāka nosēsties. Tajā brīdī, kad pludiņi pieskārās ūdenim, pilots strauji nospieda augstuma stūri. Lidmašīna atrāvās no ūdens un pavisam zemu pārslīdēja pār salu. Tikai tad viņi ieraudzīja kaut ko smilšu kaudzei līdzīgu. Kaudze bija nekustīga un likās tikpat nedzīva kā apkārtējās smiltis.

Bet tas bija cilvēks.

7

Komandieris tūdaļ kļuva vismaz divreiz īsāks. Dodot rīkojumu nosēsties uz ūdens, viņš skatījās uz Mūnu kā uz milzīgu būtni no nepazīstamas planētas.

Pat Deilijs, kuram ne vienu reizi vien bija izdevība pārliecināties par šefa tālredzību, šoreiz apmulsa.

—    Kā jūs to zinājāt? — viņš painteresējās.

—    Vai nevarat iedomāties?

—   Droši vien esat stājies spiritiskos sakaros ar misteru Pulsomonīdu. Minerva jums nepiedos šo uzbrukumu viņas monopoltiesībām.

—   Jūsu cienījamai sievai nav ko baidīties no manas konkurences. Man ir gluži cita, daudz modernāka metode. Man pat nevajag iegrimt transā. Ņemot talkā mediju, kura lomu šoreiz izpildīja telefoniste, es izsaucu profesora Holmena balsi. Kad pastāstīju par katastrofu, balss man pavēstīja, ka šajā Indijas okeāna daļā krievu ekspedīcijas kuģis «Vitjaz» nesen atklājis vulkāniskās darbības pēdas — jūras dibena pacēlumu un jaunas salas rašanos. Tā kā sala ir vistuvākā sauszeme no «Oranžās bultas» krišanas vietas, dabiski, varēja cerēt, ka pēc katastrofas kāds atkļuvis šurp. Skaitļojamās mašīnas aprēķini apstiprināja manas domas. Bet…

Mūns neizrunāja līdz galam. īsais uzvaras prieks deva vietu mokošām šaubām. Nav izslēgts, ka cilvēks, kas joprojām gulēja pilnīgi nekustīgi, ir Stīvs Vāgners no jahtas «Septiņi vēji». Bet, ja tas tomēr ir «Oranžās bultas» pasažieris vai komandas loceklis, tad vēl nav zināms, vai viņš ir dzīvs. Mūnam bija vajadzīgs dzīvs liecinieks, nevis vētras izskalots līķis.

Lidmašīna, slīdot pa ūdeni, pieskārās krastam. Komandieris pagrieza stūres ratam līdzīgu mehānismu. Lidmašīnas priekša sāka atdalīties no korpusa un celties uz augšu. Ļaudis metās lūkā, kas izskatījās kā briesmīgas haizivs rīkle.

Pirmais pieskrēja Deilijs. Cilvēks gulēja uz vēdera. Viņu apjoza glābšanas veste. Pa pakausi rāpoja sīciņš jūras vēzītis. Biksītes un krekls bija haki krāsā. Vējš bija paguvis apkaisīt ķermeni un galvu ar smiltīm. Acīm redzot, cilvēks jau ilgu laiku gulēja bez samaņas.

Deilijs apgrieza viņu uz muguras. Cilvēks nepakustējās. Tas bija vīrietis gaišiem matiem — eiropietis vai amerikānis. «Oranžās bultas» komanda sastāvēja no indiešiem, pasažieri bija vjetnamieši. Tiesa, kopā ar viņiem lidoja žurnālisti — francūzis un zviedrs. Tomēr maz ticams, ka atrastais cilvēks būs viens no abiem. Droši vien tas bija Stīvs Vāgners.

Taču pašlaik visu pārējo atbīdīja sānis galvenais jautājums — dzīvs vai miris? Deilijs sapurināja nekustīgi guļošo cilvēku. Nekādās reakcijas. Tikai birstošu smilšu graudu sausā skaņa.

—    Manuprāt, atliek tikai pasūtīt zārku, — viņš nomākts paziņoja, vairīdamies uzlūkot Mūnu.

—    Nesteidzieties ar slēdzieniem! — atskanēja ārsta balss.

Ar varēm uzmodinātajam ārstam joprojām bija samiegojies izskats. Taču savu darbu viņš darīja ar profesionālu māku. Sekundes, kamēr viņš izklaušināja elpu, taustīja pulsu, pacēla plakstus, Mūnam likās vesela mūžība.

Beidzot ārsts piecēlās.

—    Stiepiet savu mironi uz lidmašīnu! — viņš mundrā balsī paziņoja. — Ātrāk!

—    Nav jau vairs nekādas vajadzības steigties.

—    Kāpēc? Man personīgi ir. Jo ātrāk viņu atdzīvināšu, jo drīzāk varēšu iet gulēt.

Atdzīvināšanas procedūra vilkās mokoši ilgi. Beidzot cilvēks sāka elpot. Sasprindzinātajā klusumā šī ilgi gaidītā skaņa šķita skaļāka par motora rūkoņu. Tikai tagad Mūnam un Deilijam ienāca prātā apsēsties. Visu šo laiku viņi bija stāvējuši, baidīdamies pakustēties, it kā no tā būtu atkarīgs laimīgs iznākums.

Ārsts nolika injekcijas adatu.

—    Tūlīt nāks pie samaņas! — viņš paziņoja. — Sagatavojiet glāzīti spirta, kārbu sulas un tasīti buljona. Nekādā ziņā nedodiet viņam uzreiz daudz ēst un dzert. Tas ir viss … Ar labu nakti!

Cilvēks atguva samaņu. Pāri sejai pārskrēja vieglas trīsas, plaksti lēnām pacēlās. Mūns ar visu ķermeni tiecās viņām pretī. Tūlīt šis cilvēks ierunāsies, un viss kļūs skaidrs. Pamata cerībām bija maz. Haki krāsas kreklā Mūns bija uzgājis Ņujorkas preču zīmi. Tieši no Ņujorkas jahta «Septiņi vēji» bija devusies ceļojumā apkārt pasaulei.

Cilvēks pakustināja lūpas. Deilijs attaisīja viņam zobus un ielēja mutē dažus malkus spirta. Cilvēks plati atvēra acis un tūdaļ piemiedza.

—    Dzert!

Deilijs pacēla viņa galvu un padzirdīja ar mango sulu. Cilvēks dzēra kāri, aizgūtnēm. Pelēkajās acīs parādījās dabiska izteiksme.

—    Kur atrodos? Kas jūs tādi esat?

—    Atradām jūs salā. Jūs esat Stīvs Vāgners?

Atbildes vietā sekoja jautājums.

—    Vai fotoaparātu atradāt?

—    Kādu fotoaparātu?

—    Manējo. Vai blakus man nebija fotoaparāta?

—    Nē! Jūs esat Stīvs Vāgners?

—           Nebija?! — cilvēks atkal neatbildēja. — Tas ir šausmīgi! … Tik ilgi stiepu to līdzi! .. . Kad piepeldēju pie salas, man apmiglojās prāts, laikam tad arī pazaudēju.

—    Jūs esat Stīvs Vāgners, vai ne?

—           Lieciet mani mierā! Es pārdzīvoju traģēdiju, bet jūs uzbāžaties ar kaut kādu Stīvu Vāgneru! … Ja jūs zinātu, kādus satriecošus kadrus paguvu uzņemt! .. . Stjuarte palīdz pasažieriem aplikt glābšanas vestes! … Degošais spārns izkūst un atlūst pa gabaliem! … Aiz bojā ejai nolemtās lidmašīnas stiepjas liesmu un dūmu grīste! … Jebkura avīze būtu apzeltījusi par tādiem attēliem! Un tas viss aizgājis pie velna! Neveicas gail!

Mūns gandrīz būtu viņu apskāvis aiz priekiem.

—          Toties mums veicies, — teica viņš. — Jūs esat vienīgais, kuru izdevies izglābt.

—    Bet pārējie?

—           Gājuši bojā. Tagad to var uzskatīt par neapgāžamu faktu.

—          2ēl… Jauki zēni… Paspēju viņiem pieķerties, īpaši vjetnamiešiem.

Pēkšņi žurnālists ar rāvienu piecēlās.

—           Jūs sakāt — visi gājuši bojā? Iznāk, ka es vienīgais esmu palicis dzīvs? Kāpēc uzreiz neteicāt? Tā taču nedzirdēta veiksme! Tāda gadās tikai reizi mūžā! Gadsimta reportāža! Mūsu korespondents Svens Krāgers, vienīgais cilvēks, kas izglābies gaisa katastrofā, atklāj «Oranžās bultas» bojā ejas noslēpumu! .. . Kur te raidstacija? Dodiet Šurp radistu!

—          Stāstiet! Kāpēc laineris aizgāja bojā? — Mūns drudžaini mudināja.

Svena stāsts bija pavisam īss. Nepacietība ātrāk nokļūt pie raidītāja neļāva viņam iedziļināties sīkumos.

Tieši tai brīdī, kad Svens intervējis «Oranžās bultas» komandieri, pilotu kabīnē iespiedušies dūmi. Līdz tam lidojums noritējis sekmīgi. Motori, benzīna un eļļas padeves sistēma darbojusies bez traucējumiem. Degusi fizelāžas apakšējā daļa un kreisais spārns. Komandieris uzņēmis kursu uz tuvāko salu. Apdzēst ugunsgrēku nav izdevies. Pasažieriem pavēlēts aplikt glābšanas vestes. Kreisais spārns sācis sadrupt. Komandieris nolēmis nosēsties uz ūdens. Svenu pārsteigusi komandas locekļu un it sevišķi pasažieru ārkārtējā aukstasinība un vīrišķība nāves briesmu brīdī. Ne vēsts no panikas. Vjetnamieši klusu ciešot aplikuši vestes. Neviens neizkustējies no vietas pat tad, kad salonu sākuši pildīt kodīgi dūmi. Komandas locekļi līdz pēdējam brīdim pašaizliedzīgi palikuši savos posteņos. Pašam Svenam nav bijis laika nodoties pārdzīvojumiem. Viņš fotografējis kā apsēsts. Degošā lidmašīna gandrīz vertikāli laidusies lejā. Komandierim palaimējies to nosēdināt uz ūdens. Pirms tam stjuarti atvēruši dažas rezerves izejas. Teorētiski ļaudīm bijusi iespēja izglābties. Taču Svens domājot, ka tas izdevies tikai retam, jo pa rezerves izejām kopā ar gaisu iekļuvusi uguns. Par laimi Svens nolaišanās brīdī atradies pilotu kabīnē. Izkļuvis no pārplūdušās pilotu kabīnes, Svens ieraudzījis liesmainas benzīna strūklakas. Viņš aizpeldējis pēc iespējas tālāk. Kad atskatījies, lidmašīna jau bija pārvērtusies liesmu stabā. Tālumā virs ūdens šūpojušies melni punktiņi. Tie varējuši būt ļaudis vai lidmašīnas daļas. Stiprā straume nav ļāvusi tuvoties. Neesot ne jausmas, cik stundu peldējis, — jādomā — vairāk nekā desmit. Esot labs peldētājs. Sākumā jūra bijusi mierīga. Pēc kāda laika Svens ieraudzījis salu. Peldēt kļuvis grūtāk, jo vajadzējis cīnīties ar straumi. Atpūsties kā agrāk vairs nevarējis — straume būtu aiznesusi salai garām. Svens sācis pagurt. Vētras laikā viņš galīgi zaudējis spēkus. Viņš pat lāgā neatceroties, vai. pats izrāpies malā, vai arī viņu izskalojuši viļņi.

— Kā tad ar haizivīm? — Deilijs painteresējās.

— Mūsu komandieris apgalvoja, ka jūsu vārds jau ierakstīts haizivju ēdienu kartē.

—    Haizivis? Pat neredzēju. Sākumā peldēju ļoti ātri, stāsta, straujas kustības tās atbaidot; pēc tam bija tumšs, haizivis laikam nevarēja mani saskatīt, — žurnālists pajokoja. — Starp citu, visu laiku par to vien domāju, kā nepazaudēt fotoaparātu ar filmu. Un tomēr pazaudēju! Neveicas gan! Būtu mani labāk haizivs aprijusi! Bet, tā kā tas nav noticis, man laiks izpildīt savu svēto pienākumu pret lasītājiem. — Un viņš piecēlās, lai uzmeklētu radistu.

—    Lasītāji uzgaidīs, — Mūns viņu apturēja. — Mani interesē vēl dažas detaļas.

—    Visus sīkumus uzzināsiet no manas reportāžas!

—    Nenāk ne prātā! Man vajadzīgs nevis sensacionāls apraksts, bet precīza informācija. Kāds bija avārijas cēlonis?

—    Es jau stāstīju … Vainīgs ugunsgrēks.

—    Tas ir tikpat kā pasacīt: atomsprādzienu izraisīja atombumba. Man ir svarīgi zināt, kur un kā izcēlies ugunsgrēks?

—    Nezinu. Neesmu speciālists.

—    Toties komandieris bija speciālists. Viņam gan vajadzēja zināt vai vismaz nojaust, kāpēc lidmašīna aizdegusies.

—    Biju pārāk aizņemts, lai intervētu viņu šai sakarībā, bet.. .

—    Protams, aizņemts, fotografējot briesmīgo dūmu un liesmu grīsti, — Mūns noteica ar rūgtu ironiju.

—    Ne tikai. Es, piemēram, nolēmu, ka lasītājus interesēs dramatiskais ieraksts borta žurnālā, un nofotografēju to.

—    Vai atceraties to?

—    Protams. «Pilotu kabīnē iekļūst dūmi. Aizsūtu stūrmani noskaidrot. Viņš ziņo, ka deg apakšējais sektors. Izzināt ugunsgrēka cēloni neizdodas.»

—    Apburts loks! — Mūns norūca, aizpīpēdams jaunu cigāru. Ar sev piemītošo pacietību viņš sāka šķetināt pavedienu no otra gala.

—    Spriežot pēc ieraksta, dūmi iekļuva vispirms pilotu kabīnē un tikai pēc tam pasažieru salonā?

—    Jā.

—    Tatad ugunsgrēka izcelšanas vieta atradas zem pilotu kabīnes.

—    Ļoti iespējams.

Deilijs saspringa — beidzot Mūnam izdevies atrast pavedienu. To varēja saprast pēc tā, cik kāri viņš ievilka dūmu.

—    Paldies! — Mūns noteica un atviegloti izpūta kuplu dūmu strūklu. — Bet tagad, Sven, esiet tik mīļš un atsvaidziniet savu atmiņu. Vai pirms dūmu parādīšanās jūs nedzirdējāt kādu neparastu skaņu?

—    Kad pieminējāt atombumbu, man tūdaļ radās asociācija … Es atcerējos tieši šo skaņu . . .

—    Ko tā atgādināja?

—    It kā zem mums būtu kaut kas ar troksni lūzis vai sprādzis.

—- Varbūt saplīsa benzīna vads un ugunsgrēks izcēlās tieši tādēļ?

Deilijs pasmīnēja. Tas bija tipisks piemērs Mūna izmeklēšanas metodei. Izvirzījis hipotēzi, viņš sākumā meklēja nevis apstiprinājumu, bet, tieši otrādi, — pūlējās atrast visas iespējas tas apgāšanai. Un tikai tad, kad negatīvie varianti atkrita c its pēc cita, hipotēze kļuva par pamatu tālākajiem slēdzieniem. Tā tas bija arī šoreiz.

—    Man jūs jāsarūgtina, — Svens teica. — Degviela plūda normāli, visi motori strādāja līdz pēdējam momentam.

—    Gluži otrādi. Jūs mani ārkārtīgi iepriecinājāt. Varu jums pateikt, ko tobrīd dzirdējāt. Tas bija sprādziens.

—    Sprādziens?! — Svens jutās pārsteigts.

—    Bez šaubām. Tieši tāpēc jums radās zemapziņas asociācija. «Bultai» tieši zem pilotu kabīnes atrodas bagāžas glabātuve. Kā zināms, tajā novieto' ceļasomas. Bet ceļasomā var ielikt ne tikai pikantu žurnālu ar seks- bumbas attēlu, bet arī īstu bumbu.

—    Sprādziens! Tas taču grandiozi! Reportāža, kādas vēl nav bijis pasaulē! Tūlīt, nekavējoties … — No satraukuma Svens bija zaudējis spēju sakarīgi runāt. Ar viņu notika kaut kas neaprakstāms. Vicinādams rokas, Svens aizskrēja pie radista.

Mūns pasmaidīja. Pēc minūtes Svens atskrēja atpakaļ. Viņš bija satricināts.

—    Radists apgalvo, ka jūs esat aizliedzis viņam pieņemt no manis ziņojumus!

—    Jā! Atcerieties tos cilvēkus, kas noslīkuši okeānā! Jūs arī varējāt būt starp tiem. Vjetnamiešus, kas degošajā lidmašīnā klusu ciešot aplika glābšanas vestes … Komandas locekļus, kas līdz pēdējam brīdim palika savos posteņos! Visus šos cilvēkus, par kuru vīrišķību atsaucaties ar tādu cieņu . .. Vai gribat, lai tie, kas vainīgi viņu bojā ejā, saņemtu pēc nopelniem?

—    Gribu! Bet nekādi nevaru saprast, kāds tam sakars ar manu reportāžu?

—    Katastrofas vaininieki cer, ka okeāns noslēpa visas pēdas. Ka nepaliks neviens liecinieks, tāpat kā tas bija ar «Zelta bultu». Ļaunākajā gadījumā uz to, ka katastrofu pārcietušie nespēs izskaidrot tās cēloni.. . Par to, ka viņu aprēķini ir pareizi, liecina kaut vai ieraksts borta žurnālā … Ja nebūtu manis, jūs tā arī nezinātu . ..

—    Jūs uzskatāt, ka mana reportāža priekšlaicīgi atklās jūsu kārtis?

—    Kāda apķērība! .. . Viņi būs jūsu visuzmanīgākie, vispateicīgākie lasītāji! Izlasīs un sacīs: «Jāņem kājas pār pleciem, kamēr vēl šis nolādētais Mūns nav pataisījis mūs par galvas tiesu īsākus!»

—    No jūsu viedokļa jums-varbūt arī ir taisnība. Bet jūs nevarat iedomāties, ko tas nozīmē žurnālistam! Tikpat kā jums neapcietināt slepkavu, iekāms tas nav sniedzis man interviju! Vēl ļaunāk! Manās rokās ir milzīgs kapitāls, bet es esmu spiests glabāt savu bagātību firmas «Mūns un Deilijs» ugunsdrošajā skapī un nevaru laist to apgrozībā! Tas ir vairāk nekā briesmīgi!

Svens vēl ilgi plosījās, taču Mūns palika nepielūdzams. Katram gadījumam viņš vēlreiz iegriezās pie radista. No uztvērēja plūda klusinātas austrumu mūzikas skaņas.

—          Atgādinu vēlreiz. Līdz turpmākajam rīkojumam jūs nepieņemsiet radiogrammas ne no viena, izņemot mani, — Mūns piekodināja.

—    Ceru, ka tas neattiecas uz komandieri? Viņš lūdza mani informēt misteru Bredoku.

—    Vai nosūtījāt radiogrammu?

—    Nē. Nule taisījos pārraidīt, — radists izņēma no kabatas lapiņu. Mūns saplēsa to sīkās driskās.

—    Misters Bredoks uzgaidīs. Tas ir viņa paša interesēs.

Mūns jau grasījās aiziet, taču pusceļā apstājās un ieklausījās. Raidstacija, kura tikko translēja austrumu melodijas, pārraidīja pēdējo notikumu apskatu angļu valodā.

—    Kāds vilnis? — Mūns pavaicāja.

—    Hanoja, komunistiskā Vjetnama.

—    Tā jau domāju.

Runa bija par «Oranžo bultu». Komentators katastrofu uzskatīja par teroristisku diversiju, par vaininiekiem — Dienvidvjetnamas aģentus, par iedvesmotāju — amerikāņu izlūkdienestu. Paziņojis, ka visi pasažieri un komandas locekļi, acīm redzot, gājuši bojā, komentators pieminēja, ka tas pats noticis ar «Zelta bultu». Taču nekādas sakarības starp abiem notikumiem viņš nesaskatīja. Ne vārda par izcilajiem vjetnamiešu zinātniekiem, kuri lidoja ar «Zelta bultu», lai gan komunistiskajai Vjetnamai viņu nāve bija sāpīgs zaudējums. Mūnam tas likās ļoti savādi.

8

—    Un tagad pats galvenais — noteikt vietu, kur nogrimusi lidmašīna. Ceru, ka Svens varēs mums palīdzēt, — Mūns nogaidoši paskatījās uz žurnālistu.

—    Es? Ne mazākās jēgas, — Svens paraustīja plecus. — Jautājiet kaut ko vieglāku. Piemēram, kas atklājis Ameriku. Kolumbs, vikingi, feniķieši vai Kristus?

—    Kristus? Kas tie par jaunumiem? — Deilijs vaicāja.

—    Kā tad! Pastāv tāda hipotēze, ka Kristus pēc augšāmcelšanās devies nevis uz debesīm, bet uz Ameriku.

Zem Volstrita nesen atrasts viņa pašrocīgi uzrakstīts evaņģēlijs. Varu citēt: «Mīli sava tuvinieka dolāru tāpat kā savu!», «Nenokauj, ja tev nav advokāta, kas spēs panākt attaisnošanu!».

—    Pataupiet seklus jokus saviem lasītājiem! — Mūns saniknojās. — Kāds bija atstatums līdz tuvākajai salai mirklī, kad komandieris nolēma mainīt kursu, lai nolaistos pēc iespējas tuvāk sauszemei? Cik minūšu pagāja no šī brīža līdz nosēšanās brīdim? Kāds bija vidējais ātrums pēc avārijas?

Laimīgā kārtā Svens, pretēji Mūna izteiktajam pārmetumam, ka viņš katastrofas laikā domājis vienīgi par sensacionāliem kadriem, atcerējās diezgan daudz.

—    Pateicos… Ar šo skaitļu palīdzību mēs varēsim aplēst lidmašīnas ceļu līdz vietai, kur sākās maratona peldējums. Finišs bija paredzēts haizivs rīklē, bet tā kā jūs priekšlaicīgi atstājāt distanci…

—    … tad iekļuvu nevis haizivs rīklē, bet jūsu nagos, un tas ir vēl ļaunāk! — Svens iesmējās. — Tas taču fenomenāls nosaukums manai reportāžai: «Finišs bija paredzēts haizivs rīklē»! Lieliski! Viss situācijas dramatisms vienā īsā frāzē!

Mūns devās pie radista. Nebija nekā dramatiska nedz viņa nogurušajā sejā, nedz radista lietišķajos izsaucienos: «Jā! Dzirdu! Kur jūs pazudāt?»

Un tomēr Mūns pārdzīvoja vienu no vissaspringtākajiem momentiem visā savā mūžā. Viņš gan zināja «Oranžās bultas» bojā ejas vietu, bet absolūti nezināja, vai izdosies nokļūt līdz lidmašīnai. Lai nosēdinātu sprādziena organizatorus uz apsūdzēto sola, nepietika ar Svena liecību un no tās izrietošajiem loģiskajiem slēdzieniem. Bija nepieciešami lietiski pierādījumi. Tie gulēja aprakti zem sadegušās lidmašīnas paliekām.

Bredoks bija salīdzis Sanarisko labāko ūdenslīdēju, pareizāk, atpircis viņu no firmas, kas izcēla no Klusā okeāna japāņu nogremdētā kuģa zelta krājumus. Ūdenslīdējs maksāja milzīgu naudu. Tā tiks izmesta vējā, ja izrādīsies, ka līdz lidmašīnai nav iespējams aiztikt. Ūdenslīdējs varēja nolaisties tikai simt četrdesmit pēdu dziļumā. Taču navigācijas karte šajā vietā rādīja tūkstoš divi simti pēdu.

Pastāvēja tikai viena vienīga niecīga izredze, glābiņa salmiņš, kuram pieķērās Mūns. Gandrīz fantastiskā iespēja, ka šī vieta atrodas vulkāniskās darbības rajonā. Zināt to varēja vienīgi profesors Holmens. Tādēļ radista darbam Mūns sekoja ar tādu pašu nervus plosošu sasprindzinājumu, ar kādu ruletes spēlētājs, likdams miljonu uz viena skaitļa, seko lēni ripojošās bumbiņas līkloču ceļam.

—    Profesors Holmens klausās! — radists paziņoja visikdienišķākajā balsī.

Mūns pietrūkās kājās. Izrāva radiotelefonu no radista rokām. Austiņās atskanēja profesora neapmierinātā balss:

—    Tas esat jūs, Mūn? … Tā jau domāju . .. Pagājušajā reizē jūs atrāvāt mani no grāmatas visinteresantākajā vietā, vēlāk nekādi nevarēju to atrast. . . Šoreiz mani izsauca profesora Braidona ziņojuma laikā . . . Varat iedomāties? Auditorijā valda bijīgs klusums. Pēkšņi ielaužas šveicars un pāri visai zālei bauro: «Vai te ir tāds Holmens? Viņu izsauc Indijas okeāns!»

Mūns pārtrauca profesoru un sāka steidzīgi klāstīt savu vajadzību.

—    īsāk! jau pēc pirmajiem teikumiem profesors viņu aprāva. — Man viss skaidrs. Koordinātes . .. Paldies … Izsauciet taksi! . . . Nē, nē, tas neattiecas uz jums! Es runāju ar šveicaru … Uz redzēšanos! . . .

Atkal pusstunda mokošu gaidu. Beidzot austiņās atskanēja tā pati neapmierinātā balss:

—    Nu redzat, jusu dēļ palaidu garām lekciju un velti tērēju naudu taksometram . . . Ekspedīcijas pārskatā par vietu, kas jūs interesē, nav nekādu ziņu. Jādomā, ka dziļums palicis līdzšinējais … Izsaku jums savu līdzjūtību!

Mūns klusēja. Viņš nebija spējīgs izrunāt ne vārda.

—    Ko jūs tur klusējat?! Dieva dēļ, neatvainojie- ties! . .. Nepaguvu pateikt pašu galveno! Pasūtīju steidzamu sarunu ar Maskavu .. . Tikai, ņemiet vērā, uz jūsu rēķina. Esmu pārāk trūcīgs, lai atļautos tādu izšķērdību.

—    Maskavu? Kāds tam sakars ar Maskavu? — Mūns nekā nesaprata.

—    Tas pats. Pieprasīju precīzas ziņas. Man atsūtītajam pārskatam ir tīri informatīvs raksturs. Tajā nav atspoguļoti visi zinātnisko pētījumu rezultāti. . . Tātad varat vēl cerēt!

Tai laikā, kad pienāca atbilde no Maskavas, «Zibens» jau riņķoja virs «Oranžās bultas» bojā ejas vietas.

Katrs kavēja laiku kā prazdams. Mūns nervozi košļāja sen apdzisušu cigāru, Deilijs drudžaini bārstīja asprātības. Bet Svenā, atradis kinokameru, filmēja tos abus savai nupat iecerētajai sensacionālajai televīzijas filmai.

Ik piecas minūtes radists uzņēma sakarus ar profesoru. Katras piecas minūtes Mūns sajuta kaut ko elektriskam triecienam līdzīgu. Pēc tam bija tāda sajūta, it kā viņš būtu galīgi izlādējies. Beidzot profesoru savienoja ar Maskavu.

Piecas minūtes vēlāk Mūns pašrocīgi pieskrūvēja augšējo daļu ūdenslīdēja skafandram. Mērot dziļumus, krievu ekspedīcija bija konstatējusi šajā vietā jūras dibena pacēlumu līdz simt divpadsmit pēdām no ūdens virsmas. Kopā ar salu, uz kuras tika atrasts Svens, tā bija viena no apakšzemes izvirdumā radušās kalnu grēdas augstākajām smailēm. Tā bija milzīga veiksme!

«Zibens» līgani šūpojās sīkos vilnīšos. Ūdenslīdēja palīgs grieza vinču, Svens — kinokameru. Pēdu pēc pēdas filma iemūžināja apkārtstāvošo cilvēku satrauktās sejas. Pēdu pēc pēdas gaisa vads, falle un telefona vads iegrima ūdenī. - N

—   Redzu lidmašīnu! — ūdenslīdējs ziņoja pēc trešās nolaišanās.

Pēdējo stundu sasprindzinājums bija prasījis visus Mūna spēkus. Vietu pie telefona ieņēma Deilijs. Klausulē laiku pa laikam atskanēja aprauti teikumi:

—    Sasniedzu dibenu… Pārāk daudz dūņu . . . Nekas nav redzams . .. Tagad labāk . .. Redzu līķus . .. Pazīt nav iespējams .. . Sejas sakropļotas . .. Briesmīgs skats . .. Vairāk nevaru . .. Ceļos augšā .. .

—    Vairs nevarot, taisās iznirt, — atkārtoja Deilijs.

—    Nekādā ziņā, — Mūns pietrūkās. — Ja viņš iedomāsies līst laukā no ūdens katras trīs minūtes, mēs notupēsim šeit līdz pastardienai.

Izrāvis klausuli Deilijam no rokām, Mūns kliedza:

—    Vai tiešām neesat redzējis miroņus? Ja viņi jums nepatīk, varat neskatīties!

—    Slikti dzirdu… Nokāpiet labāk pie manis! — norūca ūdenslīdējs, tomēr paklausīja.

—    Uzklausiet mani! — Mūns kliedza. — Līķi mani neinteresē. Par tiem pastāstīsiet mūsu žurnālistiem . .. Mani interesē priekšējā bagāžas telpa… Pārmeklējiet to . . .

Mūns atkal nodeva klausuli Deilijam un bez spēka atlaidās uz metāla platformas.

—     Bagāžas telpā nevaru iekļūt, — pēc brīža ziņoja ūdenslīdējs. — Ieeju aizbarikādē apdegušās lidmašīnas daļas . .. Nāksies attīrīt.. . Meklēt citu ceļu? Sapratu!… Iekļūt salonā pa rezerves izeju … Salonā peld apdeguši līķi. .. seši. .. trīspadsmit.. . septiņpadsmit…

—    Ko viņš tur dara? — Mūns vaicāja.

—    Skaita līķus.

Mūns atkal paķēra klausuli:

—    Velns pārāvis! Nezaudējiet laiku! Neviens nav jūs lūdzis nodarboties ar statistiku. Sameklējiet ieeju bagāžas telpā!

—    Atradu! — pēc kāda laika ziņoja ūdenslīdējs.

Taču pārmeklēt to vairs nepaspēja, jo beidzās maksimālais laiks, kādu ūdenslīdējs drīkstēja pavadīt tādā dziļumā.

Ceturtā nolaišanās. Collu pēc collas pārmeklēja pilnīgi izdegušo bagāžas telpu. Ar katru minūti mazinājās cerība, ka izdosies atrast elles mašīnas atliekas.. . Piektā nolaišanās, ūdenslīdējs atgriezās tukšām rokām.

—    Neko darīt, vajadzēs pārtraukt! — Deilijs konstatēja.

—    Tieši otrādi, turpināt! Neizkustēšos no vietas, kamēr nebūšu pilnīgi pārliecināts, ka nekā neatradīsim. Jāmeklē! Vēl un vēl! Ja ne bagāžas telpā, tad kaut kur tuvumā, lidmašīnas priekšā. Mēs zinām, ugunsgrēks sācies lejā, zinām, kādēļ tas sācies … Nevar būt, ka no bumbas korpusa nebūtu palikusi pāri kaut vai šķemba!

Nākamajā dienā meklēšana turpinājās, taču ar tādiem pašiem rezultātiem.

Sākumā Mūns pats uzturēja sakarus ar ūdenslīdēju, bet noklausīties bezgala vienmuļos ziņojumus bija pāri viņa spēkiem. Mūns nodeva telefonu Deilijam un aizgāja uz salonu. Tur viņš sēdēja pilnīgā apātijā. Ik reizi, kad aiz durvīm atskanēja Deilija skaļā balss, Mūns satrūkās un ieklausījās. Atkal nekā! Viņš iegrima pussnaudā. Ausīs joprojām skanēja klusināta ūdenslīdēja balss: «Pagaidām nekā … Nekā neatradu … Nekā neredzu . .. Nekā … Nekā . .. Nekā . . .»

—      Mister Mūn! — Kāds pieskārās viņa plecam. — Mostieties!

Mūns apjucis uzlēca kājās. Viņa priekšā stāvēja komandieris.

—      Mēs tūlīt aizlidojam … Vēl tikai gaidu, kamēr iznirs ūdenslīdējs. Sākas vētra.

Tikai tagad Mūns pamanīja, ka grīda šūpojas mazliet stiprāk nekā līdz šim.

—    Kas par to? — viņš spītīgi noprasīja.

—      Ja paliksim, vairs nespēsim pacelties. Vai zināt, kas tad ar mums notiks! Es nemaz nerunāju par ūdenslīdēju . . . Instrukcijās paredzēts, ka pat pie nelielas viļņošanās zemūdens darbi jāpārtrauc.

—      Pie velna instrukciju! … Dodiet man kaut vai pusstundu!

—      Tam nav nekādas jēgas. Ja divās dienās nekā neesat atraduši, tad arī pusstunda nekā nedos.

—      Nekādas jēgas! Jūs to nesakāt pirmo reizi. Bet par spīti visam tomēr atradu to, ko meklēju. Vēl pusstundu! Dzirdat?!

—    Varēsim atgriezties šurp pēc aukas.

—    Vai zināt, cik stipra tā būs?

—    Sinoptiķi paredz desmit balles.

—    Bet, cik ilgi tā plosīsies, pat viņi nevar pateikt.

Pa to laiku viļņi var galīgi sadragāt lidmašīnu un aiznest paliekas velns sazin kur! Pa šo laiku var notikt velns sazin kas! . .. Var sākties jauns apakšzemes izvirdums .. . Mūsu pienākums izdarīt kaut vai vēl vienu mēģinājumu.

—      Nevaru, — komandieris sacīja. — Esmu atbildīgs par drošību. '

—         Bet es esmu atbildīgs par visu operāciju … Klausieties! Ja man veiksies, Bredoks samaksās desmit tūkstošus. Jūs saņemsiet ceturtdaļu, ja paliksiet vēl pusstundu . .. Gandrīz simt dolāru par katru minūti!

—    Pieņemu! — komandieris pasmaidīja.

—    Manu priekšlikumu?

—           Jā. Veikalnieku biļetena «Laiks ir nauda» satīriskajam pielikumam! — viņš skaļi iesmējās. — Lai iet! Parunājiet ar ūdenslīdēju. Ja viņš ar mieru riskēt…— Komandieris paraustīja plecus.

—    Trīsdesmit minūtes!

Nekad agrāk Mūns nebija ap jautis, ka niecīgas trīsdesmit minūtes var saturēt veselu mūžību. Mūns kā apmāts raudzījās uz minūšu rādītāju. Tas lēnām rāpoja pa ciparnīcu. Divdesmit septiņas minūtes, divdesmit astoņas, deviņas…

—          Laiks! — komandieris' paziņoja. — Barometrs strauji krīt!

—           Vēl piecas minūtes! — lūdzās Mūns, bet, paskatījies uz baltajām šļakatām, uz melno apvārsni, strupi nokomandēja:

—    Ātrāk! Celiet augšā!

Vinča sāka griezties arvien ātrāk. Pēkšņi kustība palēninājās. Ūdenslīdēja palīgs ar acīm redzamu piepūli grieza vinču.

—    Kas noticis? — Deilijs vaicāja telefonā.

—           Kaut kāds draņķis aizķēries … — Tūlīt… — Ūdenslīdēja balss pēkšņi pārtrūka. Gandrīz vienlaicīgi paātrinājās vinčas apgriezieni.

—    Kas tur ir? — Deilijs kliedza.

Klusums.

—    Runājiet! Kāpēc klusējat?

Ūdenslīdējs neatbildēja.

Tikai tad, kad virs ūdens parādījās pārrautā telefona vada gals, viņi saprata cēloni. Kāds priekšmets bija sapinies vadā un pārrāvis to. Tikko ūdenslīdējs parādījās virs ūdens, pretim pastiepās ducis roku un ievilka viņu ar rāvienu lidmašīnā. Paskrējis kādu gabalu pa putaino celiņu, «Zibens», motoriem ierēcoties, strauji pacēlās gaisā.

Bet lejā kaukdams tuvojās negaisa vāls. Vēl minūte — un vieta, no kurienes tikko bija startējusi lidmašīna, pārvērtās verdošā katlā.

Lidmašīnu sāka svaidīt. Telefona vadā noķertais priekšmets ripoja pa metāla grīdu. Mūns noliecās. Vēl zemāk. Nolaidās uz ceļiem. Sejā atgriezās normāls sārtums.

— Raugieties! — viņš čukstus paaicināja Deiliju. — Vai zināt, kas tā ir par lietiņu?

Deilijs, kas palīdzēja ūdenslīdējam novilkt skafandru, apgriezās. Uz grīdas gulēja metāla gabals — nepareizas ovālas formas, ar caurumiem vidū un izkusušām malām. Tam piekusušas cita metāla un lateksa daļiņas liecināja, ka Mūns bija kļūdījies. Ugunsgrēks bija sācies nevis priekšējā bagāžas telpā, bet šasijas padziļinājumā.

Bet, kas attiecas uz galveno, tad viņam bija taisnība. Lietiskais pierādījums, ka sprādzienu izraisījusi bumba ar pulksteņa mehānismu, atradās viņam priekšā.

9

Singapūras centrs žilbināja ar savu izšķērdīgo baltumu. Policistu baltās korķa ķiveres, garāmgājēju baltie uzvalki, karavīru un jūrnieku baltie ķiteļi, tirdzniecības firmu un banku baltās augstceltnes uz palmām apstādītā Viktorijas bulvāra. Klejojošo tirgotāju aizsmakušie kliedzieni tricināja gaisu. Visā ielas platumā drūzmējās satiksmes līdzekļi. Riteņbraucēji ar piekrautiem groziem mugurā vai uz divriteņu rāmjiem. Velorikšas — pa vienam vai pārinieki. Visādu marku un konstrukciju automobiļi. Limuzīni ar kondicionētā gaisa ierīcēm, kabrioleti ar nolaižamu jumtu. Plūdu laiku un vismodernākie. Amerikāņu, Eiropas firmu, visvairāk lētās japāņu mašīnas.

Pāri šim skaļajam Bābeles jūklim vibrēja svelmainās saules piestrāvotais gaiss. Palmas klāja putekļi, tāpēc lapas likās nevis zaļas, bet bālganas. Vietām ielu tīrītāji rīkojās ar ūdens šļūtenēm. Garāmgājēji nevairījās, gluži otrādi, mēģināja nokļūt zem strūklas. Jau pēc dažām minūtēm baltie uzvalki un puķainie sarongi nosusēja un pārklājās sviedru traipiem.

Cilvēkam, kas nebija apradis ar ekvatoriālo klimatu, Singapūra varēja likties milzīga sutas pirts. Tikai ledus ūdens, ko pārdeva uz stūra, un daudzās ielās iekārtotās dušu kabīnes sniedza īslaicīgu glābiņu no valgās un tādēļ divkārt nepanesamās tropiskās svelmes.

Mūnam un Deilijam, kuri sēdēja pārinieku velorikšu ratos, nebija vieglu tropisku uzvalku. Arī Svens, kam bortinženieris bija aizdevis savu virsvalku, cieta no karstuma ne mazāk. Bet tas bija nieks salīdzinājumā ar mokām, kuras reportieris izcieta, būdams spiests slēpt no pasaules satricinošu un pie tam tikai viņa rīcībā esošu avīžmateriālu. Ik reizi, kad viņi brauca garām izkārtnei «Telegrāfs», viņš mēģināja bēgt. Mūnam un Deilijam nācās viņu ar varu atturēt.

Šī cīņa, kas atkārtojās laiku pa laikam, Mūnu galīgi nokausēja. Viņš centās nedomāt par karstumu, bet ūdenskritumi, kas plūda pa rikšu brūnajām sejām un kakliem, nemitīgi atgādināja to. Zilās katūna blūzes, kas arvien vairāk piesātinājās ar sviedriem, parādīja veikto attālumu daudz uzskatāmāk par kilometru skaitītāju.

Lai kaut kā aizmirstu karstumu, Mūns sāka aplūkot garāmgājējus. Nedaudzie eiropieši un amerikāņi pilnīgi pazuda starp ķīniešiem, malajiešiem, indiešiem, siamie- šiem.

—    Pietiek! — Deilijs pēkšņi iebļāvās. — Vēl piecas minūtes — un es pārvērtīšos pārceptā bifštekā. Viens no diviem — vai nu mēs nekavējoties pērkam tropu uzvalkus… vai arī es izmetīšos Ādama kostīmā.

—    Un samaksāsiet sodu par sabiedriskā miera traucēšanu! — Svens piezīmēja.

—    Tas nav tik briesmīgi! Neaizmirstiet, ka visus izdevumus sedz misters Bredoks, — Deilijs iebilda.

Mūns pavēlēja rikšam piebraukt pie tuvākā gatavo apģērbu veikala. Veikli manevrēdami starp autobusiem, mašīnām un riteņbraucējiem, rikšas iegriezās blakus ielā. Viktorijas bulvāra žilbinošo baltumu tūdaļ nomainīja vienstāvu nameļi, gandrīz melni zem daudzus gadus krātās putekļu un dubļu kārtas. Visa iela bija viens vienīgs veikals. Uzvalkus pārdeva resns ķīnietis. Apģērbi karājās uz ielas. Pielaikošanas kabīņu nebija. Pir

cēji iztika bez tām. Pārmērīgi kautrīgs apmeklētājs varēja pārģērbties pašā veikaliņā, kur īpašnieks pa nakti ieslēdza savu preci. Izmeklējis uzvalku ar japāņu firr mas preču zīmi, Mūns nekaulēdamies samaksāja pieprasīto cenu, par ko īpašnieks ļoti brīnījās. Nemitīgi klanīdamies un starojoši smaidīdams, viņš rūpīgi iesaiņoja sviedriem piesūkušos apģērbus. Uz iesaiņojuma bija uzraksti četrās valodās: «Pērciet pie Min Lai-īse!» Šis pats aicinājums izdaiļoja zobu bakstāmos, kas tika pasniegti kā bezmaksas suvenīri.

—    Redzat, ko nozīmē reklāma, — filozofiski piezīmēja Deilijs, iesēzdamies ratos. — Ik reizi, kad jums zobos iestrēgs rīsa grauds, jūs tūdaļ skriesiet iepirkties pie Min Lai-Tse! … Velti jūs atsakāties reklamēt mūsu firmu…

—    Kā to saprast? — vaicāja Mūns.

—    Redzēsiet! — Deilijs pasmīnēja.

Mūnam nebija laika atšifrēt šo divdomīgo frāzi. Rikšas apstājās pie policijas pārvaldes baltās ēkas.

Policijas priekšniekam, seram Viljamam Brokam, bija tipisks britu koloniju virsnieka izskats — ķieģeļu krāsas seja, īsi apcirpti, sirmi mati, gaišas ūsas. Jauns leitnants būdams, viņš ieradās šeit Interpola — starptautiskās policijas organizācijas uzdevumā un tā arī palika uz visu mūžu Singapūrā.

—    Kas tie bija par laikiem! — sers Broks ņēmās jūsmot. — Jebkuras krāsas sievietes! Jebkurā daudzumā! Jebkurai gaumei. Līdz karam tikai Saigona un Hon- konga varēja konkurēt ar Singapūru . .. Un tagad? — sers Broks rūgti nopūtās. — Vai tad mēs šodien spējam iedzīt Ameriku un Rietumeiropu? Ko viņi tik neizgudro! … Jā, mēs atpaliekam, bezcerīgi atpaliekam! Ar ko šodien varam iepriecināt asu izjūtu mīļotājus? Ar spēļu namiem? Ar opija smēķētavām! Bērnudārzs!

Sers Broks bēdīgi pamāja ar roku. Likās, viņš noslauka no vaiga neredzamu asaru.

Izmantodams pauzi, Mūns izklāstīja sava nāciena iemeslus. Lai dzītu pēdas noziedzniekiem Singapūras teritorijā, bija nepieciešama vietējās policijas atļauja un atbalsts.

—    Domājat, elles mašīnu noslēpis lidmašīnā kāds no lidlauka kalpotājiem? — Sers Broks domīgi pārlaida roku pāri galvai, izrāva īsu, sirmu matu un uzmanīgi to aplūkoja, it kā gaidīdams no tā kādu atklāsmi. Tā ir nesagaidījis, aizpūta matu un atkal pievērsās Mūnam. — Vietējie ir briesmīgi vazaņķi, tik vien sapņo, kā no- mušīt kādu vai uzspridzināt kaut ko. Ko tur runāt par lidmašīnu, ja viņi pat manu suni noindējuši! Tas tik bija suns! Kad spēlēju kroketu, viņš man visas bumbas pienesa zobos… — Sers Broks apklusa un domīgi paglaudīja galvu. Šoreiz viņš neizrāva matu, laikam nolēma pietaupīt svarīgākam gadījumam.

—    Mēs ceram, ka jūs palīdzēsiet mums, ser Brok! — Mūns pārtrauca viņa pārdomas.

—    Pats par sevi saprotams! Ar vislielāko prieku! Baltajam cilvēkam vienmēr jāatbalsta baltais, citādi visa pasaule aizies pie velna. Jo vairāk šoreiz… Cik saprotu, sprādzienu organizējuši komunisti? Mans svētais pienākums cīnīties ar . ..

—    Ne gluži, ser Brok! Nacionālisti! Ultralabie!

—    Nav svarīgi. Visi viņi ir nelieši… Vispirms izliekas par antikomunistiem, lai izlūgtos no mums vairāk, bet pēc tam kliedz: «Arā!» … Jā, bet piedodiet, kāpēc jūs nolēmāt, ka lidmašīna gājusi bojā sprādziena rezultātā? «Enterprise» komandieris … Starp citu, viņš ir mans brālēns no mātes puses, tas ir grāfu Vorviku sānatzarojums, trešais grāfs Vorviks bija Indijas vice- karalis, bet viņa krustmeita vēlāk apprecējās ar hercogu Glosteru … Piedodiet, liekas, esmu sapinies … Ar ko es iesāku?

—    Ar brālēnu, — Deilijs pateica priekšā.

—    Paldies! Nu, mans brālēns ziņoja, ka neviens katastrofas liecinieks nav palicis starp dzīvajiem.

—    Liecinieks sēž jūsu priekšā! — Mūns dusmīgi norādīja uz smejošo Svenu. — Es jau stāstīju …

—   Tā? — sers Broks izbrīnījās. — Nekādi nevaru atcerēties.

Vajadzēja izstāstīt visu no gala.

Sers Broks uzmanīgi noklausījās. Tad noglauda matus, iegrima domās, beidzot pamāja.

—    Paldies … Tagad man viss skaidrs… — Viņš ar interesi aplūkoja Svenu. — Tātad esat nopeldējis ve

selas desmit stundas? Lielisks sportisks sasniegums… Mans brālēns no tēva puses, marķīzs Gotenhems, arī bija labs peldētājs, pat karaliskā kluba čempions, kaut gan, nē, toreiz viņš bija tikai baronets, par marķīzu viņš kļuva vēlāk, kad viņa onkulis… — sers Broks sastomījās un izklaidīgi paskatījās klātesošajos. — Liekas, atkal sapinos . .. Par ko es gribēju runāt?

—    Nezinu, par ko jūs gribējāt, — aizmirsdams visas ceremonijas, Mūns noskaldīja. — Es personīgi runāju par to, ka man vajadzīga jūsu sankcija un atbalsts …

—    Pilnīgi pareizi! — sers Broks apstiprināja. — Tas ir mans svētais pienākums. Bet jums nāksies paciesties vēl dažas dienas. Tikmēr varat iepazīties ar Singapūras interesantākajām vietām. Protams, laiki nav vairs tie, bet, piemēram, Šerī kundzes iestāde… Visaugstākā starptautiska klase .. . Tur ir pat bijusī Siamas princese, laikam dzirdējāt, viena no maršala Tana sievām, pēc viņa nāves mantinieki par lētu naudu izūtrupēja visu harēmu… Princese tādā iestādē! — sers Broks smagi nopūtās. — Atdota tikpat kā par velti! Jā, bēdīgi laiki aristokrātijai! …

—    Liekas, jūs atkal esat sapinies,,, ser Brok, — Deilijs laipni atgādināja. Pamanījis, ka nokausētais Mūns gatavs nolikt ieročus, viņš metās tieši ugunī. — Jūs teicāt, ka nāksies gaidīt. Kādēļ? Mums dārga katra minūte.

—    Jūtu jums līdzi. Bet viss lidlauka personāls, atskaitot priekšnieku, viņš ir anglis, Čarlzs Androps, bet zināt, ne no tiem Andropiem, kuri karalienes Elizabetes laikā saņēma …

—    Bez ģenealoģiskiem sīkumiem! — Mūns ierēcās.

—    Kāpēc gan ne? — Svens iejaucās. Šī saruna viņu uzjautrināja. Tagad viņam bija izdevība atspēlēties par viņa reportāžai uzlikto aizliegumu. — Turpiniet, ser Brok! Tas ir ārkārtīgi interesanti. Tātad karalienes Elizabetes Otrās laikā …

—     Pirmās! — dusmīgi pārlaboja policijas priekšnieks. — Un, lūdzu, mani nesamulsināt. Viss aerodroma personāls sastāv no vietējiem iedzīvotājiem. Viņi nerunā angliski. Tātad nopratināšanai vajadzīgs tulks …

Bet visi policijas darbinieki, kuri prot vietējās valodas, iesaistīti operācijā «Papagailis».

—    Vai tas gadījumā nav šifrēts nosaukums kaujas operācijai pret malajiešu partizāņiem? — Svens painteresējās. — Esmu tā kā lasījis, ka viņi likvidēti.

—    Es arī esmu lasījis, — sers Broks nikni pateica. — Angļu laikrakstos. Bet, tā kā šie velni angļu avīzes nelasa, viņi vēl nekā nezina par savu likvidāciju un joprojām šauj … Bet lai ar viņiem noņemas armija. Man uzdots nodarboties ar papagaiļiem. Pārbaudu viņu politisko uzticamību.

—    Jūs jokojat!

—    Ha! Labi joki. Kad aģenti ziņoja, ka vietējiem ķīniešiem piederošie papagaiļi izkliedz pretvalstiskus lozungus, es arī mēģināju atpirkties ar joku. Teicu, tur nekā nevar darīt, viņi jau tā sēž aiz restēm… Mans pienākums izklīdināt demonstrācijas, nevis nopratināt krokodilus. Kas es galu galā esmu — policijas priekšnieks vai zooloģiskā dārza direktors? Nekas neiznāca! Kāds patriotiski noskaņots kretīns aizrakstīja vēstuli uz «Times». Nākamā dienā pavēle no Londonas! Parakstījis pats ministrs lords Breverijs. Visi Breveriji bija muļķi. Protams, atskaitot trīsdesmit pirmo lordu; tas bija pārāk gudrs un tādēļ nokļuva trako mājā… Šķiet, atkal sapinos … Zināt, cik Singapūrā papagaiļu? Desmitiem tūkstošu! Labprāt aizsūtītu tos visus ministram, lai pats pratina … Elles darbiņš! Varat paši pārliecināties.

Telpa, kur atradās spārnotie aģitatori, atgādināja izstāžu paviljonu. Patiesībā tas bija amerikāņu miljonāres dibinātās teosofu sektas modernā stilā būvēts svētnams. Svētnama cēlāji cerēja piesaistīt plašas vietējo iedzīvotāju aprindas, taču nO tā nekas neiznāca. Dievnams pārgāja kaučuka sabiedrības īpašumā, kura to izmantoja par noliktavu, kamēr sintētiskā kaučuka konkurence nepiespieda sašaurināt ražošanu. Tagad svētnīca piederēja pilsētas valdei. Lietus periodā to izmantoja gadatirgiem un sporta sacīkstēm.

Uz mistiskiem simboliem izrakstītās grīdas stāvēja neskaitāmi bambusa būri. Dažus rotāja mākslinieciski grebumi, citus smaili pagodu jumtiņi. Tajos lēca, tupēja, skraidīja, vēcināja spārnus tūkstoši daždažāda lieluma un nokrāsas papagaiļi.

Nezinātājam sākumā varēja likties, ka viņš nokļuvis putnu izstādē, kur uzvarētājiem pasniedz prēmijas par visspilgtākajām spalvām vai vislielāko izrunāto vārdu skaitu. Taču policijas darbiniekus, kas staigāja apkārt, interesēja nevis vārdu skaits, bet tikai saturs. Pieķēruši kārtējo papagaili nepiedodamā necienībā pret britu impērijas svētajiem pamatiem, viņi piestiprināja būrim attiecīgu zīmi un devās pie nākamā. Pašiem papagaiļiem laikam likās, ka viņi uzaicināti daiļrunības konkursā. Pakļaudamies vispārējai psihozei, krāšņie putni kladzināja bez pārtraukuma. Troksni vēl pastiprināja papagaiļu īpašnieku skaļie protesti un policistu lamāšanās.

—    Diezgan! Man pietiek! — kaut kur aiz muguras atskanēja histērisks kliedziens. Mūns pagriezās. Kalsens, gara auguma cilvēks ar rusganu bārdiņu nikni iespēra ar kāju papagaiļa būrim un, aizspiedis ar rokām abas ausis, devās uz izeju. Sers Broks aizšķērsoja viņam ceļu.

—    Kas jums lēcies, kņaz? … Tas ir krievu kņazs Šah- girejevs, strādā pie manis par tulku, — policijas priekšnieks paskaidroja. — Nolaidiet taču rokas! Vai jūs esat prātā jukuši!

Tulks nolaida rokas, bet tūdaļ atkal aizbāza ausis ar pirkstiem.

—   Vēl ne, bet pamazām tuvojos šim stāvoklim … Divsimt piecdesmit papagaiļu trīs stundās … Daudz netrūka, un es pats būtu pārvērties papagailī. Dievs žēlīgais, tādu spīdzināšanu nav izdomājis pat lielais inkvizi- tors Torkvemāda.

—    Kņazs — un tik vāji nervi! — sers Broks skumji nopūtās. — Jā, aristokrātija deģenerējas. Nav vairs tas, kas senajos laikos. Kad pie lorda Četema, viņš toreiz bija Īrijas vicekaralis, nemieru laikos ielauzās brēcošs pūlis, viņš pat acis nepamirkšķināja, tikai pavēlēja kambarsulainim noslēpt zelta karotes… Liekas, es atkal … Vai gadījumā neatceraties, par ko bija runa?

—   Par to, ka misters Šahgirejevs brauks mums līdzi, — Mūns mēģināja atgriezt policijas priekšnieku reālajā pasaulē. — Lai parādītu mums Singapūras interesantākās vietas, — viņš dzēlīgi piemetināja.

—    Protams! — sers Broks pamāja. — Tas ir mans svētais pienākums. Kņaz, noteikti aizvediet ciemiņus pie Šerī kundzes. Tikai nedodiet Siamas princesei pārāk daudz dzert! … Nabaga princese! — Sers Broks pavicināja roku, it kā noslaucīdams neredzamu asaru.

—   Lielisks eksemplārs! — Deilijs smējās, pavadīdams ar skatieniem policijas priekšnieku, kas turpināja inspekcijas apgaitu. — Ko jūs par to domājat, Sven?… Sven … Sven, kur jūs esat!

Bet Svens nekā nedzirdēja. Un nevarēja nekā dzirdēt. Viņš vispār vairs nebija blakus. Izmantojis apstākli, ka operācija «Papagailis» piesaistīja viņa sargu uzmanību, viņš bija aizlaidies.

Droši vien Svens tagad atradās kādā pasta nodaļā un nosūtīja uz redakcijas rēķina rekorda garuma telegrammu. Meklēt viņu miljonu pilsētā nebija nekādas jēgas. Tas nozīmētu velti šķiest vērtīgo laiku. Tagad tas kļuva divkārt dārgs.

Tajā brīdī, kad Svens bija pasniedzis telegrāfistam pirmo lapiņu, it ka sākas savdabīgas sacīkstes. Pirmais teletaipa izsistais burls aizvietoja starta signālu. Ātrumam, ar kuru strādā telegrāfs un radio, tagad vajadzēja likt pretī vēl lielāku ātrumu. Citādi — drošs zaudējums.

«Oranžās bultas» bojā ejas vaininieki jāatrod, pirms Svena noraidītā informācija aplidos pasauli un ar pēdējām radioziņām atgriezīsies Singapūrā. Vēsts par uzieto elles mašīnu viņu ausīs skanēs kā brīdinājuma signāls «Glābiet savas ādas!». Noziedznieki jāapcietina, pirms tie paguvuši aizbēgt. Jāsteidzas!

10

—    Uz lidlauku! — Mūns pavēlēja.

—   Ātrāk! — piebilda Deilijs un parādīja starp pirkstiem iežmiegtu naudas zīmi.

Mūns ar atvieglojumu atlaidās sēdeklī. Pirms pusminūtes vēl šķita, ka, acīm redzot, nāksies braukt ar velo- rikšu. Sacīkstēs, kur svarīga katra minūte, tas nozīmētu pazaudēt kauju jau pirms saskares ar pretinieku. Par laimi gan drīz vien izdevās noķert taksometru, kura vadītājs vienlaicīgi bija arī tā īpašnieks. Tas bija diezgan pavecs fords. Par spīti aplupušajiem sāniem mašīna attīstīja samērā pieklājīgu ātrumu.

Pilsētas centrs palika aiz muguras. Tagad viņi brauca paralēli bezgalīgajai krastmalai. Sānielās redzamie por- tālceltņi un masti, daudzie ostas krodziņi, kuģniecības sabiedrību kantori, kuģu apgādātāju veikali, visu tautību jūrnieki radīja iespaidu, ka Singapūra ir viena vienīga osta.

Skatienam pavērās Tanžongrha līča neticami zilais klajums. Ainavu bojāja naftas traipi, ogļu putekļi, netīrumu saliņas. Milzīgais iekšējais baseins atgādināja ar ūdeni piepildītu Noasa šķirstu, kurā peldēja kuģu un laivu paraugi no visas pasaules. Tanžongrha dzīvajā muzejā bija atrodams absolūti viss — no sešdesmit tūkstoš tonnu okeāna milzeņa līdz dzīvojamām džonkām, kas līdzīgi odiem bija to apsēdušas. Uz šīm peldošajām skatuvēm paaudze pēc paaudzes izrādīja publikai ģimenes dzīves intīmās ainas. Nebūt nekautrēdamies no skatītājiem, te izģērbās, mazgājās, izkāra veļu, gulēja, spēlēja madžongu vai meta kauliņus, vārīja, ēda, mira badā.

Šī krāsu bagātā eksotika atgādināja sultāna dāvinātu izdilušu brokātu, ko apģērbis ubags. Drāna vizuļoja žilbinošā zeltā, bet caurumos redzēja vājo miesu ar nekad nedzīstošām vātīm.

Mūnam un Deilijam Tanžongrha līcis šajā mirklī nozīmēja tikai vietu, kas atrodas tuvu lidlaukam. Tikai pa ausu galam viņi klausījās Šahgirejevā, kurš centās iepazīstināt viņus ar Singapūras skaistākajām vietām.

—    Brīnišķīga pilsēta! — izjusti teica Šahgirejevs un gandrīz bez pārejas pārvērtās no muzeja gida parastā cilvēkā. — Bet manis pēc, lai iet pie velna! Kopā ar seru Broku, Siamas princesi un nolādētajiem papagaiļiem! Smoku nost! Ienīstu! Šo velnišķīgo karstumu, savu darbu, visu!

—   Kas attiecas uz karstumu, tur tiešām nekas nav līdzams, bet darbu taču var mainīt, — Deilijs sacīja.

—   Man tas nav tik viegli… Kas es tāds esmu? Bijušais kņazs! Bijušais krievs! Emigrants! Svešinieks!

Tādus kā es labprāt pieņem tikai policijas dienestā. Uzskata — ja krievu emigrants, turklāt muižnieks, tad Viņam noteikti jābūt baltgvardam, reakcionāram. Kad Saigonā strādāju par tulku pie franču ģenerāļa, viņš no rīta līdz vakaram lādēja komunistus. Vecais idiots iedomājās, ka izrāda man laipnību . .. Pretīgi! . .. Vai tad esmu vainīgs, ka tēvs aizbēga no boļševikiem?

—    Jūs pat franču valodu protat? — Mūns pabrīnījās.

—    Kopš bērnības. Bez tam angļu, ķīniešu, japaņu, malajiešu, vjetnamiešu, — ne bez lepnuma paziņoja Šahgirejevs.

—    Vjetnamiešu! — Mūns nopriecājās. — Tas ir tieši tas, kas mums vajadzīgs. Jūs atsūtījis pats dievs.

—    Dievam te nav nekādu nopelnu. Pateicieties papagaiļiem! .. .

—    Ja es runātu septiņās valodās, būtu nevis detektīvs, bet prezidenta speciālais pārstāvis, — Deilijs teica. — Kaut gan šim» amatam prasme runāt ir mazāk svarīga neka prasme apvārdot.

—    Es protu li ka i sešas, — Šahgirejevs pārlaboja.

—    Bet krievu? — Miins atgādināja.

—    Kauns atzīties, bet tieši šo valodu nepārvaldu. Tā ir tipiska emigrantu traģēdija, īpaši otrās un trešās paaudzes . .. Bēdīga sajūta, it kā jums būtu sešas mākslīgas sirdis un nevienas īstas. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc neatgriežos Krievijā. Pārbraukšu Maskavā un pat nepratīšu pajautāt, kā nokļūt līdz Novodjevičes kapsētai. Tēvs stāstīja, ka tur apglabāts mans vectēvs. Dīvainākais, ka cara valdība uzskatīja viņu par sarkano, pat apcietināja un izsūtīja. Bet mazdēls spiests apvainot pretvalstiskās domās papagaiļus, — Šahgirejevs rūgti iesmējās.

—    Apcietināja! Velns parāvis! — Mūns iesita sev pa pieri. — Labi, ka atgādinājāt. Kā tad mēs viņus apcietināsim, ja mums nav orderu?

—    Nekas! — Šahgirejevs nomierināja. — Viņi taču vjetnamieši. Sers Broks skatīsies uz to caur pirkstiem. Ar vietējiem iedzīvotājiem pie mums sevišķas ceremonijas netaisa. Cita lieta, ja viņi būtu baltie.

Mūns nebija rasu privilēģiju aizstāvas. Savā laikā viņš pat iedzīvojās krietnās nepatikšanās, ietupinādams aiz restēm nēģeru studenta baltos slepkavas. Noziedzniekus attaisnoja, bet tā tomēr bija morāla uzvara — vīrišķīgi izpildīts dienesta pienākums par spīti sabiedriskajai domai, presei un priekšniecības viedoklim.

Taču tad, kad policists pie lidlauka vārtiem aizturēja velorikšu ar pasažieri malajieti, bet taksometru ar baltajiem ielaida, Mūns pat nopriecājās par sera Broka kultivēto rasu nevienlīdzību.

Izrādījās, ka dežurants, kas bija izvadījis reisā «Oranžo bultu», aizgājis mājās. Desmit minūtēs mašīna aizkļuva līdz ciematam, kur vieglās vienistabu uii divistabu mājās, tā sauktajos bungalo, dzīvoja lidlauka personāls. Mājiņas bija izvietotas ap četrstūri, kur atradās dušas, tenisa un golfa laukumi. Administrācija, acīm redzot, centās iepotēt padotajiem angļu dzīves veidu. Par rezultātiem liecināja spilgtiem tropiskiem ziediem aizaudzis tenisa laukums un anglis, kas pilnīgā vientulībā dzenāja golfa bumbiņu. Viņš mirka vienos sviedros, bet tomēr ar fanātisku centību turpināja savu dienišķo sporta rituālu. Droši vien tas bija pats aerodroma priekšnieks Čarlzs Androps, jo spēlēt tādā svelmē golfu spēj vienīgi angļi vai nenormālie.

Taksometrs pabrauca garām rozā krāsas bungalo.

—    Stop! — Šahgirejevs pacēla roku.

—    Dežurants, liekas, dzīvo iepretī, — Deilijs teica.

Šahgirejevs neatbildēja. Viņš ieklausījās gārdzošās

frāzēs, kas atskanēja no mājiņas.

—    Dīvaini! Dzirdiet? Tas ir papagailis. Viņš izkliedz lozungus.

—    Neredzu tur nekā dīvaina, — Deilijs piezīmēja.

—    Liekas, jums bija laiks pierast, ka Singapūrā šie putniņi nodarbojas ar graujošām akcijām.

—    Tieši tādēļ es brīnos. Mēs nejauši esam uzdūrušies ļoti retam eksemplāram. Šis papagailis ir pārliecināts antikomunists.

—     Pie mums viņš taisītu karjeru. Viņu tūdaļ aicinātu uzstāties televīzijas pārraidē «Sirsnīga saruna ar namamātēm», — Deilijs pajokoja.

—    Ciētiet klusu! — Mūns nepacietīgi apsauca.

—    Kādā valodā viņš runā?

—    Vjetnamiešu, — Šahgirejevs paskaidroja.

Mūns un Deilijs saskatījās.

No bungalo, kas atradās pāri ielai, iznāca malajietis. Viņš bija ģērbies baltās, platās biksēs un garā havajiešu kreklā. Koniskā cepure pasargāja no svelošās saules galvu, tumšās acenes —acis. Izrādījās, ka tas ir tas pats lidlauka dežurants, kuru viņi meklēja. Mūns apbēra viņu ar jautājumiem, galvenokārt par papagaiļa īpašnieku. ,

Nguens Bao Mins — tā viņu sauca — strādāja lidlaukā par mehāniķi. Dzīvoja samērā noslēgti, ne ar vienu nedraudzējās. Nguens bija Dienvidvjetnamas pavalstnieks un pirms pārbraukšanas uz Singapūru bija dzīvojis Saigonā. Laiku pa laikam viņš uz dažām dienām aizlidoja turp.

—   Vai neatceraties, Nguens bija klāt, kad aizlidoja «Oranžā bulta»? — Mūns vaicāja.

—   Manuprāt, nē. Manā brigādē viņš nestrādā… Bet galvot nevaru. Gadās, ka lidlauka darbinieki sagaida radus vai paziņas.

—    Tātad jus varējāt arī nepamanīt?

—   Pilnīgi iespējams. Jo vairāk tāpēc, ka toreiz biju pārāk aizņemts. Lidmašīna pienāca no Kairas ar nokavēšanos.

—    Jūs neatgājāt no lidmašīnas?

—    Nevienu mirkli.

Mūns neapmierināti saviebās. Kā būtu teicis pasjansa licējs: kārtis nedevās rokā.

—    Sagādājiet man jiīsu brigādes darbinieku sarakstu, — Mūns teica un vēl vairāk savaibstījās. — Ieslē- dziet motoru! — viņš pavēlēja taksometra vadītājam. Sameklēt visu brigādi, runāt ar katru atsevišķi būtu briesmīgs laika tēriņš, gandrīz katastrofisks, jo Svena informācija jau varēja būt ēterā.

—   Sakiet — vai šasijas bija kārtībā? — Deilijs pajautāja.

Mūns ar izbrīnu paskatījās uz savu palīgu. Sakoncentrējis visu uzmanību vienam jautājumam, viņš tūdaļ neaptvēra, kas Deilijam prātā. Sapratis izlamāja sevi par to, ka nebija pirmais izmēģinājis šo gājienu.

Malajietis padomāja.

—    Liekas… Zināt, diennaktī izvadu divdesmit lidmašīnas, ja gadās speciālie reisi, vēl vairāk. Visu nevar atcerēties.

—    Tomēr pamēģiniet! — Mūns teica ar uzsvaru.

Šajā brīdī no Nguena bungalo atskanēja spalgs kliedziens.

—    Papagailis! — malajietis iesaucās. — Nu, protams! Tagad atceros! Šasijai bija neliela vaina, bet to izdevās ātri likvidēt. Izdarīja to tieši Nguens. Brigādes mehāniķis šai laikā bija aizņemts ar kaut ko citu.

—    Viss skaidrs! — Mūns čukstēja. — Labodams šasiju, Nguens paguva piestiprināt elles mašīnu.

—    Bet kāds tam sakars ar papagaili? — Šahgirejevs painteresējās.

—    Viņš palīdzēja man atcerēties, — malajietis paskaidroja. — Nguens reti kad šķiras no papagaiļa. Arī toreiz bija to atstiepis līdzi… Ņemas ap papagaili kā ap mīļoto meiteni. Tajā reizē būris bija pat nosegts ar īpašu apvalku. Lai pasargātu no saules! Savādnieks! Kāda tur saule, ja būris atradās lidmašīnas ēnā.

—    Vai papagailis kliedza? — Mūns jautāja. — Jūs laikam neatceraties.

Šahgirejevs iesmējās. Kāda tam varēja būt nozīme?

—    Kāpēc ne? — Malajietis pakratīja galvu. — Papagailis bija kluss kā pelīte. Nodomāju, ka viņš guļ. Pa visu šo laiku ne reizes neieķērcās.

Nguena mājiņā valdīja puskrēsla. Nolaistās žalūzijas aizturēja saules gaismu. Pa spraugām iespīdēja tikai atsevišķi stari, kuros dejoja mirdzoši puteklīši. Durvis bija nācies uzlauzt. Mūnu šī likumības pārkāpšana pārāk neuztrauca, jo nevarēja būt nekādu šaubu, ka kratīšanai sekos apcietināšana.

Vispirms Mūns devās pie būra, kura iemītnieks apsveica negaidītos ciemiņus ar sašutuma pilniem kliedzieniem. Būrim izrādītā interese radīja Šahgirejevā izbrīnu.

—    Kā redzams, nesaprotat? — Mūns aptvēra. — Dei- lij, paskaidrojiet, lūdzu!

—   Tur nav ko skaidrot… Būris ir pietiekami liels, lai tajā novietotu elles mašīnu..

—    Elles mašīnu? — Šahgirejevs joprojām nebija sapratis.

—    Padomājiet! — Mūns pacietīgi teica. — Kāpēc papagailis klusēja? Tāpēc, ka tur nebija nekāda papagaiļa. Bet, lai noslēptu to, kas īsteni atradās būrī, Nguens nosedza būri ar apvalku. Skaidrs?

—    Man arī kaut kas ir skaidrs, — Deilijs ievilka gaisu nāsīs. — Viņš smēķē cigaretes ar marihuanu.

—    Tas ir Deilija jājamais zirdziņš! — Mūns paskaidroja ar labsirdīgu ironiju. — Attiecībā uz tabakas smakām viņš ir absolūts čempions. Deguns viņam aizstāj smadzenes. Pietiek paostīt gaisu, un vainīgais jau rokā… Viņš iedvesis noziedzniekiem tādas bailes, ka vistrakākie smēķētāji sākuši sūkāt piparmētru konfektes.

—    Pietiek ņirgāties! — Deilijs atgaiņājās. — Skatieties, vai tad man nebija taisnība? — viņš parādīja aizsākto cigarešu bloku.

Cigaretes saucas «Nirvānā». Mūns aizsmēķēja vienu. Galva tūlīt sāka griezties. Vēl daži dūmi, un iestātos viegls narkotisks apreibums. Tabaka, bez šaubām, bija piesātināta ar marihuanu, ko, tāpat kā hašišu, iegūst no Indijas kaņepēm.

—    Pie tam šīs mājas saimnieks ir vēl alkoholiķis, — Šahgirejevs sacīja, norādīdams uz rīsa šņabja pudeli. Etiķete vēstīja, ka ražotāji precīzi ievērojot XV gadsimta ķīniešu prātnieka Li Šai-Ho izgudroto recepti.

—    Pamēģināsim, ko? — Deilijs attaisīja pudeli un tūdaļ atsprāga nost. Nāsīs iesitās asa ķīmiska smaka. — Kas tas par draņķi?

—    Spriežot pēc aromāta, inde tādiem ziņkārīgiem viesiem kā jūs, — Mūns pasmīnēja. — Pietiek izklaidēties! Līdz saimnieka pārnākšanai sistemātiski jāizkrata visa istaba.

Bambusa galdiņā stāvēja mašīna ar latīņu burtiem. Acīm redzot, Nguens prata angļu valodu. Mūna uzmanību saistīja mape ar kopējamo papīru. Papīrs bija dažādās krāsās — melns, sarkans, zaļš, dzeltens. Mūns atcerējās, ka draudu vēstule ar parakstu «Dzeltenais pūķis»,* pareizāk sakot, tās kopija, bija uzrakstīta ar dzeltena kopējamā papīra palīdzību.

—    Tā ir sensena tradīcija, •— Šahgirejevs paskaidroja, pamanījis, ar kādu interesi Mūns apskata papīru. — Kāds no Anamas ķeizara ministriem — starp citu, izcils matemātiķis — ierosināja izgatavot sarakstes kopijas ar dažādu krāsu tinti. Katra krāsa atbilda vēstules raksturam — ārējie sakari, vēstījumi provinču gubernatoriem, sarakstīšanās ar nodevu vācējiem un tā tālāk. Tādā veidā vajadzīgās vēstules varēja ātrāk atrast arhīvos. Kā redzat, šī tradīcija saglabājusies pat* rakstāmmašīnu laikmetā.

—   Papriecājieties! — no kakta atskanēja Deilija balss. Pēc triumfējoša žesta, ar kādu viņš nodemonstrēja savu atradumu, varēja domāt, ka tas ir vismaz zelta stienis. Bet tas bija tikai metāla gabals. Tomēr Mūņa acis iedegās. Tas pats sastāvs, no kura bija izliets elles mašīnas korpuss! Ķēde noslēdzās.

Nekad vēl Mūna rīcībā nebija tāds tiešu un netiešu lietisko pierādījumu daudzums. Taču priekšā vēl grūtākais — apcietināt Nguenu. Mūns ļoti bažījās, ka tik tas nepagūtu aizbēgt.

Durvis atvērās bez trokšņa. Tieši šai brīdī Mūns, Deilijs un Šahgirejevs pētffa atradumu. Tādēļ neviens nebūtu pamanījis ienācēju, ja neiekliegtos papagailis. Deilijs atskatījās pirmais. Bet bija jau par vēlu. Durvis aizcirtās, iekāms viņš paguva izraut revolveri. Kad viņi izskrēja no bungalo, tuvējos krūmos vairs tikai pazibēja zilā virsvalkā tērpta mugura.

Nebija šaubu — tas varēja būt vienīgi papagaiļa īpašnieks. Deilijs izšāva gaisā. Bēglis neapstājās. Aizelsušies viņi aizskrēja līdz krūmiem. Kaut kur tuvumā ierūcās motors. Viņi metās caūri krūmājam un ieraudzīja motociklu, kas ātri attālinājās.

—   Mašīnā! Veicīgāk! — Mūns komandēja. Skriet līdz taksometram nevajadzēja. Apķērīgais šoferis jau bija piebraucis pats.

Kad viņi, tikko nenogāzuši no kājām lidlauka vārtos dežurējošo policistu, aizjoņoja tam garām, motociklists bija pārvērties punktā, kas ātri saruka.

Samazināt attālumu tā arī neizdevās. Ceļš meta, straujus pagriezienus. Ik reizi, kad tikko saredzamais

motocikls pazuda aiz līkuma, Mūnam uztraukumā aizžņaudzās elpa.

Vadītājs izspieda no motora visu, ko vien varēja. Taču vecais fords, acīm redzot, zaudēja šajās sacīkstēs. Motora gaudošanai pievienojās jauna skaņa. Radiatorā guldza pārkarsētais ūdens.

—    Jāpapildina ūdens! — vadītājs kliedza.

—    Nav laika! — Mūns atkliedza.

—    Motors aizies pie velna!

—    Lai iet! Vispirms jāpanāk motociklists!

—   Nevaru riskēt! Tā ir mana vienīgā maize! — vadītājs izmisīgi sauca. Viņš grasījās bremzēt. Deilijs nogrūda viņa kāju no bremzes pedāļa.

—   Pērku no jums mašīnu! Cik? — Mūns aizelsies kliedza.

—   Pareizi! Misters Bredoks maksā par visu! — Deilijs atbalstīja.

Taču spidometra bulla nežēlīgi krita. Fords aizvien vairāk atpalika. No virmojoša bula iznira brīdinājums: «Uzmanīgi! Pagrieziens! Samazināt ātrumu!» Aiz tā pavīdēja apbedīšanas biroja reklāma divstāvu mājas lielumā.

—   Jānogriežas! •— pa visu šo laiku Šahgirejevs ierunājās pirmo reizi. — Tad mēs pirmie nonāksim krustojumā.

—   Vai ceļam, pa kuru viņš brauc, nav citu atzarojumu? — Muns vaicāja. — Risks ir pārāk liels. Viņam var ienākt prātā tāds pats manevrs.

—   Nekas! Tā ir mūsu vienīgā izredze! — Deilijs kliedza. — Aiziet!

Šofera reakcija bija pārāk lēna. Viņi gandrīz aizdrāzās garām pagriezienam. Pēdējā momentā Deilijs pārtvēra stūri un ar strauju rāvienu ievadīja mašīnu cilpā. Tā uz diviem riteņiem izdarīja reibinošu virāžu. No riepu apakšas ar svilpoņu izlidoja smilts un oļu strūkla. Kaut kas iesitās Mūnam sejā. Pēc sekundes fords atkal nostājās uz visām četrām un devās uz priekšu putekļu mākonī.

Kad viņi nokļuva līdz krustojumam, šoseja bija tukša,

atskaitot dažus velosipēdistus. Mūns pavēlēja vadītājam nostādīt mašīnu šķērsām ceļam.

—           Gudra stratēģija! — Deilijs piezīmēja. — It sevišķi tai gadījumā, ja viņš paguvis aizbraukt garām.

Gandrīz tai pašā brīdī viņi ieraudzīja bēgli. Saule atradās viņiem aiz muguras. Tāpēc motociklists pamanīja lamatas pārāk vēlu. Pirms viņš paguva apgriezties un aizjoņot pretējā virzienā, atskanēja šāviens. Šoreiz šāva Mūns. No riepas ar griezīgu spiedzoņu izlauzās gaiss. Motocikls apgāzās. Cilvēks apmeta, kūleni, aizlidoja dažas pēdas un samērā mīksti nokrita tvirtajos sāgo dzie- tos, kas bija iestādīti gar šoseju.

Deilijs pirmais pieskrēja pie motociklista. Nekas ļauns viņam nebija noticis. Neredzēja nevienas skrambas. No stiprā trieciena viņš bija tikai zaudējis samaņu.

—    Zināt, manuprāt tas nav viņš, — Šahgirejevs teica.

—    Kāpēc jūs tā domājat?

—           Jums viņi visi šķiet līdzīgi, bet es esmu iemanījies atšķirt vienu no otra. Tas nav vjetnamietis.

—    Tieši tā, — apstiprināja klātpienākušais šoferis.

—    Šis cilvēks ir malajietis. .

—           Še tev nu bija! — Deilijs nošķendējās. — Kā anekdotē: medīja dzīvu tīģeri, bet noķēra ceptu tītaru.

—           Darīts! — Mūns nopūtās. — Varam uzskatīt, ka esam zaudējuši. Simts pret vienu, ka īstu Nguenu mums neredzēt kā savas ausis.

—    Viņš atgūst samaņu, — Šahgirejevs teica.

Cilvēks atvēra acis.

—    Mans motocikls! — viņš stenēja.

—    Neuztraucieties! — Deilijs viņu nomierināja.

—    Misters Bredoks maksā par visu.

Tikai tagad motociklists ieraudzīja pār sevi pārliekušos cilvēkus un revolveri Mūna rokā. Viņa seju izķēmoja bailes.

—           Nešaujiet! — viņš vaidēja. — Nekā neesmu darījis .. . Viņš mani sūtīja . ..

—    Kas?

—    Nguens Bao Mins!

11

—    Melo! — Deilijs teica. Viņš varēja nekautrēties. Malajietis nesaprata angliski. Šahgirejevam vajadzēja vārdu pa vārdam pārtulkot juceklīgo stāstu, kas tādēļ nekļuva ne skaidrāks, ne ticamāks.

Sākumā viņi saprata tikai vienu. Malajietis domā, ka vajātāji ir no vietējās policijas, un baidās, ka tik viņu nenošautu. Acīm redzot, sera Broka baltie padotie ar krāsainajiem neapgājās pārāk maigi. Pamazām noskaidrojās, ka malajietis strādā lidlaukā. Ar Nguenu iepazinies tuvāk, kad tas viņam reiz sadabūjis opiju. Šodien viņi kopā pusdienojuši aerodroma personāla ēdnīcā. Pēkšņi Nguens satrūcies. Paziņojis malajietim, ka policija meklējot viņu par tirgošanos ar opiju un ka tādēļ viņam jābēgot, viņš palūdzis atvest papagaili. Tas viss ātgādināja uz ātru roku sacerētu pasaciņu.

—    Esmu tomēr gatavs viņam noticēt, — Mūns domīgi teica. — Atcerieties, ko dežurants stāstīja par Nguena pieķeršanos putnam?

—    Loģiski, bet, neraugoties uz to, neticami, — Deilijs iebilda.

—    Varam tūlīt pārbaudīt. Pajautājiet viņam, kurp vajadzēja nogādāt būri? — Mūns griezās pie Šahgire- jeva.

Malajietis neatbildēja. Drūmā seja un cieši sakniebtās lūpas ļāva secināt, ka viņš nolēmis klusēt.

—    Negrib nodot savu biedru. Visi viņi neieredz policiju, — Šahgirejevs paskaidroja.

—    Ir arī par ko, — Mūns piezīmēja. — Kā piespiest viņu runāt?

—    Zināt ko, es izstāstīšu viņam visu patiesību, — Šahgirejevs ierosināja. — Jāpasaka, ka Nguena vainas dēļ gājuši bojā vjetnamieši…

—    Pārāk liels risks, — Deilijs iebilda. — Es neticu viņam. Mēs, vientiesīši, atklāsim viņam savas kārtis, bet vēlāk izrādīsies, ka viņš ir Nguena līdzzinātājs.

—    Domājiet, tas līdzēs? — Mūns jautāja Šahgireje- vam.

Šahgirejevs kaut ko skaidroja malajietim. Tas pāris reižu pamāja ar galvu.

—      Man bija taisnība, — Šahgirejevs paziņoja. — Te katrs otrais jūt līdzi komunistiem … Tātad stāstīt?

—      Lai iet! Riskēsim. — Mūns noslēpa revolveri kabatā. — Pie viena paskaidrojiet viņam, kā nākas, ka zaudējumi tiks atlīdzināti.

Mūns un Deilijs iesēdās mašīnā. Gaidīt nācās diezgan- ilgi. Acīm redzot, malajietis ne uzreiz bija noticējis Šahgirejevam.

—      Saderu, ka paliksim muļķos, — Deilijs sirdījās. — Nenolaidiet acu no viņa. Citādi aizlaidīsies.

Taču bažas izrādījās veltīgas. Malajietis kopā ar tulku • piegāja pie mašīnas.

—    Nu? — Mūns vaicāja.

—      Viss kārtībā. .. Nguens gaida viņu Botāniskajā dārzā pie milzu bambusu birzs.

—      Un jūs viņam ticat? — Deilijs piktojās. — Ko viņš tur muld?

—      Lūdz atlaist. Saka — labprāt brauktu kopā ar mums, ja nebūtu motocikla.

—      Pajautājiet viņam, vai viņš nevēlas labāk pavizināties ar bēru ratiem? — Deilijs norūca.

—   Uzgaidiet, — Mūns apsauca. — Sakiet, ka viņam ' jābrauc mums līdzi. Par motociklu samaksāšu.

Malajietis divi lāgiem pārskaitīja naudu. Viņš jau sēdēja mašīnā, bet negaidot izlēca un metās pie motocikla.

—    Stāt! — Deilijs kliedza. — Šaušu!

Arī šoreiz trauksme izrādījās veltīga. Malajietis pat nedomāja par bēgšanu. Apstādinājis pirmo pretimnācēju, viņš uzdāvināja tam motociklu. Karaliskās dāvanas nodošanas svinīgā ceremonija, ko pavadīja abpusēja klanīšanās un tradicionālās austrumu laipnības frāzes, ilga turpat piecas minūtes.

Be.idzot viņi varēja doties ceļā. Mūns nepacietīgi skatījās pulkstenī. Nesagaidījis malajieti, Nguens varētu nojaust, ka kaut kas nav kārtībā, un aizbēgt. Mūna nemiers pieauga, kad viņš uzzināja, ka Nguenam ir mašīna. Bet tas viss bija nieks salīdzinājumā ar šaubām, kuras nekādi neizdevās izgaisināt: «Ja nu Deilijam taisnība un viņi brauc pa Viltus pēdām?»

Turklāt šoferis pēkšņi paziņoja, ka beidzas benzīns.

—    Aitasgalva! Vai tad agrāk nevarēja padomāt par to?! — Mūns bija galīgi pārskaities. Līdz Botāniskajam dārzam atlika vēl daži kilometri.

—    Nebija naudas! — vadītājs taisnojas. Tieši pirms Mūna un Deilija iekāpšanas taksometrā viņš bija nokārtojis lietotu automobiļu veikalā kārtējo iemaksu par fordu. Šim nolūkam vajadzējis apgriezt otrādi visas kabatas un bez tam aizņemties no paziņām. Benzīnu viņš bija cerējis nopirkt par pirmo no braucējiem saņemto naudu.

Aizbraukt līdz benzīna tankam nozīmēja zaudēt lieku pusstundu. Mūns atskatījās. Tuvumā nevienas mašīnas. Šoseja šķita pilnīgi izmirusi.

—    Braucam! — Mūns beidzot izspieda caur zobiem.

—    Varbūt aizvilksimies. Kaut gan ļoti šaubos … Kļūstu par pesimistu. — Pēc dažām minūtēm mašīna apstājās.

—    Re nu! — Mūns paziņoja. — Piepildās mani visdrūmākie pareģojumi.

—    Bet mēs taču esam tikpat kā atbraukuši! — Vadītājs norādīja ar roku uz vēdekļa palmām, kuru galotnēs draiskojās mērkaķi. Nedz žoga, nedz biļešu kontrolieru. Un tomēr tas bija Botāniskais dārzs.

Šoferis palika mašīnā. Pārējie devās uz dārzu. Kad viņi pienāca pavisam tuvu, aiz palmām kļuva redzama ieeja. Līdzās, džutas koka paēnā, stāvēja mazs, divvietīgs fiats.

—    Viņš ir vēl šeit! Tā ir viņa mašīna! — malajietis iesaucās.

Mūns dziļi ievilka elpu. Apkārtējā pasaule, kas vēl pirms sekundes likās nedzīva un pelēcīga, atguva savas košās krāsas.

—    Ko jūs gribat darīt? — Mūns teica, ieraudzījis Deilija rokā revolveri.

—    Ietriekt dažas lodes riepās, lai neaizbēgtu…

—    Jūs domājat, ka viņš ir kurls? — Mūns dusmīgi čukstēja. — Nekādas šaušanas! Iespējams, ka viņš ir kaut kur netālu. Atgrieziet ventiļus!

Botāniskais dārzs sagaidīja viņus ar ausis plosošu mērkaķu kņadu, kurai piebalsoja raibie papagaiļi. Par laimi, tie nebija civilizēti un sarunājās vienīgi viņiem saprotamā mežonīgā valodā. Neviens cilvēks nebija

redzams. Tas gan nenozīmēja, ka, izņemot zvērus un putnus, te neviena nebūtu. Singapūras botāniskais dārzs, viens no vislielākajiem pasaulē, bija tik plašs, ka apmeklētāji un sargi varēja viegli pazust tā neaptveramajos biezokņos.

Tā bija brīnumaina valstība — vienuviet visas pasaules malas. No kaut kurienes atplūda Brazīlijas orhideju reibinoši kairā smarža. No kokosa palmas nokrita pār- briedis auglis un aizripoja pa celiņu. Aiz iežoga ar uzrakstu «Uzmanīgi!» bija redzams dzelkšņains krūmāj.s, no kura sulas centrālās Āfrikas pigmeji izgatavo indi savām bultām.

Mūns aizmirsa karstumu. Te tas vispār bija mazāk sajūtams. Gandrīz visu laiku viņi , turējās koku ēnā, tikai paretam nācās šķērsot atklātu klajumu. Laiku pa - laikam no biezokņa izlēca kaut kādi zvēriņi un atkal pazuda biezajos zaļumos. Reiz malajietis dobji iekliedzās — viņam likās, ka aiz varena maizes koka zariem pavīdētu panteras melnā ēna.

Pēkšņi viņi apstājās. Bija dzirdama neizprotama šaušalīga skaņa. Malajietis čukstus paskaidroja, ka tur dūc atmiruši bambusa stumbri.

Mūns pabīdīja sānis agaves gaļīgās lapas. Pret debesīm slējās milzu bambusi. Tie atgādināja sen izmirušu nezvēru saulē izbalinātus un vertikāli nostādītus mugurkaulus.

Nguenu nekur nemanīja. Acīm redzot, viņš slēpās pašā biezoknī. Mūns čukstus norīkoja ļaudis. Malajietim bija jāpieiet pie birzs un jāpasauc Nguens, pārējiem jāpaliek slēpnī.

Paslēpies aiz milzīga izmēra meksikāņu kaktusa, Deilijs sasprindzinātu skatienu vēroja malajieti. Revolvera stobrs, kas visu laiku atradās vienā līnijā ar nesteidzīgi soļojošo figūru, pierādīja, ka Deilijs joprojām nav at- y brīvojies no savām šaubām.

— Nguen! — malajietis skaļi sauca. — Kur tu esi? — No birzs atskanēja atbildes sauciens. Tas bija mērkaķis. — Nguen! Tas esmu es! — malajietis vēlreiz kliedza, cik vien spēka.

Mūnam likās, ka birzī kaut kas sakustas, taču neviens neatsaucās.

Gaidīt nebija nekādas jēgas. Mūns pirmais izlēca no slēpņa, aiz viņa Deilijs un Šahgirejevs. Stratēģiskā plāna izstrādāšanai pietrūka laika, tam nebija arī nekādas nozīmes. Viņu bija pārāk maz, lai ielenktu birzi, — to varēja tikai izķemmēt. Deilijs uzsauca malajietim:

—    Skrien uz priekšu! Soli sānis — un lode pakausī! — Viņš draudoši pavicināja revolveri. Šoreiz viņa vārdi tika saprasti bez tulkošanas. Malajietis skrēja pa priekšu. Deilijs tikko turēja viņam līdzi. Dzelok- šņaina zāle atsperaini noliecās zem kājām. Neviena cilvēka pēdas. To arī nevarēja būt, jo pazoļu piemītā zāle tūdaļ iztaisnojās un ieņēma agrāko stāvokli. Kaut kur sānis ieskanējās sauss bambuss.

—    Stāt! — Deilijs uzsauca.

Par laimi viņš nepaguva izšaut. No kokiem izlēca Mūns, kas bija skrējis caur birzi pretējā virzienā.

—    Nekā! — Mūns izgrūda caur zobiem.

—    Droši vien ieraudzīja mūs jau iztālēm, — Šahgirejevs teica.

—    Esmu gatavs likt galvu ķīlā, ka viņš te vispār nav bijis. Vai tad neteicu, ka mūs vazā aiz deguna? — Deilijs draudoši tuvojās malajietim. — Atzīsties, suns, kādā vietā jums bija norunāts tikties? Ja ne … — Deilijs notēmēja, bet viņa roka tūdaļ nolaidās. Nāsis iepletās kā dzinējsunim. — Viņš nav melojis! — Deilijs vainīgi murmināja. — Te nupat smēķēta marihuana …

—    Rau! — Šahgirejevs pirmais pamanīja tikko saskatāmu dūmu strūkliņu.

Deilijs pacēla smēķa galu. Cigarete vēl dega.

—   Viņš ir kaut kur tepat! . .. Vajadzētu … — Deilijs neizrunāja līdz galam.

Birzī uzzibsnīja liesma. Kaut kas apsvilināja viņam pirkstu galus. It kā neredzama naža nogriezta, pusciga- rete nokrita zālē.

—    Gulties! — Mūns iekliedzās.

Aizsvilpa lodes. Tās ar spindzoņu iedzēlās zālē, ar sausu sprakšķi kapāja bambusu. Mūns un Deilijs uz labu laimi atklāja pretuguni. Pretinieks palika neredzams, tikai pēc tā, no kurienes lidoja lodes, varēja nojaust, kādā virzienā tas pārvietojas. Virs galvām izmisīgi spiedza pārbiedētie mērkaķi. Pēc tam viss apklusa. Bambusu birzī iestājās klusums. Bija sadzirdamas tikai atmirušo stumbru baismās viņpasaules skaņas.

—    Cauri! Izrāde beigusies! Varat piecelties! — Mūns paziņoja.

Cits pēc'cita viņi piecēlās. Apšaude bija ilgusi ne vairāk par minūti, par to liecināja neizdegusi cigarete.

—    Visi tā kā būtu dzīvi? — Mūns apvaicājās.

—    Tieši tā, ģenerāļa kungs! — Deilijs atkal bija gatavs jokot. — Kritušo nav, ievainoto nav, viens pazudis bez vēsts, bet tā kā tas ir ienaidnieks, varu apsveikt jūs ar spīdošu uzvaru! … Starp citu, viņam ir pistole ar klusinātāju.

—    Esmu pārsteigts par jūsu novērošanas spējām, — Mūns nīgri pavīpsnāja. — Iznāca gluži kā Čikāgas anekdotē: policijas parādīšanās izsauca gangsteros briesmīgu apjukumu, kura rezultātā tika nogalināti desmit un smagi ievainoti divdesmit pieci policisti.,.

—    Uz izeju! — Mūns nokomandēja. — Viņš, bez šaubām, devies pie savas mašīnas.

—    Vienīgais mierinājums, ka viņam neizdosies to izlietot. Vajadzēs cilpot kājām.

Taču izrādījās, ka Deilijs nebija pietiekami novērtējis pretinieku. No Botāniskā dārza viņi izskrēja tieši laikā, lai pamanītu tālumā izzūdošo putekļu mākoni. Tā bija viņu mašīna, kurā Nguens bija pār lējis benzīnu no savējās. Viņa fiatā atrada šoferi — sasietu, ar lupatu mutē.

Kauja bija zaudēta.

12

Sargs aizveda viņus pie telefona. Mūns piezvanīja policijas priekšniekam un palūdza ierīkot slēpni Nguena mājās. Sers Broks iebilda, ka neesot brīvu cilvēku. Mūns ierosināja izmantot policistu, kas dežurē lidlauka vārtos. Policijas priekšniekam nācās piekrist. Mūna lūgumu norīkot policistus, lai pārbaudītu, kas izbrauc no pilsētas, sers Broks noklausījās ar līdzjūtību.

—    Labprāt palīdzētu, bet pats redzējāt — visi mani darbinieki aizņemti. .. Atsūtīt mašīnu? Arī aizņemtas .. . Pārved apcietinātos … piedodiet, pārteicos, pārved šos idiotiskos papagaiļus … Nekas, kaut ko jau sagudrošu … Starp citu, zvanīja kāds zviedru žurnālists, lūdza pateikt jums savu adresi — viesnīca «Eiropa», 326. istaba . . . Jā, pavisam aizmirsu. Viņš interesējās, vai jums izdevies noķert neliešus, kas uzspridzinājuši lidmašīnu? . .. Jūs nupat kā stāstījāt? Vai tiešām? Tātad tas bija viņš, kas šāva uz jums? … Nu redzat, vai es jums neteicu, viņi visi sapņo par to, lai kādu nomušītu. Nekādas cieņas pret likumu. Esmu gatavs saderēt, ka viņam nav pat ieroču atļaujas.

Noklausījies dažas ļoti svarīgas ģenealoģiskas un vēsturiskas izziņas, Mūns pilnīgā nespēkā nolika klausuli.

—    Sasodīts. — Viņš aizsmēķēja cigāru un pēc pirmā dūma nikni nospļāvās. — Esmu darījis visu, ko varēju … Tagad atliek tikai gaidīt…

—    Ko gaidīt? Pigu? Manuprāt, mums to jau parādīja, Deilijs atsaucas. - Jūsu priekšlikums ierīkot slēpni, protams, operativitātes ziņā ir vairāk nekā ģeniāls. Tikpat kā aicināt dakteri pie miroņa.

• — Lieku cerības uz papagaili, — Mūns paskaidroja.

—    Manuprāt, viņš pašlaik diez vai interesēsies par papagaili.

—    Nevar zināt! Atcerieties Laimīgo Bilu, kurš salaulājās iir turīgām pusmūža dāmām, bet pēc tam tās nogalināja? Nebūtu viņš atgriezies, lai paņemtu savu mīļoto runci, viņu laikam tā arī nebūtu noķēruši.

Apsolītā mašīna bija jāgaida diezgan ilgi.

Atbalstījis zodu plaukstās, vienaldzīgs pret svelošajiem saules stariem, Mūns, gluži kā lielmeistars, kas nule kā zaudējis turnīra nozīmīgāko partiju, pārspēlē ja to iedomās, meklēdams laika trūkuma dēļ pieļautās kļūdas.

—    Starp citu, vai nezināt, kāpēc Nguens ēdnīcā satrūkās. — Viņš pagriezās pret malajieti.

—    Nezinu, — malajietis paraustīja plecus. — Tērzējām par niekiem, Nguens stāstīja par savu pazīšanos ar amerikāņiem. Saigonā viņš apmeklējis kaut kādus kursus, kur par instruktoriem strādājuši amerikāņi…

—    Iespējams, tā bijusi diversantu skola, — Deilijs nosprieda.

—    Ēdnīcas bojs bija atnesis rīsa keriju, — malajietis turpināja, — bet viņš nepieskārās ēdienam, sāka stāstīt par policiju … Jā, pirms tam viņš diezgan asi aizrādīja, lai netraucējot klausīties radio …

—    Viņš klausījās kādu ziņojumu? Par ko?

—    Nevaru pateikt. Tā bija pārraide angļu valodā. Sapratu tikai dažus vārdus — «lidmašīna», «katastrofa», «Vjetnama» …

Mūns nešaubījās, ka šajā ziņojumā runāts par «Oranžo bultu» un Vjetnamas delegāciju. Spriežot pēc Nguena reakcijas, tieši tā informācija, ar kuru Svens taisījās pārsteigt pasauli. Bija noticis tieši tas, no kā Mūns baidījās, — telegrāfs un radio bijuši ātrāki. Pārciestā zaudējuma rūgtums pārvērtās niknumā pret tā netiešo vaininieku. Šajā brīdī Mūns tikpat kā aizmirsa Nguenu. Bija tikai viena vēlēšanās — pēc iespējas drīzāk atrast Svenu, paņemt viņu aiz apkakles un pamatīgi sakratīt.

Visu ceļu līdz viesnīcai «Eiropa» Mūns skaļi lādējās. Kā par brīnumu Deilijs, likās, it nemaz nepievienojās sava priekšnieka sašutumam. Viņš smaidīja mefistofe- lisku smaidu.

Cēlonis noskaidrojās mazliet vēlāk. Atvēruši viesnīcas istabas durvis, viņi vispirms sadzirdēja Svena balsi, pēc tam ieraudzīja tālruni. īpaši šim nolūkam izvilkts vads stiepās cauri visai istabai un nozuda vannas istabas puspievērtajās durvīs. Tur viņi ieraudzīja žurnālistu pašu.

Ģērbies vienīgi biksītēs — tais pašās vēsturiskajās haki krāsas biksītēs, kurās bija aizpeldējis līdz salai, Svens stāvēja vannā un iekliedza klausulē dramatisma piesātinātus teikumus.

Gan viesnīcas numurā, gan vannas istabā logi bija aizklāti bieziem aizkariem. Zem griestiem dūca elektrisks vēdeklis. Ar to nepietika. Divi boji, viens no kreisās, otrs no labās puses, vēcināja rokas vēdekļus, uzvē- dinādami vēsumu Svena sakarsušajam ķermenim. Trešais ik sekundi pasniedza viņam glāzi koka-kolas, kurā peldēja ledus gabaliņi. Svens īsu mirkli atrāvās no klausules, vienā paņēmienā iztukšoja glāzi un, it kā cenzdamies atgūt zaudēto laiku, paātrinātā tempā turpināja diktēt savu reportāžu. Tas bija īsts maratonskrē- jiens. Svens diktēja jau trešo stundu pēc kārtas, bez starpbrīžiem un atelpas. Viņš kūpēja no uztraukuma. Ja nebūtu ceturtā boja, kura pienākumos ietilpa apliet Svenu no rokas dušas ar aukstu ūdeni, viņš galu galā būtu aizdedzies.

Iegremdējies daiļrades procesā, Svens sākumā nepamanīja Mūnu un Deiliju. Viņš turpināja diktēt:

—    Tālumā parādās sala… Cik vien spēka peldu klāt… Sala jau pavisam tuvu … Pasakains skats!… Mēness gaismā iedzimtās meitenes, slaidos augumus locīdamas, dejo senindiešu mīlas deju .. . Kāda grācija!… Neraugoties uz savu dramatisko stāvokli, nespēju atturēties neaplaudējis … Jebkura rēvija būtu apskaudusi tādu dejas ansambli… Bet kas tas? … Straume nes mani salai garām… Kliedzu…. Taču tamtamu un citu sitamo instrumentu eksotiskās skaņas apslāpē manu izmisuma pilno kliedzienu … Vēl tālumā dobji skan mīlas ekstāzes pilnā melodija, bet sala jau nozudusi gluži kā teiksmaina, bel diemžēl mānīga mirāža …

—    Sven, man jāsaka jums, ka jūs esat… — Mūns apklusa. Viņa uzmanību saistīja laikraksts, kas mētājās blakus vannai. Tas bija «Singapore News» šāsdienas numurs.

Raksts saucās «Lidmašīnas «Zibens RO-127» noslēpums».

«Pirms dažām stundām radio pārraidīja sensacionālu vēsti. Miljoni televīzijas skatītāju viņpus okeāna ieraudzīja pasaules slaveno nākotnes pareģi mis Minervu Zingeri. Mis Minerva Zingere nodemonstrēja telekame- ras priekšā telepātisku sakaru seansu, kura laikā sazinājās ar tālās planētas būtni, kurai piemītot spēja redzēt visu, kas notiek uz mūsu grēcīgās zemes. Desmit minūšu laikā mis Minerva Zingere iegrima transā. Pēc pusstundas pārtraukuma, kuru bija nopirkusi šujmašīnu firmas «Singer» reklāmas nodaļa, skatītājiem bija iespēja novērot, ka gaišreģe pamazām atgriezās no transa tumšajiem dziļumiem reālajā dzīvē. Kad pārraides vadītājs pielika pie viņas lūpām mikrofonu, viņa tikko dzirdamā balsi nočukstēja: «Misters Pulsomonīda redz lidmašīnu … Lidmašīnā atrodas pazīstamie detektīvi Mūns un Deilijs… Lidmašīna pārlido salu … Uz salas guļ cilvēks… Liela auguma gajšmatis … Misters Pulsomonīda redz ūdenslīdēju … Ūdenslīdējs atgriežas uz lidmašīnas «Zibens RO-127» … Misters Pulsomonīda redz mistera Mūna rokās gabalu elles mašīnas, ar kuru tikusi uzspridzināta «Oranžā bulta»… Lidmašīna «Zibens RO-127» dodas uz Singapūru.»

Pēc uzstāšanās miss Minerva Zingere nesamaņas stāvoklī nogādāta mājās. Tā bija viņas pirmā debija televīzijā. Par savu uzstāšanos viņa saņēma tūkstoš dolāru, bet katra minūte reklāmas tika pārdota par divreiz lielāku summu. Šis rekorda skaitlis liecina par oriģinālās pārraides izcilo komerciālo panākumu.

Šī ziņa mūsu korespondentam lika nekavējoties izbraukt uz lidostu. Lidmašīna «Zibens RO-127» tiešām bija nolaidusies Singapūras lidlaukā. Lidmašīnu ietērpj noslēpuma atmosfēra. Komandas locekļi atteicās atbildēt uz jautājumiem. Mūsu korespondents sazinājās ar Sanarisko un uzzināja, ka izlidošanas brīdī lidmašīnā bijuši vienpadsmit cilvēki. Taču komandieris reģistrējis Singapūrā divpadsmit cilvēkus. Rodas aizdomas, ka divpadsmitais ir tas pats «Oranžās bultas» pasažieris, kuru saskaņā ar miss Minervas Zingeres paziņojumu atraduši uz vientuļas salas. Tā kā viņš ir gaišmatis, tam jābūt zviedru laikraksta «Dagbladet» līdzstrādniekam Svenam Krāgeram. Mūsu korespondents pieteica telefona sarunu ar Stokholmu. Laikraksta galvenais redaktors atteicās no jebkādiem komentāriem. Viņš tikai ieteica iepazīties ar ekstra izlaidumu, kas iznāks pēc četrām stundām.

Ja izrādīsies, ka informācija, ko miss Minerva Zingere ieguvusi telepātiskā ceļā, atbilst patiesībai, tad līdz ar to tiks atrisināts strīds starp viņas piekritējiem un pretiniekiem viņpus okeāna. Tādā gadījumā arī mēs būsim ar mieru atzīt Pulsomonīda eksistenci. Ceram, ka tuvākajās dienās, pat tuvākajās stundās «Zibens RO- 127» mīkla tiks atklāta.»

Mūns ar lāstu aizmeta laikrakstu. Noslēpums bija atklāts. Viņš bija aizliedzis radistam pieņemt ziņojumus no visiem, izņemot sevi pašu. Dabiski, ka tas Deiliju un Mūnu uzskatīja par vienu personu. Vainīgs vienīgi Deilijs! Velna komersants! Organizējis reklāmu! Ja Mūns šajā brīdī varētu piekļūt Deilijam, ļoti iespējams, detektīvu aģentūras «Mūns un Deilijs» pastāvēšana būtu izbeigusies viena kompanjona nāves dēļ. Taču no Deilija nebija ne vēsts.

13

Negaidīdams liftu, Deilijs drāzās lejup pa kāpnēm. To darīt mudināja ne tikai vēlēšanās atlikt vētraino izskaidrošanos ar Mūnu, bet arī miglainā cerība izpirkt savu vainu. Ieskatījies pāri Mūna plecam avīzē, Deilijs bija pamanījis kādu informāciju. Aviācijas sabiedrība, kas apkalpoja Singapūras-Bangkokas-Saigonas līniju, sakarā ar rītdien pieteikto kalpotāju streiku izziņoja šodien papildu reisu.

Varēja loģiski secināt, ka Nguens, glābdamies no sekotājiem, izvēlēsies tieši šo ceļu uz Saigonu. Viņam bija divas iespējas vai nu nogaidīt streika beigas un tikmēr slēpties pilsētā, rēķinoties ar pastāvīgiem draudiem tikt noķertam, vai arī iesēsties pēdējā lidmašīnā, kas lidoja uz Saigonu. Risks tādā gadījumā palielinājās, bet toties, izkļuvis no Singapūras, viņš tūdaļ būtu drošībā. Deilijs apsvēra visus par un pret. Nguenam, spriežot pēc viņa līdzšinējās rīcības, piemita aktīvs raksturs. Bez tam viņam vajadzētu zināt, ka citās darīšanās aizņemtie sera Broka darbinieki diez vai piedalīsies medībās.

Kad Deilijs iznāca pa viesnīcas virpuļdurvīm, līdz Saigonas lidmašīnas atiešanai atlika tieši stunda. Brīvu taksometru nebija. Nogaidījis piecas minūtes, Deilijs apstādināja privātu mašīnu. īpašnieks kaut kur steidzās, bet tomēr nespēja pretoties viņam piedāvātajai kārdinošajai summai. .

Uz sēdekļa gulēja «Singapore News» numurs ar to pašu nelaimīgo rakstu. Deilijs to vēlreiz pārlasīja. Minerva, bez šaubām, bija cirtuši pāri strīpai. Deilija nodoms bija mazliet citāds. Minerva aiznesīs uz televīzijas sabiedrību aizzīmogotu aploksni. Tiklīdz nebūs vajadzības saglabāt noslēpumu, viņa dos norādījumu to attaisīt. Un miljoniem televīzijas skatītāju, kuru acu priekšā tiks atvērta aploksne, varēs pārliecināties par Minervas te- lepātiski spiritiskajām dotībām. Acīm redzot, televīzijas sabiedrība noraidījusi Deilija plānu, jo tas laupīja publikai iespēju kļūt par mistiskā akta aculiecinieci, un ar prāva honorāra palīdzību pratusi pārliecināt Minervu par sava viedokļa pareizību.

Avīze izkrita no Deilija rokām. Mašīnu straumē pavīdēja vecs fords. Deilijs nevarēja saskatīt numuru — no forda viņu šķīra divi duči automobiļu. Bet viņš bija gatavs saderēt, ka tā ir mašīna, ar kuru aizbēdzis Nguens. Fords pazuda aiz stūra. Ceļš uz lidlauku veda taisni. Ko darīt? Deilijs izšķīrās. Viņš deva vadītājam zīmi nogriezties. Kad viņi iebrauca šķērsielā, fords atradās pieklājīgā attālumā. Bet, pirms mašīna paguva atkal izzust skatienam, viņš ieraudzīja numuru. Deilijs nebija kļūdījies.

— Spiediet, cik vien varat! — viņš sauca un neviļus pasmaidīja. Tas viss pārāk atgādināja kādreiz redzētu trafaretu dēku filmu ar neskaitāmām vajāšanām. Tūlīt, tūlīt noziedznieks tiks noķerts, bet pēdējā brīdī viņam izdodas izslīdēt caur pirkstiem. No zirga uz motociklu, no motocikla uz zagtu kravas mašīnu, no kravas mašīnas uz helikopteru, no helikoptera uz izpletni. Un tad režisora fantāzijas augstākais uzlidojums: viens izpletņu lēcējs dzenas pakaļ otram. Tālāk Deilijs neskatījās. Viņš aizgāja, tā ir neredzējis pakaļdzīšanos ar motorlaivām, žemūdens kuteriem un kosmiskajiem kuģiem. Spriežot pēc reklāmas afišas, noziedznieks, kas bija starptautiskās komunistiskās organizācijas aģents, tika tomēr noķerts uz kādas attālas planētas, kuras iedzīvotāji cienīja likumību un privātīpašumu.

Filmā galvenais bija temps. Bet pa ielu, kurā bija iegriezies fords, varēja kustēties vienīgi bruņurupuča ātrumā. Tā bija šaura ieliņa ķīniešu kvartālā, līdz pēdējai iespējai cilvēku, velorikšu, riteņbraucēju pilna. Atlika tikai pabrīnīties, ka tik niecīgā telpā, atradās vieta tādam cilvēku un transportlīdzekļu daudzumam. Deilijs zaudēja jebkuru cerību. Laikam prātīgāk atteikties no bezjēdzīgās pakaļdzīšanās un lūkot noķert Nguenu lidlaukā.

—    Grieziet atpakaļ! — Deilijs teica un tūdaļ saprata, ka ar tādiem pašiem panākumiem varētu likt vadītājam uzbraukt kādā jumtā. Pagriezties bija pilnīgi neiespējami. Nācās braukt4ālāk.

—    Tad nu gan esmu iekļuvis peļu slazdā! — Deilijs šķendējās. — Velns sazina kad šī iela beigsies. — Bet iela tomēr beidzās, un, tavu brīnumu, priekšā rēgojās fords.

Attālums ātri saruka. Varēja jau saskatīt, ka mašīnā sēž divi. Bet sejas nebija saredzamas, tikai muguras. Fords apstājās. Kāds'cilvēks izkāpa. Deilijs, mašīnai vēl kustoties, izlēca, lai aizšķērsotu tam ceļu. Baltais, nevis Nguens.

Toties pie stūres sēdēja vecs paziņa — forda īpašnieks. Ieraudzījis Deiliju, viņš ar vainīgu sejas izteiksmi izvilka kabatas portfeli, lai noskaitītu par mašīnu saņemto naudu. Deilijs atgaiņājās.

—    Kur atradāt?

—    Tas ii vairāk kā neticami! — vadītājs sāka stāstīt. — Nodomāju, varbūt izdosies sameklēt… Galu galā viņam taču bija tā kaut kur jāpamet… Man palīdzēja citi taksometru vadītāji… Lāga puiši… Un iedomājieties …

—    Kur? — Deilijs nepacietīgi pārtrauca.

—    Pie vārtiem. Stāvēja, it kā nekas nebūtu noticis. ..

—    Pie kādiem vārtiem? — Deilijs izjuta stipru vēlēšanos pabikstīt vadilāju ar dūri, lai tas beidzot izteiktu vajadzīgo vārdu.

—    Vai tad neteicu? Pie aerodroma vārtiem.

Deilija minējums spoži apstiprinājās.

Sešu cilindru amerikāņu mustangs aizdrāza līdz lidostai divdesmit minūtēs. Iebraukdams lidlauka teritorijā, Deilijs atskārta, ka aizmirsis pašu galveno. Viņš taču nepazina Nguenu pēc izskata. Jāsameklē cilvēks, kas pazītu Nguenu, kaut vai tas pats dežurants, ar kuru viņi šodien sarunājās. Deilijs atcerējās, ka, izkratot bungalo, redzējis fotogrāfiju, — cilvēku ar papagaili uz pleca. Acīm redzot, tas bija Nguens. Malajieša pēkšņā

parādīšanās nebija ļāvusi par to pārliecināties. Fotogrāfija tā ir palika guļam galda atvilktnē.

Lidmašīna izlidoja apmēram pēc- piecpadsmit minūtēm. Laika diezgan.

Sers Broks savu solījumu bija izpildījis. Nguena mājiņā dežurēja īru policists. Postenī pie lidlauka vārtiem viņš bija norīkots tāpēc, ka nepārvaldīja vietējās valodas un tādēļ nevarēja tikt izmantots operācijā «Papagailis».

—    Neviens nav rādījies? — Deilijs jautāja.

—    Tikai pastnieks. Atnesa šo vēstuli.

Paslēpis vēstuli kabatā, Deilijs atvēra atvilktni. Fotogrāfija atradās vecajā vietā. Deilijs ļoti steidzās. Līdzīgi skrējējam, kas redz tikai tuvo finiša lentu un neievēro skatītājus, viņš nepievērsa uzmanību istabas iekārtai. Taču zemapziņa atzīmēja itin visu.

Deilijs ieradās tieši dažas minūtes pirms Saigonas lidmašīnas starta. Katru pasažieri, pat katru komandas locekli viņš apskatīja ar tādu rūpību, ar kādu kolekcionārs pētī retu pastmarku. Ne vēsts no Nguena — ja vien viņš nebija paguvis šajā īsajā laikā uzvilkt sieviešu drēbes un pārvērsties piecpadsmit gadu vecā ķīniešu meitenē. Nedz viltus bārda, nedz lieks vēders nebūtu Dei- liju maldinājis. Vienam pasažierim viņš ar šķietami neveiklu kustību tīšām norāva no acīm melnās brilles.

Deilija minējums spoži izgāzās.

Brīdī, kad durvis aizcirtās un lidmašīna sāka ripot uz skrejceļu, viņš sajuta kaut ko līdzīgu elektriskam triecienam. Līdz šim momentam Saigonas lidmašīna bija saistījusi visas domas, neļaudama vietu nekam citam. Tagad no zemapziņas iznira brīnumains fakts — pirmīt viņš nebija redzējis būri ar papagaili.

Mašīnu Deilijs bija paguvis atlaist. Vajadzēja iet kājām. Pareizāk, nevis iet, bet skriet. Kad viņš nokļuva līdz mērķim, sviedri plūda aumaļām.

Jā, atmiņa nebija viņu vīlusi, papagailis tiešām bija nozudis.

—    Viņš bija šeit? — Deilijs sauca.

—    Kas? — policists brīnījās.

—    Tas, kas jums bija jāapcietina.

—         Šis blēdis? Vai tiešām domājat, ka būtu viņu palaidis, ja viņš parādītos? Es pārvērstu viņu bifštekā angju gaumē, ar asinīm! Vai zināt, kā viņš mani izjokojis? Redzu, stāv pudele, pats velns musināja mani iedzert malku, bet tur rīsu šņabja vietā kaut kāds draņķis… Man vēl tagad vēdera graizes.

—    Kas tad aiznesa papagaili?

—    Mūsējais, policists.

—    Ko viņš jums teica? ,

—    Nesapratu. Viņš runāja vietējā valodā. Viss tāpat skaidrs, droši vien esat dzirdējis, ka tagad visā pilsētā notiek papagaiļu medības?

Tuvākais telefons atradās lidlauka priekšnieka mājās. Par laimi, sers Broks šoreiz tūlīt saprata, par ko ir runa.

—    Papagailis? Pat nedomāju likt viņu atvest… $ī idiotiskā operācija norit pēc stingri izstrādāta plāna. Lidlauka rajons paredzēts tikai rīt. Ja mēs ķerstītu tos, kā pagadās, mums būtu tāds juceklis, ka netiktu skaidrībā pats grāfs Denberijs … Viņš prata atšķirt savus trīsdesmit sešus dzinēj suņus, kaut visi bija vienas sugas, visi lēdijas Makbetas un Reksa I tiešie pēcnācēji, 1896. gada nacionālajā izstādē viņš ieguva zelta medaļu … Piedodiet, liekas, atkal esmu sapinies … Ak, jā! Papagailis! Lieku galvu ķīlā, ka viņu nozaguši šie nelieši! Viņi visu ko zog … Kamēr viens no maniem policistiem mazgājās zem dušas, viņam nospēra formas tērpu … Pusstundu staigāja vienās apakšbiksēs … Pilsētas centrā … Kauns un negods! … Kad tas bija? … Pirms pusotrām stundām … Kāpēc tas jūs interesē?

Deilijs nolika klausuli. Viņš varēja būt apmierināts ar sevi. Atgriežoties mājiņā, viņš jau zināja, kas nācis papagailim pakaļ. Drošības pēc viņš parādīja policistam Nguena fotogrāfiju.

—    Viņš! — Policists kļuva vai traks aiz dusmām. — Izmuļķoja mani! Ja vien būtu zinājis! Es iztaisītu no viņa kapātu klopsi! … Es …

Deilijs sataustīja kabatā aploksni. Tagad bija laiks iepazīties ar Nguena korespondenci. Izlasījis atpakaļadresi, Deilijs sajuta drudžainu uzbudinājumu. Taču pati vēstule sagādāja vilšanos. Kaut kāda tukša pļāpāšana, kuras dēļ neviens nopietns cilvēks nesmērētu papīru un nesūtītu vēstuli uz tūkstošiem jūdžu attālu pasaules malu. Bet atpakaļadrese! Tā nevarēja būt nenozīmīga nejaušība. Deilijs vēlreiz uzmanīgi izpētīja vēstuli un ievēroja neparasti lielu atstarpi starp rindām .. .

—    Es pārvērstu viņu maltajā gaļā! … — policists turpināja. — Ielietu viņa nolādētajā rīklē šīs nolādētās pudeles saturu un pieliktu mārciņu nolādētu sīku naglu! …

Pār Deiliju nāca apskaidrība. Viņš satvēra pudeli un uzlēja dažas lāses uz vēstules. Baltajā papīrā starp divām rindām skaidri iezīmējās kāds vārds.

Kad Deilijs izgāja no bungalo, no turienes vēl skanēja lamu vārdi. Domās nogrimis, Deilijs soļoja gar krūmiem — tiem pašiem, caur kuriem pirms dažām stundām bija skrējis, dzīdamies pakaļ malajietim. Viņš bija pārliecināts, ka Nguens atstājis Singapūru. Vēstule saturēja norādījumu, uz kurieni viņš, iespējams, devies.

Pēkšņi Deilijs apstājās un ievilka nāsīs gaisu. Mari- huanas smarža! Deilijs noliecās. Patiešām, zemē gulēja cigaretes galiņš. Krūmāji šajā vietā bija aplauzti. Pavisam nesen caur tiem spraucies kāds cilvēks. Uzmanīgi atbīdīdams atsperīgos zarus, Deilijs iegāja dziļāk krūmājā. Kaut kas atvizēja saules staros. Tās bija Nguena pamestā policista mundiera pogas.

Deilijs bija pārliecināts, ka viņa stāsts liks Mūnam aizmirst avīzes rakstu. Tā tas arī notika.

—    Lieliski! — Muns uzslavēja. — Parādiet vēstuli!

—    Vēlāk!

—    Kas tā par noslēpumainību?

—    Cenšos atdarināt jūs!

Tuvāko simt divdesmit minūšu laikā Mūnam neizdevās atgriezties pie vēstules. Abi ar Deiliju viņi strādāja vaigu sviedros. Vajadzēja izjautāt vairākus desmitus lidlauka darbinieku. Tulka lomu šoreiz uzņēmās pats priekšnieks Čarlzs Androps, pie tam viņš to darīja pat labāk par Šahgirejevu. Ātrums un veiklība, ar kādu viņš meta jautājumus un ķēra atbildes, apliecināja viņa izcilās sportista spējas. Aptaujā noskaidrojās, ka neviens no darbiniekiem, kas pēdējās pusotrās stundās bija izvadījuši lidmašīnas, nebija pamanījis Nguenu. Toties viņi atcerējās, ka trim pasažieriem bijuši papagaiļi. Viens izlidojis pa maršrutu Singapūra-Bombeja, otrais — pa maršrutu Singapūra-Tokija, trešais — pa maršrutu Singapūra-Taivana-Honolulu-Sanarisko.

Mūns pieļāva varbūtību, ka viens no tiem ir Nguens. Taču kurš? Te nu izrādījās, ka galveno trumpi Deilijs bija pataupījis saldajam ēdienam.

—    Manuprāt, viņš devies uz Sanarisko, — viņš piezīmēja.

—    Kas jums ienāk prātā?

—    Palasiet vēstuli!

—    «Filma «Bultas krīt» nav vēl iznākusi uz ekrāna. Seanss atcelts. Galveno lomu izpildītājus aizvietoja dublieri. Jums uzdots attīstīt lentu. Attiecīgu telegrammu izsūtīju aizvakar. Nekavējoties izlidojiet. Gaidu.» — Mūns skaļi izlasīja.

—    Bet tagad pievērsiet uzmanību atpakaļadresei: «Misters Hai Kuangs, 61, Smaržojošo ķiršu ielā, Sanarisko»! Ko nu teiksiet?

—    Manuprāt, nevar būt šaubu, ka šis Hai Kuangs, Nguena tautietis un tāpat dienvidvjetnamiešu aģents, organizējis «Zelta bultas» katastrofu. Ar filmu «Bultas krīt» domāta liesi šī diversija. Tas, ka filma nav iznākusi uz ekrāna, nozīmē, ka noziegums nav atklāts. Tālāk — personas, kurām sākumā bijis uzdots noslēpt lidmašīnā bumbu, vēlāk nez kādēļ aizvietotas ar citām.

—    Bet ko nozīmē «attīstīt lentu»? — Deilijs jautāja.

—    Nezinu. Iespējams, ka agrāk izraudzītie izpildītāji atteikušies no bīstamā uzdevuma un Nguenam nu jātēlo prokurora un tiesneša loma … Tas tikai tāds miglains minējums.

—    Toties loģisks, — Deilijs noteica.

—    Loģika un patiesība ne vienmēr ir identiski. Mēs pat nevaram apgalvot, ka Nguens devies tieši uz Sanarisko, kaut gan katrs domājošs cilvēks secinātu tieši to un neko citu …

Tomēr Mūns nosūtīja inspektoram Olšeidam fototele- grammu ar Nguena Bao Mina attēlu un lūgumu apcietināt viņu lidostā.

14

Ātruma sajūtu nosaka nevis transporta līdzekļi, ar kuriem mēs pārvietojamies, bet gan tas, cik strauji mainās pārdzīvojumi un notikumi. Varbūt tādēļ Mūna atmiņā nākamās nedēļas hronika iespiedās nevis kā mierīgai apskatei pieejami fotouzņēmumi, bet kā drudžaini skrejoša kinolenta, kuras kadri uzplūst cits citam.

Honolulu lidostā viņi nolaidās pusotras stundas pēc reisa lidmašīnas Singapūra-Sanarisko. Izrādījās, ka tā šoreiz nav nolaidusies Taivanā. Līdz Havaju salām bija lidojuši sešpadsmit cilvēki. Nevienam no tiem nav bijis līdzi papagailis, nevienu no tiem nepazina pēc Nguena fotogrāfijas. Tātad, ja vien Nguens atradies starp pasažieriem, viņam vajadzēja izkāpt Sanarisko.

Sanarisko sagaidīja Mūnu un Deiliju kā uzvarētājus. Mērija Danua — ar starojošu smaidu, kura lielākā tiesa tika Deilijam, un ar milzīgu ziedu klēpi, ko viņa taisnīgi sadalīja uz pusēm. Bredoks — ar pretī atsūtītu gluži jaunu konvēr markas mašīnu un laipnu aicinājumu pusdienās. Prese, radio un televīzija — ar reportieru baru. Pati pilsēta — ar vēsu, spirdzinošu gaisu, kas gan tūdaļ sakarsa, tiklīdz žurnālisti metās kaujā.

Reisa lidmašīna Singapūra-Sanarisko bija nolaidusies jau pirms laba laika. Paguva aizbraukt ne tikai pasa- žiēri, bet arī komandas locekļi. Mūns nolēma nekavēties. Ļaudams Deilijam pilnīgu iespēju flirtēt ar Mēriju un atkauties no reportieriem, viņš devās uz policiju.

Pirmajās piecpadsmit minūtēs viņš divas reizes tikko necieta avāriju. Nebija laika vērot ceļu, visu uzmanību saistīja mašīna. Tik greznā automobilī Mūnam vēl nebija gadījies braukt. Konvērs sastāvēja no jauninājumiem un uzlabojumiem — sākot ar durvīm, kas aizcirtās pilnīgi bez trokšņa, līdz mazam, dzērieniem domātam ledusskapim. Tajā bija tik daudz dažādu ierīču, kas sniedza patīkamu temperatūru, patīkamu mūziku, patīkamu iespēju mīksti un ērti sēdēt vai arī, atkarīgi no vēlēšanās, gulēt, ka likās gandrīz neticami, kur vēl atradusies vieta motoram. Tiesa, pilnīgai ilūzijai, ka esi savās mājās, vēl pietrūka televizora un mazgājamās mašīnas, taču Mūns nebūt nešaubījās, ka vienā no turpmākajiem

modeļiem arī šie nelielie trūkumi tiks novērsti. Un tāpat viņš nešaubījās, ka šajā mašīnā jau iemontētas vai arī tiks iemontētas dažas citas ierīces, kas domātas nevis pasažieru, bet to cilvēku ērtībām, kuri izrāda pastiprinātu interesi par citu sarunām.

Inspektors Olšeids sagaidīja Mūnu ar slikti notēlotu izbrīnu.

—    Priecājos redzēt, veco zēn! Kāds vējš jūs atpūtis? Kaut gan varu uzminēt. Dzirdēju pa radio, jums esot sava hipotēze par aviācijas katastrofām.

—    Nesaprotu, ko jūs tēlojat? Jums taču bija jāsaņem telegramma un fotogrāfija?

—    Nekā neesmu saņēmis. — Olšeids paraustīja plecus un nervozi sakustējās krēslā. Varēja redzēt, ka viņš melo bez sevišķas patikas.

—    Gadās arī tā! — Mūns piekrita. — Pasts ne vienmēr strādā, kā pienākas. Zinu kādu gadījumu: kamēr ielūgums uz kristībām nonāca līdz adresātam, jaunpie- dzimušais jau bija paguvis nomirt. . . trīsdesmit gadu vecumā.

Olšeids pasmaidīja.

—    Atcerieties, Mūn, jūs taču pats ne vienmēr bijāt brīvs cilvēks. Arī jums bija priekšnieki.

—    Bet tas netraucēja mani aizstāvēt savu viedokli…

—    Par ko jūs godam izvadīja … Neesmu tāda slavenība kā jūs. Uz privātu praksi man nav ko cerēt. .. Nākas turēties pie šī krēsla. — Olšeids daudznozīmīgi uzsita pa metāla atbalstni.

—    Jūtu līdzi! — Muns pamāja. — Ducis bērnu, māja uz nomaksu, sieva traka uz dārgiem apģērbiem, vecmāmuļa izšķērdē veselu bagātību alkoholiskiem dzērieniem, sievasmāte kolekcionē ēģiptiešu sarkofagus, turklāt visādi sīki izdevumi flirtam ar kinozvaigznēm, ceļojumiem apkārt pasaulei, Rokfellera un Dipona uzņēmumu kontrolakciju uzpirkšanai.. .

—    Sacenšaties ar Marku Tvenu?… Veltīgas pūles! Sen esmu zaudējis humora izjūtu. Ko jūs no manis vēlaties?

—    Lai jūs viņu apcietinātu. Viņš atrodas kaut kur šajā pilsētā …

—    Uz kāda pamata?

—     Uz tāda, ka oficiālā izmeklēšana uzticēta jums. Esmu gatavs nodot jūsu rīcībā visus pierādījumus — teorētiskos un lietiskos.

—    Parādiet vispirms lietiskos.

—     Tikai pēc tam, kad būšu pārliēcināts, ka izmantosiet tos tiesā, nevis kā eksponātus kriminālistikas muzejam.

Mūns saprata, ka šeit, senatora Felano nometnē, jābūt piesardzīgam. Stāstīdams Olšeidam par visiem meklējuma posmiem, viņš noklusēja gan Stīvensona atzīšanos, gan Nguenam adresēto vēstuli.

—     Labi! — Olšeids teica. — Par «Oranžo bultu» pašreiz nestrīdēšos. Iespējams, ka jums taisnība. Bet pastāv kāds vājš punkts — nozieguma motīvi. Šis Nguens — pieļausim, ka viņš tiešām ielicis bumbu šasijā . . .

—    Kāpēc pieļausim?

—    Tāpēc, ka ekspertīzei vispirms jānoskaidro, vai viņa mājās atrastais metāls ir tiešām tas pats, no kura pagatavots elles mašīnas korpuss.

—    Rīt to noskaidrosim. Nešaubos, ka eksperti apstiprinās manas domas.

Olšeids atzīmēja kaut ko piezīmju grāmatiņā.

—     Labi, — viņš turpināja. — Līdz rītdienai vēl divdesmit četras stundas, bet, neraugoties uz to, jau tagad esmu gatavs pieņemt jusu hipotēzi. Bet pierādiet man, ka noziegumam bijis politisks raksturs. Tā varēja būt personīga atriebība. Nguens ir vjetnamietis, delegācijas locekļi viņa tautieši. Vai tad mēs zinām, kādi viņam bijuši personīgie rēķini?

—     Pierādīt? Lūdzu! Misters Bredoks savā laikā saņēma draudu vēstuli. Sakarā ar izcilajiem vjetnamiešu zinātniekiem, kuri gatavojās atgriezties Hanojā.

—    Varat nestāstīt. Vai jums šī vēstule ir?

—    Bredoka sekretāre diemžēl to iznīcinājusi.

—    Kāpēc diemžēl? Varu jums parādīt!

Olšeids izņēma no atvilktnes un nevīžīgi nometa uz galda mašīnraksta loksni, ko greznoja dzeltens stilizēts pūķis. Mūns ātri izlasīja. Nekādu šaubu. Tās pašas vēstules oriģināls, kuras kopija bija nonākusi pie Mērijas. Nodrukāts uz 1950. gadā ražota undervuda. Tieši tāda rakstāmmašīna piederēja Nguenam. Paraksts — «Dzeltenais pūķis».

—    Kā šis papīrs nokļuva pie jums? — Mūns nobrīnījās.

—    Ļoti vienkārši. Pa pastu. — Olšeids ar smīnu parādīja aploksni, kuru tāpat rotāja dzeltens pūķis.

—    Adresēts Sanarisko policijas priekšniekam! — Mūns vēl vairāk apstulba.

—    Kā redzat! … Ko nu teiksiet? Iznāk, ka dienvid- vjetnamiešu patrioti, kas pēc jūsu domām šo zinātnieku dēļ uzspridzinājuši «Zelta bultu», ir nevis patrioti, bet īsti idioti? Ja noziedznieki allaž brīdinātu policiju, lai tā varētu spert attiecīgus soļus, tad pasaulē vispār vairs nebūtu noziegumu. Mums abiem tad nāktos pārkvalificēties par sludinātājiem.

—    Tā gan … — Mūns nomurmināja. — Tā vien rādās, ka ar šo vēstuli esmu iekļuvis pamatīgā peļķē!

—    Jūtu līdzi. .. Vēl dažas tādas peļķes, un jūs nevis ieliksiet kabatā solīto honorāru, bet uzvilksiet galošas, lai nenoslīktu . . . Jums, protams, nav tik lieli izdevumi kā man, taču tāpat ģimene un tā tālāk. Un, pats galvenais, izdevumi savas firmas reklamēšanai! . .. Starp citu, cik jums izmaksajis reklāmas raidījums, kurā tik veiksmīgi uzstājās jūsu kompanjona sieva?

—    Kā redzu, neesat vēl gluži zaudējis humora izjūtu.

—    Lai dievs dod! — Olšeids smagi nopūtās un, gluži negaidot, turpināja miermīlīgā tonī. — Jūs vēlaties, lai apcietinu Nguenu? Apsolu … Protams, tikai tādā gadījumā, ja viņš tiešām ir šeit un ja man izdosies viņu izsekot.

—    Nepiemānīsiet?

—    Mūn, mēs taču kādreiz esam kopā strādājuši… — OJšeids apvainojās. — Vai tiešām domājat, ka esmu spējīgs jūs piekrāpt? Es darīšu visu, kas atkarīgs no manis … Bet jūsu Nguens, kā liekas, ir Dienvidvjetnamas pavalstnieks . .. Jūs zināt, cik mums draudzīgas attiecības ar Saigonu .. . Baidos, ka šefs nepiekritīs apcietināšanai bez attiecīga diplomātiska pieprasījuma . . . Parunājiet ar viņu!

Policijas priekšnieka kabineta priekšā sēdēja ap desmit cilvēku. Ar ziņojumiem atnākušie inspektori, daži slepeni aģenti, lūdzēji. Saniknotais Mūns nenogaidīja savu kārtu. Pagājis garām sekretārei, kura velti mēģināja viņu aizturēt, atrāva durvis.

Ieraudzījis apmeklētāju, priekšnieks ātri noslēpa atvilktnē kaut kādus papīrus. Mūnam radās lielas aizdomas, ka tā ir telegramma ar Nguena fotogrāfiju. Pēc tam priekšnieks piezvanīja kādam un tikai tad pievērsās Mūnam.

Mūns nosauca savu vārdu.

—    Pazīstu. Tā sakot, aizmuguriski, pēc attēliem avīzēs. Jūs pašlaik esat vispopulārākais cilvēks mūsu pilsētā. Vai jūsu viesnīcu vēl neielenc autogrāfu tīkotāji?

—    Neesmu tur bijis. Tieši no lidlauka devos pie jums.

—    Jūs man izrādāt pārāk lielu godu. Vai nevēlaties ko iebaudīt?

—    Atteikties bija neērti. Kamēr viņi dzēra viskiju, runāts tika galvenokārt par Singapūras un Sanarisko klimatu atšķirību, par Felano un Bredoka izredzēm vēlēšanās, par to, kas garšo labāk, — viskijs ar ledu vai viskijs ar sodas ūdeni. Tiklīdz viens temats izsīka, policijas priekšnieks tūdaļ aizsāka citu.

Pēkšņi priekšnieks, pusvārdā aprāvies, piecēlās. Mūns atskatījās. Durvīs stāvēja smaidošais Felano.

—    Atstāšu jūs uz īsu brīdi, — priekšnieks atvainojās. — Man ir steidzamas darīšanas.

Mūns palika divatā ar Felano.

—    Patīkama sagadīšanās, —- Mūns teica ar smīnu.

Felano smaids kļuva vēl platāks.

—    Teiksim labāk, patīkama satikšanās! Tā nav nekāda sagadīšanās. Biju drošs, ka atnāksiet, un lūdzu policijas priekšnieku paziņot man. Varētu, protams, atnākt ciemos pie jums. Bet ērtāk satikties uz neitrālas teritorijas.

—    Spriežot pēc tā, cik labprāt policijas priekšnieks sniedz jums draudzīgus pakalpojumus, šī teritorija diez vai nosaucama par neitrālu.

—    Nemaz neslēpju, viņš ir mans draugs … Bet nebūsim sīkumaini… Labvēlīga neitralitāte vai vienkārši neitralitāte, tam taču nav sevišķas nozīmes. Kāpēc tērēt laiku formulējuma precizēšanai? Esmu lietišķs cilvēks.

—    Bet es nē.

—    To jau pamanīju, kad jūs tik varonīgi atteicāties no liekiem desmit tūkstošiem. Starp citu, ne tikai pienācīgi novērtēju šo cēlo žestu, bet pat pastāstīju par to avīžniekiem.

—    Tas savukārt bija ļoti skaists žests no jūsu puses.

—    Mister Mūn, man jūsu žēl! Jūs nekad nekļūsiet liels politiķis . . . Vai tiešām nesaprotat, kāpēc to darīju? Jūsu reputācijas nostiprināšanai.

—    Liekas, jūs neesat vēl zaudējis cerības pārvilkt mani savā pusē?

—    Beidzot esam atraduši kopēju veikalniecisku toni. Kādi ir jūsu noteikumi? . .. Pagaidiet! Vispirms uzmanīgi noklausieties mani! Negribu, lai savas vientiesības dēļ jūs ciestu materiālu zaudējumu … Vai vēlaties, lai godīgi pasaku, ko par jums domāju?

—    Godīgums pāri visam! Ne tikai pirms vēlēšanām, bet arī starplaikā, — Mūns citēja.

—     Lieliska atmiņa! Vēl viens pierādījums, ka nederat politikai. Mums ir tāda paruna — solījumi pastāv, lai tos aizmirstu . . .Tātad jūs esat pirmšķirīgs spēlētājs, bet, par nelaimi, spēlējat komandā, kurai nolemts zaudēt… Mister Mūn, tas, ko paveicāt šai laikā, ir lielisks sasniegums! Sakarā ar to jusu cena mūsu acīs pieaugusi par …

—    Divdesmit pieciem procentiem.

—    Apbrīnoju jūsu telepātiskās spējas! Un, tā kā šajā ziņā esam līdzīgi, sapratis, ka šis piedāvājums jūs neapmierinās, noapaļoju uz piecdesmit.

—    Es dodu priekšroku nullei.

—    Pielikt nulli pie divdesmit tūkstošiem? Jūs to nopietni?

—    Jūs mani pārpratāt. Man no jums nekas nav vajadzīgs. Pilnīgi apmierināšos ar tiem desmit tūkstošiem, ko saņemšu no Bredoka.

No Felano sejas nozuda smaids. Viņš kļuva domīgs. Pagāja dažus soļus, izņēma no bāra glāzīti, piepildīja un izdzēra. Sejā atgriezās smaids.

—    Tā! Ne velti saka, ka mazliet alkohola paplašina asinsvadus un palīdz domāt. . . Jā, kļūstu vecs . .. Un zaudēju spējas acumirklī aptvert, ko vēlas mans partneris.

—    Un tagad beidzot esat aptvēris?

—    Liekas gan. Jums neērti atteikties no savas hipotēzes . .. Pilnīgi saprotu. Einšteins pārstātu būt Einšteins, ja būtu atteicies no relativitātes teorijas. Detektīvam diemžēl nav tādas iespējas manevrēt.. .

—    Kā j ums?

—    Uzminējāt, kā parasti! Lieku priekšā "kādu manevru, starp citu, ne tikai jūsu interesēs . .. Jūsu reputācija man tikpat dārga kā jums pašam. Klausieties uzmanīgi! «Oranžās bultas» bojā ejas pamatā bijusi politika, jūsu Nguens tiks apcietināts un . .. — Felano parādīja ar attiecīgu žestu Nguena turpmāko likteni. — Varam to atļauties. Atsevišķs gadījums nerunā pretī vispārējam likumam. Uzmanības centrā šā vai tā būs «Zelta bulta» . . . Nu un šīs katastrofas iemesls labi zi" nāms: vibrācijas līmenis, nepietiekama izturība, vārdu sakot, Bredoks tīšu prātu izlaidis brāķi. Kā jūs to pierādīsiet, tā ir jūsu darīšana … Ar mieru?

—    Nē.

Felano ar izbrīnu paskatījās Mūnā.

—    Jūs esat pirmais cilvēks, kuru nevaru nekādi saprast. Varbūt jums ar jūsu vecmodīgajiem uzskatiem derdzas ņemt no mums vairāk nekā no Bredoka? Varam dot to pašu summu. Mums nav žēl! Protams, tas nebūtu gluži godīgi no mūsu puses, bet tirgotājs taču neatteiksies no darījuma vienīgi tāpēc, ka par Ziloņkaulu pieprasa nevis šauteni, bet stikla krelles.

—    Mister Felano, jūs esat lietišķs cilvēks, kāpēc velti tērējat laiku?

Felano pasmaidīja. Šoreiz tas bija gluži cits smaids. Pat seja šķita izmainījusies. Pēkšņi izzuda vaigu apaļī- gums, āda, it kā cieši apvilkdama bungas, saspringa starp zodu un vaigu kauliem, vaibsti kļuva cieti.

—    Tātad karš, mister Mūn? Jūsu spīts būs jāsalauž! . .. Tikai neiedomājieties, ka mēs no jums atsakāmies. Atcerieties otro pasaules karu? Itālija sākumā kapitulēja, bet pēc tam kļuva par mūsu sabiedroto. Protams, jo vēlāk tas notiks, jo neizdevīgāk mums un sevišķi jums. Publiski atzīt savas kļūdas nav sevišķi patīkama nodarbošanās.

—    Kā jūs to zināt? Pats droši vien nekad neesat atzinis savas kļūdas?

—    Jums ir ačgārns priekšstats par mani… Kaut vai pašlaik … Labprāt atzīšu savu kļūdu … Pirmīt maldījos — mums tas ir pat ļoti izdevīgi. Ļaudis teiks: misters Mūns sākumā pieslējies netaisnajai partijai, bet caur maldiem nonācis beidzot pie patiesības. Tiesā tas skanēs ļoti pārliecinoši.

Felano ielēja sev un Mūnam.

—    Paceļu šo glāzi uz mūsu bruņniecisko divkauju, kurā visi paņēmieni atļauti! — viņš jautri teica. — Bet ar vienu norunu, — un Felano pilnīgi negaidot nodziedāja: — Jel nesaki «Mēs šķiramies, mans draugs!», bet saki man «Uz drīzu redzēšanos!». — Viņam bija patīkams baritons.

Mūns aizgāja, tā arī neaprunājies ar policijas priekšnieku. Bija skaidrs, ka pēc kara pieteikuma uz viņa atbalstu nav ko cerēt.

Viesnīcā Mūns atbrauca noguris un saniknots. Deilija istabā bija dzirdama klusināta sievietes balss. Mūns nešaubījās, ka tā ir Mērija. Negribējās traucēt. Taču vēlēšanos parunāt ar savu palīgu un, galvenais, uzzināt, vai nav jaunas ziņas par Nguenu, guva virsroku. Mūns delikāti pieklauvēja.

—    Iekšā!

Mūns iegāja un apstulba.

Uz gultas sēdēja pilnīgi nepazīstama sieviete. Viņš jau paspēra soli atpakaļ, lai aizvērtu durvis no ārpuses, bet Deilija balss apturēja viņu.

—   Nebaidieties, tā ir lidmašīnas Singapūra-Sanarisko stjuarte. Sameklēju viņu Burlesku teātrī un nolēmu, ka par darīšanām ērtāk aprunāties mājās.

—   Un kā viņam izdevās jūs pierunāt? — Mūns griezās pie sievietes. — Apbrīnojams talants!

—    Misteram Deilijam nemaz nenācās mani pierunāt, — viņa teica. — Tur ir pārāk garlaicīgi…

Tiklīdz stjuarte aizgāja, Deilijs sāka klāstīt jaunumus. Viņš bija runājis ne vien ar stjuarti, bet arī ar lidostas darbiniekiem. Nguenu neviens nebija redzējis. Nevienam no pasažieriem nav bijis būra ar papagaili.

—   Pamazām sliecos uz domām, ka bija aplami piešķirt tik lielu nozīmi papagailim, — Mūns teica. Viņš atradās noskaņā, kad cilvēks sāk apšaubīt paša uzstādītās hipotēzes.

—    Būri varēja iebāzt kādā somā.

—           Runa ir nevis par būri, bet par Nguenu. Pilnīgi pieļauju, ka viņš palicis Singapūrā un pašlaik atrodas pie Siamas princeses.

—          Man ir tāda nojauta, ka tas noskaidrosies pēc pirmās vizītes Smaržojošo ķiršu ielā, — Deilijs teica.

—         Lai jau jūsu sieva nodarbojas ar nojautām, viņai tas iznāk labāk!

—    Viņa to sauc par pareģošanu.

—           Domājat, kotletes garša mainās atkarībā no tā, vai to nosauc par kapātu bifšteku vai kapātu šniceli?

—- Es personīgi uzskatu, ka mainās gan. Ne jau velti pie mums tērē miljardus reklāmai.

—          Nu vai zināt! Ejiet ar savu reklāmu … — Mūns norija stiprāku vārdu, — … gulēt! Es arī iešu. Esmu noguris kā bokseris pēc desmitā raunda, kas turklāt saņēmis krietnu nokautu.

—    Proti?

Mūns pastāstīja par policijas priekšniekam adreseto vēstules oriģinālu.

Deilijs iesvilpās.

—          Tas nu gan ir joks . .. Bet uzminiet, kā sauc mistera Hai Kuanga iestādi? .. . Esmu ievācis ziņas. Viņš ir vjetnamietis, bet kopš dzimšanas dzīvo pie mums. Vjetnamiešu valodu neprot. Neraugoties uz to, pazīstams kā ultranacionālists. Diezgan bagāts, viņam pieder liels austrumu restorāns. Bet ķīniešu kvartālā katrs bērns zina, ka aiz restorāna izkārtnes slēpjas spēļu nams un opija smēķētava …

Mūns nožāvājās.

—    Ar labu nakti. Es eju gulēt.

—           Pagaidiet! Vispirms jums jāuzmin, kā sauc Hai Kuanga iestādi.

—           Spriežot pēc tur iegūstamām baudām, droši vien, «Alkoholiķu, spēlmaņu un opija smēķētāju smaržojošā paradīze».

—          Neuzminējāt. Oficiālais nosaukums ir «Dzeltenais pūķis».

Šoreiz iesvilpās Mūns.

15

Pulksten astoņos Mūnu uzmodināja telefonistes balss. Balss bija ierakstīta magnetofona lentā. Šis pakalpojums maksāja piecpadsmit centus par vienu reizi vai četrus dolārus mēnesī. Uz galda noliktais prospekts vēstīja, ka visērtākais un vislietderīgākais ir universālais abonements. Ja Mūnam tāds būtu, viņu ne vien modinātu, bet arī atgādinātu, kad jāliekas gulēt, jāieņem zāles, jāiet uz kino, bez tam pierakstītu visu, ko paziņas viņa prombūtnes laikā vēlētos paziņot pa telefonu.

Pulksten deviņos Mūns piezvanīja šveicaram un palūdza piebraukt mašīnu. To bija nācies atstāt stāvvietā kaimiņu kvartālā, jo viesnīcas tuvumā brīvu vietu nebija. Konvēra atslēga tika atstāta šveicaram vakar vakarā. Īstenībā Mūns nekur nesteidzās. Bet kāpēc neatļaut sev tādu ērtību, ja dzeramnauda nav jāmaksā no paša kabatas? Bojs, kas bija piebraucis ar mašīnu, aci nepamirkšķinājis, paņēma dolāru, tomēr uzskatīja par savu pienākumu paskaidrot, ka visērtāk abonēt vietu garāžā. Ja Mūnam būs papildabonements, mašīna saskaņā ar viņa velēšanos liks piebraukta jebkurā laikā un vietā. Sniedzot šo padomu, bojs zaudēja savas dzeramnaudas, toties nostiprināja viesnīcas reputāciju. Mūns iedeva bojām vēl vienu dolāru un nolēma sekot viņa padomam.

Tieši pulksten desmitos Mūns piebrauca pie «Dzeltenā pūķa». Tā bija trīsstāvu ēka pagodu stilā. Šis stils tika kultivēts ķīniešu kvartālā, ne tikai privātas mājas, bet arī sabiedriskas ēkas ceļot. Iedzīvotāji to darīja, lai saglabātu tālās dzimtenes tradīcijas, pilsētas valde — tūristu pievilkšanai.

Tieši par tādu tūristu — bagātu dienderi no vidējiem rietumiem nodomāja izlikties Mūns. Greznais konvērs šim nolūkam bija kā radīts. Kā jau piedienas cilvēkam, kas zina savai naudai cenu, Mūns nesteidzās izkāpt no mašīnas. Viņš nogaidīja, kamēr restorāna šveicars, tērpies zilos zīda brunčos ar dzelteniem pūķiem, pakalpīgi atvēra mašīnas durvis. Būdams uzticīgs Deilija pasludinātajai devīzei «Par visu maksā Bredoks», Mūns pasniedza viņam piecus dolārus.

—       Jums uz restorānu vai…? — šveicars daudznozīmīgi vaicāja.

—      Man vajadzīgs saimnieks! — Mūns atteica pavēlošā tonī.

Ieiedams pazemīgi atvērtajās durvīs, pāri kurām karājās liels pūķis, Mūns atskatījās. Neviens viņam nesekoja.

Pirmais, ko Muns ieraudzīja Hai Kuanga kabinetā, bija papagailis. Putns aizmidzis karājās būrī ar galvu uz leju. Šajā brīdī Mūns dziļi nožēloja, ka nebija veltījis savu mūžu šo putnu pētīšanai. Bet kā nespeciālists viņš bija gatavs likt galvu ķīlā, ka tas ir Nguena papagailis. Sakrita viss — krāsa, lielums, būris.

—      Patīk? — «Dzeltenā pūķa» saimnieks jautāja. Viņš bija resns un solīdi ģērbies. Viņa iešķībajās acīs plaik- snīja tā īpašā, daudzām senām tautām piemītošā viltīgā dzirkstele, kas var būt gan ironiskas gudrības, gan slēptas ļaunprātības pazīme.

—      Jā, — Mūns teica. — Man ļoti patīk papagaiļi. Cik prasāt par šo?

Mūns bija ar sevi apmierināts. Tieši tas tonis, kādā būtu runājis viņa tēlotais bagātnieks, kas pieradis uzskatīt savu čeku grāmatiņu par universālu atslēgu.

Hai Kuangs pasmīnēja.

—    Mister . . . Atvainojiet, kāds jūsu godavārds?

—    Džonss!

—      Mister Džons, pie mums austrumos vispirms apjautātos, vai esmu ar mieru šķirties no putna?

—      Draugi stāstīja, ka jūsu mājās pārdod visu ko. Viņiem palikušas vislabākās atmiņas. Teica, ka pie jums var pirkt pat dinamītu.

—    Dinamītu varbūt gan, bet ne šo papagaili.

—    Vai tas nesen pie jums?

—      Atkātīiļā.no tā, ko jūs saprotat ar vārdu «nesen». Kāds mūsu gudrais reiz teicis, ka garā nabags visu savu mūžu pārvērš īsā mirklī. Bet cits gudrais teicis, ka opija smēķētājs vienā sekundē redz tik daudz skaista, cik dievs neredz visā mūžībā.

—      Savādi dzirdēt tik lietišķā telpā tik gleznus austrumu izteicienus, — Mūns piezīmēja.

Patiešām, kabinets bija ieturēts absolūti modernā stilā. Dienasgaismu aizvietoja matēts plafons visu griestu platumā. Sienas klāja fotogrāfijas ar autogrāfiem. Sākumā Mūns nodomāja, ka tie ir «Dzeltenā pūķa» viscienījamākie apmeklētāji. Tā vismaz varēja spriest pēc Meijas Ričmondas attēla, kur pazīstamā aktrise bija redzama visā augumā. Žurnāls «Pa atslēgas caurumu» savā laikā mācēja stāstīt par viņas aizraušanos ar azarta spēlēm. Taču, ieraudzījis imperatora Bao Dao, Ņju kundzes, Rokfelleta juniora, minitmenu vadoņa Renta un senatora Felano ģīmetnes, viņš saprata, ka kļūdījies. Acīm redzot, šī portretu galerija atspoguļoja arīdzan saimnieka patriotiskās jūtas un politiskās simpātijas.

—   Jūsu paziņa? — Mūns jautāja, norādīdams uz Felano foto. — Man reiz gadījās redzēt viņa uzstāšanos pa televīziju. Spožs runātājs! Varat lepoties, ka jums ir tādi draugi!

—    Nē, — Hai Kuangs teica. — Man nav bijis tas gods! Viņš ir senators no mūsu štata … Jūs brīnāties, ka atceros mūsu lielos austrumu gudros? Velti domājat, ka es, ar veikaliem nodarbodamies, būšu aizmirsis lielisko parunu: «Var iedzīvoties desmit bagātībās, bet pat visbagātākajam cilvēkam ir tikai viena dzimtene.»

Hai Kuangs piecēlās un ar žestu, k$s Mūnam likās pārspīlēti svinīgs, atvēra sienā veikli noslēptas durvis. Mūns ieraudzīja zeltainos toņos ieturētu lūgšanu kambari ar lielu Būdas skulptūru uz apzeltīta postamenta.

—    Tiesa, sen esmu atrauts no dzimtenes, bet, kā redzat, svēti glabāju tēvu tēvu tradīcijas, — saimnieks lepni paskaidroja.

—    Jūs esat budists?

—    Nē, tie arī ir mesli tradīcijai. Esmu katolis… Tā gadījies, ka dzimtajā valodā nevaru pat pasacīt «laipni lūdzu»! Runāju un tirgojos jūsējā … Ar ko varu pakalpot?

—    Esmu atnācis … Kā tur sacījis jūsu gudrinieks? … «Mūžības svētlaime vienā minūtē.» Kokaīnu mēģināju, morfiju mēģināju, visu ko esmu izmēģinājis! Bet šī te manta mūsmājās ne par kādu naudu nav sadabūjama …

—    Tādā gadījumā man būs liela laime pavērt jums durvis uz valstību, kur piepildās jebkura vēlēšanās. Kā teicis kāds gudrais: «Brīnumainas zāles, kas liek nelaimīgajiem aizmirst bēdas, bet laimīgos padara tūkstoškārt laimīgākus …» Lūdzu, sekojiet man.

Šajā brīdī papagailis pamodās un spalgi iekliedzās. Mūnam nebija ne jausmas, kas tā par valodu, — vjetnamiešu, japāņu vai siamiešu. Tomēr viņš riskēja:

—    Zili brīnumi! Viņš runā jūsu dzimtajā valodā.

—    Vai esat bijis manā dzimtenē?

—    Nē, bet mans tēvs kādu laiku dzīvoja Saigonā, — Mūns sacīja. — Viņš pārdeva visādas mašīnas, sākot ar šujmašīnām un beidzot ar pļaujmašīnām. Pieklājīgi nopelnīja.

—    Kāda sagadīšanās! Mans tēvs nodzīvoja tur gandrīz visu mūžu. No viņa saņēmu mantojumā šo papagaili.

—    Tiešam? Man liekas, papagailis vel ir ļoti jauns.

—    Jums tikai tā liekas. Šie putni dzīvo ilgi. Ar cilvēkiem tas ir citādi… Kā teicis gudrinieks: «Vienīgais, ko nekad nesatiksi nejauši, tā ir tava nāve!» — Hai Kuangs piemiedza acis. Būdamas jau tā šauras, tās šobrīd atgādināja ambrazūru spraugas ar mīnmetēju uzliesmojumu iedzelteno uguni.

Mūns neviļus nodrebēja. «Dzeltenā pūķa» saimnieks pieminēja nāvi. Vai tā bija nejaušība, vai apslēpti draudi — reakcija uz viesa aizdomīgo ziņkārību? Mūns uzsmēķēja cigāru un piedāvāja. Hai Kuangam. Tas atteicās.

—    Paldies, nepīpēju. — Vjetnamieša seja šķita neizdibināma.

—    Lūdzu, sekojiet man! — Hai Kuangs aicināja.

Bet Mūns nesteidzās aiziet. Viņš gaidīja, kad papagailis atkal ierunāsies.

—    Vienu brītiņu. Kas tas tāds? Un šis? — Mūns izlikās, it kā portretu galerija viņu ļoti interesētu.

Viņam veicās. Kamēr «Dzeltenā pūķa» īpašnieks sniedza paskaidrojumus, papagailis traucēja sarunu ar nemitīgiem kliedzieniem. Tagad varēja iet. Pirms aiziešanas Mūns — gan ar iekšējām bažām — izšķīrās par diezgan riskantu uzbrukumu.

—    Starp citu, sakarā ar tikko citēto austrumu gudrību atcerējos «Zelta bultas» katastrofu. Mans vecais stāstīja, ka ar šo lidmašīnu lidojuši kaut kādi vjetnamiešu profesori. Ja nemaldos, — caur Honolulu uz Saigonu. Kā jūs domājat, vai viņu nāve bija nejaušība?

No Hai Kuanga sejas pirmo reizi nokrita neizdibināmā maska. Bet, pretēji savām gaidām, Mūns izlasīja tajā — ja tikai prata pareizi lasīt — nevis izbīli vai apjukumu, bet apslēptu cietsirdību.

—    Jūs pielaidāt divkāršu kļūdu, — «Dzeltenā pūķa» saimnieks gausi ierunājās tai pašā pilnīgi bezkaislīgajā balsī, kas lika šermuļiem skriet pār kauliem. — Vispirms, viņi lidoja uz Hanoju. Otrkārt, viņi vēl nav miruši. Treškārt… — Hai Kuangs ar strauju kustību iebāza roku savu plato bikšu dziļajā kabatā.

Mūns pārvērtās ledū. Sekundē, kamēr roka kavējās bikšu kabatā, caur smadzenēm joņoja un līdzīgi elektriskam lādiņam sadūrās desmit dažādu lēmumu. Ko darīt? Šaut pirmajam? Vai pagūs? Varbūt labāk nokrist uz grīdas? Bet ja nu pretinieks grib tikai viņu sabaidīt, izprovocēt, piespiest atklāt kārtis? Likās neticami, ka šajā lietišķi modernajā kabinetā, plafona rāmajā gaismā var tūlīt noliki aukstasinīga slepkavība. Bet Mūns saprata — nē, viņš izjuta ar katru savu nervu, ka šis vjetnamietis ar bezkaislīgo balsi un Būdas seju spējīgs uz visu.

Sekunde pagāja . .. Mūns tā ir nebija paguvis kaut ko izlemt, kad roka iznira no kabatas. Ieroča vietā Mūns ieraudzīja smagu zelta hronometru. Vecmodīgs, nesamērīgi liels hronometrs. Atšķirībā no papagaiļa, tas tiešām bija no vectēva mantots. Hai Kuangs nospieda atsperi. Vāciņš atlēca ar skaļu tirkšķi. Iekšā atskanēja smalka zvanīšana — kaut kāda vienkārša austrumu melodija, kuru Mūns atcerējās gadiem ilgi. ..

—      … Man drīzumā paredzēta veikalnieciska tikšanās, — Hai Kuangs teica.

Pārdzīvojuma apdullinātajam Mūnam šī frāze sākumā likās pilnīgi bezjēdzīga. Tad viņš tomēr saprata, ka tas ir turpinājums pauzes sadalītajam teikumam «Treškārt, man drīzumā paredzēta veikalnieciska tikšanās».

—    Tādēļ, ja negribat laupīt man laimi būt jūsu vadonim dievu valstībā, par kuru kāds liels gudrais teicis, ka tā ir dziļāka realitāte nekā dzīve un dziļāka aizmir- stiba nekā nāve, lūdzu sekot! — Hai Kuangs paklanījās austrumnieciski zemu un atvēra durvis.

Iedams pa garu, ieslīpu gaiteni bez logiem, kas savienoja saimnieka kabinetu ar smēķētavu, Mūns pārdomāja daudz ko. Mazliet ironizēdams par tikko pārdzīvotajām bailēm, viņš tīšām ietērpa savas pārdomas no «Dzeltenā pūķa» saimnieka patapinātā formā.

Pirmkārt, ko nozīmēja mīklainie vārdi «viņi vēl nav nomiruši»? Otrkārt, kā jāsaprot frāze «jūs pielaidāt divkāršu kļūdu»? Un, treškārt, — Mūns iebāza roku kabatā, izvilka lakatu un nošņaucās, — austrumu gudrie, atšķirībā no dažiem rietumu, patiešām apguvuši patiesību. Un tomēr ne līdz galam. Taisnība bija lielajam gudrajam, kurš apgalvoja, ka mūžība var ietilpt vienā sekundē. Bet, lai izjustu to, nemaz nevajag saindēt plaušas ar opiju. Pietika pabūt sekundi divatā ar Hai Kuangu.

16

Smēķētavas durvis bija slepenas. Mūns paguva ievērot vietu sienā, kurai Hai Kuangs pieskārās ar vieglu kustību. Durvis atvērās bez trokšņa. Pēc apgaismotā gaiteņa opija smēķētava likās pilnīgi tumša. Hai Kuangs atkal pieskārās sienai. Durvis tikpat klusu aizvērās. Šoreiz Hai Kuangu novēroja ne tikai Mūns. Viens no opija smēķētājiem atbalstījās uz elkoņa — ienācēji, šķiet, iztraucēja viņa nogrimšanu nirvānā — un atkal atgūlās. Pēc dažiem soļiem Mūns jau spēja atšķirt laternas sarkanās atblāzmas apgaismotos cilvēkus un priekšmetus. Sienas sedza melns drapējums. Uz mīkstiem ādas dīvāniem bija izstiepušies smēķētāji. Vīrieši un sievietes. Meitene austrumu tērpā ar geišas frizūru staigāja no viena pie otra un noslaucīja ar lielu zīda lakatu sviedru lāses no krūtīm un sejām. Cita, noslīgusi uz ceļiem, aizdedzināja pīpi. Opija melnā lodīte uzliesmoja ar zilu uguntiņu. Meitene vispirms pati ievilka dūmu, tad pasniedza garo iemuti smēķētājam un nostājās blakus. Ar rīsa pūderi klātā nereāli skaistā seja palīdzēja iegrimt sapņu pasaulē. Smēķētāja acis pievērās. Meitene satvēra izkritušo iemuti. Vīrieša sejā parādījās svētlaimes izteiksme. It kā no pleciem būtu nokritusi dzīves rūpju nasta un ķermenis bezsvara stāvoklī aizpeldētu mirstīgajam nepieejamā vīziju valstī.

Kamēr Mūns vēroja šo ainu, Hai Kuangs klusēja. Tā klusē cilvēks, kas uzskata par zaimošanu sarunāties dievkalpojuma laikā. Kad meitene piecēlās, viņš paaicināja to ar žestu un kaut ko iečukstēja ausī. Meitene zemu paklanījās Mūnam un, notupusies uz ceļiem pie brīva dīvāna, sāka sagatavot pīpi. Hai Kuangs ar aicinošu žestu norādīja uz guļamvietu. Mūns pakratīja galvu.

Hai Kuangs nepareizi iztulkoja šo kustību.

—   Es vēl neaizeju, — viņš teica čukstus. — Uzskatīšu par laimi pavadīt jūs līdz pašiem debess valstības vārtiem.

«Dzeltenā pūķa» saimnieka laipnie čuksti skanēja kā baisma buršana. Mūns paskatījās uz dīvānu. Viņš skaidri iztēlojās uz tā nekustīgi gulošu ķermeni. Pār to noliecies Hai Kuangs. Aizturējis elpu, Hai Kuangs seko Mūna pakāpeniskai pārejai nesamaņas stāvoklī. Gaidītais brīdis pienācis. Hai Kuangs noliecas arvien zemāk, kā burvju mākslinieks izņem no piedurknes dunci un paceļ to nāvējošam dūrienam . . . Mūns vēlreiz pakratīja galvu. Viņam bija jāiegūst laiks.

—   Esmu pārdomājis, — viņš čukstus teica. — Kaut kā bail tā uzreiz .. . Vajadzētu vispirms drošības labad iedzert. . . Ejam uz restorānu.

Restorāns bija noformēts kā svētnams. Oficianti valkāja budistu mūku tērpus. Acīm redzot, Hai Kuangs bija gatavs ziedot biznesam pat reliģiskās tradīcijas. Lai iepazītos ar ēdienu karti, bija jāpagriež lūgšanu dzirnaviņas, no kurām iznāca garš pergaments ar ēdienu un dzērienu nosaukumiem. Pēc uzvešanās spriežot, apmeklētāji lielākoties bija tūristi. Taču netrūka arī pastāvīgu viesu. Dzīrojošo dienderu ultramodernās drēbes krasi kontrastēja ar zāles grezno un vienlaikus svinīgo noformējumu, kas mazliet groteski atveidoja tūkstošgadīgus arhitektūras un dekoratīvās mākslas elementus.

Pastāvīgos apmeklētājus Hai Kuangs apveltīja ar

laipnu smaidu, dažus, droši vien visbagātākos, — ar pa- klanīšanos.

Pie viena galdiņa kaut kas bija noticis. Mūns ieraudzīja histēriski kliedzošu jaunu meiteni ar izaicinoši krāsotu seju un garu puisi svītrainā sporta kreklā, kas bija pacēlis pudeli, lai iesistu izbiedētam pusmūža vīrietim.

Apmeklētāji nepiegrieza tiem vērību. Acīm redzot, tādas ainas te bija diezgan parastas. Oficiants, pīdamies savā garajā tērpā, metās pie galdiņa. Hai Kuangs paguva aizsteigties priekšā. Ātrums, ar kādu šis šķietami neveiklais cilvēks iznira blakus kauslim, šķita neticams. Iekāms pudele paguva nolaisties sitienam, Hai Kuangs ar zibenīgu kustību izgrieza puisim roku. Tas bija džiu- džitsu paņēmiens. Puisis iekliedzās sāpēs. Pudele izkrita no viņa atslābušajiem pirkstiem un aizripoja pa grīdu, apliedama paklāju ar zaļu šķidrumu. Puisis atjēdzās. Viņa acīs bija lasāms traks niknums. Ar vienu roku viņš pieturēja izmežģīto roku, bet kājas bija brīvas. Sasprindzinātais ķermenis liecināja, ka viņš sagatavojies iespert Hai Kuangam ar kāju vēderā. Hai Kuangs stāvēja pilnīgi nekustīgi. Mūns neredzēja viņa seju, bet uzminēja, ka Hai Kuangs pielietojis savu visbriesmīgāko ieroci — skatienu. Garais puisis padevīgi atlaidās krēslā.

Šis incidents ilga dažas minūtes. Mūns paskatījās pulkstenī un ieklepojās. Gandrīz vienlaicīgi daži jauni cilvēki, kas sēdēja pie kaimiņu galdiņiem, pielēca no savām vietām un draudīgi -ielenca Hai Kuangu. Viņi pārmeta «Dzeltenā pūķa» saimniekam, ka tas iedrošinājies pieskarties baltajam. Strīdā iejaucās vēl daži viesi.

Ieraudzījuši, ka Hai Kuangs pūlas izrauties no viņu ielenkuma, oficianti metās savam saimniekam palīgā. Mūns uzskatīja par lietderīgu pievienoties viņiem. Atvēzējies varenam zvēlienam, viņš zaudēja līdzsvaru un kritienā aizvilka sev līdzi Hai Kuangu. Sākās vispārējs kautiņš. Policija parādījās samērā ātri. Acīm redzot, «Dzeltenā pūķa» Saimniekam bija labas attiecības ar to. Taču pagāja vēl vismaz desmit minūtes, kamēr tika nodibināts miers. Tikpat laika Mūns patērēja, aizgūtnēm

atvainodamies par savu neveiklību. Pēc tam nācās ilgi gaidīt, kamēr dalailamam līdzīgs bārmenis izgatavoja Māna pasūtīto sarežģīto kokteili. Mūns iedeva viņam piecus dolārus. Vajadzēja taču uzturēt bagāta cilvēka reputāciju.

Visu šo traucējumu rezultātā Hai Kuangs sev par lielu sarūgtinājumu nespēja vairs būt personīgi klāt brīdī, kad viņa klients dosies uz svētlaimīgo sapņu valstību. Pasaucis oficiantu, viņš kaut ko pačukstēja tam. Mūns cerēja, ka tas ir vienīgi rīkojums pavadīt viņu līdz smēķētavai.

Ienācis smēķētavā, Mūns tramīgi paskatījās apkārt. Telpā, ko tik tikko apgaismoja sarkanā atblāzma, bija grūti kaut ko saredzēt. Pustumsā vijās pīpju dūmi. Tie atgādināja nupat no pudeles izlaistu džinu, kurš vēl nav paguvis iegūt reālus apveidus. Šajā asiņainajā miglā neskaidri vīdēja smēķētāju ķermeņi. Mūns paskatījās uz dīvānu, kas atradās vistālāk no ieejas durvīm. Jā, viņš nebija kļūdījies. Smēķētājs — tas pats, kas ar tādu ziņkāri bija vērojis, vai Hai Kuangs aizver gaiteņa durvis, — atradās savā vietā.

Mūns atviegloti uzelpoja. Tagad varētu mierīgi doties projām. Bet tas būtu izsaucis aizdomas. Vajadzēja tēlot lomu līdz galam. Nolēmis tāpat noticēt lielo austrumu gudro izteicieniem, Mūns tikai izlikās ieelpojam dūmus. Apmānīt meiteni, kas viņu apkalpoja, nebija grūti. Iebaudījusi pa druskai no daudzām pīpēm, viņa pati atradās tādā stāvoklī, kurā zūd robeža starp īstenību un iedomu. Pārliecinājusies, ka klients iegrimis sapņos, viņa klusu piecēlās un devās sagatavot pīpi nākamajam.

Mūns gulēja nekustīgi, aizvērtām acīm, tēlodams līdz nesamaņai noreibušu cilvēku. Ik reizi, kad atskanēja paklāja apslāpēti soļi, viņš satrūkās. Bet Hai Kuangs tā ir neparādījās.

Pakalpīgais šveicars palīdzēja Mūnam iesēsties mašīnā un pat iedarbināt motoru. Iespējams, ka Mūns pārspīlēja. Cenzdamies uzskatāmi ilustrēt smagu apdullumu, viņš tikko neuzbrauca virsū šveicaram. Kamēr «Dzeltenais pūķis» nebija nozudis no redzesloka, mašīna līkumoja kā noreibuši.

Deilijs sagaidīja Mūnu tai pašā vietā, kur viņi pirms dažām stundām bija šķīrušies. Viņš nesteidzās uzsākt sarunu.

—    Nu! — Mūns nepacietīgi noprasīja. — Vai redzējāt viņu?

—    Par laimi, nē. Pretējā gadījumā nav zināms, vai jums tagad būtu iespēja ar mani tērzēt! Kā redzams, opija smēķēšana negatīvi iedarbojusies uz jūsu domāšanas spējām.

—    Lūdzu piedošanu. Atļaujiet vaicāt: vai jums izdevies konstatēt, ka viņš uzturas tai mājā?

Deilijs pakratīja galvu.

Mūns ilgi klusēja. Nekādi negribējās samierināties ar domu, ka tik rūpīgi iecerētā un sagatavotā operācija izgāzusies. Tās pamatā bija likts fakts, ka «Dzeltenais pūķis atrodas vēsturiskā ēkā. Pirms divdesmit gadiem tur bijusi smēķētava, kas kļuva slavena, pateicoties kinoaktiera Filipa Govara laulības šķiršanas prāvai. Viņa sieva, lielgabalu karaļa meita, izvirzīja apvainojumu, ka vīrs esot narkomāns. Sakarā ar šo prāvu kāds reportieris bija nopublicējis vietējā avīzē spilgtu un, kas šai gadījumā bija vissvarīgākais, sīku smēķētavas aprakstu, ar kuru Mūns iepazinās bibliotēkā. Pēc tam viņš apciemoja ierēdni, kas pārzināja būvniecības darbus ķīniešu kvartālā. No viņa Mūns uzzināja, ka jaunais īpašnieks ēku nav pārbūvējis. Tātad telpu izvietojums droši vien palicis agrākais. Pēc tam Mūns devās uz Pinkertona privāto detektīvu aģentūru, kur nolīga desmit aģentus gaidāmajai operācijai. Tie bija viņi, kas tēloja kauslīgo puisi, histērisko meiteni, pārbiedēto pusmūža vīrieti un sašutušos restorāna viesus. Kamēr Mūns ar viņu palīdzību aizturēja Hai Kuangu, Deilijs, kurš tēloja opija smēķētāju, paguva ielavīties saimnieka, personīgajos apartamentos.

—    Nekā nevar darīt, — Deilijs teica. — Pat mans ģeniālais deguns nespēja uztvert marihuanas smaku, lai arī jūs reiz atļāvāties pateikt, ka to vajadzētu nogriezt, ielikt zelta ietvarā un ievietot kriminālistikas muzejā.

—    Bet tagad sāku domāt, ka tas būtu pilnīgi lieki. Pietiek nogriezt un izmest.

—    Mans deguns nav vainīgs. Tur viss piesātināts ar opiju … Bet vai ievērojāt papagaili? Nav šaubu, ka Nguens ir tur.

—    Hai Kuangs apgalvo, ka papagaili viņš mantojis no tēva, — Mūns piezīmēja.

—    Nesaprotu, kāpēc viņam vajadzīga tik idiotiska izdoma?

—    Jūs viņu nenovērtējat, Deilij. Tas ir vienīgais ticamais izskaidrojums, kāpēc papagailis runā valodā, ko nesaprot viņa saimnieks. Viņš ir apķērīgs kā velns. Ceru, jūs neatstājāt pēdas? Baidos, ka viņš kaut ko nenojauš.

—    Es arī baidos. Tikai vārds «nojaust» nav visai piemērots šai situācijai.

—    Jūs runājat mīklās.

—    Manuprāt, izsakos pavisam skaidri. Atceraties anekdoti? Kāds cilvēks ierodas policijā un paziņo: «In- spektor, man ir aizdomas, ka manās mājās bijis zaglis» — «Kāpēc jums tās radušās?» — «Tāpēc, ka visas mēbeles aiznestas» …

Deilijs izņēma no krūšu kabatas salocītu lapu un nolika uz sēdekļa. Tas bija «Bultu» tipa lidmašīnas sīks plāns. Kādā vietā bija iezīmēts krustiņš. Nebija nekādu šaubu, ka tieši šajā vietā bijusi paslēpta elles mašīna, no kuras sprādziena gājusi bojā «Zelta bulta». Šis atradums apstiprināja aizdomas, ka Hai Kuangs organizējis diversiju, ko savā vēstulē Nguenam dēvējis par filmu «Bulta krīt».

—    Kur to atradāt? — Mūns vaicāja.

—    Dieva vēderā. Vai redzējāt lūgšanas kambari? Būdas tēls likās man nepiemēroti liels mazajai telpai, tādēļ ņēmos to izpētīt. Tā kā ik mirkli varēja atgriezties saimnieks, tas bija diezgan riskanti. Taču, kā redzat, risks attaisnojās. Kad pakutināju Budu aiz auss, viņš patīkami pasmaidīja un atklāja man savu noslēpumu. Hai Kuangs izlieto elku kā seifu. Lūk, ko vēl atradu, — Deilijs parādīja .kaula ripiņu, kādas lieto, spēlējot man- džongu.

Tajā mikroskopiskiem burtiem bija ierakstīts uzvārds, īsas ziņas par uzvārda īpašnieku un piezīme «Opijs».

—          Tur simtiem tādu ripiņu. Savdabīga kartotēka, kurā tiek atzīmētas apmeklētāju vājības. Acīm redzot, Hai Kuangs pie gadījuma izmanto šīs zināšanas.

— Iespējams, ne tikai viņš, — Mūns piezīmēja.

—    Kas tad vēl?

—    Senators Džeks Felano . . . Starp citu, bibliotēkā pārlapoju ne tikai vecas avīzes. Pie viena palūdzu bibliotekāri sameklēt visu, kas attiecas uz Felano, tai skaitā viņa runu atreferējumus.

—    Felano justos glaimots, ja zinātu, ka pētāt viņa runas … Ceru, tas sagādāja jums milzīgu garīgu baudu?

—    Nē, bet zināmu labumu gan. Senators ne tikai sludina nesamierināmu kareivīgu pozīciju attiecībā uz komunistisko Vjetnamu. Pavisam nesen viņš apmeklējis Saigonu, lai satiktos ar marionešu režīma vadītājiem. Tā kā nav izslēgts, ka Felano ir gaisa katastrofas līdzautors.

—    Pārāk sekli ūdeņi senatoram. Izraisīt karu un noslepkavot simtus tūkstošus — to vēl varētu saprast, bet — nogādāt viņpasaulē pāris desmit delegātu un divus zinātniekus, — Deilijs iebilda.

Mūns atcerējās Hai Kuanga mīklainos vārdus «viņi vēl nav miruši». Deilijs ne visai uzmanīgi noklausījās Mūna stāstu.

—    Visticamāk, ka tā ir tikai puķaina austrumnieciska frāze. Bet iespējams, ka viņš, katolis biidams, dvēseles dziļumos tomēr palicis budists un tic mūžīgai metamor- fozai. Saskaņā ar šo ticību cilvēks īsti nomirst tikai pēc tam, kad izgājis visus posmus no mušas līdz zilonim un pārvērties abstraktā visuma daļiņā.

—    Jums ir lieliskas zināšanas šajā nozarē, — Mūns pasmaidīja.

—    Vai tad velti uzturējos pusstundu Būdas sabiedrībā? .. . Pie viena, ja jau runājam par metamorfo- zām… Jūs laikam esat aizmirsis, ka Felano ir ne tikai politiķis, bet arī veikalnieks un pārstāv aviācijas sabiedrības «Viskoms un dēls» intereses?

—    Un kas par to?

—    Jūs runājāt par viņu kā līdzautoru.

—    Bet jūs iebildāt.

—    Tikai pret motīviem. Vai atceraties manu hipotēzi,

ka aviācijas avārijas organizējuši cilvēki, kas visvairāk tajās ieinteresēti? — Deilijs atgādināja.

—    Bredoka konkurenti?

—           Jā. Nav izslēgts, ka Hai Kuangs un Nguens ir tikai roboti un rīkojušies pēc programmas, kuru izstrādājis Felano. Uzskatāma ilustrācija tam, ka aiz politikas slēpjas ekonomika.

Mūns klusēja.

—           Meklējiet argumentus, lai apgāztu manu hipotēzi? — Deilijs painteresējās.

—           Nē, — Mūns izklaidīgi atbildēja. — Domāju par ko citu . ..

—    Par ko?

—           Par autoru .. . Kas rakstījis draudu vēstuli? Un, galvenais, kāpēc tā nosūtīta? Tā ir atslēga visam. Ja izdosies to izprast, sapratīsim arī pārējo . .. Vispirms derētu sameklēt cilvēku, kas zina vjetnamiešu valodu.

—           Jūs gatavojaties nopratināt Nguenu? Pirmkārt, viņš vēl nav apcietināts, otrkārt, lieliski runā angliski . ..

—           To nevar teikt par viņa papagaili… Pagaidām mums nav pierādījumu, ka Hai Kuanga kabinetā atrodas tieši šis, nevis kāds cits, līdzīgs papagailis. To cera noskaidrot ar tulka palīdzību.

—           Jums vajadzēs aizvest tulku pie Hai Kuanga, bet tas izsauks aizdomas. Tad jau labāk izzagt papagaili.. .

—      … ko esmu izdarījis, — Mūns atsaucās.

—    Vai esat noslēpis viņu bagāžniekā?

—    Nē, kabatā.

Mūns noņēma labo roku no stūres un iebāza bikšu kabatā. Tūdaļ automobilī atskanēja spalgi kliedzieni.

—           Kā redzu, pie viena esat iebāzuši savā kabatā arī Hai Kuangu, — Deilijs piezīmēja. Vienlaicīgi ar putna ķērcieniem bija dzirdama ari «Dzeltenā pūķa» balss:

—           Tas ir Džo Festers, pazīstamais bokseris. Reiz viņš paspēlēja pie manis milzīgu naudu. Personīgi esmu pret boksu. Kāds mūsu gudrais teicis: «Iesist cilvēkam nozīmē sagādāt viņam sāpes. Atņemt cilvēkam dzīvību nozīmē atņemt viņam sāpes.»

—    Man nebija ne jausmas, ka austrumu gudrie sludina

nājuši tik mūsdienīgu filozofiju. Varētu domāt, ka Hai Kuangs citē mūsu ģenerāļus, — Deilijs teica.

—           Manuprāt, viņš šoreiz citē sevi pašu, — Mūns norūca, izņemdams no kabatas maziņu magnetofonu.

—    Vai zināt, kur sadabūju šo rotaļlietiņu? Atradu šorīt mašīnā zem priekšējā sēdekļa.

Atgriezies viesnīcā, Mūns devās uz vannas istabu. Pēkšņi viņš kā dzelts izlēca no vannas. No savas istabas izskrēja Deilijs. Izņemot viņus, salonā neviena nebija. Durvis aizslēgtas. Logi gan vaļā, bet diez vai kāds riskētu rāpties divdesmitā stāvā.

Un tomēr pirms minūtes kāds bija uzturējies salonā.

—    Dzirdējāt? — Mūns jautāja un nervozi piebilda:

—    Izslēdziet magnetofonu! — Deilijs bija to ieslēdzis, lai vaļas brīžos vēlreiz noklausītos ierakstu.

—    Skaidri dzirdēju! Katru vārdu!

—    Vai tas bija vīrietis?

—    Šaubos.

—    Kāpēc?

—    Gariem nav dzimuma, — Deilijs pajokoja.

—           Jums ir apskaužams raksturs. — Mūns pašūpoja galvu. — Tikko dzirdējāt, ka jūs sagaida nāve, bet uz- vedaties, it kā būtu noklausījies anekdoti par skopo skotu, kas meklējis lietotu zārku savai mirušajai sievai.

Lai cik viņi bija aukstasinīgi, tomēr humora pietika tikai īsam laikam. Bija baismi zināt, ka istabā tikko atradies cilvēks, un nesaprast, kur viņš izgaisis. Apzinādamies, ka uzvedas kā pēdējie idioti, Mūns un Deilijs tomēr pārmeklēja visu telpu. Atvēra .sienasskapjus, atrāva portjeras, ieskatījās zem dīvāna. Mīkla palika neatminēta.

—           Skaidrs! — Deilijs iesaucās. — Nu es zinu, kur tas suns aprakts! Radio! Cilvēks varēja runāt no citas istabas, pat no citas pilsētas malas. Jāpameklē skaņas avots.

—    Varbūt no viņpasaules? — Mūns dzēlīgi vaicāja.

—    Vai noklausījāties lentas sākumu?

—           Nē. Ieslēdzu un tūdaļ devos uz guļamistabu novilkt svārkus.

—    Pārtiniet un ieslēdziet no jauna.

Un tad viņi otrreiz sadzirdēja balsi. Tā skanēja, it kā runātu nevis cilvēks, bet robots:

«Brīdinu! Pārtrauciet izmeklēšanu! Ja ne — nāve!»

— Balss tīšām pārveidota, — Mūns teica. — Iespējams, ka tā ir sieviete.

Pie durvīm klauvēja.

Tā bija Mērija, atbraukusi viņiem pakaļ, lai aizvestu pie Bredoka. Viņas seju klāja nāves bālums.

17

Pusdienas pie Bredoka atgādināja diplomātisku pieņemšanu. Bija uzaicināti daudzi firmas līdzstrādnieki, daži pat ar sievām. Bredokam bija pilnīgs pamats atzīmēt šo dienu kā svētkus. Pēc tam kad Mūns un Deilijs bija noskaidrojuši «Zelta bultas» un «Oranžās bultas» bojā ejas patiesos cēloņus, viņa izredzes tikt ievēlētam strauji palielinājās. Šodien televīzijas komentāros paziņoja, ka sabiedriskās domas institūta izdarītā aptauja devusi rezultātus: sešdesmit pret četrdesmit Bredoka labā.

Bredoks svinīgi apsveica Mūnu ar panākumiem un pat uzstājās šai sakarā ar mazu runu. Faktiski tas izskatījās tā: Bredoks kratīja Mūnam roku, bet runu viņa vietā turēja Mekhilerijs. Viesi arī neskopojās ar uzslavām. No neskaitāmiem rokas spiedieniem Mūnam sāpēja pirkstu kauli, bet galva viegli apmiglojās izdzerto kokteiļu iespaidā.

Mūns apskauda savu palīgu. Viņu arī skāra karstie slavas stari, bet, par laimi, Mērija bija labs saulessargs. Mērija izrādīja tādu neatlaidību, ka drīz vien piespieda pārējos atkāpties. Bālums bija izzudis. Brauciena laikā Mērija tā ir nebija neko paskaidrojusi. Tikai pateica, ka nejūtoties visai vesela. Tie bija meli, jo tagad, dejodama, tērzēdama un pļāpādama ar Deiliju, Mērija izskatījās jautra un dzīvespriecīga. Atbildēdams uz laipnajiem komplimentiem, Mūns izskatījās kā ķēdes suns, kad tas apošņā pastnieku. Reizēm viņš ar ilgām nolūkojās Deilijā. Labāk simt reižu spiest roku vienai Mērijai nekā neskaitāmiem nepazīstamiem tipiem. Tā tas ilgi nevarēja turpināties.

Pārtraucis pusteikumā sarunu ar kādu jaunu vīrieti, kas izjautāja viņu par perspektīvām izcelt no jūras dibena «Zelta bultas» paliekas, Mūns atvainojās un aizgāja. Visās istabās sēdēja, stāvēja, sarunājās Bredoka ciemiņi, dažviet pat dejoja. Vientulību Mūns atrada tikai bibliotēkā. Pareizāk, arī te viņš sastapa kādu cilvēku. Viņš pazina to tikai pēc brīža. Tas bija Hartijs. Viņš ņēmās ap rakstāmgaldu, acīm redzot, pārbaudīja, vai tajā nav noslēptas skaņu mīnas. Ieraudzījis Mūnu, viņš, nenobeidzis darbu, atvainojās:

—    Negribēju jūs traucēt.

—    Jūs nebūt netraucēsiet… Varat mierīgi turpināt.

—    Paldies, šai istabā esmu jau visu pārbaudījis, — Hartijs atbildēja un atvadījās. Mūns pamanīja, ka šoreiz tas iztiek bez elektroniskā tausta. «Iespējams,» Mūns nodomāja, «tehnika paguvusi spert jaunu milzu soli un tausta vietā tagad lieto mazliet pārveidotas šķiltavas.»

Bredoka bibliotēka bija plaša. No grīdas līdz pat griestiem pacēlās ar pleksiglasu klāti grāmatu plaukti. Vienu sienu viscaur aizņēma sējumi par aviāciju un radniecīgām nozarēm. Pārējos plauktos atradās daiļliteratūra. Te bija gan lēti sēriju izdevumi un bestseleri, gan klasiķi. Spriežot pēc muguriņām, grāmatas kalpoja ne tikai Bredoka intelektuālā līmeņa demonstrēšanai. Taču iespējams, ka tās lasīja nevis pats saimnieks, bet kāds no mājiniekiem.

Mūns izvēlējās ērtu krēslu un, paņēmis cigāru, aizsmēķēja.

Bīdāmās durvis pavērās gandrīz bez trokšņa. Tas bija Stīvensons. Viņš izlikās, ka ieklīdis šeit nejauši. Taču Mūnam nez kādēļ šķita, ka konstruktors meklējis tieši viņu.

—   Drīz uzzināsim, vai jūsu hipotēze ir pareiza, — Stīvensons teica.

—   Par «Oranžo bultu», manuprāt, jau tāpat viss pārāk skaidrs.

—    Es runāju par «Zelta bultu».

Izrādījās, ka Mūns palaidis garām diezgan svarīgu jaunumu. Kapteinis Ivo, kas bija piesolījis savu batis- kafu, lai atrastu lidmašīnas paliekas, bija gatavs doties ceļā. Šajās dienās batiskafu «Tulona IV» kopā ar pašu kapteini uzņems valdības atsūtīts kreiseris.

Saruna ilga kādas desmit minūtes. Stīvensons manāmi nervozēja.

Durvīs parādījās Stīvensona sieva. Priekšpusē un mugurpusē dekoltētā, baltā vakarkleitā. Nekādu izrotājumu, atskaitot pašas skaistumu. Mūnam viņa izlikās vēl interesantāka nekā pirmajā reizē. Viņu pavadīja tas pats jaunais vīrietis, no kura Mūns pirms pusstundas bija aizbēdzis. Viņš bija izskatīgs un labi ģērbies, tomēr blakus misis Stīvensonei izskatījās bezkrāsains un neizteiksmīgs.

—    Beidzot ēsmu tevi atradusi, Eduard! Mēs ar Čar- liju meklējām tevi veselu stundu! Ak, tas esat jūs, mister Mūn! Priecājos jūs redzēt.

—   Tikai piecpadsmit minūtes, dārgā, — pārlaboja Stīvensons, tad pagriezās pret Mūnu.

Varēja redzēt, ka sievas kults Stīvensonam joprojām aizstāj visas pārējās reliģijas. Bet, tāpat kā katrs dzīves rūpju nomākts kulla kalpotājs, viņš šovakar nespēja veltīt pietiekamu uzmanību savai dievībai.

—    Ejiet vien, padejojiet ar Čarliju. Tūlīt nākšu.

—   Kā vēlaties! — Misis Stīvenšone paraustīja kailos plecus. — Čarlijs par to tikai priecāsies! … Vai nav tiesa, Čarlij? .. .

Čarlijs paklanījās.

—   Misters Stīvensons zina, ka labprāt izpildu jebkuru viņa vēlēšanos. Ne tikai darbā, bet arī brīvajā laikā.

Misis Stīvenšone paķēra Čarliju zem rokas un, dāvājusi Mūnam atvadām žilbinošu smaidu, izgāja.

Stīvensons rūpīgi aizvēra durvis. Acīm redzot, viņš beidzot bija izšķīries.

—   Man ir kāds lūgums … Es toreiz sarunāju muļķības. Lūdzu, nestāstiet neko Bredokam.

—    Nesaprotu, par ko runājat?

—    Nu, toreiz … Atcerieties … Šī briesmīgā vēsts par «Oranžās bultas» bojā eju . .. Toreiz atzinos, ka vibrācijas līmenis pārāk augsts . .. Nervi neizturēja … Tagad, kad esam izdibinājuši katastrofas īsto cēloni, sapratu, ka tas nav tik briesmīgi. . . Bet ja misters Bredoks uzzinās . .. Pats saprotat!

—    Tāda saruna starp mums nekad nav notikusi.. . Vai nevēlaties cigāru?

—    Nē, paldies … tas ir, paldies, jā! … — Stīvensons aiz prieka nespēja atrast vārdus. — Es zināju, ka esat džentlmenis.

Viņš cieši paspieda Mūnam roku un, košļādams neaizdedzināto cigāru, izgāja.

Gandrīz tai pašā brīdī no portjeras iznāca Mekhilerijs. Aiz portjeras atradās durvis, kas veda uz mājas dienvidu daļu. Ļoti iespējams, ka Bredoka personīgais sekretārs tikko nāk no turienes. Tomēr Mūnam bija tāda sajūta, ka šoreiz tas izpildījis slepenā mikrofona lomu.

—    Patīk? — Mekhilerijs vaicāja. — Tā ir mistera Bredoka vismīļākā istaba.

—    Viņš laikam daudz lasa? — Mūns painteresējās.

—    Ne jau pārāk … Visas vēstules, kas pienāk uz viņa vārda, lasu es . .. Nu, protams, ja gadās kaut kas svarīgs, viņš pats iepazīstas. Viņam nav laika lasīšanai. «Aviobredoks» — tas ir vesels rūpju kalns. Turklāt aviolīnija un divi laikraksti, kurus vajadzēja nopirkt sakarā ar vēlēšanām . ..

—    Nesaprotu, ko viņš tādā gadījumā dara bibliotēkā?

—    Nesaprotat? — Mekhilerijs pabrīnījās. — Tā ir pati klusākā istaba visā mājā. Misters Bredoks apgalvo, ka viņš te lieliski izguļoties, pat labāk nekā savā guļamistabā.

—    Bet kas tādā gadījumā lieto grāmatas?

—    Mēs, viņa tuvākie līdzstrādnieki. Misters Bredoks reizēm rīko šajā istabā konfidenciālas apspriedes . .. Gaidīt viņu reizēm iznāk diezgan ilgi. .. Nu, tad nu mēs aiz gara laika šķirstām sējumus. Vismaz kāda nodarbība rokām.

—    Spriežot pēc muguriņām, jūs visvairāk šķirstāt klasiķus.

—    Es personīgi — jā. Ļoti skaisti, smalki sējumi, kaut kas pavisam cits nekā ietinamais papīrs, kādā iesien grāmatas šodien. .. Tas man asinīs … Mans tēvs bija …

—    Grāmatsējējs?

—    Ne gluži. Mācītājs. Iesēja dvēseles dievam patīkamā apvalkā. — Mekhilerijs paskatījās pulkstenī. — Laiks! Misters Bredoks gaida mūs . .. Uzdrošinos vēlreiz atgādināt — nekādu lieku sarunu. Misters Bredoks tādas necieš.

Lielajā zālē dejoja. Sākumā Mūns nodomāja, ka tā ir kādas viduslaiku pils dzīru zāles precīza kopija, mazliet modernizēta ar kondicionētu gaisu, elektrisku kamīnu, pārvietojamu bāru. Mekhilerijs sniedza viņam izsmeļošu informāciju. Tā bija nevis kopija, bet oriģināls, akmens pēc akmeņa atvests no Skotijas, no kurienes pirms četriem gadu simtiem ieradušies Bredoka priekšteči. Senlaicīgu karogu izrotātajā galerijā spēlēja pilsētas labākais džeza orķestris. Zāle bija milzīga. Pastiprinātāji nebija vajadzīgi. Akustika bija teicama, pie tam džezs spēlēja tik skaļi, ka gar sienām stāvošo metāla bruņinieku sejsegi klaudzēja čarlstona taktī.

Bredoks dejoja ar misis Stīvensoni.

—    Vēl divas minūtes, — Mekhilerijs teica.

—    Pasaukt Deiliju?

—    Nevajag. Misters Bredoks vēlas aprunāties tieši ar jums.

Mūns vēroja misis Stīvensoni un viņas partneri. Viņi mīņājās gandrīz uz vietas, ne reizes neizzuzdami no redzamības loka. Šais divās minūtēs Bredoks neuzskatīja par vajadzīgu teikt kaut vienu vārdu, bet misis Stīvenšone sargājās pārtraukt klusumu.

Divas minūtes pagāja. Bredoks paskatījās pulkstenī un, neuzskatījis par nepieciešamu atvainoties, pameta savu partneri. Mūns un Mekhilerijs klusu ciešot sekoja viņam. Pie Bredoka personīgā kabineta durvīm viņu sagaidīja Hartijs. Bredoka vaicājošais skatiens, Hartija žests «Viss kārtībā» — un mēmais dialogs bija galā. Mekhilerijs atvēra durvis.

Bredoka kabinets ne ar ko neatgādināja skotu pili. Tas bija it kā daļa no viņa lidmašīnu rūpnīcas. Viena siena radīja milzu loga ilūziju ar tajā saskatāmu rūpnīcas korpusu un izmēģinājumu lidlauka panorāmu. Ilūzija bija tik reāla, ka likās — pa lidlauku ripojoša lidmašīna tūdaļ atrausies no zemes un ieurbsies debesīs, satricinādama Bredoka kabinetu. Ja saimnieks tiešām vēlējās paskatīties, kas notiek rūpnīcā, vajadzēja tikai atraut aizkarus, aiz kuriem atradās vesela televīzijas sistēma. Pie griestiem ventilatoru vietā griezās īsti aviācijas propelleri. Pat lustra bija nevis lustra, bet caurspīdīgs, no iekšpuses apgaismots «Bultas» modelis, kurā bija saskatāmas vissīkākās detaļas.

—    Sēstieties! — Bredoks uzaicināja.

Visi trīs apsēdās .. . Klusums .. . Mūns aplaida apkārt skatienu, meklēdams plāksnīti «Uzvar tas, kurš klusē». Tādas nebija. Acīm redzot, to aizvietoja modernā stilā veidota metāla skulptūra — gandrīz vienīgi no mutes sastāvoša seja ar hiperbolisku pirkstu pie lūpām. Mūns nešaubījās, ka šis šedevrs radīts pēc paša Bredoka pasūtījuma.

Bredoks pirmais pārtrauca klusēšanu.

—    Jūs nostādījāt mani neērtā stāvoklī, — viņš teica.

Mūns ar zināmu izbrīnu gaidīja, kas sekos tālāk. Taču

nesekoja itin nekas.

Komentatora lomu uzņēmās Mekhilerijs.

—   Misters Bredoks, protams, ir ļoti pateicīgs jums par paveikto darbu. Neatkarīgi no tālākajiem pierādījumiem, kādus jums vēl izdosies iesniegt tiesai, varat uzskatīt, ka esat nopelnījis savu honorāru. Misters Bredoks lūdza pateikt, ka čeks jau izrakstīts. Jūs saņemsiet to pēc uzstāšanās tiesā. Gadījumā, ja jums kaut kādu iemeslu dēļ neizdosies ierasties tiesā, čeks, neatkarīgi no prāvas iznākuma, tiks nodots jūsu mantiniekiem.

—- Nebūt nešaubos, ka sieva būs laimīga, saņemdama čeku kopā ar ziņu par manu nāvi! Tomēr labprātāk saņemtu to pats. Un vispār, ko jūs ar to gribat sacīt? .. .

Mūns atcerējās magnetofona lentā ierakstīto brīdinājumu. Vai Bredoks jau uzzinājis par to? Turpmāk būs rūpīgāk jāpārmeklē viesnīcas apartamenti. Tiesa, Mūns strādāja Bredoka labā, un viņam nebija ko slēpt no tā. Tomēr sajūta, ka tevi visu laiku izspiego, nav diez cik patīkama. Lai ar to samierinās valsts ierēdņi, jo valstij, kā tiek uzskatīts, ir tiesības kontrolēt ne tikai savu darbinieku darbu, bet arī noskaņojumu.

—   Varbūt jums liekas, ka jūsu konkurenti mēģinās mani novākt no ceļa? — Mūns turpināja un tūdaļ atcerējās Mēriju. Nu, protams, viņa informējusi Bre- doku. Mērija dzirdēja draudus un tāpēc tā nobālēja. Mūns nedomāja, ka Mērijai tik ļoti rūp viņa dzīvība, tomēr pēc šodienas nevarēja būt nekādu šaubu, ka dzīvs Deilijs viņai patīkamāks par mirušu.

Bredoks ieklepojās. Mūns gaidīja, ka Bredoks kaut ko teiks, taču tas tikai pamāja savam sekretāram.

—    Nē, mums tā neliekas, — Mekhilerijs teica. — Rūpnieciskā karā daudz kas atgadās, bet mēs pūlamies izvēlēties likumā atļautus paņēmienus. Ceru — šajā gadījumā es, protams, izsaku mistera Bredoka domas, — ka mūsu konkurenti ievēros tādus pašus bruņnieciskas divkaujas noteikumus.

Bredoks saviebās. Mekhilerijs uztvēra viņa vaibstu un tūdaļ pārlaboja:

—    Teiksim labāk, brīvās amerikāņu cīņas noteikumus, bet bez smagiem miesas bojājumiem.

—    Tūlīt var redzēt, ka jūsu tēvs bijis mācītājs. — Mūns piezīmēja. — Atšķirībā no mistera Bredoka senčiem, kuri, spriežot pēc deju zāles, tiešām bijuši bruņinieki.

—    Jā. Bet lik.ū dāmu klātbūtnē, — Bredoks negaidot iesmējās. Citādi viņi bija vīri, kā nākas! Ne pārāk sīkumaini, kad vajadzēja kādam nocirst galvu.

—    Vai drīkstu turpināt, mister Bredok? — Mekhilerijs jautāja. Bredoks pamāja.

—    Mani vārdi attiecināmi uz neparedzētu gadījumu, automobiļu katastrofu, smagu slimību. Daudz kas var notikt. Kaut vai, kā tas bija «Oranžās bultas» bojā ejas rajonā. Lidmašīnas komandieris mums pastāstīja, — ja jūs būtu tur palikuši liekas piecpadsmit minūtes …

—    Ceru, ka viņam nav nācies ciest par to, ka manis dēļ riskējis ar lidmašīnu un komandu?

—    Tieši otrādi. Viņš saņēma naudas prēmiju. Misters Bredoks nav sīkumains. Šajā gadījumā jūs riskējāt patiesības izdibināšanas labad, bet mūsu firmai patiesība ir dārgāka par lidmašīnu.

—    Un dārgāka par'komandu? — Mūns nespēja atturēties no dzēlīgā jautājuma.

—    Patiesība vienmēr prasa upurus. Ja kāds būtu gājis bojā, viņa radinieki saņemtu diezgan prāvu apdrošināšanas summu — visi lidotāji tiek apdrošināti uz firmas rēķina — turklāt īpaša sāpju nauda no mistera Bredoka personīgā fonda.

—    Saprotu … Lieliska sistēma… Ja visi pieturētos pie tās, pasaulē vispār nebūtu sērojošu atraitņu … — Mūns ironizēja. — Bet pagaidām tomēr neesmu lāgā sapratis, mister Bredok, ar ko esmu nostādījis jūs neērtā stāvoklī? Varbūt ar to, ka ļaunākajā gadījumā jums nāksies pasniegt čeku nevis, man, bet manai nākamajai atraitnei?… Varu jums apliecināt, ka darīšu visu, kas no manis atkarīgs, lai atbrīvotu jūs no šī skumjā pienākuma.

Mekhilerijam paspruka sīki smiekliņi. Bredoks nosodoši paskatījās uz viņu. Tiesības smieties un arī tad tikai retos gadījumos viņš rezervēja sev, nevis saviem padotajiem. Mekhilerijs ātri izlaboja savu kļūdu. Smieklu krunciņas viņa sejā izlīdzinājās. Tagad tā bija atkal labi izskolota personīgā, sekretāra fizionomija. Varēja redzēt, ka par savu samērā labo posteni Mekhilerijam jāpateicas ideālai prasmei būt saimnieka ēnai un skaļrunim.

—    Neērtais stāvoklis radies sakarā ar mistera Bredoka politisko platformu. Misters Bredoks, starp citu, — šajā jautājumā viņam nav idejisku domstarpību ar savu pretinieku — uzstājās par stingru kursu pret Ziemeļ- vjetnamu. Misteram Bredokam tāda pozīcija ir nevis personīgā kaprīze, bet dzelžaina nepieciešamība . ..

—    Varu būt atklāts ar jums. Tas ir manās personīgās interesēs, — Bredoks iejaucās sarunā. — Stingrs kurss nozīmē kara draudus, lai ari tie būtu lokāla kara draudi. Divas trešdaļas manas rūpnīcas jaudas domātas gaisa kara flotes vajadzībām. Bez valsts pasūtījumiem esmu tikpat kā fermeris bez ražas. Trīs sausi gadi — un no visas manas varenības būs palikušas pāri tikai patīkamas atmiņas. Konkurenti aprīs mani kopā ar . . .

—    Ar devīzi «Uzvar tas, kurš klusē!», — Mūns nomurmināja. Bredoks vaicājoši paskatījās uz viņu.

—    Misters Bredoks nav sadzirdējis jūsu piezīmi, — Mekhilerijs komentēja.

—    Laimīgā kārtā.

—    Nesaprotu!

—    Laimīgā kārtā man nupat bija iespēja pārliecināties, ka misters Bredoks nav nemaz tik skops vārdos, kad izklāsta savu pārliecību. Tieši otrādi, ļoti daiļrunīgs. Nešaubos, ka viņš uzvarēs vēlēšanās. Sevišķi, ja biežāk uzstāsies rūpnieku sanāksmēs.

Misters Bredoks piekrītoši pamāja. Mūna ironiju nebija sapratis nedz saimnieks, nedz sekretārs.

—    Misters Bredoks pateicas jums par labiem novēlējumiem, — saimnieka mājiens tika zibenīgi pārtulkots vārdos. — Laikam esat jau uzminējis, kāpēc misters Bredoks jūs ataicinājis? Jūsu veiktā izmeklēšana nostāda Dienvidvjetnamas patriotus visnekrietnāko bandītu, bet Ziemeļvjetnamas komunistus — varoņu un mocekļu lomā. Man gadījās lasīt zviedru žurnālista reportāžu . . . Godīgi sakot, velti jūs izglābāt tieši viņu. Visam, ko viņš raksta par vjetnamiešiem, ir tik tendenciozs raksturs, ka misteram Bredokam pat zuda patika izlasīt līdz galam.

—    Patiesība dārgāka par visu! … Ja nemaldos, nupat dzirdēju šai kabinetā.

—    Jūs neesat pareizi sapratis mani, tas ir, misteru Bredoku … Neitrāla patiesība nepastāv… Ir patiesība, kas kalpo zināmām interesēm. Bet, ja tā nekalpo, vienīgi tuvredzīgs cilvēks uzskatīs to par patiesību.

Bredoks paskatījās pulkstenī.

—    Mekhilerij, jūs novirzāties no temata, — viņš sausi atgādināja.

—    Atvainojiet, mister Bredok… Es tikai izteicu mūsu viedokli.

—    Es būtu pats izdarījis, ja uzskatītu par vajadzīgu … Nefilozofējiet! Paskaidrojiet misteram Mūnam, - kas viņam jādara!

—    Klausos! .. . Zem zviedru žurnālista korespondences nav jūsu paraksta. Tāpēc uzskatām to par nepatīkamu, bet pilnīgi nekaitīgu dzēlienu. Intervijas, ko jūs, pareizāk sakot, jūsu palīgs, devis presei, ir ļoti īsas, pie tam, cik tas mūsu spēkos, papūlējāmies, lai avīzēs nenokļūtu no mūsu viedokļa nevajadzīgi sīkumi. Taču tā tas nevar mūžīgi turpināties. Tiesā ļums nāksies dot detalizētu liecību.. . Misters Bredoks lūdz jūs šo to mīkstināt.. . Nelikt akcentu uz politiku … Elles mašinu noslēpis lidmašīnā kaut kāds vjetnamietis . . . Nozieguma motīvi nav skaidri,.. Sapratāt? Tā būs neliela atkāpe no patiesības, kas nemaina lietas būtību.

Bredoks piekrītoši pamāja.

—    Tas nav nemaz tik viegli, — Mūns teica pēc īsa pārdomu brīža. — Diemžēl esmu nevis politiķis vai veikalnieks, bet detektīvs. Esmu pieradis, ka no manis prasa ne tikai lietiskos, bet arī psiholoģiskos pierādījumus . .. Pieņemsim, mister Bredok, ka jūs kāds nogali- jis, nu, teiksim, misters Mekhilerijs .. . Pie viņa atrod revolveri un konstatē, ka tieši ar šo ieroci šauts.

Bredoks iesmējās.

—   Mekhilerijam nav nekāda iemesla mani nonāvē'. Pārāk labi viņam maksāju. Diez vai viņš gribēs pazaudēt tik ienesīgu vietu … Es nekļūdos, Mekhilerij?

Mekhilerijs iesmējās savus parastos, sīkos smiekliņus. Šoreiz viņš zināja, ka neizdara aplamību. Saimnieks sagaidīja no viņa tieši šo reakciju.

—    Pilnīgi pareizi. .. Tieši par to es runāju. Kamēr nevarēšu pierādīt, ka Mekhilerij am un nevienam citam bijis pamats jūs nogalināt, revolveris neizšaus… pār nestā nozīmē. To taču varēja turēt rokā cits — īstais slepkava.

—   Jūsu viedoklis ir visai atzīstams, bet mistera Bredoka intereses … — Mekhilerijs iesāka.

Mūns skarbi aprāva viņu.

—    Nekādu bet! Kāpēc aicinājāt tieši mani? Mana", reputācijas dēļ, vai nē? Tad ziniet, man reputācija ir tas pats, kas fermerim .. . Nē, nē, negrasos citēt jūs, mister Bredok … Tas pats, kas fermerim zeme. Netaisos atteikties no tās cita interešu dēļ!

Iestājās smags klusums.

—   Vai neteicu jums! — pagriezies pret Bredoka, Mekhilerijs nomurmināja.

—   Klusējiet! Tieši jūs devāt man padomu izsaukt viņu.

—   Bet esmu jūs brīdinājis, ka misteram Mūnam spītīgs raksturs.

—    Redzu! — Bredoks nikni izmeta. Viņš iegrimi domās. Pāris reižu, neskatīdamies uz Mūnu, pagājās pa istabu. Uzgriezis viņam muguru, dažas minūtes pastāvēja pie sienas ar rūpnīcas panorāmu. It kā pa- smēlies tajā spēku, Bredoks strauji apgriezās. Viņa sejā atplaiksnīja kaut kas līdzīgs smaidam.

—    Izlemts! — viņš noteica. — Vajadzēs atteikties.

—    No maniem pakalpojumiem? — Mūns piecēlās no krēsla. — Lūdzu!

—    Nekas tamlīdzīgs! — Bredoks draudzīgi nosēdināja Mūnu atpakaļ.

—    Sēdiet! Jūs man esat vēl vajadzīgs … Jūs un jūsu neaptraipītā reputācija, — Bredoks sacīja bez jebkādas ironijas. — Par laimi, neesmu detektīvs kā jūs. Neviens neprasīs no manis psiholoģiskus motīvus.

—    Taisāties kādu nogalināt vai aplaupīt?

—    Aplaupīt? Senatoram Felano nevar būt nekādu pretenziju pret mani, jo ideja nav patapināta no viņa vēlēšanu programmas. Tā ir mana paša! Ar tās palīdzību man varbūt galu galā izdosies viņu nožmiegt. Vismaz vēlēšanās . . . Mainu kursu par simt astoņdesmit grādiem. No stingrā uz mīksto! Kāpēc gan ne? Ļaudis visumā vēlas mieru. Pie mums daudzi negrib saprast, ko esam zaudējuši Vjetnamā… Cita lieta Kuba. Kuba ir tuvu … Tātad, Mekhilerij, sākot ar šodienu, mūsu programma mainās. Divi, katram saprotami, precīzi lozungi: «Kuba jāsatriec!» — «Lai vjetnamieši paši tiek galā ar savām darīšanām!» . . . Skaidrs, Mekhilerij?

Mekhilerijs piecēlās kājās.

—    Sapratu! Strādāt kopā ar jums ir bauda!

—    Jūs gribējāt teikt — kalpot man?

—    Pilnīgi pareizi! Ticiet man, jūs reiz kļūsiet par prezidentu!

—    Komplimenti man nav vajadzīgi, — Bredoks atgaiņājās no sava sekretāra vētrainās sajūsmas. — Man vajadzīgs darbs! Rīt pilsētā jābūt izlīmētiem plakātiem. Ideju esmu jums devis. Noformējumu izgudrojiet pats… Bet tagad attiecībā uz mani prezidenta lomā. Jūs laikam cerat, ka aicināšu jūs par valsts sekretāru?

Mekhilerijs nosarka.

—    Nav ko sarkt. Godkārība piemīt daudziem, un ne vienmēr godkārīgie ir muļķi . .. Bet es neesmu godkārīgs. Man daudz svarīgāk kļūt par gubernatoru, satriekt Felano un «Viskomu un dēlu» … Un, pats par sevi saprotams, dabūt pasūtījumu «Bultām»  un «Zibeņiem». Pateicoties … — Bredoks pamāja Mūnam.

—    Misters Bredoks gribēja sacīt, ka, pateicoties jums, var uzskatīt, ka valsts pasūtījums mums jau rokā, — Mekhilerijs ātri aizpildīja pauzi ar savu komentāru.

—    Mekhilerij, neesmu lūdzis jūs komentēt mani. Jūs zināt mūsu norunu — vai nu klusēju es un jūs runājat. Vai nu runāju es pats, toties jums jāklusē. Jūsu tēvs bija mācītājs. Jums jāzina, ka tā dieva kunga vārdus iztulko visādi, bet tikai tad, kamēr viņš pats klusē.

—    Bet jūs taču neesat dievs tas kungs … — Mekhilerijs iesāka.

Mūns nobrīnījās. Vai tiešām Bredoka sekretārs būtu spējīgs kaut vai uz acumirklīgu dumpi pret savu saimnieku? — Jūs esat misters Bredoks! Man pat prātā nav nācis jūs tulkot! — Mekhilerijs nobeidza.

Bredoks apmierināti norūca un uzsita Mekhilerij am uz pleca:

—    Neļaunojieties uz mani. Jums nav nekāda pamata to darīt. Vai ir vēl kādi jautājumi? Nav?

—    Ir! — Mūns atsaucās. — Jūsu vietā es vēl pārdomātu attiecībā uz mīksto kursu.

Bredoks pasmīnēja. Ar žestu apklusinājis Meknile- riju, kas jau grasījās atvērt muti, viņš teica:

—    Afišas, plakāti, vēlēšanu runas — rīt tas viss gulēs mēslainē. Bet pa to laiku būšu dabūjis valsts pasūtījumu un izlaidīšu simtiem lidmašīnu . . .

Kad Mūns iznāca no kabineta, Bredoks jau stāvēja pie televizora un vēroja, kā montāžas cehā jaunai lidmašīnai pielika spārnus. Spārnus, ar kuru palīdzību tā kādreiz realizēs mistera Bredoka stingro kursu. Kursu uz Ziemeļvjetnamu, uz Kubu, uz Kongo, uz jebkuru zemeslodes punktu, kur var nomest bumbas un gaisa desantu.

18

Istabās, kuras Mūnam nācās šķērsot ceļā uz bruņinieku zāli, joprojām līksmoja krietni iesiluši viesi. Daži dejoja cieši sakļāvušies, citi demonstrēja vismodernākās dejas — partneri kustējās vienā zāles stūrī — partneres — pretējā. Mūns brīdi pastāvēja, nesaprašanā nolūkodamies divu solo partiju duetā, un gāja tālāk. Par laimi, neviens viņam vairs nepievērsa uzmanību. Saticis ceļā sulaini, kas ripināja pārvietojamu bāru, Mūns sekoja tam, laiku pa laikam iestiprinādamies. Pēkšņi bārs izgaisa vieglā migliņā. Mūns atradās viens pats pilnīgi tukšā laukumā, kur, izņemot viņu, bija tikai lieli reklāmu vairogi. Mūns pienāca tuvāk, lai apskatītos, ko tie reklamē.

Vairogi reklamēja garīgas vērtības, tādas kā Šekspīrs, Spileins un Nabokovs. Mūns pamazām sāka apjēgt, ka tie nav vairogi, bet grāmatu plaukti. Viņš atradās bibliotēkā. Mazliet atskurbis, Mūns sāka meklēt izeju.

Nav zināms, kā un kāpēc viņš nokļuva kāpņu telpā, ko blāvi apgaismoja ielas lukturi. Dažas kāpnes zemāk stāvēja divi. Vīrietis un sieviete. Viņi skūpstījās. Mūns nešaubījās, ka tie ir Deilijs un Mērija. Viņš piedraudēja tiem ar pirkstu.

—    Pielūkojiet, Deilij, pastāstīšu jūsu sievai!

Vīrietis un sieviete atlēca viens no otra. Neskatoties

uz stipro noreibumu, Mūns tomēr pazina viņus. Tie bija misis Stīvenšone un jaunais cilvēks vārdā Čarlijs.

Pa kāpnēm Mūns nokļuva citā stāvā. Te gandrīz nebija cilvēku. Pustumšā istabā viņš ieraudzīja kādu meiteni, kas bija ērti iekārtojusies savam kavalierim klēpī. Tas bija Deilijs ar Bredoka sekretāri. Viņi augstsirdīgi atteicās no intīmās sarunas, lai pavadītu Mūnu līdz tuvākajam bāram. Šoreiz Mūns iztempa veselu spaini sodas ūdens.

Viesnīcas holā izgaisa pēdējās reibuma paliekas. Cēlonis tam bija jauns cilvēks baltā, elegantā uzvalkā. Ieraudzījis Mūnu, viņš piecēlās no krēsla.

—    Sven? — Mūns noprasīja. — Vai tad jūs neatrodaties Singapūrā?

—    Vai prāts! Paguvu jau aizlidot uz Stokholmu .. . Esmu saņēmis jaunu uzdevumu . .. Mani piekomandē- juši jums.

—    Man? Baidos, ka trakonamā nokļūšu arī bez jūsu palīdzības.

Durvīs parādījās Deilijs.

—    Ko es redzu? Svens? Tik ātri? Vai esat jau nodiktējis savu satrieciešo reportāžu?

—    Tikai sāku. Ierosināju apgaismot turpinājumos visas jūsu gaitas, ieskaitot tiesas prāvu. Galvenais redaktors tūdaļ atskārta, ka tas ir atradums. Par slepkavību ar vienu līķi reizēm raksta nedēļām. Bet te jau ir simt divdesmit viens.

—    Varu jums piedāvāt simt divdesmit otro, — Deilijs teica.

—    Nguenu? Jūs noķērāt viņu? Nošāvāt? Kāpēc uzreiz neteicāt? Kur tuvākais telefons?

—    Es domāju jūs.

—    Esmu vēl dzīvs.

—    Paskatieties uz misteru Mūnu. Uzmanīgāk! Vai nesaskatāt viņa acīs savu nākamo nāvi!

—    Neredzu nekā, izņemot vieglas paģiras… Cik zinu, no tām nemirst.

—    Ak kungs! — Mūns ievaidējās. — Ceru, ka redzēšu jūs tikai augstos svētkos! … Kur jūs dzīvojat?

—    Blakām.

—    Mūsu viesnīcai? Tā tikai trūka!

—    Nē, blakām jūsu istabai! — Svens priecīgi paziņoja. — Speciāli palūdzu! … Ar tādiem kā jūs visērtāk būt allaž kaimiņos . . . Lai nepalaistu garām kādu interesantu momentu . . . Piemēram, ja jūsu istabā sprāgtu elles mašīna …

—    Starp citu, esat diezgan tuvu patiesībai. Ejam, mēs jums nodemonstrēsim. Simt rindiņām, iespējams, pietiks.

Taču magnetofona balss demontrēšanu nācās atlikt. Uzkāpuši savos apartamentos, Mūns un Deilijs konstatēja, ka pie viņiem kāds ciemojies. Bija pazudis Mūna uzvalks un Deilija jaunais sudraba portsigārs. Tikai tagad noskaidrojās, ka to dāvājusi Mērija. Kopā ar uzvalku un portsigāru zaglis bija aiznesis lietiskos pierādījumus — elles mašīnas korpusa paliekas un Nguena mājās atrasto metāla gabalu.

Abi lietiskie pierādījumi bija iesaiņoti universālā veikala dāvanu kārbā ar košu, pušķī sasietu lentu. Varēja pieļaut, ka zaglis laika trūkuma dēļ nav paguvis uz vietas iepazīties ar kārbas saturu, nodomājis, ka tajā glabājas briljantu kolekcija. Taču nedz Mūns, nedz Deilijs nešaubījās, ka uzvalka un portsigāra nozušana, tāpat kā košā lenta, kalpoja vienīgi acu apmānam.

Tas bija Džeka Felano pirmais sitiens pēc kara darbības pieteikuma. Sāpīgs sitiens! Sitiens, kas varēja iznīcināt visus iepriekšējos panākumus, ja neizdosies apcietināt Nguenu un Hai Kuangu. Tikai viņu atzīšanās varētu atlīdzināt zaudējumu.

Laimīgā kārtā pie «Dzeltenā pūķa» saimnieka atrastais lidmašīnas plāns kopā ar kaula ripiņu glabājās Deilija krūšu kabatā. Pretējā gadījumā arī tie, bez šaubām, būtu nozuduši kopā ar elles mašīnu.

—    Jūs esat gaišreģis, Sven, — Deilijs teica. — Elles mašīna tiešām sprāgusi. .. Pie tam tik pamatīgi, ka no tās nav palicis pāri ne puteklītis.

Svens devās pie telefona.

—    Jāpiezvana policijai, — viņš teica.

—    Kāda velna pēc?

Tas taču skaidrs. Inspektors, pieci detektīvi, viņu raksturojumi, apskats, mērīšana, aptauja, pirkstu nospiedumu meklēšana . . . Liekas, piecdesmit rindas.

—    Jūsu piecdesmit rindu dēļ laupīt sev naktsmieru! — Mūns protestēja. — Par daudz prasīts. Bez tam ļoti iespējams, ka policija, glābdama Felano aģentus, vispār teiks, ka mēs muļķojamies . . .

—   Starp citu, iekāms zvanāt policijai, ieteicu izlasīt šo instrukciju. — Deilijs parādīja uz lapiņu, kas bija nolikta zem stikla. Policijas priekšnieka parakstītā instrukcija skanēja:

«Jūs palīdzēsiet atklāt un novērst noziegumu, ja būsiet pastāvīgi modri. Pamanījuši aizdomīga rakstura parādību, piemēram, neparastu troksni savās mājās vai kaimiņos, zvaniet tūlīt uz policijas iecirkni. Ja, atgriezušies mājās, saskatāt kādu pārmaiņu gaismas ķermeņu izvietojumā, nekavējoties skrieniet pie telefona un uzgrieziet mūsu numuru.»

—    Izlasījāt? — Deilijs jautāja. — Re nu! Kāds jums pamats zvanīt policijai? Aizdomīgu troksni neesat dzir- dzējuši, lampa atrodas savā vietā. Tātad viss kārtībā .. . Ja jūs dzirdētu kaimiņos atombumbas sprādzienu un lampa no divdesmitā stāva būtu pārvietojusies uz pirmo .. .

Svens neklausījās. Stāvēdams pie ledusskapja, viņš uzmeta savas simt rindas. Mūns pamiršķināja Deilijam. Tas nemanot iebāza Svenam kabatā magnetofoniņu un nospieda pogu. Balss noskandēja:

«Brīdinu! Pārtrauciet izmeklēšanu! Ja ne — nāve!»

—    Kas tie par jokiem? — Svens izbīlī atlēca no ledusskapja.

—    Tās ir liekas simt rindas! — Deilijs teica.

—    Tieši tas, kas jums vajadzīgs, — Mūns piemetināja.

Noklausījies Muna stāstījumu, Svens aiz sajūsmas vai palēcās.

—    Tas ir vairāk nekā lieliski! Kaut ko tādu gudrodams nesagudrosi. .. Simt rindas?! Jūs laikam esat prātu zaudējis? Es no tā iztaisīšu tūkstoti!

Pēc divām stundām Svens vēl rakstīja. Mūns un Deilijs beidza tukšot pudeli kontrabandas ruma, kad galīgi nokausētais Svens pielika punktu pēdējai rindkopai. Viņš nolasīja to priekšā:

—     «Neredzamā nāve stāv pie pazīstamo detektīvu Mūna un Deilija durvīm. Viņa neaizver acis ne dienu, ne nakti. Ar sešām lodēm pielādēts četrdesmit piektā kalibra Vesons-Smits atrodas šaušanas gatavībā dienu un nakti. Tomēr viņi ne mirkli nevar justies drošībā. Neredzamā nāve uzglūn it visur, tai var būt viesnīcas šveicara, nejauša garāmgājēja vai pat mīļotās meitenes vaibsti. . . (Turpinājums sekos.)»

—    Zināt, Deilij, Svens nemaz nav tāds muļķis, kāds izliekas! — Mūns pēkšņi teica. — Neredzamo nāvi tiešām var sastapt visnegaidītākajās vietās. Mēs abi to esam šodien redzējuši. Nupat noklausījies ierakstu lentā, atcerējos, ka šovakar dzirdēju šo pašu balsi. . . Tā kā man bijusi darīšana ar tīšām izkropļotām balsīm, domāju, ka nemaldos.

—    Kam šī balss pieder?

—    Vienam no tiem, kas šodien ciemojās pie Bredoka . .. Diemžēl nevaru konkrēti pateikt, kuram . .. Acīm redzot, ar šo cilvēka esmu sarunājies tikai īsu brītiņu.

19

Mūns nocēla klausuli. Zvanīja Svens.

— Mūn? Jūs vēl esat dzīvs? Tādā gadījumā paķeriet magnetofona ierakstu un brauciet šurp . .. Atradu cilvēku, kas jums vajadzīgs!

Aptieka, kurā bija norunāta satikšanās ar Svenu, atradās augšpilsētā. Mūns nolēma iztikt bez mašīnas. Iela, pa kuru viņš soļoja, veidoja nepārtrauktu reklāmas ora- toriju. Vitrīnas, katra savā vīzē, bez apstājas dziedāja: «Pērciet! Pērciet! Pērciet!» Koncertā piedalījās ne tikai pašas preces — kārdinošas desas, balti zaigojošas vannas, mākslīga lietus rasinātas lietus plēves, bet arī manekeni. Plastmasas, kas ne ar ko neatšķīrās no dzīvajiem, un dzīvie, kas tikai nedaudz atšķīrās no plastmasas. Kādā logā pusapģērbta glīta meitene cauru dienu gulēja greznā divvietīgā gultā. Viņa reklamēja mēbeļu firmas ražojumus. Citā — vēl patīkamāka izskata meitene no pulksten astoņiem rītā līdz astoņiem vakarā bāza mutē konditorejas firmas ražojumus.

Vēlēšanu kampaņa bija ienesusi šajā koncertā zināmu dažādību. Garāmgājējus aizvien vēl hipnotizēja milzu plakāti ar Bredoka ģīmetni un retorisku jautājumu «Vai balsosiet par slepkavu?». Taču4os nomāca vēl milzīgāki plakāti, kuriem patērēta vesela jūra sarkanas iespiedkrāsas. Divas degošas lidmašīnas, un liesmu mēļu ielokā senatora Felano baigā figūra. Viņa sejas izteiksme bija patiešām asinskāra. Burti, no kuriem pilēja asinis, brēca: «Viņš tos musinājis!» Bredoka jaunā programma tika realizēta rekorda ātrumā.

Aiz stūra sākās augšpilsēta. Iela bija tik stāva, ka varēja taisni nobrīnīties, kā mašīnas veica šo kāpienu. Pa kāpnēm Mūns nokļuva līdz tramvaja gala piestātnei. Tramvajs bija ne tikai Sanarisko tradīciju cienītāju lepnums, bet arī vēlēšanu cīņas objekts. «Viskoms un dēls» ražoja arī automobiļu motorus. Tāpēc Felano bija par tramvaja aizstāšanu ar autobusa līniju. Bredoka fotogrāfijām rotātais tramvajs rāpās kalnā. Aizvien jauni pasažieri ielēca no vienas puses vaļējā tramvajā. Līksmās sejas liecināja, ka šis ceļojums tiem sagādā bērnišķīgu prieku.

Nenogaidījis pieturu, Mūns nolēca tieši pie aptiekas. Daži apmeklētāji zibens ātrumā iznīcināja standart- ēdienu — cīsiņus ar zaļajiem zirnīšiem. Uz letes bija izlikti lētai gaumei piemēroti kriminālromāni un erotiska satura grāmatas. Svens iepazīstināja Mūnu ar jaunu, inteliģenta izskata vjetnamieti. Puisis strādāja par dokeru ostā.

—    Paldies! — Vjetnamietis cieši paspieda Māna roku. Šis rokas spiediens bez liekiem vārdiem izteica ne tikai atzinību par Mūna pūlēm aviācijas katastrofu noskaidrošanā, bet ari viedokli par notikumiem Vjetnamā.

—    Kur jūs viņu izrakāt? — Mūns pajautāja, kad viņi palika ar Svenu divatā. Svens viltīgi piemiedza acis.

—    Neaizmirstiet, ka veselu mēnesi esmu pavadījis Hanojā. Tur man palika daudz draugu. Kas attiecas uz pārējo, tad gar to jums nav nekādas daļas.

—    Izrādās, arī jums ir noslēpumi? Kā tad jūsu profesionālā sirdsapziņa jums ļauj kaut ko noslēpt no saviem lasītājiem?

—    Kā redzat, reizēm esmu spiests. Starp citu, tas nav mans vienīgais noslēpums. Esmu kaut ko uzzinājis par «Zelta bultu». Tāds jaunums, ka jūs tūdaļ paliktu mēms.

—    Nestiepiet runci aiz astesl Klāstiet vaļā!

—    Nekā nevar darīt. Pagaidām man liegta iespēja satriekt jūs, bet, galvenais, savus lasītājus… Esmu apsolījis . ..

Līdz pašai viesnīcai Mūns mēģināja izvilkt no Svena viņa noslēpumu. Taču žurnālists izrādījās neiedomājami sīksts.

Deiliju viņi sastapa pie atvērta ledusskapja. Viņš izņēma no tā jaunu pudeli.

—    Deilij, jūs kļūstat alkoholiķis! Laikam esat nospriedis, ka jau esošie pieci miljoni ir pārāk niecīgs daudzums tik milzīgai zemei?

—    Ir iemesls! — Deilijs nomurmināja. — Kamēr bijāt projām, uzzināju divus ļoti bēdīgus faktus.

—    Fakts numur viens?

—    Mērija precas ar savu brālēnu. Ko darīt?

—    Iesakiet nopirkt uz nomaksu mājiņu medusmēnesim … Un tālāk?

—    Bezjūtīgs cilvēks! Jūsu acu priekšā priekšlaicīgi nomirst liela mīla, bet jūs pat neuzskatāt par vajadzīgu izteikt līdzjūtību . .. Lūk! — Deilijs bez komentāriem pasniedza Mūnam avīzi.

Tā bija īsa informācija. Kapteinis īvo atteicies no «Zelta bultas» palieku meklēšanas. Okeanogrāfisko pētījumu fonds viņam piešķīris prāvu summu sena sapņa realizēšanai. īvo ar saviem palīgiem nodomājis pavadīt mēnesi dziļūdens kolonijā. Tālāk raksts informēja, ka nule nodibinātais fonds sastāv no privātiem ziedojumiem. Sarunā ar avīzes korespondentu īvo lūdzis nodot pateicību saviem aizokeāna mecenātiem.

—    Droši vien domājat šo jaunumu? — Mūns pievērsās Svenam. — Jūs laikam brīnāties, ka neesmu vēl noģībis?

—    Tie ir sīkumi. . . Man krājumā ir kaut kas daudz interesantāks.

—    Karš tātad turpinās! Mūns noteica. — Privāto ziedojumu avots skaidii nojaušams. Veikls gājiens! Felano ir spēcīgs pretinieks.

—    Beidzot izdevies iedragāt jūsu biezo ādu, — Deilijs dzēlīgi piezīmēja. — Ir gan nelaimīga diena!

—    Ne gluži. Varu pat palielīties ar zināmu veiksmi. Svens iepazīstināja mani ar kādu vjetnamieti, starp citu, ļoti simpātisku puisi. Devu viņam noklausīties papagaili. Kā jau gaidījām, tie ir antikomunistiski lozungi. Tātad, ja izslēdzam maz ticamu nejaušas sakrišanas iespēju, tas ir Nguena papagailis.

—    Jārīkojas! — Deilijs teica.

—    Kā? Jūs taču zināt, kāda palīdzība sagaidāma no policijas priekšnieka.

—    Bet inspektors Olšeids jums apsolīja.

—   Tikai tādā gadījumā, ja diplomātiskās sarunas dod attiecīgu rezultātu.

—    Varbūt varēšu jums palīdzēt, — Svens paziņoja.

Mūns un Deilijs ar izbrīnu paskatījās viņā.

—    Uzskatāt, ka jūsu žurnālista apliecība liks policijas priekšniekam aizmirst draudzību ar Felano un nekavējoties darīt visu, ko prasīsiet?

—    Jūsu ironija nav vietā. Ne velti presi sauc par lielvalsti: Mūsu galvenajam redaktoram ir labas attiecības ar ārlietu ministru. Sprādziena rezultātā tik tikko nav gājis bojā zviedru pavalstnieks. Tātad mūsu valdībai ir pilnīgs pamats pieprasīt noziedznieka apcietināšanu.

—    Sven, noticis brīnums! — Mūns iesaucās. — Es vairs nenožēloju, ka esmu jūs izglābis.

Ķīniešu kvartālā bija kaut kādi svētki. Dega mazām pagodām līdzīgas laternas ar smailiem jumtiņiem. Tās bija apgaismojušas ielu vēl gāzes lukturu laikā. Vecās, nolietotās tika aizvietotas ar tādām pašām jaunām. Dega tūkstošiem ķīniešu papīra lukturīšu. Zvanīja ielas stūros piekarinātie zvaniņi. Trokšņoja pūlis, kas sastāvēja no vietējiem iedzīvotājiem un daudzajiem tūristiem. Sevišķi daudz ļaužu bija netālu no «Dzeltenā pūķa», kur ķīniešu ansamblis tēloja ļauno garu izdzīšanas ceremoniju. Šie svētki bija oriģināla reklāma. Prece šajā gadījumā bija ķīniešu kolorīts, pircēji — tūristi.

Svētki nāca Mūnam par labu. Ducis detektīvu, ko viņš bija salīdzis Pinkertona aģentūrā, varēja, neradot aizdomas, ielenkt «Dzeltenā pūķa» ēku. Inspektora Olšeida ļaudis šim nolūkam nederēja. Noziedzniekus par katru cenu vajadzēja pārsteigt. Olšeidam bija tikai pēdējā brīdī jāuzzina par operāciju. Tādējādi Mūns cerēja līdz minimumam samazināt iespēju, ka Felano mēģinās viņiem to aizkavēt.

Pūļa dēļ mašīnu vajadzēja atstāt laukumā pie Sun Jat-sena pieminekļa. Neraugoties uz to, «Dzeltenā pūķa» šveicars tūdaļ pazina Mūnu. Viņam pat likās, ka durvis tika atvērtas ar vēl lielāku pakalpību nekā pirmo reizi.

—    Pie saimnieka? — šveicars jautāja. — Es pavadīšu jūs.

Tas bija diezgan aizdomīgi. Mūns pamāja. Šveicars gāja pa priekšu. No ielas atplūda balsu kņada, zvanu šķindas, jautri smiekli. Šveicars atvēra smagās ozolkoka durvis. Kaut kur dziļumā nozvanīja zvaniņš. Iespējams, ka Mūnam tikai tā likās. Tā varēja būt caur sienām izlauzusies ielas trokšņa atbalss. Vēl divas telpas — un viņi stāvēja pie Hai Kuanga kabineta durvīm. Šveicars paklanījās, parādīdams ar šo žestu, ka tālāk neies. Mūns ielika viņa plaukstā, uz mata kā pagājušajā reizē, piecus dolārus. Šveicars paklanījās vēl zemāk. «Pārspīlēti zemu,» Mūns nodomāja.

Viss bija tāpat kā pirms dažām dienām — ģīmetnes ar autogrāfiem, plafona matētā gaisma, Hai Kuangs, kas sēdēja savā krēslā neizdibināms kā Buda. Nebija tikai būra ar papagaili. Uz galda atradās kaudzītē saliktas aploksnes ar stūrī iespiestu stilizētu dzeltenu pūķi.

—    Es gaidīju! — Hai Kuangs teica.

—    Gaidījāt? — Mūns apstulba.

—    Protams … Viens no mūsu gudrajiem teicis: «Kas reiz pavēris vārtus, aiz kuriem slēpjas svētlaime, tas meklēs tos līdz sava mūža beigām,» — Hai Kuanga seja izplūda smaidā. — Pagājušo reizi man bija liegta iespēja uzzināt, vai esat apmierināts … Ceru, ka šoreiz varēšu jūs personīgi… — Viņa iešķībās acis, kas šajā mirklī atgādināja pa trim ceturtdaļām aizklātus logus, uzmanīgi vēroja Mūnu.

Mūna sejā noplaiksnījās kaut kas rūsai līdzīgs. Pelnu traukā vēl kūpēja cigaretes gals. Cigarete ar marihuanu. Nguens tikko bijis šeit. Hai Kuangs uztvēra Mūna skatienu. Ar mierīgu kustību satvēra cigareti, ievilka dūmu, nolika atpakaļ un, it kā nekas nebūtu noticis, pabeidza teikumu:

—    … pavadīt brīnišķīgo ilūziju zemē.

Mūns paskatījās uz Hai Kuanga sniegbaltajiem zobiem, uz nagiem. Ne mazāko nikotīna pēdu. Pie tam Hai Kuangs pagājušo reizi pats apgalvoja, ka nesmēķē. Mūns nolēma pāriet uzbrukumā:

—    Jūs taču teicāt, ka nepīpējat.

Hai Kuangs pasmīnēja.

—   Jūs piedāvājāt cigāru. Vai uzskatāt, ka man bija jāuzsver, ka nesmēķēju cigārus? Viens gudrais teicis: «Ja esi pateicis divus vārdus tur, kur var iztikt ar vienu, tad vai nu pats esi muļķis, vai uzskati savu sarunu biedru par tādu.»

—   Atvainojiet! — Mūns sacīja. — Vai var palūgt no jums cigareti? Atstāju savus cigārus mašīnā.

—         Nekad nenēsāju tos kabatā, lai izbēgtu no lieka kārdinājuma … Ārsts aizliedzis smēķēt… Man ir slima sirds . .. Tūdaļ palūgšu sulainim, lai atnes.

Hai Kuangs ar pilnīgi neizdibināmu seju pacēla pirkstu, lai piespiestu pogu. Mūns nezināja, kas sekos pēc šī signāla. Nekas labs nebija sagaidāms. Tāpēc viņš steigšus izmeta:

—   Nē, nē . .. Dieva dēļ, nevajag… Es, taisnību sakot, arī cenšos smēķēt pēc iespējas mazāk . .. Iedomājieties, arī man ir slima sirds!

—    Kāda sagadīšanās! — Hai Kuangs pašūpoja galvu.

—    Jūsu tēvs dzīvoja Saigonā, manējais arī. .. Man ir slima sirds, jums tāpat… Kāds gudrais teicis: «Ja sakrīt tikai vārdi, tad tā ir tikai nejaušība, bet, ja sakrīt gan vārdi, gan domas, tad tas jau ir kaut kas lielāks par nejaušību. Tādā gadījumā tas, kas sagaida vienu, nepaies secen arī otram.» — Hai Kuangs kādu brīdi klusēja. — Ja ticēt šim gudrajam, jums draud tādas pašas briesmas kā man, tikai vēl lielākā mērā! — viņš nobeidza.

Šī sentence skanēja tik draudīgi, ka Mūns neviļus iebāza roku kabatā. Pieskāriens ieroča vēsajam metālam palīdzēja daļēji atgūt mieru.

—   Es, tiesa gan, kolekcionēju aforismus, bet visas austrumu gudrību dzīles nav iespējamas manam prātam. Ko nozīmē jūsu mīklainie vārdi?

Hai Kuangs piemiedza acis.

—   Nozīme guļ virspusē … Es runāju par sirdstrieku. Tā kā smēķējat cigārus, jums šīs briesmas draud daudz lielākā mērā . . . Lūdzu, sekojiet man! — Hai Kuangs piecēlās un zemu paklanījās. — Šoreiz nekas netraucēs mani personīgi izvadīt jūs ceļojumā, no kurienes …

—   Atvainojiet! — Mūns viņu pārtrauca. — Man jāatzīstas, ka neesmu atnācis opija dēļ.

—    Varbūt drīkst uzzināt jūsu nāciena iemeslu?

—    Tūlīt pateikšu. — Mūns paskatījās pulkstenī.

—    Man norunāta steidzama veikalnieciska tikšanās, bet, tā kā mūsu saruna ieilgs, gribētu brīdināt, lai mani negaida. Tikai aiziešu piezvanīt un tūlīt atgriezīšos.

Hai Kuangs pasmaidīja.

—         Kāds no gudrajiem teicis: «Nekad nesper soli, ja vari palikt uz vietas, jo tev nav zināms, vai šis solis nebūs pēdējais.»

—    Uz ko tas attiecas?

—           Tāpat vien, jūs taču cienāt austrumu izteicienus … Bet zināmā mērā to var attiecināt uz tālruni, kas atrodas uz mana galda un allaž ir jūsu rīcībā.

—    Baidījos traucēt jūs!

—    Tieši otrādi! Būšu ļoti priecīgs!

Izredzes runāt Hai Kuanga klātbūtnē Mūnu pārāk nebiedēja. Viņš bija to paredzējis un norunājis ar Deiliju šifrētu frāzi. Mūns piebīdīja sev tuvāk telefonu un, aizsedzis disku ar plaukstu, uzgrieza numuru. Deilijs tūdaļ atsaucās.

—          Tas esat jūs? Diemžēl aizkavējos un nevarēšu atnākt! Uz redzēšanos!

Šo vārdu pietika, lai Olšeida kabinetā dežurējošais Deilijs iekustinātu visu policijas aparātu.

—           Kāds no lielajiem gudrajiem teicis: «Aizvērdams durvis, nekad nesaki «uz redzēšanos», jo tu nezini, kas tevi sagaida aiz tām …» Bet tas tikai tā, starp citu . . . Ar interesi gaidu, kad beidzot atklāsies, kas jūs atvedis manās mājās.

Šajā mirklī Olšeida ļaudis droši vien jau sēdās mašīnā. Varēja sākt darboties.

—          Esmu atnācis papagaiļa dēļ, — Mūns ātri teica, nenolaizdams acis no «Dzeltenā pūķa» saimnieka.

Hai Kuanga sejā varēja saskatīt tikko manāmu pārmaiņu. Katrā gadījumā tas nebija apjukums vai izbīlis. Drīzāk bēdas. Pareizāk, seja palika līdzšinējā, Hai Kuangs bija tikai uzlicis tai jaunu masku.

—    Par kādu papagaili jūs runājat?

—           Vai tad jums tie ir vairumā? Runāju par to pašu, kas pagājušo reizi ar saviem enerģiskajiem brēcieniem traucēja mūsu sarunu.

—    Viņš jūs interesē?

—    Pat ļoti!

—    Un kas tieši jūs interesē?

—    īpašnieks.

Hai Kuangs iebāza roku kabatā. Mūns nolēma, ka šāvis pār strīpu. Visticamāk, ka šoreiz no kabatas parādīsies nevis hronometrs, bet kaut kas cits. Viņš ātri pateica:

—           Tai nozīmē, ka vēlētos kļūt par papagaiļa īpašnieku. Šis putfis man ārkārtīgi patīk. Bez tam gribu iepriecināt tēvu. Viņam būs iespēja sarunāties ar kādu vjetnamiešu valodā .. . Cik prasāt?

Koka lēnām iznira no kabatas — ar kabatas lakatiņu.

—    Cik dodat?

—    Simt dolāru! Maz? … Lai jau iet, divsimt.

Hai Kuangs piemiedza acis.

—           Kāds gudrais teicis: «Ir lietas, ko var nopirkt par velti, un ir lietas, par kurām jāsamaksā ar dzīvību.»

Hai Kuangs daudznozīmīgi apklusa. Šoreiz pauze bija pārāk gara. Vēl sekunde — un Mūnam neizturētu nervi. Hai Kuangs pielika kabatas lakatu pie acīm.

—           Nabaga papagailis! Gribēja visus pārkliegt un samaksāja ar dzīvību. Reizēm kliegt ir ļoti kaitīgi! Neizturēja! Viņš, zināt, bija ļoti vecs… Mantoju vēl no tēva . . . Nomiris! Nav viņa! Tā kā esat atnācis pārāk vēlu. — Hai Kuangs skumji noplātīja rokas.

Iezvanījās telefons. Hai Kuangs piebīdīja aparātu tuvāk pie sevis.

—    Klausos! — viņš teica. — Nē, neesmu viens . ..

Lai arī kā Mūns sasprindzināja dzirdi, kaut ko saklausīt viņam neizdevās. Hai Kuanga sarunu biedrs runāja pārāk klusi. Balss gan likās Mūnam pazīstama, bet viņš nebija par to īsti pārliecināts.

Dažas sekundes Hai Kuangs klausījās klusu ciešot, tad sacīja:

—    Labi!

Lēnām nolicis klausuli, viņš pievērsās Mūnam:

—          Mazas nepatikšanas! Zvanīja no restorāna. .. Jānokārto . .. Varbūt vēlaties nākt man līdzi?

—           Kāds austrumu gudrais sacījis: «Nekad nesper lieku soli, ja vari palikt uz vietas, jo …»

—           … «tev nav zināms, vai šis solis nebūs pēdējais,»— ar patīkamu smaidu papildināja Hai Kuangs. — Ļoti priecājos, ka tik ātri esat piesavinājies šo lielo austrumu gudrību. Tādā gadījumā nebūšu uzbāzīgs. — Hai Kuangs ceremoniāli paklanījās un atvēra durvis.

Tiklīdz viņš bija izgājis, Mūns izņēma no kabatas

ravolveri un atvilka drošinātāju. Pūlēdamies nesacelt roksni, viņš piegāja pie sienas, aiz kuras atradās lūgšanu kambaris. Sataustīt slepeno atsperi nebija grūti. Durvis atvērās. Mūns atlēca sāņus. Viņš bija gandrīz pārliecināts, ka Nguens slēpjas šajā telpā. Bet tā bija lukša. Katram gadījumam piesargādamies, Mūns sāka aptaustīt Budu. Figūra negribēja atvērties. Par laimi, atmiņā uzspīdēja Deilija rotaļīgā frāze: «Pakutināju viņu aiz auss.» Tiešām, aiz labās auss bija tikko saredzams izcilnis. Mūns piespieda to. Kaut kas notarkšķēja, vēderā izveidojās četrstūrains caurums. Seifs patiešām bija pietiekami liels, lai noslēptu cilvēku. Bet tajā nebija nekā. Nekā, atskaitot ripiņas, par kurām bija stāstījis Deilijs.

Atskanēja soļi. Mūns tikko paguva izlēkt no lūgšanu kambara un aizvērt durvis. Neatlika pat "laika aizsteigties savā vietā. Hai Kuangs jau nāca iekšā. Mūns izlikās aplūkojam ģīmetnes ar autogrāfiem.

—   Ceru, ka neesat garlaikojies? — Hai Kuangs vaicāja ar smaidu. Tā varēja būt gan laipnība, gan izsmiekls.

—    Nē. — Mūns apsēdās savā vietā. — Savukārt ceru, ka jums izdevies nokārtot tās mazās nepatikšanas arī bez manas palīdzības? — Mūns pārāk necentās aizmas- kot jautājuma ironisko zemtekstu.

—   Paldies dievam! — Hai Kuangs apmierināti pamāja un apsēdās savā agrākajā vietā.

Labu brīdi viņi klusu ciešot vēroja viens otru. Tas atgādināja atelpu starp diviem raundiem. Mūns pirmais atjaunoja uzbrukumu.

—   Kāds rietumu gudrais teicis: «Nekad nesaki «paldies dievam», ja esi ticis vaļā no mazas nepatikšanas, jo nav zināms, vai tevi negaida lielas nepatikšanas.»

—   Lielisks izteiciens! — Hai Kuangs piezīmēja. — Lūkošu iegaumēt. Un kā sauc šo rietumu gudro?

—    Lāgā neatceros . .. Šķiet, Mūns.

—    Vai tad viņš ir filozofs? Es domāju, detektīvs.

Mūns palūkojās pulkstenī. Olšeids varēja ierasties

kuru katru brīdi.

—   Katra cilvēka pienākums būt zināmā mērā domātājam.

—    Pienākums? Pateicos! Jūs laikā atgādinājāt man kādu bēdīgu pienākumu, kuru nāksies tūlīt izpildīt.

Hai Kuangs lēnām piecēlās. Mūns sagaidīja, ka roka atkal ieslīdēs kabatā. Taču «Dzeltenā pūķa» īpašnieks izbīdīja atvilktni. Mūns uzlēca kājās, bet tūdaļ apsēdās atpakaļ. Hai Kuangs izņēma no atvilktnes melnu nūjiņu. Nūjiņa bija tikpat mīklaina kā pats Hai Kuangs. Piegājis pie sienas, viņš atvēra lūgšanas kambara durvis. Mūns sastinga. Būdas vēderā rēgojās četrstūrains caurums. Viņš bija aizmirsis to aizvērt!

Bet nekas nenotika. Hai Kuangs izlikās nekā neredzam. Ielicis Būdas bronzas rokā nūjiņu, viņš aizdedzināja to. Zilgani dūmi, veidodami spirāles, kāpa augšup un piepildīja visu kambari ar zilu miglu. Smarža bija apdullinoša, rūgti saldena. Caur dūmu vāliem neskaidri iezīmējās Hai Kuanga figūra. Viņš stāvēja nekustīgi. Likās, telpā stāv divi elki.

Tas viss bija tik nesaprotami, ka Mūns izjuta kaut ko nervu šokam līdzīgu. Nedomādams vairs par draudošajām briesmām, viņš nomurmināja:

—    Ko tas nozīmē?

Hai Kuangs iznāca no kambara. Viņam nopakaļ stiepās dūmu grīste. Viņš tuvojās galdam, bet neapsēdās.

—    Neesat vēl sapratis? — Hai Kuangs teica savādā, it kā nedzīvā balsī. — Tad paskaidrošu. — Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un svinīgi teica: — Hai Kuangu dzimtā ir tāda paraša. Tie ir svēti dūmi, kas pavada mirušā dvēseli pēdējā ceļojumā.

Durvis pa kreisi atvērās. Ieskrēja Svens. Dūmi, kas sāka piepildīt kabinetu, iesitās viņam acīs. Tad viņš ieraudzīja Mūnu.

—    Jūs vēl neesat nogalināts?

—    Pagaidām nē! Bet, liekas, daudz netrūka.

—    Nekā jūs nezināt! — no miglas atskanēja Hai Kuanga ironiskā balss. — Vai tad austrumu gudrais nogalinās rietumu gudro, ja zināms, ka viņam draud tās pašas briesmas, tikai lielākā mērā?

—    Mister Hai Kuang, lūdzu mazu interviju, iekāms jūs tiksiet apcietināts!

—    Neko jūs nezināt! — Hai Kuangs teica un mierīgi devās uz kambari.

—    Palieciet uz vietas! — Mūns notēmēja. — Rokas augšā!

Durvis pa labi atvērās. Durvis uz gaiteni, kas savienoja «Dzeltenā pūķa» kabinetu ar smēķētavu. Ieskrēja Deilijs. Viņu pavadīja inspektors Olšeids un divi policisti.

—    Viņš ir tur! Ātrāk! — Deilijs sauca.

Mūns un Svens metās viņam nopakaļ. Olšeids ar saviem palīgiem palika.

Smēķētavā izskatījās uz mata tāpat kā pagājušajā reizē. Uz ādas dīvāniem izstiepusies smēķētāji. Pīpes meitenes ar pūderētām geišu sejām. Arī pašlaik viņas izskatījās pilnīgi bezkaislīgas. Vai tas bija gadu simtiem izstrādāts stoicisks miers, vai arī biezā rīsu pūdera kārta uz leļļu sejiņām neļāva saskatīt izbīli? Gaismas gan bija daudz vairāk. Viens no policistiem turēja rokā spilgtu kabatas lukturi. Dzeltenīgajā staru kūlī Mūns tūlīt pazina "divus cilvēkus. Uz viena dīvāna gulēja misis Stīvenšone. Viņa atradās pilnīgā bezjūtības stāvoklī. Labā roka vēl turēja sažņaugtu pīpes iemuti. Mazliet tālāk gulēja Nguens. Acis bija pievērtas. Kā redzams, viņš atradās tādā pašā stāvoklī kā misis Stīvenšone. Deilijs piegāja klāt un papurināja viņu. Mūns ieklausījās. Kaut kas pilēja.

—    Apgrieziet viņu uz vēdera! — viņš teica. — Parādiet gaismu!

Deilijs apgrieza Nguenu. Meitenes iekliedzās. Nguena mugurā rēgojās dunča spals. Zem dīvāna bija redzama tumši sarkana peļķe. Tā izplūda aizvien plašāka un plašāka.

20

—    Un ko jūs domājat? — Mūns vaicāja savam palīgam.

—    Domāju, ka viss kārtībā. Svens apmierināts, ka dabūjis saviem lasītājiem līķi, no kura centīsies izspiest veselu romānu turpinājumos … Es esmu apmierināts, ka, pretēji Svena cerībām, šis līķis neesat nedz jūs, nedz jūsu padevīgais kalps Deilijs… Olšeids apmierināts, ka varējis pierādīt jums savu godīgumu. .. Hai Kuangs apmierināts, ka ticis vaļā no nevēlama liecinieka .. . Felano apmierināts … Jā, kāpēc apmierināts Felano, to gan nevaru uzreiz pateikt.. . Lai labāk izsakās lielais rietumu gudrais Mūns.

—     Aina ir vairāk vai mazāk skaidra . . . Olšeida dienesta pienākums bija paziņot priekšniekam, tas piezvanīja senatoram, Felano savukārt brīdināja «Dzeltenā pūķa» saimnieku … Būdams izcils austrumu domātājs, tas saprata, ka Nguens katrā ziņā mēģinās izpirkt savu dzīvību ar atklātu liecību, kas būtu visai nevēlama Hai Kuangam. Tāpēc Nguenu vajadzēja novākt no ceļa. Tā kā es izrādījos muļķis un paliku kabinetā, neviens nespēja liegt Hai Kuangam personīgi izvadīt Nguenu tālajā ceļojumā …

—     Ņemot palīgā dunci, uz kura diemžēl nav palikuši pirkstu nospiedumi… — Deilijs teica, — nebūs nemaz tik viegli viņu ietupināt. Tāds cilvēks kā Hai Kuangs iepriekš apdomā katru soli .. . Kas attiecas uz Felano, tad šis jautājums ir sarežģītāks. Viņam bija pārāk daudz iemeslu brīdināt Hai Kuangu . . . Vēlēšanās iznīcināt dzīvu lietisku pierādījumu, ka aviācijas katastrofu cēlonis ir nevis konstruktīvi defekti, bet noziegums . . . Tas pirmkārt. . . Vēlēšanās glābt paša ādu — tas otrkārt… Ja šī banda tiešām rīkojusies pēc viņu norādījumiem, tad Nguena liecība varēja kaitēt viņam ne mazāk kā Hai Kuangam .. .

—    Jūs atkal maļat savu, Deilij?

—    Jā. Kamēr nebūsiet man pierādījis pretējo.

—    Jūs esiet pilnīgi aizmirsis trešo iespējamību . .. Felano vienkārši gribēja mums pierādīt, ka ar viņu nav vēlams jokot… Ka mēs nekad netiksim pāri mīnām, kuras aizsprosto mums ceļu . .. Gribēja piespiest mūs padoties, pāriet viņa pusē . . . Lai cik savādi būtu, man personīgi liekas, ka tieši tas ir īstais motīvs.

Nguena slepkavības izmeklēšana atgādināja barjerskrējienu. Opija smēķētāji nekā nebija redzējuši. Abas meitenes nekā nebija redzējušas. Misis Stīvenšone pratināšanas laikā vispār atradās ārprātam tuvā stāvoklī. Par to, lai viņa sakarīgi atbildētu uz jautājumiem, nebija ko domāt — visu laiku viņa gandrīz uz ceļiem lūdzās nestāstīt nekā vīram. Mūns apsolījās. Bet viņš nevarēja galvot par Olšeidu.

Kas attiecas uz Hai Kuangu, tad viņš policijā uzvedās kā parasti — citēja austrumu gudros un smaidīja savu mīklaino smaidu. Viņš apgalvoja, ka nekad mūžā nav redzējis Nguenu. Smēķētavā nākot daudzi cilvēki, viņš nevarot visus pazīt. Ja nogalinātais patiešām esot vainīgs Dienvidvjetnamas delegācijas bojā ejā, tad, pēc viņa domām, slepkavas jāmeklējot starp vietējiem komunistiski noskaņotajiem vjetnamiešiem. Hai Kuangs aizsargājās tik veikli, kā policijas priekšnieks pierādījumu trūkuma dēļ atteicās viņu apcietināt. Tiesa, «Dzeltenā pūķa» saimnieku sagaidīja sods par neatļautas opija smēķētavas ierīkošanu, bet no tā Mūnam vieglāk nekļuva.

Viesnīcas salonu pildīja biezi dūmu mākoņi. Mūns smēķēja jau trešo cigāru pēc kārtas.

—   Aizvērsim logu, — Deilijs ierosināja. — Nav patīkami krist no lctdes, ko raidījis aiz portjeras paslēpies ļaundaris, bet vismaz tas nav tik muļķīgi kā noslāpt sava kompanjona vainas dēļ.

—   Lai paliek! Muns atgaiņājās. — Dūmi palīdz domāšanai.

—    Pagaidām neesat vēl nekā izdomājis.

Jau kuro reizi viņi bija noklausījušies magnetofona lentā ierakstīto Hai Kuanga liecību, jau kuro reizi velti pūlējušies atrast iedragājamu vietu cietajās bruņās. «Dzeltenā pūķa» saimnieks, šķita, ņirgājas par viņu. Katrs vārds bija izaicinoši meli, bet tai pašā laikā nevarēja pierādīt, ka tā nav tiesa.

Mūns: Jūs pats esat atzinies slepkavībā. Aizdedzinādams nūjiņu, jūs paskaidrojāt, ka svētie dūmi izvada mirušā dvēseli.

Hai Kuangs: Slepkavība? … Kāda slepkavība? . .. Nelaiķis miris dabiskā nāvē.

Mūns: Vai nāvi no dunča dūriena jūs uzskatāt par dabisku?

Hai Kuangs: Kāds gudrais teicis: «Katra nāve ir dabiska, nedabiska ir tikai nemirstība . . .» To tikai tāpat, zinādams, ka cienāt austrumu izteicienus.. . Nelaiķis nomiris nevis no dunča dūriena, bet, kā jau stāstīju, no kliegšanas. Kad papagailis nobeidzās, biju aizņemts ar citām darīšanām un tādēļ nevarēju tūdaļ izpildīt parašu, kas Hai Kuangu dzimtā kļuvusi par svētu tradīciju. Jūs nejauši atgādinājāt man šo pienākumu, par ko esmu jums ļoti pateicīgs.

Mūns: Papagaili jūs nogalinājāt vienlaikus ar tā īpašnieku. Abiem bija jāpazūd. Jūs cerējāt tādā veidā iznīcināt pēdas, kas noved pie «Zelta bultas» katastrofas. Jūs esat maldījies! Manās rokās ir jūsu vēstule Ngue- nam un lidmašīnas plāns . ..

Te Hai Kuangs pielietoja diezgan dīvainu manevru. Viņam nenāca prātā noliegt, ka «Bultas» plāns bijis viņa seifā. Viņš tikai apgalvoja, ka nejauši- atradis to smēķētavā. Kā plāns tur nokļuvis, nezinot. Iespējams, ka izkritis kādam smēķētājam no kabatas.

Mūns apstādināja magnetofonu.

—      Man iešāvās prātā kāda ideja! Varbūt viņa apgalvojumā ir patiesības graudiņi.

—    Nesaprotu, — Deilijs teica.

—      No kurienes, pēc jūsu domām, Hai Kuangs ņēmis šo plānu?

—      Manuprāt, tas ir skaidrs. No Felano. Tas savukārt sadabūjis to no sava aģenta Bredoka konstruktoru birojā.

—    Pieļauju, ka Felano nav iejaukts šaja lietā.

—    Kur pierādījumi?

—    Jūsu kabatā. Iedodiet man savu kabatas portfeli!

Mūns izņēma no tā Būdas vēderā atrasto ripiņu. Tajā

bija ieskrāpēti pieci vārdi: «Stīvensons, ievērojams inženieris, sieva, opijs.»

—      Sapratāt? — Mūns teica. — Misis Stīvensonei ir vājība uz opiju un diezgan augsts sabiedrisks stāvoklis, kas liek turēt šo vājību slepenībā. Tāpēc nav izslēgts, ka «Bultas» plāns bijis maksa par Hai Kuanga klusēšanu.

—    Stop! — Deilijs iesaucās. — Jums tomēr taisnība.

—      Tai ziņā, ka Hai Kuangs saņēmis plānu no misis Stīvensones?

—      Nē. Attiecībā uz dūmiem. Tie tik tiešām veicina domāšanu. Ģeniāla doma ir tā vērta, lai kristu par upuri jūsu cigāriem.

—    Kur tad slēpjas jūsu domas ģenialitāte?

—    Ja Hai Kuangs bijis Felano uzticības persona, tad droši vien senators zinājis misis Stīvensones noslēpumu. Ar viņam piemītošu stratēģisku vērienu viņš prastu ekspluatēt šo zelta atradni daudz intensīvāk nekā Hai Kuangs pats.

—    Jūs gribat teikt, ka Felano aģents Bredoka konstruktoru birojā bijusi misis Stīvenšone?

—    Katrā ziņā varēja būt.

Mūns atkal ieslēdza magnetofonu un, pārtinis lentu, atrada to vietu, kur runa bija par «Dzeltenā pūķa» vēstuli Nguenam. Hai Kuangs kategoriski noliedza šo faktu. Nekādu Nguenu Bao Minu nepazīstot un tādēļ neesot varējis rakstīt viņam vēstules.

Mūns: Pierādīdami savu taisnību, jūs atkal izvirzīsiet savu parasto argumentu — citātu no «Tūkstoš austrumu gudrībām».

Hai Kuangs: Ar jūsu atļauju citēšu šoreiz rietumu gudro — inspektoru Olšeidu. Cienījamais inspektors parādīja man draudu vēstuli. To parakstījis «Dzeltenais pūķis», un tā rakstīta uz vēstuļu papīra, kas nozagts man.. . Vai jums nav ienācis prātā, ka abas vēstules nosūtījis viens un tas pats cilvēks provokācijas nolūkos?

Mūns iegrima domās. Pelnu stabiņš nokrita zemē. Vēstule ar parakstu «Dzeltenais pūķis» līdz šai dienai palika neatminēta mīkla. Kā interesēs tā rakstīta? Pa to laiku kasete griezās tālāk.

Hai Kuangs: Nebiju sagaidījis, ka tik izcils detektīvs, kas bez tam nodarbojas ar filozofiju, tik slikti atceras faktus … Ar jūsu atmiņu nevarētu iegaumēt pat simt izteicienu, bet ar tādu garīgu bagāžu pat rietumos nav iespējams pretendēt uz domātāja nosaukumu… Esmu jums jau teicis, ka viņi nav miruši.

Mūns: Jūs gribat teikt — pārnestā nozīmē?

Hai Kuangs: Kāds austrumu gudrais — starp citu, šo izteicienu piedēvē Budam — sacījis: «Mēs domājam, ka dzīvojam, un domājam, ka mirstam. Nāves nav, tāpat kā nav dzīves. Viss šajā pasaulē ir ilūzija.» Bet tā kā tas nav filozofisks disputs, bet pratināšana, pieturējos pie burtiskās nozīmes. . . Viņi nav miruši. Pieļausim pat, ka man bija nodoms nogādāt viņus no viena ilūzijas stāvokļa citā. Kāda jēga bija noslēpt «Zelta bultā» bumbu? Es taču zināju, ka vjetnamiešu zinātnieki ar to nelidos.

Pie durvīm klauvēja.

—    Iekšā! — Mūns sauca. Dūmainajā istabā ielauzās Svens. Viņš izskatījās kā mednieks, kas pēc ilgas pakaļdzīšanās noķēris karalisku tīģeri. Acīm redzot, viņš domāja, ka beidzot uzsprāgusi elles mašīna, uz kuru viņš bija licis tik lielas cerības. Ieraudzījis, ka Mūns un Deilijs vēl ir dzīvi un veseli, neapmierināti paostīja gaisu.

—    Jūtos vīlies … Un vispār, velnišķīgi neveicas.

—    Bēdājaties, ka neesam vēl nosisti?

—    Dzīvojiet vien! Jūs man pagaidām esat vajadzīgi. Pat ļoti.

—    Kādā ziņā jums tādā gadījumā nav veicies?

—    Vai tad sacīju — neveicas? .. . Redzat nu, esmu tik sagrauzts, ka pat nespēju sakarīgi izteikties .. . Par neveiksmi nevar būt ne runas! Briesmīga drāma! Traģēdija! Nevainīgu zīdaiņu masveidīga apkaušana . . . Lūk, šeit… — Svens sparīgi iesita ar dūri sev pa pieri, — šeit slēpjas tūkstotis, nē, daži tūkstoši satriecošu rindu! Bet es esmu spiests pieļaut, ka tās nožņaudz mani. Tikai tādēļ, ka esmu devis goda vārdu! Uzlieciet man stīpu, citādi pārsprāgšu!

—    Labāk gan tūlīt trako kreklu! — Mūns sausi teica.

—    Nav asprātīgi, — Svens attrauca.

—    Toties trāpīgi! — Deilijs koda pretī. — Jūs traucējat mūs darbā.

Pagriezuši lentu atpakaļ, Mūns un Deilijs atkal sāka klausīties Hai Kuanga mīklainos vārdus par vjetnamiešu zinātniekiem.

—    Dzirdat? — Deilijs griezās pie Svena. — Lūk, cilvēks, kas pārspēj pat jūs. Jūsu meli ir lietišķa māksla, bet viņa meli — māksla mākslas dēļ.

—    Viņš — mani? Nekā tamlīdzīga. Viņš runā vistīrāko patiesību. Zinātnieki patiešām ir dzīvi!

Svena noslēpums likās viņam tik svarīgs, ka viņš atteicās runāt par to ne tikai viesnīcā, ne pat mašīnā. Konvēru atstājuši Dvīņu pakājē, viņi paši uzkāpa šajā pilsētas visaugstākajā punktā. No šejienes Sanarisko bija redzama kā uz delnas — balta un zilgi pelēka, ar baltajiem debesskrāpjiem centrā un jūras zilo apmali pie apvāršņa. No okeāna pūta atsvaidzinoša brīze. Vējš piepūta kreklus. Viņiem bija veicies. Neviena tūrista, neviena vientulības alkstoša pārīša. Viņi bija šeit pilnīgi vieni.

Svena noslēpums veidoja veselu romānu divās daļās. Sanarisko pilsētā dzīvojošiem progresīvi noskaņotajiem vjetnamiešiem bija izdevies uzzināt, ka Hai Kuangs gatavojas nonāvēt vjetnamiešu zinātniekus. Viņi bija tie, kas nosūtīja vēstuli policijas priekšniekam un Bredokam. Aiz šķietamajiem draudiem slēpās brīdinājums. «Dzeltenā pūķa» īpašnieks un viņa pretkomunistiskie uzskati bija pietiekami pazīstami. Vēstules autori cerēja, ka paraksts «Dzeltenais pūķis» un aploksnes ar restorāna firmas zīmi piespiedīs policiju nopratināt Hai Kuangu. Diez vai Hai Kuangs pēc tam vēl būtu uzdrošinājies realizēt savus nodomus. Taču Bredokam adresēto vēstuli bija iznīcinājusi Mērija, bet policija nebija spērusi nekādus soļus — vai nu aiz nevīžības, vai rīkodamās pēc Felano norādījuma. Tad vjetnamiešu patrioti nolēma rīkoties uz savu roku. Zinātnieku vietā aizlidoja citas personas. Šie cilvēki zināja, kas viņiem draudēja. Viņi pilnīgi apzinīgi bija gatavi vajadzības gadījumā ziedoties, uzskatīdami, ka pasaulslaveno zinātnieku dzīvības ir vērtīgākas par viņu pašu.

—    Apbrīnojami!—Mūns piezīmēja.

—    Jāņem vērā viņu raksturs, tad tas nemaz nav tik apbrīnojami. Tas pats rūdījums kā vjetnamiešiem, kuri lidoja kopā ar mani «Oranžajā bultā», — Svens atteica.

—    Lūk, Hai Kuangam adresētās vēstules īstais atšifrējums! — Deilijs iesaucās. — Vai atceraties tekstu? «Filma «Bulta krīt» nav iznākusi uz ekrāna. Seanss atcelts. Galveno lomu izpildītāji aizvietoti ar dublieriem. Jums uzdots attīstīt lentu …» Toreiz nepareizi iztulkojām šo tekstu.

—    Uzņemos visu vainu, — Mūns atzinās. — «Nav iznākusi uz ekrāna» nozīmē, ka diversija atlikta. Galveno lomu tēlotāji -— zinātnieki, kuru vietā tiešām stājās dublieri. Kas attiecas uz lentas attīstīšanu, tad Nguens,

acīm redzot, atlidoja uz Sanarisko, lai noskaidrotu zinātnieku nozušanu.

—    Patiešām! Kur viņi nozuduši? — Deilijs piedrau- , dēja ar pirkstu Svenam. — Klāstiet vaļā! Jums tas jāzina.

—    Izgaisuši, — Svens ar smīnu teica. — Sanarisko ir liela pilsēta, te var noslēpt ne tikai divus zinātniekus . . . Bet rīt. . .

Svens taisīja pauzi, kā pasvītrodams savu vārdu nozīmību, — viņi atkal materializēsies.

Tā bija Svena noslēpumu romāna otrā daļa. Rīt zinātnieki ar «Sarkano bultu» izlidojot uz Honolulu, bet tur pārsēžoties citā lidmašīnā, kas aizvedīšot viņus uz dzimteni. Vjetnamiešu patrioti uzskatot, ka pašlaik Hai Kuangs un viņa palīgi neuzdrošināsies kaut ko pasākt. Katram gadījumam zinātnieki figurējot pasažieru sarakstā ar svešiem vārdiem. Viņu izlidošana tiekot turēta pilnīgā slepenībā. Tas viss samazinot risku līdz minimumam.

—    Nezinu, — Mūns pakratīja galvu. — Būdams zinātnieku vietā, es labāk ceļotu ar tvaikoni. Hai Kuangs ir pārāk slīpēts nelietis. Spriežot pēc Nguena slepkavības, viņš spējīgs izdarīt noziegumu pūļa acu priekšā un pēc tam pierādīt, ka tā ir ilūzija. Kamēr viņš neatrodas aiz restēm, nevaru galvot ne par ko.

—    Manuprāt, šie vjetnamieši tomēr spriež pareizi. Bumbu var noslēpt arī tvaikonī, bet «Bultas» atrodas uzmanības centrā, — Deilijs iebilda. — Pats diženais Mūns nenolaiž no tām savas visuredzošās acis. Citēju Svenu: «Pat tad, kad viņš guļ, viņa ar sešām lodēm pielādētais četrdesmit piektā kalibra Vesons-Smits pastāvīgi tur uz grauda jebkuru noziedznieku.»

—    Pietiek, Deilij! Jūsu līdzdalība zinātnisku sanāk- sftii spēj pārvērst humoristiskā atrakcijā. — Mūns apklusināja viņu un pagriezās pret Svenu. — Manī rada bažas vēl viens apstāklis — proti, tas, ka noslēpums uzticēts jums. Pagaidām esat izpļāpājis to vienīgi mums abiem, taču tikai dievs zina, cik ilgi jums izdosies noslēpt šo sensāciju no lasītājiem.

—    Jā, tas tiešām nav viegli! Elles mokas! Nenoveļu tādas savam visļaunākajam ienaidniekam… Bet līdz

rītdienai kaut kā nocietīšos. Ja šie vjetnamieši ir tādi velna vīri, tad arī es pratīšu būt varonis — vismaz divdesmit četras stundas. Tikko lidmašīna pacelsies gaisā, būšu brīvs no dotā solījuma. Un tad! . . . Ekstra izlaidums!

—   Vai parastie izlaidumi jūsu avīzei arī mēdz būt? — Deilijs pavīpsnāja.

—    Protams. Jādod arī kolēģiem iespēja publicēt savus rakstus. Bet tas, ka esmu izpļāpājies, ir kolosāla maldīšanās. Vai tiešām domājat, ka jūs abi esat man tuvāki par lasītājiem? Es esmu kolektīvists. Esiet pārliecināti, viņi par visu uzzinātu pirmie. Paši vjetnamieši lūdza mani informēt jūs. Jums jāparūpējas par zinātnieku drošību.

—    Jauks uzdevums, — Deilijs teica. — Tad tāpēc tik žēlīgi atļāvāt mums vēl dažas dienas padzīvot.

—    Kas tur ko sašust? Manuprāt, esmu rīkojies ļoti pašaizliedzīgi. Manās profesionālās interesēs taču ir, lai «Sarkanā bulta» sairtu gabalgabalos — būtu vismaz desmit turpinājumu pa divdesmit rindām, — bet es rūpējos, lai nekas nenotiktu!

Mūns neteica nekā. Viņš skatījās uz milzīgo pilsēta, kas pletās pie viņa kājām, un tomēr neredzēja nedz ēku baltos klucīšus, nedz stāvās ielas, kas atgādināja augšup slīdošas konveijera lentas.

—    Ko jūs tik uzmanīgi pētāt? — Deilijs vaicāja.

—    Ziloni.

—    Kādu ziloni?

—   To pašu, kuru nemanījām mušu dēļ. Vai zināt, ko nozīmē frāze «seanss atlikts»? Hai Kuangs gan gribēja uzspridzināt «Zelta bultu», bet pēdējā brīdī atteicās no sava nodoma/Viņu taču interesēja vienīgi vjetnamiešu zinātnieki.. .

—   Tā tikai trūka! — Deilijs iesaucās. — Pēc visiem likumiem esam nonākuši tai vietā, kur mīklām jānoskaidrojas, bet mums, gluži otrādi, viss vēl vairāk sarežģījas. Kas tad īsti vainīgs «Zelta bultas» bojā ejā?

—    Nezinu … — Mūns paraustīja plecus.

•— Toties es zinu! — Svens atsaucās.

Mūns un Deilijs paskatījās uz viņu ar izbrīnu.

—    No kurienes jums šāda informācija? Varbūt noziedznieks sniedzis jums to personīgi? — Deilijs pajokoja.

—    Ne! Bet viņš pateicis to jums. Ar magnetofona palīdzību. Tā ir «Neredzamā nāve»!

21

Mūns nobremzēja ielu krustojumā. Ceļu aizšķērsoja neskaitāmi ziņkārīgie. Bija apstājušās meitenes ar ziedu pušķiem pie apkakles — Sanarisko tas patlaban skaitījās vismodernākais izrotājums. Stāvēja avīžu iznēsātāji. Stāvēja veikalnieki ar portfeļiem. Te bija pat daži sendvičmeni ar reklāmas vairogiem uz krūtīm un muguras.

Pa ielu virzījās desmit kravas mašīnas ar atklātām platformām. Tās reklamēja senatoru Felano. Pareizāk, šis uzdevums bija uzticēts meitenēm, kas stāvēja uz platformām. Felano bija sitis pušu Bredoku. Te bija nevis četrdesmit sieviešu, bet vesels simts, pie tam visas skaistules. Viņu gleznajām bistēm vajadzēja pievilkt skatītāju uzmanību Felano ģīmetnei, kas bija uzkrāsota uz krūtīm. Uz niecīgajiem krūšturiem tikko atradās vieta devīzei «Godīgums pāri visam!». Felano prata reklamēt sevi.

Kamēr šis ceļojošais skaistuma konkurss slīdēja Mūnam garām, viņš lauzīja galvu, kā labāk nosargāt «Sarkanās bultas» pasažierus no draudošajām briesmām. Visprātīgāk bija laikam atklāti runāt ar Felano. Atgriezies viesnīcā, Mūns nekavējoties piezvanīja senatoram.

—    Tas esat jūs, mister Mūn? — klausulē atskanēja Felano patīkamā balss. — No kurienes zvanāt? Vai neviens nevar mūs noklausīties?

—    Izņemot jūsu aģentus, nevienu neinteresē, ko runāju.

—    Cik jus naivs! Vai tiešām domājat, ka Bredoks sevišķi uzticas jums? Viņš ir pārāk gudrs!

—    Nu labi, pieļausim, ka mani noklausās vesela spiegu armija, — Mūns norūca. — Kāda tam nozīme?

—           Milzīga. Nebūt neesmu ieinteresēts, lai Bredoks zinātu, ka pārejat zem mana karoga. Sen bija laiks …

—    Pat nedomāju.

—    Tādā gadījumā nesaprotu, kāpēc man zvanāt.

—          Dažreiz arī pretiniekiem der satikties lietišķai sarunai.

Felano atbildēja tikai pēc dažām sekundēm.

—    Ja tas sagādā jums prieku, nāciet vien.

Felano pieņēma Mūnu ļoti lielā istabā, kas atgādināja vēlēšanu komitejas galveno štābu. Sienas no grīdas līdz pat griestiem sedza plakāti, vēlēšanu mītiņu uzņēmumi, milzīga karte ar tajā iezīmētiem punktiem, kur Felano jau uzstājies un kur viņam vēl jāuzstājas, un, pats par sevi saprotams, lozungs «Godīgums pāri visam» visādos izmēros un krāsās.

Kamēr Mūns atradās pie senatora, bez pārtraukuma zvanīja telefoni, nāca un gāja ļaudis. Tādēļ saruna atgādināja no atsevišķiem gabaliņiem saliktu mozaīku. Sapratis, ka šādos apstākļos vizīte var ieilgt līdz vēlam vakaram, Mīins bez ievada ķērās pie lietas.

—          Cik man zināms, jūs esat pazīstami ar «Dzeltenā pūķa» īpašnieku?

—    Es? — Felano izlikās izbrīnījies.

—    Viņa kabinetā karājas ģīmetne ar jūsu autogrāfu.

—           Ak jā! Atceros. Savā laikā saņēmu kāda vēlētāja vēstuli. Viņš bija sašutis, prasīja slēgt opija smēķētavu. Nācās ar to nodarboties. Jūs jau zināt, vēlētājam tiesības prasīt no manis visu. Var lamāt mani visādi, bet es pat pīkstēt nedrīkstu. Vēlētājs ir svēta persona . . . Pamēģini nosaukt viņu par idiotu! Pat sarunājoties ar prezidentu, neesmu tik laipns un iztapīgs .. . Muļķīga sistēma, vai nav tiesa?

—    īpaši tam, kas paliek muļķos.

—           Gribat teikt, ka tas esmu nevis es, bet vēlētājs? — Felano iesmējās.

—           Spriežot pēc tā, kāds rezultāts bija prasībai slēgt smēķētavu.

Felano paraustīja plecus.

—           Cīnīties ar opiju? Smieklīgi! Pie mums tā ir pārāk dārga izprieca, tāpēc praktiski no tā nav nekāda ļaunuma. Cita lieta marihuana vai narkotiķis DTL. Tie pamazām kļūst par nacionālo epidēmiju. īpaši jaunatnes vidū. Sevišķi mūsu štatā.

—    Jūs, protams, sperat enerģiskus pretsoļus? — Mūns ironiski piezīmēja.

—    Pamēģiniet samainīties ar mani vietām. Palūkosimies, vai jums tad vēl gribēsies ironizēt. . . Kas attiecas uz DTL, tad tikai mūsu štatā vien šo narkotisko vielu lieto divdesmit tūkstoši studentu. Pagatavo to paši slepenās laboratorijās. Kādu padomu varat man sniegt? Slēgt laboratorijas? . . . Viņi atvērs jaunas . . . Slēgt universitātes?

—    Tā ir jūsu darīšana. Manējā — prasīt, lai jūs slēgtu «Dzelteno pūķi» un paziņotu īpašniekam, lai viņš aizvācas atpakaļ uz Vjetnamu.

—    Jūs esat pārliecināts, ka izpildīšu jūsu prasību?

—    Jā. Par laimi, neesmu jūsu vēlētājs. Ja nedarīsiet to, panākšu, lai Nguena slepkavības izmeklēšanu uzticētu centrālās pārvaldes detektīviem . . . Un lūgšu viņus noskaidrot, kas brīdinājis Hai Kuangu.

—    Jūs laikam domājat, ka man tas ir bīstami?

—    Visbīstamāks jums ir Hai Kuangs. Tieciet no viņa vaļā, kamēr nav par vēlu. Sevi tas jau sakompromitējis. Ja viņš turpinās tādā pašā garā, tad sakompromitēs arī jūs. Par jūsu sakariem ar Hai Kuangu zinu pagaidām vienīgi es. Ja neklausīsiet mani, rīt to uzzinās prese . . .

—    Tie ir draudi?

—    Nē, tikai draudzīgs padoms.

—    Draudzīgus padomus pieņem pat no pretinieka, it sevišķi no tik gudra . . . Padomāšu.

Ienāca Ezra. Ar Mūnu viņš sasveicinājās kā ar senu draugu. Acīm redzot, arī viņš cerēja, ka Mūns agrāk vai vēlāk izdarīs vienkāršu aritmētisku aprēķinu, ka divdesmit tūkstoši dolāru ir vairāk par desmit tūkstošiem.

—    Vai netraucēju, mister Mūn? — viņš vaicāja. — Man radusies grandioza ideja vēlēšanu plakātam . . . Ko jūs sakāt par to, Džek? — Un viņš izklāja Felano priekšā lielu fotogrāfiju. Tajā bija saredzamas dažas no apaļkokiem darinātas būdas un baznīciņas. Šajās būdās pirms divsimt gadiem dzīvojuši krievu kolonisti. Krievu apmetne bija viens no Sanarisko seniem retumiem, tāpat kā zvaniņi ķīniešu kvartālā, tramvaji Augš- pilsētā un gigantiskas sekvojas Lielajā parkā. Grūti bija pateikt, kas spēlējis lielāku lomu šī eksponāta saglabāšanā — rūpes par senatni vai par tūristiem.

Mūns nekā nesaprata. Kur te slēpjas ideja, pie tam grandioza, vēlētāju ietekmēšanai? Toties Felano tūdaļ apjēdza un sajūsmā uzsita Ezram uz pleca:

—   Jūs esat Einšteins! Nē, pat Einšteinam tas nebūtu ienācis prātā!

—   Grandiozi? Vai ne? … — Ezra jutās acīm redzami glaimots. — Kādu tekstu ieteiksiet, Džek?

Felano padomāja. Pēc tam paņēma sarkanu zīmuli un lieliem burtiem uzrakstīja pāri fotogrāfijai:

«Krievi vienreiz jau bijuši pie mums. Ja negribat, lai viņi atkal parādītos, balsojiet par Džeku Felano!»

Atdevis fotogrāfiju Ezram, kas tūdaļ aizjoņoja uz spiestuvi. Felano pievērsās Mūnam:

—    Domājat, es personīgi ienīstu krievus? Ne vairāk par fašistisko minitmenu vadoni Rentu, kas atbalsta mani. . . Bet tā nav balle, kur var izvēlēties dāmu un deju pēc patikas. Tā ir politika! Mūsu laikos politiķim jābūt pirmām kārtām psihologam. . . Ar ko varam šodien pievilkt vēlētājus? Ar solījumiem? Viņi sen pieraduši, ka tos neviens nepilda. Vienīgais iedarbīgais līdzeklis ir bailes. Šī prece nekad nezaudē savu vērtību.

—   Tādā gadījumā priecājos, ka esmu atradis īsto toni sirsnīgai sarunai ar jums.

Felano smējās.

—    Jums liekas — izdevies mani pabaidīt? . . . Nekā tamlīdzīga! Gribu tikai izrādīt jums laipnību. Ceru, ka spēsiet to novērtēt. Starp citu, ieteicu būt piesardzīgākam . . . Jūsu vizītei «Dzeltenajā pūķī» varēja būt ļoti bēdīgas sekas. Pasakiet paldies, ka jums ir tāds sargeņģelis kā es!

—    Teikt paldies?

—    Nav vērts! Jūs taču zināt, ka daru to savās interesēs. Vai tad kāds bombardēs pretinieka lidlauku, ja pats nodomājis to izlietot?

Nākamais Mūna gājiens bija pie Bredoka. Dīvainā kārtā vienoties ar Bredoku izrādījās daudz grūtāk. Bredoks uzskatīja, ka lidmašīnas aizkavēšana un pārmeklēšana, kad pasažieri jau atradīsies tajā, negatīvi ietekmēs Klusā okeāna aviolīnijas veikalnieciskās intereses. Pēc gaisa katastrofām pārdoto biļešu skaits jau tā samazinājies.

Mūna Stāvokli apgrūtināja tas, ka viņš bija spiests ietērpt savas bažas diezgan miglainā formā. Viņš nedrīkstēja izpaust, ka ar «Sarkano bultu» lidos vjetna- niešu zinātnieki. Galu galā neatlika nekas cits kā samelot. Nepamirkšķinājis aci, viņš paziņoja, ka saņēmis drošu informāciju par Felano aģentu nodomu uzspridzināt lidmašīnu.

—     Muļķības! — Mekhilerijs teica. — Viņi neuzdrošināsies. Tādā gadījumā taču jārēķinās ar to, ka mēs darīsim to pašu. Iznākumā mūsu privātais gaisa karš prasīs tikpat daudz cilvēku dzīvību, cik mēs esam zaudējuši pasaules karā . . . Jūs paši saprotat, ka tā ir fantastika.

—     Es tomēr prasu, lai lidmašīna netiktu izlaista no lidlauka bez iepriekšējas pārbaudes! — Mūns cieši noteica. — Citādi man vajadzēs atteikties no jūsu desmit tūkstošiem.

—     Esmu jūs brīdinājis, ka misteram Bredokam ir spītīgs raksturs, •— Mekhilerijs kā atvainodamies sacīja. — Nāksies laikam piekāpties? — Viņš vaicājoši paskatījās uz Bredoku.

Bredoks piecēlās. Acīm redzot, stāvus viņam bija ērtāk pārdomāt visus «par» un «pret».

—    Labi! — viņš beidzot teica.

Tikko Mūns atgriezās viesnīcā, piezvanīja Felano.

—    Varu jums paziņot patīkamu jaunumu . . . Hai Kuangs brauc projām . . . Tātad no viņa puses jums vairs nekas nedraud.

—    Bet no jums?

—    Jums personīgi nē.

Mazliet vēlāk Mūns aizsūtīja boju pēc vakara avīzes. Tajā viņš diezgan ātri atrada to, ko meklēja. Viss iespējamais bija padarīts. Atlika tikai uzdot «Universālā abonementa» telefonistei, lai uzmodina pulksten sešos.

Mūns gulēja diezgan slikti. Sapnī kaut kāds kariķēts Mūns nepārtraukti izrāva no kabatas hiperbolisku revolveri — četrsimt piecdesmitā kalibra Vesonu-Smitu ar sešdesmit lādiņiem — un tēmēja uz kādu ēnu, kas lūkoja piezagties «Sarkanajai bultai». Ēnai bija ik brīdi cita seja. Te tā izskatījās kā Hai Kuangs, te — kā Felano, reizēm tā kļuva pavisam miglaina, pārvērtās «Neredzamā nāvē».

Mūns pamodās vienos sviedros. Pulkstenis rādīja piecpadsmit minūtes pāri pieciem. Kāds ar dūrēm dauzīja durvis. Tas bija Svens. Viņš dega nepacietībā ātrāk nokļūt lidlaukā, kur viņu sagaidīja «Sarkanā bulta» un tās pasažieros iemiesotie divi tūkstoši rindu, bet, ja ar lidmašīnu kaut kas atgadīsies, veseli četri tūkstoši.

Iziedams cauri holam, Deilijs pamanīja Felano aģenti. Meitene izlikās norūpējusies par sejas krāsu un rūpīgi uzlika vaigiem grimu. «Nabaga radījums,» Deilijs nodomāja, «nav pat laika izgulēties.»

Kad viņi iekāpa konvērā, Deilijs tīšu prātu apsēdās aizmugurē. Patiešām, meitene ar pusminūtes nokavēšanos izskrēja no viesnīcas un iesēdās savā mašīnā. Kad viņi uzbrauca Gaisa ceļā, viņas mašīna atradās jau tik tuvu, ka Deilijs pie labas gribas varētu uzsākt ar viņu mīmisku flirtu. Mazliet attālāk brauca sarkanbalts kreislers.

Gaidāmās operācijas raksturs izslēdza iespēju būt laipnam kavalierim un apmierināt glītas meitenes profesionālo ziņkārību. Mūns sāka līkumot. Meitene kādu laiciņu mēģināja sekot viņiem, bet diezgan ātri izstājās no spēles. Deilijs atviegloti uzelpoja. Taču dažas minūtes vēlāk, nejauši atskatījies, joņojošo mašīnu straumē viņš ieraudzīja sarkani balto kreisleru. Pagriezienā tā vadītājam bija pilnīga iespēja izrauties uz priekšu, tomēr tas joprojām turējās simt pēdu attālumā.

—    Veikls triks, — Deilijs teica, norādīdams uz vajātāju. — Meitene aizvieto skatloga manekenu vitrīnā. Vienīgā starpība, ka viņas uzdevums nav vis pievērst uzmanību, bet gan novērst. . . Felano vazā mūs aiz deguna ar atzīstamu māku.

—    Sāku tiešām nožēlot, ka neesmu viņa pusē. Bredoks kaut ko tādu nebūtu izdomājis. Ar asprātīgu pretinieku vienmēr interesantāk cīkstēties, — Mūns teica.

—    No tā lietas būtība nemainās. Man personīgi patīkamāk, ja es vazāju aiz deguna citus.

—          Dubultās sekošanas noslēpums! Izlietodams kā aizsegu ugunīgu bruneti, kuras skaistums savaldzināja slavenos detektīvus Mūnu un Deiliju, slepenais aģents numur nulle deviņpadsmit pietuvojās revolvera šāviena atstatumā. Izvilcis no sērkociņu kārbiņas spēcīgu radiouztvērēju, viņš uzgrieza vilni nulle piecas divpadsmitdaļas. Tūdaļ austiņās atskanēja Deilija vīrišķīgā balss: «Lūdzu garāmgājējus atiet nost! Tūlīt te būs karsti!» — nevarēja saprast,- vai Svens ņirgājas par Deiliju vai arī skaļi sacer reportāžas tekstu.

Deilijs izstiepa roku un uzsita Svenam pa galvu.

—   Vai tas ir izaicinājums divkaujā? — Svens apvaicājās.

—    Nebūt nē!' Pateicības apliecinājums. Jūs ierosinājāt manī domu, ka atrastajiem magnetofoniņiem arīdzan bijusi ugunīgās brunetes loma. Bet darba funkcijas izpildījis kāds zirņa mieluma mikrofons, kuru mums nenāca ne prātā meklēt…

—    Tā ir tikai hipotēze, — Mūns norūca.

—    Tūlīt pārbaudīsim.

Deilijs, akcentēdams katru vārdu, skaļi teica:

—    Jūs tur, sarkani baltajā kreislerā! Griežos pie jums . . . Jūsu kārtis atklātas. Vācieties pie velna, citādi …

Deilijam tika pataupītas teikuma beigas. Kreislers strauji piebremzēja un pēc dažām minūtēm izzuda skatienam.

—    Re nu! — Deilijs teica. — Ātri vienojāmies . .. Bet tagad uz priekšu, pretim jaunām uzvarām!

Lidlaukā viņus gaidīja pārsteigums. Starp «Sarkanās bultas» pasažieriem bija arī Mērija. Pelēkā kostīmā ar melnu rotājumu viņa izskatījās apburoša. Rokā Mērija turēja kostīmam pieskaņotu pelēku somu.

—    Jā, tā tiešām esmu es! . .. Misters Bredoks atlaida mani uz nedēļu. Pīrlbejā dzīvo vīra radi. Mātes brālis ir ļoti turīgs cilvēks . . . Toreiz, kad «Zelta bultas» reiss beidzās tik traģiski, krustmāte lidoja pie viņa.

—    Ceru, ka šis būs laimīgāks, — Deilijs teica. — Man negribētos, lai ar jums kaut kas atgadītos.

—    Kas par muļķībām! — Mērija teica. — Esmu tik optimistiski noskaņota, ka pat neapdrošināju savu dzīvību.

—   Un pareizi darījāt. Pietiek ar to, ka es gādāju par jūsu drošību.

—    Kā to saprast?

Deilijam likās, ka Mērija ir satraukta.

—    Kā visparastāko joku, — viņš mierināja. — Starp citu, kā jūsu vīrs varēja jūs atlaist? Viņa vietā es nekādā gadījumā nepārtrauktu medusmēnesi uz veselu nedēļu.

—    Jūs nu gan! — Mērija pasmaidīja. — Bet mans vīrs uzskata — jo ātrāk krusttēvs iepazīsies ar mani, jo labvēlīgāk izturēsies pret mums.

—    Novēlu jums laimīgu ceļojumu.

Dežurants paziņoja, ka sākusies pasažieru iesēšanās lidmašīnā. Cits aiz cita tie iekāpa «Sarkanajā bultā». Deilijam tā arī neizdevās uzminēt, kuri no astoņdesmit cilvēkiem bija vjetnamiešu zinātnieki. Starp daudzajiem baltajiem un aziātiem uzkrita liela auguma nēģeris ar sirmu galvu.

—   Viens trūkst, — dežurants teica, ieskatījies sarakstā. — Misters Hai Kuangs.

Mūnam sažņaudzās sirds. Tur jau viņš nāca. Resns, smaidošs cilvēks krēma krāsas zīda uzvalkā un plat- malainā panamā nesteidzīgā gaitā soļoja pa lidlauku. Tas bija Hai Kuangs. «Dzeltenā pūķa» īpašnieka smaids * šķita vēl divdomīgāks nekā parasti.

Dežurants deva zīmi. Lidmašīna sāka ripot pa skrejceļu. Pasažieri iekārtojās pēc iespējas ērtāk. Viens otrs jau piesprādzēja siksnas. Daži atvēra grāmatas, uz kuru vākiem bija norādīts ne tikai autors un nosaukums, bet arī lasīšanai nepieciešamais laiks.

Pēkšņi pilotu kabīnes durvīs parādījās komandieris.

—      Lūdzu uzmanību! Tikko esmu saņēmis rīkojumu atlikt izlidošanu … Visiem jāizkāpj no lidmašīnas. Policija dabūjusi zināt, ka viens no pasažieriem ved dārglietas pusmiljona vērtībā, kas vakar nolaupītas Vil- jemsa juvelierveikalā… Lūdzu lēdijas un džentlmeņus

neuztraukties! Nokavēto laiku atgūsim lidojumā. Hono- lulu lidostā nonāksim precīzi pēc saraksta!

Mūna triks spīdoši attaisnojās. Izlasījis vakara avīzē par veikala aplaupīšanu, viņš nolēma, ka tas būs vislabākais iegansts, lai izdarītu kratīšanu, Un viņš nebija

kļūdījies. Tikai daži pasažieri izteica neapmierinātību. Pārējie gandrīz vai ar entuziasmu uzņēma komandiera paziņojumu. Perspektīva kļūt par lieciniekiem dārglietu laupītāja sensacionālajai apcietināšanai lika viņiem pilnīgi aizmirst ar kratīšanu un aizkavēšanos saistītās neērtības. Mūns smalki pazina savu tautiešu psiholoģiju.

Kamēr daži detektīvi pārbaudīja rokas bagāžu, citi pārmeklēja lidmašīnu. Svens skraidīja no lidmašīnas uz uzgaidāmo zāli, kur norisinājās kratīšanas procedūra, un ar drudžainu skubu fotografēja. Pēc plēsonīgās acu izteiksmes varēja noskārst, ka viņš cer notēmēt objektīvu uz nez no kurienes izvilkto elles mašīnu. Taču cerībām nebija lemts piepildīties.

Pārbaude nedeva nekādus rezultātus, lai gan to izdarīja ar tādu rūpību, ka pat sēdeklī vai ceļasomas divkāršajā dibenā paslēptie dārgakmeņi, ja kādam tie būtu bijuši, noteikti tiktu atrasti.

—    Lēdijas un džentlmeņi, lūdzu atvainot, jūs esat brīvi! — vecākais detektīvs paziņoja. — Novēlu sekmīgu lidojumu!

Vispārēja dziļas vilšanās nopūta, tad pasažieri, apdzī- dami cits citu, metās pie lidmašīnas. Laiks ir nauda. Tagad, kad bija noskaidrojies, ka viņu vidū nav veiklā laupītāja, velti zaudētā pusstunda izsauca dusmas un vēlēšanos ātrāk to atgūt. Otrreizējā iesēšanās atgādināja uzbrukumu cietoksnim. Steigu vēl vairāk pavairoja komandieris, kas mudināja pasažierus:

—    Ātrāk! Ātrāk! Nenokļūsim vēl laikā Havaju salās!

Par pasažieru pārbaudīšanu pēc saraksta nebija ko

domāt. Pavadone apmierinājās ar saskaitīšanu. Viena pasažiera trūka.

—    Vai nemanījāt, Hai Kuangs iekāpa? — Mūns jautāja.

—    Man liekas, ka nē, — Deilijs atbildēja.

Mūns ielēca lidmašīnā un izskrēja caur salonu. Hai

Kuangu nekur neredzēja.

—   Viņa nav! — Mūns uzsauca Deilijam. — Ko darīsim?

—   Vēlreiz jāpārmeklē lidmašīna.

—    Komandieris nebūs ar mieru. Bredoks taisīs skandālu.

—    Nez, vai viņam būs patīkamāk, ja «Sarkanā bulta» gulēs okeāna dibenā blakus «Zelta bultai»?

Gan Mūns, gan Deilijs bija pārāk satraukti, lai vēsā prātā apsvērtu iespējamos iemeslus, kuru dēļ Hai Kuangs atteicies no lidošanas. Viņa prombūtne šajā brīdī šķita nozīmējam tikai vienu: nāvei kaut kādā neizdibināmā ceļā izdevies iekļūt lidmašīnā. Padarījis darāmo, Hai Kuangs mierīgi aizgājis . . . Vajadzēja kaut ko izlemt. Kalpotājs jau grasījās aizvest kāpnes.

Šajā momentā viņi to ieraudzīja. Hai Kuangs ne visai steidzās. Jau stāvēdams uz kāpnēm, viņš vēl pagriezās pret Mūnu.

—• Nekā neatradāt? — Viņa smaids bija nepārprotami ironisks. — Varējāt neapgrūtināt sevi. Kāds gudrais teicis: «Tīģeris nav tik dumjš, lai kostu sev pašam.. .» Atļaujiet pateikties jums par godu, ko izrādījāt, mani izvadīdami.

Durvīs parādījās komandieris.

—    Ātrāk! Jūsu dēļ aizkavējas izlidošana.

Hai Kuangsvpagriezās pret viņu.

—    Baidos, jūs nekad nesapratīsiet, ka laiks ir tikai ilūzija. Kāds gudrais teicis: «Nekad nesteidzies, jo pat kustēdamies ar vislielāko ātrumu, nepanāksi to, kas nav tev nolemts. Bet tas, kas tev nolemts, tā vai šā neies secen.» — Un Hai Kuangs atkal pievērsās Mūnam: — Uz redzēšanos!

Vēl viens - pēdējais smaids, un Būdas maska pazuda aiz durvīm.

«Sarkanā bulta» lēnām attālinājās. Varēja nešaubīties, ka tā ieradīsies Honolulu lidostā saskaņā ar sarakstu. Bet nez kādēļ Mūnam ienāca prātā Hai Kuanga izteiciens: «Aizvērdams durvis, nekad nesaki «Uz redzēšanos!», jo nav zināms, kas sagaida tevi aiz durvīm.»

Pavadījuši acīm zilgmē izgaisušo lidmašīnu, Mūns un Deilijs devās uz uzgaidāmo telpu.

—    Kur tad Svens? — Deilijs izbrīnījies jautāja. Pie telefona žurnālista nebija. — Savādi, tik īsā laikā viņš taču nevarēja nodiktēt savu reportāžu?

Mūns piezvanīja Bredokam. Pie tālruņa pienāca Mekhilerijs.

—    Viss kārtībā! — Mūns ziņoja.

—   Nu redzat! — Mekhilerijs ar gandarījumu sacīja. — Vai tad neteicu, ka jūsu bažas pilnīgi nevietā? Misters Bredoks interesējas, vai pasažieri izteikuši neapmierinātību?

—    Izteikuši. Par to, ka dārglietu laupītāju tā arī neizdevās apcietināt! — Un Mūns nometa klausuli. Saruna ar Mekhileriju bija viņu nokaitinājusi. Šai sajūtai piejaucās klāt kaut kāds neizprotams nemiers.

—    Brauciet vien mājās, Deilij, es palikšu.

—    Kāda velna pēc?

—    Pats nezinu, — Mūns atmāja un devās uz lidojumu drošības vadības punktu. Paņēmis krēslu, apsēdās blakus darbiniekam, kas uzturēja sakarus ar «Sarkano bultu». Laiks vilkās neizturami gausi. Aiz stikla sienas turpinājās parastā lidlauka dzīve. Startēja un nolaidās lidmašīnas, aizbrauca un atbrauca cilvēki, atnāca un aizgāja sagaidītāji un pavadītāji. Tas viss iedarbojās nomierinoši. Taču tieši acu priekšā rēgojās Universālās apdrošināšanas sabiedrības reklāmas vairogs. Blakus vietai, no kurienes nupat bija startējusi «Sarkanā bulta», bet vēl pavisam nesen devusies savā pēdējā reisā «Zelta bulta».

«Neaizmirstiet apdrošināt pirms izlidošanas savu dzīvību!» — kliedza milzīgi, sarkani burti. «Domājiet par saviem tuviniekiem!» — aicināja melni burti. «Dzīvības apdrošināšana atbrīvos jūs pašus no pirmsnāves sirdsapziņas pārmetumiem, bet jūsu tuviniekus no liekām bēdām!» Indīgi dzelteni burti ieteica: «Varat noslēgt līgumu tepat lidlaukā! Jūsu rīcībā mūsu kantora filiāle. Ja steidzaties, izmantojiet apdrošināšanas automātus, kas ierīkoti īpaši jūsu ērtībai!»

Lidojuma drošības vadības punktā pīpēt nebija atļauts. Laiku pa laikam Mūns izgāja, lai izsmēķētu cigāru. Atgriezies viņš ik reizi uzmeta satrauktu skatienu radio operatoram. Tas ik reizi nomierinoši pamāja. Minūte krājās pie minūtes. Beidzot pienāca ilgi gaidītais moments. Darbinieks piecēlās un iztaisnoja stīvo muguru.

—    Darīts! Nodevu viņus savam Honolulu kolēģim. Viņi pašlaik saņem norādījumu nolaisties.

Minūti Mūns stāvēja nekustīgi. Pēc tam devās uz izeju — ar tādu sajūtu, it kā visas šīs stundas būtu bijis paralizēts un tikai tagad atguvis spēju kustināt locekļus. Taksometrā, kas aizveda viņu uz viesnīcu, viņš pat ■kaut ko trallināja. Atvēris viesnīcas numura durvis, viņš tūdaļ ieraudzīja ieslēgto televizoru. Pie televizora pārakmeņota cilvēka pozā stāvēja Deilijs.

—    Kas noticis? — Mūns jautāja.

—   Vai tad nezināt?… «Sarkanā bulta» eksplodējusi … Virs paša lidlauka.

22

Ieraudzījis Hai Kuangu pasažieru vidū, Svens nopriecājās. Tas oda pēc sensācijas! Vilks un avis vienā lidmašīnā! Tiesa, vilks droši vien nenojauš, ka avis lidos kopā ar viņu. Kad sākās otrreizējā iesēšanās un pasažieru vidū nebija Hai Kuanga, Svens, līdzīgi Mūnam un Deilijam, iztulkoja šo faktu kā briesmu signālu. «Dzeltenā pūķa» īpašnieka nozušana varēja nozīmēt tikai vienu. Vilks tomēr zinājis, ka avis lidos šai reisā, un darījis visu iespējamo, lai tie nepaliktu dzīvi. Tas, ka Mūns un Deilijs nav atraduši elles mašīnu, nebūt nenozīmēja, ka tādas nav. Hai Kuangam, acīm redzot, tomēr izdevies apvest viņus ap stūri.

Tātad sagaidāma katastrofa. Katastrofa, pie kuras viņš, Svens Krāgers, nebūs klāt! īsti neapjēgdams, ko dara, Svens metās pasažieru murskulī un, Mūna un Deilija nepamanīts, ielavījās lidmašīnā. Vispirms viņš devās uz pilotu kabīni.

«No pilotu kabīnes redzams, ka pamazām attālinās Sanarisko lidlauks, uz kura «Sarkanā bulta» nekad vairs nenolaidīsies. Lidmašīnas komandieris dod pilotam norādījumu uzņemt kursu uz Havaju salām, kuras lidmašīnai nav lemts sasniegt,» — tādi bija daži sižeti nākamās reportāžas daudzajiem kadriem. Svena kinokamera rūca bez pārtraukuma. Lidotāji nepievērsa viņam nekādu uzmanību — kopš «Zelta bultas» bojā ejas viņi bija pieraduši pie žurnālistu uzmācības. Svena objektīvs iemūžināja augstos tiltus, kuģiem pārpildīto līci, pilsētas tālās kontūras. «Pēdējā atvadīšanās no Sanarisko» — tā sauksies šis attēls. Gudrodams pēc iespējas dramatiskākus parakstus saviem uzņēmumiem, Svens ne mirkli nedomāja, ka var iet bojā arī pats.

Kad Svens ienāca pasažieru salonā, «Sarkanā bulta» jau atradās virs okeāna. Pagājis vēl dažus soļus, Svens izbrīnā tikko neizlaida no rokām kinokameru. Atgāztajā krēslā sēdēja Hai Kuangs un mierīgi snauda. Svena izjūtu nevarēja nosaukt par vilšanos. Tas bija kaut kas daudz sāpīgāks. Tā jūtas cilvēks, kas atnāk pie notāra, lai saņemtu milzīgu mantojumu, un pēkšņi uzzina, ka krusttēvs atstājis viņam dažu miljonu vietā savu mīļoto veco mopsi.

Bet Svenam bija optimista daba. Nav izslēgts, ka Hai Kuangs nolēmis pats upurēties, lai kaut vai par šādu cenu nogādātu vjetnamiešu zinātniekus viņpasaulē. Ja tas tā, tad viss vēl nav zaudēts. Atguvis možumu, Svens turpināja ieplānoto programmu.

Katrs pasažieris atsevišķi jau iemūžināts kinolentā. Stjuarte sagatavo brokastis. Lasīšanā nogrimuša pasažiera seja un grāmatas vāks viņa rokās. Paraksts skanēs lieliski. . . «Dažas stundas pirms savas nāves viņš lasīja romānu «Slepkava mūsu vidū»!» Un, pats par sevi saprotams, vairāki kadri, kur redzams Hai Kuangs — nākamās reportāžas galvenais varonis. Jau sadomāts teksts tuvuzņēmumam, kas rāda viņa aizvērtās acis: «Viņš mierīgi snauda, jo vienīgais no visiem zināja, kad notiks sprādziens.»

Trešdaļa filmas izmantota, pārējās divas trešdaļas jāpataupa katastrofas dramatiskajiem skatiem. Tagad var kādu laiku atpūsties. Svens pameklēja ar acīm brīvu vietu. Novilka svārkus, pēc tam iemeta kinokameru bagāžas tīklā. Tā atsitās pret pelēku somu, atskanēja plīstošu stiklu šķindoņa.

• — Atvainojiet! Kam pieder šī soma? — Svens griezās pie tuvumā sēdošajiem pasažieriem.

Somas īpašnieks neatradās. Svens nolēma apskatīties, ko saplēsis. Izrādījās, ka tā ir burciņa ar augļu želeju. Svens pagaršoja — greipfrūtu, pie tam neparasti rūgta.

Bet izbrīnu izraisīja kas cits. Somā bija desmit tādu burciņu. Tikai vājprātīgam varēja nākt prātā vest tādu daudzumu uz Havaju salām, kas slavenas tieši ar šiem augļiem. Tikpat kā vest uz ziemeļpolu ar ledu piekrautu čemodānu. Bet kādi gan dīvaiņi negadās pasaulē? Svens nolika somu atpakaļ un atlaidās krēslā.

Motoru rūkoņas un vienmuļās vibrācijas ieaijāts, viņš iesnaudās. Atmodies satraukti apskatījās. Par laimi, vēl nekas nav noticis, viņš nekā nav palaidis garām. Svens izņēma kinokameru no tīkla un sāka meklēt vislabāko vietu priekšāstāvošo notikumu uzņemšanai. Tā bija mokoša problēma. Palikt salonā? Bet ja sprādziens notiks pilotu kabīnē? Doties uz turieni? Bet ja nu ugunsgrēks izcelsies salonā?

Lidmašīnai tuvojoties galamērķim, Svens sadrūma arvien vairāk. Ienāca stjuarte.

—    Lūdzu piesprādzēties! Lidmašīna gatavojas nolaisties. Honolulu lidostā pienāksim tieši pēc saraksta. Atļaujiet atvadīties no jums un novēlēt patīkamu turpmāko ceļu. Mūsu aviolīnijas vadība cer, ka arī turpmāk izmantosiet mīisu pakalpojumus …

Sajā brīdi atskanēja apdullinošs sprādziens. Salona vidū izšāvās milzīga liesmu mēle. Hai Kuangs iekliedzās un acumirklī pazuda baismīgā dūmu un liesmu mutulī. Bet Svens, aizmirsis savu satriecošo fotoreportāžu, metās vilkt cilvēkus laukā no uguns.

… To visu viņš pašlaik atstāstīja Mūnam un Deilijam. Žestikulēdams viscaur apsaitētām apdegušām rokām, viņš satraukti staigāja pa istabu.

—    Nu redzat! Oža mani nepievīla! Tūlīt sapratu, ka Hai Kuangs atnesīs man dažus tūkstošus rindu . . . Miers viņa pīšļiem! Lai kāds viņš nelietis, tomēr manas cerības nepievīla.

Tiešām, Svenam nebija par ko sūdzēties.

Pilotam gan bija izdevies nosēdināt lidmašīnu. Ugunsdzēsēji ātri vien likvidēja ugunsgrēku. Gandrīz visi pasažieri, tai skaitā arī vjetnamiešu zinātnieki, palika dzīvi. Bet seši tomēr bija nogalināti. Dramatisku efektu pilnīgi pietika ne tikai speciālam izlaidumam, bet arī turpinājumiem veselai nedēļai. Svens bija sasniedzis savas profesionālās karjeras kalngalus. Diez, vai kādam reportierim jebkad izdosies pārsniegt šo rekordu. Divas aviācijas katastrofas dažu dienu laikā!

—    Hai Kuangs nav vainīgs! — Mūns negaidot ierunājās.

—    Kas tad?

—    Nezinu. Bet, loģiski spriežot, visdrīzāk tas pasažieris, kura vietu jūs ieņēmāt.

—    Pasažieris?

—    Kā tad! Pavisam lidoja astoņdesmit cilvēku. Pie otrās iesēšanās pasažierus nepārbaudīja pēc saraksta, tikai saskaitīja. Jūs pieskaitīja viņa vietā. Viss pārējais, liekas, skaidrs . . . Viņš zināja, kas notiks, tāpēc palika.

—    Nepiekrītu! — Deilijs iebilda.

—    Varbūt uzskatāt, ka viņš pēkšņi atcerējies, ka aizmirsis nodzēst mājās elektrību un tāpēc neatgriezās? — Mūns pasmīnēja.

—    Pieļauju pat šo varbūtību . . . Jūsu loģika ir nevainojama . . . Tai ir tikai viena vaina — pilnīgi trūkst loģikas . . . Kāpēc tad viņš pirmo reizi iesēdās lidmašīnā, ja zināja, ka dodas uz paša bērēm?

—    Pareizi, — Mūns sacīja. — Šis pasažieris iepriekš zināja, ka būs kratīšana, zināja, ka viņam būs iespēja aizlaisties pēdējā mirklī.. . Steidzami jāpiezvana un jānoskaidro pēc saraksta, kādi pasažieri atradās lidmašīnā, kad tā pienāca Havaju salās.

—    Varu jums pateikt, — Svens atsaucās. — Man viss pierakstīts. Reportāžā uzvārdi piedod ticamību.

—    Ir gan māga jūsu lasītājam! — Deilijs pabrīnījās. — Norīt tik daudz uzvārdu uzreiz!

—    Kāpēc uzreiz? Neesmu tāds muļķis! Šodien paziņoja — pēc vēl nepārbaudītām ziņām gājuši bojā sekojošie cilvēki, pavisam divdesmit. Rīt lasītājs uzzinās, ka šie divdesmit palikuši dzīvi, toties pamats domāt, ka smagu apdegumu rezultātā nomirs citi. Nedēļas beigās pateikšu taisnību, proti, bojā gājuši tikai seši. Bet līdz tam laikam lasītājs būs jau tā sapinies, ka tikpat nekā nesapratīs.

—    Vārdu sakot, gribat teikt, ka jūsu reportāža atgādina dažu labu detektīvromānu.

—    Nekā tamlīdzīga! — Svens sašuta. — Nenodarbojos ar mazvērtīgas lasāmvielas sacerēšanu.

Mūns piezvanīja aviolīnijas birojam. Pēc pusstundas pasažieru saraksts atradās uz galda. Mūns salīdzināja to ar ierakstiem Svena bloknotā. Pasažieris, kas bija palicis Sanarisko lidostā, saucās M. Grimšo. Viņam bija rezervēta sešdesmit pirmā vieta.

—           Iekritāt, Sven, esmu jūs pieķēris! — Deilijs tikmēr turpināja pētīt Svena piezīmju grāmatiņu. — Nekāda liegšana nelīdzēs. Jūs esat ne tikai tipisks «šausmu romānu» autors, bet turklāt, maldinādams lasītājus, sapi- nāties pats! Neredzu jūsu sarakstā Mēriju.

—    Man visi ieraksti pareizi. Kāds ir viņas uzvārds?

—    Danuā, Mērija Danuā.

Mūns, it kā saskatījis kaut ko sevišķu, palūkojās uz Deiliju.

—    Ko jūs tā skatāties? Vai sen neesat redzējis?

Esmu pārsteigts! Vai tiešām no jūsu galvas jau izgaisuši traģiskie pārdzīvojumi, kas bija saistīti ar kādu bēdīgu faktu?

—           Pēdējā laikā man bija divi traģiski pārdzīvojumi. Pirmais, kad atteicāties no misis Istmilas desmit tūkstošiem dolāru, otrais, — no mistera Felano.divdesmit tūkstošiem.

—    Runāju par Mērijas apprecēšanos.

—    Nu un tad?

—           Jūs esat velti apvainojis Svenu. Viņa sarakstā Mērija droši vien meklējama pēc jaunā uzvārda.

—    Kāda viņa izskatās? — Svens apvaicājās.

Deilijs sniedza diezgan krāsainu, pazīmju ziņā precīzu, bet vērtējumā stipri pārspīlētu Mērijas aprakstu. Svens pašūpoja galvu.

—           Neatceros … Es būtu viņu noteikti ievērojis. Starp citu, man taču ir fotogrāfijas. — Svens izņēma no portfeļa lielu, melnu aploksni un izlika uzņēmumus uz galda.

—    Vai te ir visi pasažieri? — Mūns vaicāja.

—    Manuprāt, visi.

—    Neredzu Mēriju, — Deilijs teica.

—           Pārskaitīsim fotogrāfijas! — Svens ierosināja. Bet Mūns nenogaidīja iznākumu. Viņš piezvanīja Mekhilerij am.

—           Nē, nē, tas nav sakarā ar katastrofu .,. Nē, vainīgos neesam vēl atraduši… Gribēju uzzināt kaut ko par mistera Bredoka sekretāri. Vai Mērija pārmainījusi uzvārdu?

—           Un tādu nieku dēļ jūs traucējat mani?! Mēs ar misteru Bredoku pašlaik spriežam, ko iesākt… Stāvoklis ir ļoti nopietns! Ja neizdosies drīzumā atrast katastrofas vaininiekus…

—    Vēlāk! Man nav laika pļāpāšanai. Dodiet uzvārdu.

Mekhilerijs jau sen bija pārtraucis sarunu, bet Mūns

joprojām stāvēja ar klausuli rokā.

—           Kas jums kaiš? — Deilijs iesaucās. — Vai kaut kas ar sirdi?

—• Viņai ir jauns uzvārds, — Mūnam lūpas kustējās gandrīz bez skaņas.

—    Kāds?

—    Grimšo!

23

Mūns pasūtīja pusdienas numurā. Oficiants atnesa tās pēc desmit minūtēm. Neviens tikpat kā nepieskārās ēdienam. Kūpēja Mūna cigārs, kūpēja Svena cigarete. Ik piecas minūtes Deilijs vēra vaļā logus. Pašā strīda karstumā pie durvīm pieklauvēja.

Tas bija oficiants. Viņš bija otrreiz atnesis maltīti.

—    Jūs laikam sajaucāt istabas? — Deilijs iesmējās.

—           Nekā tamlīdzīga. Divas pusdienas bez alkoholiskiem dzērieniem misteram Mūnam un misteram Deilijam. Piegādāt katru dienu tieši pulksten sešos.

—           Viss kārtībā, — Mūns teica. — Tā ir mana vaina! Biju pilnīgi aizmirsis, ka parakstījos uz pusdienu abonementu … Kafiju atstājiet, pārējo varat aiznest.

—          Jā, jā, arī pirmās pusdienas, — Deilijs piemetināja. — Esam jau paēduši līdz kaklam. Bijām spiesti sagremot vismaz desmit hipotēžu.

—           Piesargieties, Sven! — Mūns norūca. — Paredzu, ka Deilijs ar laiku kļūs jums bīstams konkurents.

—    Kādā nozarē?

—           Kāds gudrais teicis: «Pārspīlēšana ir ar vīģes lapu apsegti meli.» Pagaidām esam pārsprieduši tikai trīs hipotēzes. Atkārtošu tās. Deilijs gribētu novelt vainu uz senatoru Felano. Jūs, Sven, acīm redzot, lasītāju interesēs, kurus slepkavība politisku motīvu dēļ intriģē vairāk par parasto, apvainojat sprādzienā minitmenus. Jūsu oriģinālā hipotēze, ka lidmašīnu uzspridzinājuši šīs fašistiskās organizācijas locekļi, pelna vislabāko ievērību . , .

—    Beidzot! Tātad man tomēr izdevies jūs pārliecināt?

—    Ļaujiet izteikties līdz galam! . .. Pelna ieverību kā ilustrācija pazīstamajam teicienam par kurmi, kas uzstājās mākslas vērtētāja lomā.

—    Un tomēr domāju, ka nekļūdos, — Svens iebilda. — Ar šo reisu lidoja nēģeris, izcils pilsoņu tiesību aizstāvēšanas kustības darbinieks . . . Savā laikā viņi jau mēģinājuši to nogalināt… Uz viņu rēķina sprādzieni nēģeru baznīcās … Ar ko lidmašīna atšķiras no dievnama?

—    Ne ar ko! — Deilijs pajokoja. — Gan šeit, gan tur cilvēks pacelts debesīs un atrauts no reālā pamata.

—    Minilmeni viena nēģera dēļ nenonāvētu vairākus desmitus balto, tai skaitā kinozvaigzni, divus pazīstamus finansistus un vienu ultralabējo kongreslnenu, — Mūns iebilda. — Bez tam nebūtu prātīgi arī no tehniskā viedokļa . . . Daudz vieglāk noslēpt bumbu mājās, mašīnā vai zem tribīnes nekā lidmašīnā . .. Manu viedokli jūs jau zināt. Uzskatu, ka tas ir pietiekami nopamatots.

—    Nebūt nē! — Deilijs atcirta. — Jūs pats allaž apgalvojat, ka patiesības izdibināšanai izšķīrēja loma nozieguma motīviem. Gan es, gan Svens norādām motīvus, bet jūsu hipotēzē to nav.

—    Pagaidām .. . Jāparakņājas tikai dziļāk . . . Iesaku šoreiz eksperimentu … Lai katrs no mums mēģina savākt pierādījumus savai teorijai… Es dodos pie Mērijas!

Mūns apstājās čuguna režģa priekšā. Trešdaļa bija nokrāsota baltā krāsā, divas trešdaļas — melnas, ar rūsas plankumiem. Ienācis dārzā, Mūns ieraudzīja steigā nomestu otu un kārbu ar baltu svina krāsu. Kodīgā smarža saplūda ar ziedu aromātu. Aiz kokiem vīdēja vienstāvu mājiņa. Durvis atvēra jauniņa kalpone. Viņa noslaucīja priekšautā ar krāsu noziestus pirkstus.

—      Ja esat kādas tirdzniecības firmas aģents, tad velti pūlaties. Mums viss jau iepirkts, vairāk nav kur likt.

—      Nē. Es pie misis Mērijas Grimšo personīgās darīšanās.

—      Kā jūs pieteikt? — meitene izrunāja šos vārdus kā slikti iemācītu uzdevumu. Tur, no kurienes viņa bija atbraukusi, neviens nelietoja tādus saskrūvētus un no viņas viedokļa pilnīgi liekus izteicienus.

—    Piesakiet misteru Mūnu.

Kalpone aizcirta durvis. Pēc minūtes viņa atkal parādījās.

—      Misis Grimšo lūdz atvainot viņu. Viņa nevar jūs pieņemt, — kalpone rūpīgi izrunāja katru vārdu. Pēc tam normālā tonī piebilda: — Slima.

—    Kas viņai kaiš?

—    Nezinu. Atnāciet citreiz!

Kalpone grasījās aizvērt durvis, bet Mūns ar vieglu kustību atbīdīja viņu sānis un iegāja namā.

Istaba bija samērā liela. Viss te rādījās jauns un diezgan dārgs — mēbeles, aizkari, televizors, magnetofons, greznā servīze aizstiklotā servantā. Pie sienas karājās ģīmetne — veca sieviete ar sakniebtām lūpām un stingru skatienu. Mērija, pa pusei palīdusi zem segas, gulēja uz plata, pilnīgi jauna dīvāna. Blakus viņai uz maza galdiņa baltoja atvērta bībele, mētājās dažādu tirdzniecības firmu prospekti. Ieraudzījusi Mūnu, viņa sabijās.

—    Vai tad jums nepateica, ka esmu slima?

—      Pateica gan. Taču mūsu sarunu nevarēja atlikt… Starp citu, kā jūs tik pēkšņi saslimāt? .. . Vakar lidlaukā izskatījāties pilnīgi vesela.

—      Nezinu. Man ir temperatūra un reibst galva. Droši vien uz nervu pamata. Sākās, kad uzzināju, ka lidmašīna uzsprāgusi gandrīz pie paša mērķa.

—       Un tas jūs tā satrauca? — Mūns cieši paskatījās uz Mēriju. — Tiešām, tas bija pārsteidzoši. Lidmašīnai bija jāuzsprāgst okeāna vidū, tāpat kā «Zelta bultai».

Mērija nereaģēja uz šo piezīmi, tikai iesaucās drebošā balsī:

—    Kāda laime, ka neaizlidoju!

—    Kāpēc jūs īsti palikāt? . . . Jums droši vien bijis kāds svarīgs iemesls?

—    Nezinu. .. Deilijs lika man saprast, ka var atgadīties kāda nelaime. Mani sagrāba bailes .. . Atcerējos krustmāti. . . Viņa taču arī lidoja uz Honolulu, lidoja tādā pašā lidmašīnā . .. Viņai nebija ne jausmas, kas to sagaida ceļā .. . Mani pēkšņi sagrāba paniskas šausmas, un es aizskrēju . .. Vēlāk nokaunējos … Bet kad uzzināju par katastrofu …

; — Jūs ļoti mīlējāt savu krustmāti?

—    Jāatzīstas, ne visai.

—    Bet toties viņa jūs, acīm redzot, mīlējusi… Vismaz, spriežot pēc tā. — Mūns ar daiļrunīgu žestu norādīja uz jauno istabas iekārtu. — Citādi viņa nebūtu atstājusi jums mantojumu.

—    No kurienes jūs to zināt?

—    Man kaimiņi teica.

—    Izspiegojat mani? — Mērija ar rūgtumu pārmeta.

—   Tāds ir mans amats. Kā tad ir, vai viņa mīlēja jūs?

—    Nē, drīzāk otrādi. Viņa apgājās ar mani kā ar kalponi. Pati nesaprotu, kā tas gadījās? … Varbūt viņu mocīja sirdsapziņas pārmetumi? . . . Man pašai tas bija pilnīgs pārsteigums … Tikai nedomājiet, ka esmu kāra uz naudu . .. Bet mantojums deva mums ar Čarliju vismaz iespēju apprecēties … īsi pirms viņas nāves mēs tieši runājām par to. .. Čarlijs atzinās, ka mīl mani, bet pelnot pārāk maz, lai uzturētu sievu… Un tad viss izmainījās kā pēc burvju mājiena …

—  Tiešām mazliet atgādina brīnumu … Kāpēc viņa neiecēla par mantinieku dēlu, bet jūs, attālu radinieci? Mantojums droši vien ir diezgan liels?

—    Jā.

—   Vai nevarētu precīzāk? — Mērija klusēja. — Tādā gadījumā būšu spiests ievākt izziņas pie notāra.

—    Četrdesmit tūkstoši.

—    Četrdesmit tūkstoši? Pasakaini… Jo vairāk tāpēc, ka jūsu krustmātei, cik man zināms, nav bijis nekādu ienākumu… Viņas vienīgais īpašums bijusi šī diezgan pieticīgā mājiņa . . . Vai ne?

—    Mērija nobālēja.

—          Pateikšu jums … Jūs tik un tā uzzināsiet… Viņa bija apdrošinājusi dzīvību.

—           Uz jūsu vārda? … Interesanti, kas pamudināja viņu to darīt?

—    Nezinu.

—    Kad viņa to izdarīja?

—           Pirms izlidošanas … Es pavadīju viņu . . . Pareizāk, viņa aizbrauca viena, bet man kopā ar kalponi lika iztīrīt māju. Bet tad Čarlijs pamanīja, ka viņa kaut ko atstājusi mājās un palūdza aizvest…

—           Bet vai īstenībā viss nav bijis mazliet savādāk? . . . Jūs speciāli aizbraucāt, lai pierunātu viņu izrakstīt apdrošināšanas polisi uz jūsu vārda. Neesmu gan vēl ticis skaidrībā, kā tas jums izdevās, bet ceru, ka ar laiku uzzināšu.

—          Nav tiesa… Neesmu ar viņu runājusi par to ne pušplēsta vārda . . .

—           Tā kā esat slima, izbeigsim sarunu … Novēlu jums drīzu izveseļošanos! … Starp citu, vai atceraties to vakaru, kad atbraucāt mums pakaļ, lai aizvestu pie Bredoka? Jūs bijāt vēl bālāka nekā tagad . .. Toreiz jūs arī teicāt, ka nejūtaties vesela, kaut gan pēc tam uzstādījāt rekordu maratondejā ar Deiliju.

—    Neatceros.

—          Vai tiešām? Jūs stāvējāt aiz durvīm un sadzirdējāt balsi. Vai atminaties, ko šī balss teica?

—    Nē.

—    «Pārtrauciet meklēšanu! Ja ne — nāve!»

—          Nekā neesmu dzirdējusi, — Mērijas acīs pavīdēja bailes.

—           Tādā gadījumā jūs, protams, nedzirdējāt arī manis izteikto domu, ka tā ir tīšām izkropļota sievietes balss?

—    Nē . . . Man ir bail!

—           Jums ir iespēja rast mierinājumu dieva vārdos, — Mūns norādīja uz bībeli. — Droši vien tā ir jūsu iecienītākā lasāmviela?

—           Nē. Es tikai šodien. . . Nodomāju, varbūt palīdzēs … Tā ir mana vīra bībele. Viņš ir tiešām reliģiozs. Krustmāte bija tāda pati… Bet es ticu dievam tikai svētdienās.

—    «Sarkanā bulta» eksplodēja gaisā tieši svētdienā.

—    Jūs esat cietsirdīgs!

Mūns jau atradās pie durvīm, kad Mērija pasauca viņu atpakaj.

—    Nododiet sveicienu Deilijam. Pasakiet viņam, ka esmu dziļi pateicīga par viņa brīdinājumu un … — Mērija sastomījās, — man tajā vakarā likās, ka tā bija mana vīra balss.

24

Deilijs kategoriski pieprasīja, lai izmeklēšanas rezultātu apspriešana notiktu nevis viesnīcā, bet kādā drošā vietā, kur viņus neviens nevarētu noklausīties.

—    Acīm redzot, jums ir svarīgi noslēpumi? — Mūns teica, kad viņi bija uzkāpuši Dvīņu pakalnē.

Daži tūristi, spriežot pēc temperamentīgajiem žestiem, spānieši vai itālieši, fotografēja no šejienes pilsētas panorāmu.

—    Viss atkarīgs no tā, ko uzskata par svarīgu, — Deilijs teica. - Vai atceraties manu minējuma, ka misis Stīvenšone bijusi Felano aģente? Dienu pirms katastrofas «Sarkano bultu» apskatīja misters Stīvensons. Viņu pavadīja sieva un .. . — Deilijs aprāvās. — Lieliska iespēja paslēpt bumbu.

—    Divi punkti jūsu labā! — Mūns teica. — Bet ne- līksmojiet par agru. Sacensība turpinās … Tagad ziņojiet jūs, Sven.

—   Varat mani apsveikt! — Svens teica.

—    Ar ko?

—    Esmu iestājies minitmenos. Tas nebija nemaz tik viegli . . . Sešas stundas no vietas vajadzēja lamāt komunistus, sociālistus, nēģerus, ebrejus un tā tālāk.

—    Un vai tas atmaksājies? Vai esat ko uzzinājis?

—    Pirmkārt, to, ka viņi uzskata Hitleru par mūsu gadsimta lielāko personību. Otrkārt, viņi apvaino jūsu prezidentu simpātijās pret komunistiem. Un, treškārt, — Svens taisīja pauzi, — viņi organizējuši speciālus kursus spridzinātājiem. Viņiem ir ķīmiķis, kas izgudrojis jaunu, ārkārtīgi iedarbīgu spridzekli.

—    Un jūs domājāt, ka viņi izmēģinājuši tā iedarbī- gumu «Sarkanajā bultā»?

—    Godīgi sakot, vairs ne. Redzēja gan savām acīm melno sarakstu . . . Tur arī šis nēģeris ierakstīts. Bet to, ka viņš lidojis šai reisā, viņi uzzinājuši tikai pēc katastrofas.

—    Nulle punktu! Tagad mana kārta. — Mūns pastāstīja par savu vizīti pie Mērijas.

—    Simt punktu jūsu labā, — Deilijs atzina, noklausījies Mūna stāstu. ■— Motīvi ir skaidri.

—    Ne tikai motīvi. Var soli pa solim iztēloties katru posmu . .. Viss sākās, acīm redzot, ar «Dzeltenā pūķa» parakstīto vēstuli. No tās Mērija uzzina, ka «Zelta bultu» gatavojas uzspridzināt. Viņa pierunā krustmāti apdrošināt dzīvību. Situācija noziedzniekam vairāk nekā ideāla — .viņš jau iepriekš zina, ka aizdomas kritīs uz citiem.

—    Viss pareizi, atskaitot vienu sīkumu, — Deilijs iebilda. — Tādā gadījumā viņas interesēs būtu bijis parādīt šo vēstuli. Kāpēc tad viņa to iznīcināja?

—    Toties vēlāk pastāstīja jums . . . Viss ir pilnīgi loģiski. Mērija baidījās, ka vēstulei pievērsīs nopietnu uzmanību un lidmašīna, ar kuru jālido zinātniekiem, tiks pārmeklēta . . . Tālāk viss iet kā pa taukiem . . . Krustmāte un pie viena vēl piecdesmit četri pilnīgi nevainīgi cilvēki iet bojā. Mērija saņem apdrošināšanas naudu . . . Starp citu, arī te viņai veicies. Līgums par tik lielu summu, noslēgts tieši pirms traģiskā reisa, citos apstākļos būtu radījis apdrošināšanas sabiedrības aizdomas. Mērijai par labu nākusi Universālās apdrošināšanas sabiedrības cīņa ar Bredoku. Iespēja, ka katastrofa izcēlusies nevis konstruktīvu trūkumu, bet nozieguma rezultātā, runāja pretīm tās interesēm. Tāpēc Mērijai bez iebildumiem izmaksāja naudu . . . Pilnīgi negaidot, viltīgā iecere piedzīvoja daļēju neveiksmi. Proti, mēs izdibinām, ka Hai Kuangs, uzzinājis, ka vjetnamiešu zinātnieki nelidos, nav realizējis savu sākotnējo nodomu uzspridzināt «Zelta bultu» . Sakarā ar to draud briesmas, ka apdrošināšanas polise galu galā saistīs mūsu uzmanību. Lai aizmēztu pēdas, Mērija spiesta izdarīt jaunu noziegumu. Tā kā «Zelta bultas» bojā ejas vaininieki nav noskaidroti, «Sarkanās bultas» līdzīgais liktenis, dabiski, novestu pie domām, ka abas katastrofas organizējušas tās pašas personas. Sarunā ar Bredoku un Mekhileriju biju spiests samelot, ka šajā lietā iejaukts Felano. Mērija uzzina šo sarunu un sāk darboties. Katram gadījumam viņa ne tikai nopērk biļeti šim reisam, bet arī iesēstas lidmašīnā. Aprēķins ir pareizs — neviens neturēs aizdomās cilvēku, kas varēja iet bojā kopā ar citiem. Atcerieties, jau sākumā apgalvoju, ka lidlaukā palikušais pasažieris bijis informēts par sagaidāmo pārbaudi. Mērija vai nu bija noklausījusies manu sarunu ar Bredoku, vai arī saņēmusi šīs ziņas no Mekhi- lerija.

—    Gandrīz ideāls detektīvmākslas paraugs, — Svens teica. — Riskēdams atkal nokļūt kurmja lomā, es tomēr uzdrošinos iebilst. Ja Mērija zināja, ka lidmašīna tiks pārmeklēta, viņai bija jārēķinās ar to, ka elles mašīnu atradīs.

—    Atzīšos, ka esmu no jums kaut ko noslēpis, — pēkšņi ierunājās Deilijs. — Negribēju pastiprināt aizdomas pret Mēriju. Bet tagad, kad Mūns mani gandrīz pārliecinājis, tas tomēr jāizstāsta. Kad misters Stīvensons apskatīja «Sarkano bultu», viņu pavadīja ne tikai sieva, bet arī Mērija. Tātad viņai bija lieliska izdevība noslēpt bumbu tādā vietā, kur to grūti atrast.

—    Un tomēr nevaru īsti saprast, kāpēc to neuzgājām. — Mūns sarauca pieri un pēc pauzes domīgi piebilda: — Man nupat ienāca prātā interesanta ideja. Sakarā ar Svena stāstu par jauno spridzekli, ko taisās pielietot minitmeni. — Mūns atlocīja shematisku «Bultas» salona plānu. — Sven, vai atceraties, kādā vietā sēdējāt?

—   Atceros … Te — Hai Kuangs, bet te — es. — Svens parādīja uz sešdesmito vietu.

—    Skaidrs! — Mūns apmierināts pamāja. — Blakus jums, sešdesmit pirmajā, bija jāsēž Mērijai. Kāda krāsa bija somai, kurā atradās burciņas ar želeju?

—    Tumši pelēka.

—    Mērijai bija tieši tādas krāsas soma, — Deilijs teica.

—    Soma, bez šaubām, piedereja viņai. Tieši tāpēc Svenam arī neizdevās atrast īpašnieku .. . Atceraties, Sven, jūs stāstījāt, ka liesma izšāvās no vietas, kur atradās soma? … Ja mana hipotēze ir pareiza, tad greip- frūtu želeja patiesībā ir spridzeklis.

—    Hipotēze ir pietiekami neprātīga, lai izrādītos pareiza, — Deilijs domīgi teica. — Bet, neskatoties uz to, neesmu pārliecināts, ka jums taisnība. Ja tas ir nitroglicerīna tipa spridzeklis, tad sprādzienam nepieciešams vai nu ļoti spēcīgs satricinājums, vai detonators. Detonatoru ar pulksteņa mehānismu nevarētu noslēpt somā. Bet, ja detonatora nav bijis, tad želeja varēja uzsprāgt jebkurā brīdī. Tomēr tā mierīgi nogulēja somā līdz pašai Honolulu lidostai.

—    Jā, tas viss vēl jānoskaidro, — Mūns piekrita. — Bet ceru, jūs atzīstat, ka no trim hipotēzēm atlikusi tikai viena. Man nav nekādu šaubu, ka pie «Zelta bultas» un «Sarkanās bultas» avārijām savu maigo rociņu pielikusi Mērija.

—    Es tomēr gribētu šaubīties, — Deilijs teica.

—    Kāpēc?

—    Kaut kā nav ticams, ka tik simpātiska meitene būtu noziedzniece.

—    Veikli gan viņa jūs vazājusi aiz deguna! Jūs, liekas, vēl neesat sapratis, kāpēc viņa tik labprāt flirtēja ar jums? Laikam domājat, ka uzskata jūs par interesantu vīrieti?

25

Mūns izklaidīgi vēroja ceļu. Laimīgā kārtā satiksme šajā ielā nebija pārāk dzīva, citādi viņam būtu bijis grūti izvairīties no sadursmes. Mūnu tirdīja šaubas. Deilija un Svena klātbūtnē viņš izlikās, ka būvējis savu hipotēzi uz stingra pamata, kas spētu izturēt pat zemestrīci. Patiesībā tas tā nebija. Palika vairāki neskaidri jautājumi, tai skaitā jautājums par detonatoru.

Ielas troksnī ielauzās avīžu zēnu saucieni. Mūnam likās, ka piemin viņa vārdu. Viņš ieklausījās.

— Nodibināta senāta komisija! Kāpēc «Bultas» krīt okeānā? Vai misteru Mūnu nopratinās?!

Apturējis mašīnu, Mūns nopirka laikrakstu. «Ņemot vērā, ka jau trešā «Bultu» tipa lidmašīna cietusi avāriju, kā arī apstākļi, ka pēdējā katastrofā gājis bojā kongresa loceklis, — ziņoja galvaspilsētas korespondents, — nodibināta senāta komisija katastrofas cēloņu izmeklēšanai. Tās sēdes sāksies nākamajā nedēļā. Kā liecinieki tiks izsaukti vairāki izcili aviācijas speciālisti, tāpat misters Bredoks un viņa galvenais konstruktors misters Stīvensons».

Mūns ne brīdi nešaubījās, ka tas ir senatora Felano jauns stratēģisks gājiens. Situācija viņam pašlaik bija vairāk nekā izdevīga. «Sarkanās bultas» bojā eja bija satraukusi sabiedrisko domu. Mērijas līdzdalība pagaidām nebija nevienam zināma. Tāpēc komisijai būtu samērā viegli radīt iespaidu, ka «Bultas» nolemtas bojā ejai konstruktīvu trūkumu dēļ. Izlasījis līdz galam, Mūns pārliecinājās, ka nav kļūdījies. Par komisijas priekšsēdētāju iecelts senators Felano. Uz jautājumu, vai sēdē liks izsaukts arī Mūns, Felano atbildēja: «Domāju, nē. Mistera Mūna viedoklis mums jau tāpat labi zināms.» Šis motivējums varēja, iespējams, pārliecināt lasītājus, bet ne pašu Mūnu. Stīvensona viedoklis, piemēram, bija tikpat labi zināms. Acīm redzot, Felano cerēja, ka Stīvensona nervi neizturēs un, nokļuvis pratināšanas krustugunīs, tas izpļāpās «Bultu» noslēpumu. Bija jāpasteidzas. Uz Felano sitienu vajadzēja pēc iespējas ātrāk atbildēt ar pretsitienu. Bet Mērijas apcietināšanai pagaidām pietrūka pierādījumu. Ņemot vērā, ka policijas priekšnieks visādi mēģinās aizkavēt Mērijas apcietināšanu, argumentiem jābūt satriecošiem.

Mūna pārdomas pārtrauca policists. Stāvēt šajā vietā bija aizliegts. Mūns atvainojās un brauca tālāk. Nākamajās stundās viņam bija darba pilnas rokas.

«Sarkanās bultas» pasažieru salonu bija pārmeklējuši trīs Pinkertona aģentūras detektīvi. Viens no tiem labi atcerējās Mērijas somu. Viņš apgalvoja, ka rūpīgi apskatījis to. Ne par kādu divkāršu dibenu vai divkāršām sienām nevarēja būt ne runas. Soma bija darināta no mīksta materiāla. Turklāt detektīvs, būdams, tāpat kā visi Pinkertona ļaudis, pārliecināts, ka tiek meklēti dārgakmeņi, bija pārbaudījis katras burciņas saturu ar metāla āķi.

Saruna ar ekspertu vēl vairāk satricināja Mūna pārliecību. Eksperts pieļāva, ka jaunizgudrotai sprāgstvielai var būt greipfrūtu želejas garša un pat smarža. Bet viņš palika pie tā, ka nav tāda veida spridzekļa, kas darbotos bez detonatora.

Pēc tam Mūns aizbrauca uz Bredoka rūpnīcu. Bija jāizstrādā taktika, kā izturēties senāta komisijā. Bez tam Mūns gribēja satikties ar Stīvensonu, lai uzzinātu, vai viņš nav pamanījis ko aizdomīgu Mērijas uzvedībā, kad viņi apskatījuši «Sarkano bultu».

Gandrīz vienlaicīgi ar Mūna konvēru pie konstruktoru biroja piebrauca spilgti zaļa sporta mašīna. No tās izkāpa misis Stīvensones kavalieris Čarlijs.

—    Droši vien pie mistera Stīvensona? — viņš vaicāja. — Aizgājis mājās. Slikti jūtas.

—    Vai tiešām viņu tā satraucis izsaukums uz senāta komisiju?

—    Jūs uzminējāt.

—    Būs jāaizbrauc pie viņa!

—    Noteikti dariet to. Man tāds iespaids, ka viņš ļoti nervozē. Pamēģiniet viņu uzmundrināt. Viņš ir spožs konstruktors un lielisks cilvēks, strādāt viņa vadībā ir tīrā bauda, bet, zināt, nervi viņam galīgi beigti. Manuprāt, viņš pārāk pārdzīvo visu šo ķezu ar katastrofām.

—    Tādā gadījumā tūlīt aizbraukšu. Uz redzēšanos!

—    Pagaidiet, mister Mūn. Gribētu aprunāties ar jums. Varbūt aiziesim uz manu isabu?

Mūns, mazliet izbrīnījies, sekoja Čarlijam. Viņa istabā bija daudz gaiša un saules un maz mēbeļu. Piemērota istaba konstruktoram. Uz rasējuma dēļa atradās kādas lidmašīnu detaļas uzmetums.

—    Kas jums uz sirds? — Mūns vaicāja.

—    Izlasiet! — Atbildes vietā Čarlijs izvilka no atvilktnes telegrammu ar atzīmi «Nav piegādāta adresātam».

Telegrammas teksts skanēja:

«Havajā, Pīrlbejā, Kuku ielā, «Zaļais pakalns», misis Elizabetei Grimšo. Apsveicu dārgo māmiņu dzimšanas dienā. Novēlu veselību un ilgu mūžu. Sirsnīgs sveiciens krusttēvam. Tavs tevi mīlošais dēls.»

—    Tā ir jūsu māte? — Mūns uzminēja.

—    Jā. Bet Mērija — mana sieva. Tieši par viņu gribēju ar jums runāt.

—    Klausos.

—    No telegrammas varējāt saprast, ka mātes nāve bija man smags trieciens. Līdz tam laikam, kad mūsu mājās parādījās Mērija, māte nozīmēja man itin visu. Varat būt pārliecināts, ka neatradīsies cilvēks, kas tā vēlētos sodīt viņas slepkavas kā es… Jūs pieļaujat briesmīgu kļūdu. Mērija nav vainīga.

—    Kļūdīties ir cilvēka dabā. . . Bet to pašu var teikt par jums.

—    Nekādā ziņā. Es pazīstu Mēriju, bet jūs ne. Viņa nav spējīga nosist pat mušu. Būtu man kaut mazākās aizdomas, visa mana mīla uz Mēriju netraucētu pastāstīt par to jums . . . Ko tur runāt… Ja kaut mirkli pieļautu, ka viņa ir manas mātes slepkava, nekavējoties šķirtos.

—    Jūsu uzskati dara jums godu. Pie viena, Mērija tā ir nevarēja man paskaidrot, kāpēc jūsu māte apdrošinājusi savu dzīvību nevis jūsu, bet viņas labā.

—    Ļoti vienkārši. . . Māte varbūt apgājās ar viņu pārāk stingri, tāds jau viņai raksturs. Ar mani viņa arī nekad nebija pārāk laipna. Bet mātei patiesībā ļoti laba sirds. Domāju, viņa sprieda tā — man ir pieklājīga alga un perspektīva nopelnīt vēl vairāk, pie tam pēc viņas nāves es mantotu māju, bet Mērija ir nabaga bārene, bez graša kabatā… Pie tam māte droši vien baidījās, ka ātri izšķērdēšu naudu. Man ir vieglprātīgs raksturs … Attiecībā uz sievietēm un arī vispār …

—    Piedodiet, mister Grimšo, jūsu argumenti nav pārāk pārliecinoši.

—    Patiesību sakot, bija vēl viens iemesls, — Čarlijs sastomījās. — Man ne visai gribētos par to stāstīt.

—    Tā ir jūsu darīšana, bet ja vēlaties palīdzēt Mērijai.. .

—           Nu, protams. No manas puses būtu muļķīgi kaut ko noklusēt. Saprotiet, man ir sāpīgi atcerēties, ka esmu tā sarūgtinājis māti. Atzinos viņai, ka pārstāju ticēt dievam. Viņai tas bija kaut kas briesmīgs. Zināms, ja toreiz būtu nojautis, ka pēc trim dienām viņa izlidos pretī savai nāvei, nekad nebūtu to darījis.

—    Jūsu mātei bija nodoms lidot tieši tajā dienā?

—           Nē. Tas iznāca gluži nejauši. Mērija pateica, ka uz iepriekšējiem reisiem visas biļetes pārdotas.

—    Tātad biļeti pirka Mērija?

—    Jā.

—           Pasakiet, vai jūsu māte, braucot uz lidlauku, kaut ko neaizmirsa mājās?

—           Jā. Bet kāda tam nozīme? Viņa piezvanīja no lidostas, lūdza atvest greipfrūtu želeju… Tas ir komiski un reizē ļoti aizkustinoši. . . Māte apgalvoja, ka neviens pasaulē, izņemot viņu, nevarot tādu pagatavot. Sī želeja ir no īpašas šķirnes, kas aug^ tikai Sanarisko apkaimē . . . Tā bija domāta krusttēvam … Māte uzskatīja, ka viņš ir traks uz šo želeju.

—           Beidzot man ataust gaisma. Līdz šim lauzīju galvu, kāpēc Mērija vedusi uz Pīrlberiju želeju no augļiem, kādus parasti ieved no Havaju salām,

—           Jā. Viņa gribēja izdabāt krusttēvam. Mums bija palikušas pāri vēl dažas burciņas, bet es šo saldumu ciest nevaru.

—          Pilnīgi saprotu jūs. Es personīgi arī uzskatu, ka ievārījums nedrīkst būt rūgts.

—    Rūgts? Kā tas jums ienācis prātā?

—    Tāpat vien.

—           Nekā tamlīdzīga. Gluži otrādi. Man želeja derdzās tieši tāpēc, ka likās pārāk salda. Māte tērēja vai veselu tonnu cukura.

—    Lūk, kā!

Mūna izsauciens nepagāja Čarlijam secen.

—    Kas tad ir? — viņš saausījās.

—    Nekas sevišķs. Pabrīnījos par tādu izšķērdību.

Patiesībā Mūns šajā brīdī izjuta visdziļāko apmierinājumu. Čarlija vārdi nostiprinājuši viņa domas par

Mēriju. Katrs viņas solis rūpīgi pārdomāts. Ja Mūns būtu nevis detektīvs, bet noziedznieks, viņš droši vien sajūsminātos par Mērijas lielisko izdomu. Cik veikli viņa pratusi izmantot misis Grimšo jājamo zirdziņu savu nodomu realizēšanai! Tāds pats precīzs aprēķins samanāms biļetes pirkšanā.

—    Vai beidzot ticat man, ka Mērija nav vainīga? — Čarlijs vaicāja.

—    Katrā ziņā esmu jums ļoti pateicīgs par šo sarunu, — diezgan divdomīgi sacīja Mūns. — Vēlreiz atkārtoju. Jums tas dara godu. Tikai baidos, ka Mērija jūsu vietā izturētos citādi. Viņa pat tagad mēģināja mest uz jums ēnu.

—    Uz mani? — Čarlijs bija ārkārtīgi pārsteigts. — Nekad neticēšu.

—    Mēs saņēmām magnetofona lentā ierakstītu noslēpumainu brīdinājumu .. . Mērija to savā laikā dzirdēja. Viņa mēģināja iestāstīt, ka tā esot jūsu balss.

Mūnam likās, ka Čarlijs satrūkās.

—    Kad viņa to teica?

—    Šodien.

—    Tad viss ir saprotams … — Čarlijs smējās. — Iedomājos jau nez ko . . . Viņa vienkārši gribēja man atriebties. Tieši vakar viņa saņēma anonīmu vēstuli par manām un misis Stīvensones attiecībām .. . Tipiski sievišķīga atriebība . . . Tas ir piedodami. .. Bet kas attiecas uz pārējo . . .

Čarlijs nepaguva pabeigt. Iezvanījās telefons. Čarlijs paņēma klausuli.

—    Jā, — viņš mierīgi teica. — Ko? — viņa balss nodrebēja. — Tas nevar būt. . . Nekad neticēšu . . .

Čarlijs sagrīļojās. Klausule izkrita viņam no rokas. Nebūtu Mūns to satvēris, tā sašķīstu pret grīdu. Čarlija galva smagi noslīga uz galda.

—    Jums zvanīja Mērija? — Mūns minēja. — Viņa atzinās?

—    Nē, misis Stīvenšone … — Čarlijs pakratīja galvu. — Misters Stīvensons izdarījis pašnāvību . ..

26

Stīvensons pusguļus zvilnēja krēslā. Tajā pašā krēslā ar izbīdāmo pelnu trauku, kas reiz bija izjokojis Mūnu. Tajā pašā istabā, kur daudzās pogas radīja iespaidu, ka atrodies nevis dzīvojamā telpā, bet automatizētā ražošanas procesa kontrolpunktā.

Viņš gulēja pilnīgi dabiskā pozā. Ja nebūtu niecīgā cauruma kreklā, varētu domāt, ka viņš vēl dzīvs. Likās, vajag tikai piespiest vienu no neskaitāmām pogām un krēsls tūdaļ ieņems vertikālu stāvokli, bet Stīvensons piecelsies un, it kā nekas nebūtu noticis, pateiks, griezdamies pie sievas: «Lūdzu, nokāp lejā! Pie mums atnākuši viesi.»

Dārzā šalkoja strūklakas maura laistīšanai — tās bija atstātas neizslēgtas. Blakusistabā bija dzirdami misis Stīvensones šņuksti un Čarlija klusā, mierinošā balss. Bet šeit Mūns, Deilijs, inspektors Olšeids, policijas ārsts, fotogrāfs un daži detektīvi gandrīz absolūtā klusumā, ko pārtrauca vienīgi īsas, lietišķas piezīmes, centās iztēloties pašnāvības ainu.

Stīvensona labā roka atdusējās uz atbalstņa. Šķita, tā tūdaļ nopurinās atbalstnim piestiprinātajā pelnu traukā izdegušās tabakas šķipsnu. Taču sekundi pirms nāves šī roka bija turējusi nevis cigareti, bet revolveri. Tagad tas gulēja trīs pēdas no krēsla.

Olšeids uzmanīgi pacēla Stīvensona ķermeni. Krēsla ādas apšuvumā rēgojās caurums. Olšeids iebāza pirkstus un izvilka lodi.

—    Tā ir. Viņš nošāvies ar šo revolveri! — inspektors teica, it kā šis fakts prasītu īpašu apstiprinājumu.

—    Nošāvās pusguļus stāvoklī? — Deilijs jautāja.

—    Nē, — ārsts atbildēja. — Tādā gadījumā lode būtu ieturējusi mazliet citādu, slīpu virzienu. Kad viņš izšāva, ķermenis atradās vertikālā stāvoklī.

—    Nesaprotu, — Olšeids teica. — Iznāk, ka nāves brīdī krēsls stāvējis taisni? Misis Stīvenšone apgalvo, ka nekam nav pieskārusies.

—    Es gan saprotu, — Mūns norūca. — Man bijusi tā laime sēdēt šajā krēslā. — Viņš pacēla Stīvensona roku.

—           Vai redzat pogu? Pirmsnāves agonijā roka nokrita uz atbalstņa, poga iedarbojās, pelnu trauks izlēca, un krēsls atgāzās … Tā kā nekādas mīklas te nav.

—           Viss skaidrs, — Olšeids apmierināti konstatēja. — Tātad nav šaubu, ka tā bijuši pašnāvība. Atliek noskaidrot motīvus.

—          Jūs gribējāt teikt, slepkavības motīvus? — Mūns vaicāja bez jebkādas intonācijas.

Olšeids izbrīnā palūkojās uz viņu. Ārsts, fotogrāfs un detektīvi saskatījās.

—           Jūtu jums līdzi! — Olšeids beidzot atjēdzās. — Nu, protams, degošas lidmašīnas, bumbas, politiskas sazvērestības, līķi vairumā … Tas atstāj pēdas. Arī man pēc tam visur rādītos slepkavības.

—           Bet man, Olšeid, rādās, ka šai darbā esat pazaudējuši ne vien humora izjūtu, bet arīdzan spēju analizēt faktus . .. Lūdzu, izskaidrojiet man, kā revolveris varēja nokļūt vietā, kur tas pašlaik atrodas?

—          Dabiski… Pēc šāviena izkrita no Stīvensona rokas.

Deilijs pavīpsnāja.

—          Jus maldāties, to tur nolicis slepkava, — Mūns teica.

—    Kas par muļķībām!

—          Pilnīgi piekrītu… Jūs diezgan trāpīgi raksturojāt savu viedokli.

—           Bet jūs, kā parasti, uzskatāt, ka ironija spēj aizvietot pierādījumus. Gaidu . ..

—    Ko?

—          Lai jūs atkal iesēstos peļķē kā toreiz ar «Dzeltenā pūķa» vēstuli.

—    Deilij, paskaidrojiet inspektoram.

—           Labprāt! — Deilijs atsaucās. — Kaut gan te patiesībā nav ko skaidrot. .. Ierocis varētu aizslīdēt tik tālu vienīgi tai gadījumā, ja roka, no kuras tas izslīdēja, pirmsnāves agonijā būtu kustējusies tai pašā virzienā. Kā redzam, tā atsitās pret atbalstni. Revolveris varēja nokrist tikai taisni uz leju.

—           Un tam vajadzētu atrasties cieši blakus krēslam, — Mūns papildināja. — Tā! Bet tagad meklēsim slepkavu!

Kad Mūns iesāka pratināt misis Stīvensoni, viņš jau zināja divus zīmīgus faktus. Pirmkārt, kalpone bija pastāstījusi, ka Stīvensonam ar sievu šodien izcēlies nikns strīds. Otrkārt, uz revolvera atrasti divu cilvēku pirkstu nospiedumi — paša Stīvensona un misis Stīvensones.

—          Pastāstiet, lūdzu, misis Stīvenšone, kā viss norisinājies, — Mūns palūdza.

—    Esmu jau stāstījusi.

—    Vēlreiz.

—           Kalpone aizgāja iepirkties. Es gāju izpeldēties. Pludmalē satiku paziņas un aizkavējos. Pārnāku mājās … Redzu … — Misis Stīvenšone sāka raudāt.

—          Kalpone apgalvo, ka neesot bijis sevišķas vajadzības izdarīt iepirkumus.

—           Jā. Es tīšām aizsūtīju viņu … Viņa reizēm krīt Eduardam uz nerviem. Šodien viņš bija sevišķi satraukts.

—    No paša rīta?

—           Jā. Bet no darba viņš pārnāca vēl vairāk uzbudināts … Nevajadzēja man iet peldēties! Tad varbūt nekas nebūtu noticis, viņš nebūtu nošāvies!

—    Jūs esat pārliecināta, ka tā ir pašnāvība?

—          Eduardam visu pēdējo laiku bjja ļoti nomākts garastāvoklis, — misis Stīvenšone pazemināja balsi. — Kopš tās pašas dienas, kad atnācāt… un viņš pastāstīja jums … Tas viss nav tā, jūs paši par to pārliecinājāties, bet viņš jutās vainīgs. Šodien, kad viņš uzzināja par senāta komisiju …

—    Vai tikai to? Manuprāt, viņš uzzināja kaut ko vēl.

—          Laikam kalpone jums stāstījusi? — Viņa pietvīka aiz dusmām. — Kāda nekaunība — noklausīties aiz durvīm! Es viņu nekavējoši padzīšu! Tātad — jūs zināt visu?

—    Par strīdu? Domāju, ka zinu. Runa bija par opiju.

—          Jā. Jūs man toreiz solījāt nekā nestāstīt. Kāpēc neturējāt vārdu?

—    Es nekā neesmu stāstījis, ticiet man!

—           Varbūt. Bet viņš tomēr uzzināja … Man nācās apzvērēt, ka nekad vairs nesmēķēšu opiju … Bet tas bija pāri maniem spēkiem. Liekas, vieglāk nomirt nekā atsacīties no . . . Šodien kāds viņam paziņoja, ka turpinu …

—    Kas?

—    Nezinu . . . Viņš pārnāca no darba ļoti satraukts … Un tieši tad kāds viņam piezvanīja … Mums ir paralēli telefoni . .. Nejauši paņēmu klausuli. . . Tas bija vīrietis . .. Aizsmakusi balss, kāda reizēm mēdz būt ilggadīgiem opija smēķētājiem… Vīrietis nenosauca savu vārdu . .. Bet Eduards tomēr noticēja viņam .. . un … teica, ka nogādās mani dziedniecības iestādē . . . Zināt, ir tāda speciāla klīnika, kur ārstē narkotiķus .. . Man kāds paziņa pastāstīja . .. Briesmīgas mokas . .. Katrs nervs prasa pēc opija … Gribas kost sienā … — misis Stīvenšone histēriski iekliedzās. — Tas ir ļaunāk par nāvi. . . Kad Eduards to pateica man, es pat nolēmu padarīt sev galu . . .

—    Jums, acīm redzot, bija nodoms nošauties? — Mūns uzskatīja, ka veikli izlicis slazdus. Ja misis Stīvenšone dos piekrītošu atbildi, viss-nostāsies savā vietā.

—    Nē . .. — viņa pašūpoja galvu. — Jebkurš nāves veids … morfijs … cita inde … tikai ne lode … Neciešu asinis…

—    Uz revolvera atrasti pirkstu nospiedumi… Jūsējie! — Mūns asi pateica.

—    Es jums tūlīt paskaidrošu. Viņam bija tik šausmīga noskaņa … Divi tik smagi triecieni uzreiz . . . Senāta komisija un vēl šis telefona zvans… Baidījos par viņu … Es piezvanīju Čarlijam. Par opiju, protams, nestāstīju. Čarlijs nekā nezina. Viņš deva man padomu katram gadījumam noslēpt revolveri savā istabā . .. Nesaprotu, kā Eduards uzminēja, kur to meklēt… Iespējams, viņš noklausījies mūsu telefona sarunu …

Kad Mūns un Deilijs brauca mājās, jau metās vakars. Virs senlaicīgas prāmju pārceltuves dega milzīgi burti «Sanarisko». Viņi uzbrauca Gaisa ceļā. Dažu stāvu augstumā virs zemes, pa slīpiem atzarojumiem sadalīdamās, joņoja nepārtraukta mašīnu straume. Tāda pati ugunīga upe plūda lejā.

—    Visu laiku domāju, — Deilijs pēc brīža ierunājās. — Man neiznāk tas pats, kas jums.

—    Vainīga tikai jūsu spītība, Deilij. Aina taču pilnīgi skaidra. Stīvensons gribēja piespiest sievu atteikties no opija. Viņa pati atzīst, ka tas ir briesmīgāk par nāvi.

—    Nebija nekādas nepieciešamības nogalināt vīru. Varēja vienkārši aiziet, šķirties.

—    Šai brīdī viņa diez vai bija spējīga skaidri domāt. — Jūs, acīm redzot, nesaprotat, ko nozīmē opijs. Vai tad līdz izmisumam novests cilvēks, cilvēks ar pilnīgi sairušu nervu sistēmu spēj vēsu prātu novērtēt situāciju, it sevišķi tādā momentā?

—    Kāpēc tad viņa nav iznīcinājusi savus pirkstu nospiedumus? Viņai taču bija jāsaprot, ka tie tūdaļ viņu nodos.

—    Redzu, neesat daudz apķērīgāks par inspektoru Olšeidu, arī jums viss jāsakošļā. Padomājiet! Vai tad nedevu viņai lielisku iespēju, pieļaudams varbūtību, ka viņa paņēmusi revolveri ar nodomu nošauties? .. . Kāpēc viņa neizmantoja šo iespēju? . . . Tāpēc, ka Stīvensona pašnāvībai bija jāizskatās ticami. Šim nolūkam kalpo stāsts, ka viņa baidījusies par vīru, pasaciņas par noslēpto ieroci, arī telefona saruna ar Čarliju. Kā redzat, viņa pat,liecinieku bija sagatavojusi jau iepriekš.

—    Olšeidu jums tomēr nav izdevies pārliecināt.

—    Vienīgi tādēļ, ka viņš ir tikpat, stūrgalvīgs kā jūs. Viņš balstās uz pulvera pēdām ap lodes caurumu — tas it kā pierādot pašnāvības faktu . . . Tas neko nepierāda, izņemot viņa stulbumu … Skaidri redzu tādu ainu. Misis Stīvenšone pienāk pie vīra, kas neko nenojauš . . . aiz muguras paslēpts revolveris . .. viena kustība un stobrs pielikts pie krūtīm. Šāviens.

—    Tas viss izklausās pārāk pārdomāti. Jūs taču pats apgalvojāt, ka misis Stīvenšone izdarījusi to afekta stāvoklī.

Mūns paraustīja plecus. Viņš klusēja līdz pašai viesnīcai. Uzkāpis numurā, vispirms devās zem dušas. Caur aizvērtajām durvīm viņš sadzirdēja kādu balsi — sievietes balsi. Deilijs kaut ko teica, sieviete kaut ko atbildēja. Tad atkal iestājās klusums. Bet nepagāja ne minūte, kad Deilijs iedrāzās vannas istabā.

—    Skatieties! — viņš uztraukti kliedza. <.

Rokā viņš turēja dažas ar mašīnu aprakstītas lapiņas. Tās bija telefonistes rūpīgi pierakstītās sarunas ar cil- vākiem, kas Mūna un Deilija prombūtnes laikā viņiem zvanījuši. Tā kā Mūns bija universālā abonementa īpašnieks, katra telefona saruna tika reģistrēta un pierakstīta. Vēl mitriem pirkstiem Mūns pārlapoja papīrus.

Džons Silvermens, «Sanarisko Chronical» galvenais reportieris: «Gribētu pēc iespējas ātrāk satikties ar jums. Mūsu lasītājus interesē jūsu domas par senāta komisiju …» Misters Bredoks: «Lūdzu, atnāciet pie manis. Mums jāparunājas par senāta komisiju …» Vēl dažas nenozīmīgas sarunas. Tikai trešajā lappusē Mūns beidzot atrada ierakstu, kas bija tā satraucis Deiliju.

Misters Stīvensons: «Mister Mūn! Tiklīdz pārnāksiet, nekavējoties atbrauciet pie manis. Tas ir ārkārtīgi svarīgi. Liekas, šodien uzzināju, kas darbojas Felano labā.»

—    Nu, ko jūs teiksiet? — Deilijs jautāja.

—    Tikai to, ka reizēm der parakstīties uz universālo abonementu.

—    Vai tad nesaprotat? Tas ir vislabākais pierādījums, ka esat kļūdījies. Stīvensonu nogalinājusi nevis viņa sieva, bet viens no Felano aģentiem.

Mūns klusu ciešot noslaucījās un saģērbās. Tikai pēc tam viņš pretīgi skolmeistariskā tonī sacīja:

—    Apbrīnojami! Tik samērā jauns cilvēks un tik slikta atmiņa. Jums laikam kopš bērnības piemīt vecuma skleroze? Vai tiešām esat aizmirsis savus paša vārdus, ka misis Stīvensoni, iespējams, savervējis Felano … Ja tas tā, tad viņai divkāršs iemesls slepkavībai … Pārdomājiet to, bet es tikmēr aizbraukšu pie Bredoka.

Neraugoties uz parasto aukstasinību, Bredoks likās ārkārtīgi satraukts par sava galvenā konstruktora nāvi. Kad Mūns pastāstīja viņam par Stīvensona atklājumu, viņš kļuva vai traks aiz dusmām.

—    Kāpēc viņš nepaziņoja man! . . . Cik nejēdzīga nāve! … Aizgājis, tā ir nepateicis pašu galveno! Maksāju Hartijam karalisku algu, katru dienu rūpnīca tika pārmeklēta, klusēju pats un iemācīju savus padotos klusēt! .,. Tagad nu izrādās, ka spiegs sēdējis pašā centrā! Nekad nepiedošu Stīvensonam .. . Viņam nebija tiesību nošauties tādā brīdī, kad viņš vienīgais zināja noslēpumu!

—   Jūs esat netaisns pret viņu, mister Bredok. Viņu nošāva.

—    Kas?

—   Tas taču skaidrs. Tas, kurš nav vēlējies, lai noslēpums tiktu atklāts.

Viesnīcā Mūns atgriezās vēlu vakarā. Deilijs jau gulēja. Uz cigāru kārbas Mūns atrada zīmīti.

—    Jo vairāk domāju, jo ciešāka kļūst mana pārliecība, ka jūs kļūdāties. Ja domāšu vēl stundu, gandrīz droši nākšu pie slēdziena, ka nākotnes ideālajam elektronu detektīvam nekādā ziņā nedrīkst dot jūsu vārdu. Tāpēc jūsu pašu interesēs eju gulēt.

P. S. Zvanīja Felano. Lūdza, lai jūs viņam noteikti vēl šodien piezvanītu. Acīm redzot, šis lielais pērtiķis uzskata, ka mūs līdz nāvei pārbiedējusi Stīvensona nāve. Pasakiet viņam, ka kareivji mirst, bet nepadodas. Bet, starp mums, ar ko Felano sliktāks par Bredoku? Atšķirība tikai devīzēs. Tātad izvēlieties starp «Uzvar tas, kurš klusē« un «Godīgums pāri visam»!

Mūns izņēma no kārbas cigāru un aizsmēķēja. Viņš tikko paguva ievilkt dažus dūmus, kad ieskanējās tālrunis. Tas bija Felano.

—   Mister Mūn? Beidzot esat ieradies… Nekādi nevarēju sagaidīt. Esmu sagatavojis jums mazu pārsteigumu. Jūs izteicāt domu, ka esmu iejaukts Stīvensona slepkavībā. Man negribētos, lai jums būtu tik ļauns iespaids par mani. Kā nekā jūs esat nākamais sabiedrotais.

—   Jums ir brīnišķīga informācija … Mani, protams, ļoti interesētu tās avots, bet baidos, ka negribēsiet man to atklāt.

—    Ar prieku! — Felano iesmējās, — Diemžēl tas ir kara noslēpums. Proti — mēs maksājam vairāk nekā Bredoks …. Bet tagad klausieties uzmanīgi! .. Ezra, ieslēdz!

—    Tūlīt, Džek! — atsaucās tālumā Ezra. Knikšķis — un Mūns sadzirdēja divas citas balsis. Viena piederēja Mekhilerij am, otra — Bredokam.

Mekhilerijs: Ko jūs sakāt par senāta komisiju, mister Bredok? Felano cer nospiest mūs uz ceļiem.

Bredoks: Izturēsim! … Bet…

Mekhilerijs: Jums ir bažas par Stīvensonu?

Bredoks: Jā.

Mekhilerijs: Es arī esmu par to domājis. Ja viņš izpļāpāsies, mēs esam pagalam. Ko iesākt ar viņu?

Bredoks: Būt uzticīgam manai devīzei.

Mekhilerijs: Nesaprotu, mister Bredok. . . Pagaidiet . .. Uzvar tas, kurš klusē .. . Aha, saprotu . .. Labi. Ap to laiku, kad viņam būs jāstājas komisijas priekšā, viņš būs mēms kā zivs.

Bredoks: Lieliski!

Magnetofons tika izslēgts. Klausulē bija dzirdami Felano smiekli. Pēc tam telefons atvienojās. Dažas minūtes Mūns stāvēja nekustīgi. Atcerējās pusdienas pie Bredoka. Atcerējās savu sarunu ar Stīvensonu bibliotēkā. Atcerējās no portjeras iznākušo Mekhileriju.

Mūns paņēma Deilija zīmīti un otrā pusē uzrakstīja: Stīvensona nāve

1.          Viņu nogalinājusi misis Stīvenšone personīgu motīvu dēļ.

2.          Viņu nogalinājuši pēc Felano pavēles — misis Stīvenšone vai cits aģents.

3.   Viņu nogalinājuši pēc Bredoka pavēles.

Mazliet padomājis, Mūns pierakstīja klāt:

4.          Tomēr pašnāvība? Pieskriedama pie vīra, misis Stīvenšone nav pamanījusi, ka nejauši izkustinājusi revolveri no sākotnējās vietas.

Mūns izģērbās un likās gultā ar ciešu nodomu tūlīt aizmigt. Bet no tā nekas neiznāca. Viņš ilgi grozījās no vieniem sāniem uz otriem. Kaut kas nedeva mieru. Mūns ienāca salonā, aizdedzināja gaismu un pēc īsas vilcināšanās nosvītroja pēdējo teikumu.

27

Abonementa balss uzmodināja Mūnu tieši astoņos. Astoņos un trīsdesmit minūtēs cita abonementa balss apvaicājās, uz kādu vietu misteram Mūnam jāaizsūta mašīna.

Mūns nolēma aizstaigāt līdz garāžai kājām. Tas bija ceļš cauri pusei pilsētas, bet Mūns nenožēloja patērēto laiku. Pastaiga deva iespēju izvēdināt smadzenes un pie viena mazliet apputējušās hipotēzes. Mūna uzceltajā loģisko slēdzienu ēkā daži ķieģeļi prasījās pēc izmaiņas.

Pazemes garāžā, kur stāvēja Mūna konvērs, bija vieta tūkstoš mašīnām. Tuneļa pusapaļais caurums bez pārtraukuma izspļāva niķelī un lakā zaigojošu automobiļu strūklu. Mūns iegāja stiklotajā uzgaidāmajā zālē, ko iekļāva puķu dobes, un parādīja savu žetonu darbiniekam. Pēc tam nokāpa stāvu zemāk. Bez pārtraukuma dūca augšup un lejup slīdošie mašīnām piekrautie lifti. Mūns palaida garām duci, iekāms no šahtas iznira viņa konvērs. Platforma apstājās. Mašīna pieripoja pie Mūna. Mūns atkal parādīja savu žetonu. Tā bija zīme, ka viņš pats izbrauks uz ielas. Taču kalpotājs neizkāpa. Mazliet izbrīnījies, Mūns atvēra durvis un tikko neiekliedzās. Pie stūres sēdēja Čarlijs.

—    Ko jūs te darāt?

—    Piedodiet, mister Mūn, bet man likās, ka tā ir vienīgā iespēja satikties ar jums, lai neviens nezinātu . . . Es baidos .. .

—    No kā?

—    Toreiz neteicu jums patiesību. Biju spiests … Pie mums rūpnīcā visur uzstādīti aparāti sarunu noklausīšanai. Mērija varēja noklausīties mūs no Mekhilerija kabineta … Jums bija taisnība — Mērija tiešām pierunāja māti lidot ar «Zelta bultu» … Tajā dienā, kad viņai pašai vajadzēja lidot ar «Sarkano bultu», viņa aizmirsa mājās vienu burciņu … Es šo želeju ciest nevaru, nekad neesmu tai pieskāries, pats nezinu, kāpēc šoreiz tomēr pagaršoju… Neparasti rūgtena, tieši tāda, kā jūs teicāt.. . Un balss . . . balss tiešām ir mana … Tikko Mērija saņēma apdrošināšanas naudu, viņa nopirka magnetofonu. Mikrofona pārbaudei viņa lūdza mani nolasīt šo teikumu no kāda detektīvromāna . . . Pēc tam, acīm redzot, laida skaņu caur svina cauruli un pārrakstīja citā magnetofonā … Sī caurule palikusi pēc ūdensvada remonta . . . Mērija ir briesmīgs cilvēks! . . . Viņa nojauta, ka man radušās aizdomas, tāpēc pēc mātes nāves piespieda mani viņu apprecēt. Vīrs taču nevar liecināt pret sievu … Ja viņa uzzinās par mūsu sarunu, tad nogaļinās mūs abus . . . Tāpat kā viņa jau nogalinājusi sešdesmit divus cilvēkus . . . Piesargieties! . . . Viņa nedrīkst zināt, ka šodien esat ticies ar mani.

—    Piedodiet, Čarlij, šoreiz jūs tomēr kļūdāties.

—    Kādā ziņā?

—           Tādā, ka Mērija nonāvējusi Stīvensonu. Viņai nebija nekāda iemesla.

—    Neesmu jums nekā tamlīdzīga teicis.

—           Tomēr! Jūs sacījāt, ka Mērija nonāvējusi sešdesmit divus. Piecdesmit pieci gāja bojā ar «Zelta bultu», seši ar «Sarkano» . . .

—           Tiešām? Tas man paspruka nejauši… Negribēju nemaz jums stāstīt. . . Tas saistīts ar pārāk lielām briesmām . . .

—           Tagad jau par vēlu, Kas izrunāts, tas izrunāts . .. Tomēr nevaru saprast, kāpēc viņa to darījusi.

—           Nevarat saprast?… Neticat?… Tūlīt pārliecināšu jūs … — Čarlija vaibsti kjuva asi. Varēja redzēt, ka viņa smadzenes strādā ar pārslodzi. — Labi, pateikšu jums . .. Viņa … — Čarlijs sastomījās, — ir Felano slepenais aģents!

—           Mērija? — Mūns bija pārsteigts. — Kā tas varēja ienākt jums prātā?

—           Misters Stīvensons man pateica … Savā nāves dienā .. . Tāpēc viņš bija tik satraukts .. .

—    Jāpasaka Bredokam!

—           Jūs esat traks! … Vai tad nesaprotat? … Ja zinās Bredoks, uzzinās arī Mērija … Un tad . .. Dieva dēļ, turiet mēli aiz zobiem! . .. Tas ir pārāk bīstami!

—           Labi! Apsolu! .. . Kāda nelaime, ka nevarat būt par liecinieku.

—    Kāpēc?

—           Vīram nav tiesību liecināt pret sievu. Bez tam viņa iedvesusi jums tādas paniskas bailes, ka tik un tā pietrūks drosmes.

—           Tad viņa jau atradīsies cietumā. Bet tas jāizdara pēc iespējas ātrāk … Šodien ierosināšu šķiršanos ,.. Mērija pagaidām nekā nezina, bet tiklīdz . . . Paši saprotat.

—    Saprotu. Vēl viens jautājums. Kur ir burciņa, par

ko stāstījāt?

—    Nezinu. Kad tajā dienā atgriezos no darba, ta jau bija pazudusi.

—    Paldies. Tātad varu rēķināties ar jūsu palīdzību? — Mūns pastiepa Čarlijam roku.

Čarlijs cieši saspieda to.

—    Varbūt esmu gļēvulis, bet, neraugoties uz to, darīšu visu, lai manas mātes nāve tiktu atriebta.

Mūnam bija nodoms braukt pie Mērijas un vēlreiz nopratināt viņu. Tagad tas vairs nebija nepieciešams. Daudz svarīgāk bija pēc iespējas ātrāk satikties ar Deiliju, apspriest ar viņu jauno situāciju un kopīgi padomāt, kā panākt policijas priekšnieka piekrišanu Mērijas apcietināšanai. Vispirms viņa jānogādā cietuma kameras četrās drošās sienās, drošā apsardzībā, pēc tam būs vēl laika diezgan noskaidrot visas atlikušās mīklas.

Deiliju Mūns sastapa vannas istabā. Jau pēc pirmajiem vārdiem Deilijs izlēca no vannas un, pat lāgā ne- noslaucījies, sāka ģērbties ar drudžainu skubu.

—    Zvaniet nevis no hola, bet no kāda telefona automāta! — Mūns piekodināja. Izvēlieties visneuzkrītošāko satikšanās vietu, kaut vai tirgu … Neviens nedrīkst nojaust, ka jums bijusi šī saruna.. . Čarlijs pateica patiesību — vismazākā neuzmanība saistīta ar nāves briesmām.

Aizejot Deilijs durvīs sadūrās ar Mekhileriju. Bredoka personīgo sekretāru pavadīja Hartijs ar lielu cūk- ādas portfeli.

—    Misters Bredoks lūdza nodot jums mūsu atradumu, — Mekhilerijs iesāka bez jebkāda ievada. — Sakarā ar to, ka mūsu vidū ielavījies Felano aģents, misters Bredoks pavēlēja — tas, protams, paliks starp mums — uzstādīt mūsu darbinieku istabās telefonam pieslēgtus noklausīšanās aparātus. Tā ir mana ideja, Es, piedodiet, misters Bredoks un es, ceram, ka agrāk vai vēlāk aģents piezvanīs vai nu pašam Felano, vai viņa sakarniekam un mēs viņu tādā veidā noķersim. Aparatūru uzstādot, uzgājām slēpni. Hartija palīgs ieraudzīja tajā kaut ko ļoti interesantu. .. Pasniedziet man portfeli! — Mekhilerijs atvēra portfeli un, nolicis uz galda burciņu, atskrūvēja vāku. — Ja jūs, mister Mūn, neesat

kļūdījies, tā ir tā pati sprāgstviela, kas iznīcinājusi abas lidmašīnas.

Mūns, tāpat kā kādreiz Svens, iebāza pirkstu patīkami smaržojošā, iedzeltenā masā un aplaizīja to. 2eleja bija ar uzkrītoši rūgtenu piegaršu.

—    Kur to atradāt? Konstruktoru birojā?

—    Nē. Sekretāres istabā.

—           Pie Mērijas? To jau varēja sagaidīt. — Mūns norūca. — Vai misters Bredoks jau spēris kādus soļus?

—          Protams. Hartija palīgam un pašam Hartijam izsniegta prāva atlīdzība.

—           O, jā! — Nerunīgais Hartijs pamāja. — Misters Bredoks maksā pieklājīgi.

—           Tad klausieties! — Mūns teica. — Lai misters Bredoks nekavējoties sazinās ar Federālā biroja direktoru. Kaitrā ziņā jāpanāk, lai no galvaspilsētas atsūta detektīvus ar neierobežotām pilnvarām un orderi Mērijas Grimšo apcietināšanai. Aizsūtiet viņiem pakaļ speciālu lidmašīnu… Lai dievs dod, ka viņi neierodas par vēlu .. .

—          Labi, — Mekhilerijs piekrita. — Misters Bredoks pavēlēja, lai Hartijs paliktu apsardzībai.

—    Kas viņam jāapsargā?

—           Protams, sprāgstviela. Tiesā tā būs visiespaidīgākais pierādījums.

—           Liekas, man pašam ne mazāk vajadzīga apsardzība, — Mūns pasmaidīja. — Bet mistera Hartija modrajā paspārnē gan es, gan burciņa būsim pilnīgā drošībā.

Mekhilerijs aizgāja. Mūns pavadīja viņu līdz liftam, lai vēlreiz piekodinātu, cik svarīgi apcietināt Mēriju.

Tā arī nesagaidījis Deiliju, Mūns kopā ar Hartiju aizbrauca pie sprāgstvielu eksperta. Laboratorijas analīze pilnīgi apstiprināja Mūna domas. Taču eksperts atkal kategoriski paziņoja, ka bez detonatora šis spridzeklis tikpat bīstams, cik bezzobaina indīga čūska.

Mūns piezvanīja Bredokam.

—          Misters Bredoks pēc pusstundas personīgi izlidos uz galvaspilsētu, — Mekhilerijs ziņoja.

Mūns ar smagu nopūtu ielika burciņu atpakaļ portfelī. Stāvoklis bija ļoti nopietns. Kaut kur šajā pilsētā pašlaik atradās dzīvs spridzeklis ar briesmīgu iedarbību, un Mūnam bija tāda sajūta, ka viņš pats ielicis tajā detonatoru. Sprādziens varēja notikt jebkurā brīdī.

Nedrīkstēja vilcināties. Hartija pavadībā Mūns devās uz policiju. Policijas priekšnieks kritiski aplūkoja burciņu un diezgan prasmīgi notēloja izbrīnu. Mūnam visu laiku bija tāda sajūta, ka policijas priekšniekam šis atradums nebūt nav pārsteigums.

—    Mister Mūn, jūs pats vēl nesen bijāt policijas inspektors. Jums jāsaprot mani. Neesmu visuspēcīgs. Ja vēlāk sacīs, ka esmu apcietinājis nevainīgu cilvēku, mani viens divi izmetīs no šī kabineta.

—    Runa ir nevis par jums, bet par Mērijas Grimšo apcietināšanu. Par to, lai aizkavētu jaunus noziegumus. Uzņemos visu atbildību. Ja izdosies pierādīt, ka Mērija nav vainīga, no tā cietīs tikai mana reputācija. Par mani varat neuztraukties, es zinu, ko daru.

—    Atbildēšu jūsu pašu vārdiem, mister Mūn. Runa ir nevis par jums, bet par to, lai apcietinātu cilvēku, kura vaina līdz šim ne ar ko nav pierādīta. Jūs man parādījāt šo burciņu. Labprāt ticu, ka tās satura pietiek, lai saplosītu mūs visus gabalos. Bet jūs man nekādi nevarēsiet pierādīt, ka burciņas Mērijas Grimšo somā saturēja tieši šo elles virumu, nevis īstu greipfrūtu želeju.

—    Izsauciet par liecinieku Svenu Krāgeru. Viņš to ir garšojis. Manuprāt, specifiski rūgtena garša ir pietiekams pierādījums.

—    Izdarīsim mazu eksperimentu. — Izņēmis no bāra pudeli un citronu, policijas priekšnieks piepildīja glāzītes. — Lūdzu, vispirms bez citrona … Rūgti, vai ne? Tagad nogaršojiet citrona šķēlīti un pēc tam izdzeriet . . . Liekas daudz saldāks, vai tā nav? Pie tam garšas izjūta atkarīga no noskaņojuma. Kad man rūgtums sirdī, piemēram, pēc ķīviņa ar sievu, pat mājas torte liekas piepildīta ar sinepēm.

—    Tas ir ļoti pamācoši, — Mūns ironiski teica. — Bet atgādināšu, kamēr jūs te nolasāt lekciju kulinārijā, var notikt jauns noziegums. Teikšu atklāti: jūsu arguments ož nevis pēc loģikas, bet pēc mājas virtuves.

—    Tādā gadījumā arī es būšu atklāts. Misters Bredoks ieinteresēts pārliecināt sabiedrisko domu par savu konstruktoru nekļūdīgumu. Bojā gājušas trīs «Bultas».

No tām tikai «Oranžās bultas» katastrofas cēlonis noskaidrots. Tajā tiešām bijusi elles mašīna. Bet izņēmums neapgāž vispārēju likumu.

—    Esmu to jau dzirdējis.

—    No kā?

—    No senatora Felano.

—           Un tad? Man tas ļoti glaimo, ka, pats to neapjauz- dams, citēju tik izcilu cilvēku. Vārdu sakot, nenoliedzu, ka burciņa atrasta Mērijas Grimšo istabā. Taču nav zināms, kas viņu tur nolicis, — pati Mērija vai arī Bredoks.

—           Jūs esat nelabojams. Šis arguments arī ož pēc virtuves, šoreiz pēc mistera Felano virtuves.

Iezvanījās tālrunis. Policijas priekšnieks ar nevīžīgu kustību nocēla klausuli. Pamazām viņa seja aizvien vairāk sadrūma. Beidzot viņš izgrūda caur zobiem:

—           Inspektor Olšeid, jūs dzirdat mani? .. . Man vispirms jāapspriežas ar … — Uztvēris Mūna skatienu, viņš pietvīka. — Jūs sakāt, reportieri jau saoduši? … Būs skandāls? … Tādā gadījumā aizbāziet viņiem rīkles … Jā, nekavējoties! … Orderi izrakstu .,. Nelikumīgi? … Bleķis! … Lai pamēģina iepīkstēties!

Nepievērsdams uzmanību viesiem, policijas priekšnieks izņēma no galda apcietināšanas orderi un slīpiem burtiem ierakstīja: «Mērija Grimšo.»

—    Kas noticis? — Mūns vaicāja.

—           Ņemu savus vārdus atpakaļ, mister Mūn. Šoreiz jums bija taisnība… Noticis vēl_viens noziegums. Čarlijs Grimšo nogādāts slimnīcā. Ārsti konstatējuši saindēšanos ar svinu … Bez tam Mērija Grimšo atzinusies, ka nogalinājusi Stīvensonu.

Atgriezies viesnīcā, Mūns sastapa salonā Deiliju un Svenu. Viņi pētīja kādu bumbiņu rieksta lielumā. Ieraudzījis Mūnu, Deilijs pagāja viņam pretim.

—> Pateicu visu, kā likāt… Atliek tikai nogaidīt rezultātus.

—           Viss kārtībā! — Mūns atbildēja. — Viņa jau ir apcietināta.

—    Kas? — Svens kliedza.

—- Mērija. Viņu apvaino vīra noindēšanā un . . .

Bet Svens jau bija izskrējis no istabas.

—    Nekā nesaprotu! — Deilijs sacīja.

—    Padomājiet, Deilij, vai tad pēdējie notikumi laupījuši jums domāšanas spējas? Ko parasti dara slazdā iedzīts noziedznieks? Viņš nogalina vai nu sevi, vai citus.

—    Man padomā kas cits, — Deilijs atgaiņājās. — Nesaprotu, kā šeit nokļuvusi šī miniatūrā austiņa. — Deilijs norādīja uz bumbiņu. — īekāms devos zem dušas, rūpīgi pārbaudīju visas telpas. Ja nebūtu nejauši apgāzis krēslu, nekad to nebūtu uzgājis. Vai redzat piesūkli? Šai radioērcei pietiek ar platību kniepadatas galviņas lielumā.

—    Zem kura krēsla atradāt?

Deilijs norādīja uz krēslu, kurā bija sēdējis Hartijs.

—    Braucam pie Bredoka!

Pats Bredoks jau bija aizlidojis. Bet Mūnam un Deilijam veicās. Viņi ieradās tieši tajā brīdī, kad Hartijs beidza pārmeklēt Bredoka kabinetu. Pārmijis ar Mūnu dažus vārdus par Stīvensona nāvi, viņš aizgāja. Pēc pusstundas atnāca īpaši cilvēki no Pinkertona aģentūras. Vēl pusstundu viņi bez kādiem rezultātiem iztaustīja katru kaktu. Beidzot Mūnam ienāca prātā atvērt alegoriskās klusēšanas figūras muti. Pie tās metāla zobiem bija piesūcies tieši tāds pats riekstiņš, kādu Hartijs bija atstājis viesnīcas istabā.

■— Atsakos saprast, — Mekhilerijs žēlabaini teica. — Misteru Bredoku tas satricinās pat vairāk nekā Stīvensona slepkavība. Kādēļ viņš to darīja?

—    Sakiet, Mekhilerij, ko darītu misters Bredoks, ja viņam kāda valsts piedāvātu par viņa lidmašīnām divreiz vairāk nekā mūsējā?

—    Protams, pārdotu. Viņš taču nav vājprātīgs!

—    Lūk, visa morāle.

—    Es tomēr atsakos saprast, — Mekhilerijs iespītējās. — Es, piemēram, savu mūžu nenodotu misteru Bredoku! .. . Pagaidiet. . . Man tikai tagad ienāca prātā . .. Tad jau iznāk, ka Felano aģents bija Hartijs!! Nu, protams! Atceros! Misters Stīvensovs savā nāves dienā zvanīja no mājām, viņš meklēja Hartiju. . . Nekā nesaprotu! Hartijam bija daudz vairāk iemeslu nogalināt Stīvensonu nekā Mērijai!

28

Mūna guļamistaba bija pilna laikrakstiem. Visas pirmās lappuses aizņēma materiāli par priekšāstāvošo tiesu. Virsraksti dažādojās atkarībā no avīzes orientācijas un rakstura:

Vēlēšanu ģenerālmēģinājums: Bredoks vai Felano?

Mērijas Grimšo pēdējais upuris. Vai Čarlijs paliks dzīvs?

Tiesa senāta komisijas vietā. Stīvensona līķis palīdzēs izdibināt patiesību.

Nāves želeja. Detonators joprojām nav atrasts.

Apsūdzības galvenais liecinieks — misters Mūns.

Mistera Bredoka lidojošie zārki. Grēkāža lomā Mērija Grimšo.

Psihiatriskās slimnīcas skaistākā paciente. Misis Stīvenšone zaudējusi prātu.

Apdrošināšanas polise par četrdesmit tūkstošiem noved uz apsūdzēto sola.

Mistera Stīvensona divkāršais noslēpums. Mūns noslēpumaini klusē.

Mērijas Grimšo cenu rādītājs. Cik viņa saņēmusi par katru cilvēka dzīvību?

«Bultas» vairs nekritīs okeānā. Galvenā vaininiece aiz restēm.

Mērijas Grimšo advokāts paziņo: viņa kritusi par upuri briesmīgai sazvērestībai.

Bulvāru lapās prāva, līdzīgi milzīgai žņaudzējčūskai, bija aprijusi ne vien pirmo, bet arī otro un pat daļu trešās lappuses. Abas Bredoka finansētās avīzes bija izlaidušas bagāti ilustrētus ekstra izdevumus, kurus aizpildīja viens vienīgs autors — Svens Krāgers. Līdzās reportāžai «Finišs bija paredzēts haizivs rīklē», varēja lasīt jauno — «Kopā ar mums lidoja nāve».

Attēlu skaits dažādos laikrakstos bija atkarīgs vienīgi no fotoreportieru izdarības. Gadījās pavisam unikāli. Piemēram, misis Grimšo vāra slaveno greipfrūtu želeju. Taču visas avīzes obligāti ievietoja desmit foto- sižetus. Mērija cietuma kamerā. Čarlijs slimnīcas gultā. Krēslā gulošais Stīvensons un revolveris blakām. Divi sanitāri tur trakojošo misis Stīvensoni. Felano uzstājas ar vēlēšanu runu. Bredoks skatās uz savas rūpnīcas panorāmu. Mūns smēķē cigāru. Deilijs ieraksta autogrāfu sava detektīvtalanta pielūdzējai.

Vairumā laikrakstu bija skatāmi vēl divi dienas varoņi. Divi smaidoši pusmūža plikpauri spiež viens otram roku. «Sanarisko Chronical» šo attēlu komentēja sekojošiem vārdiem:

«Draudzīgs rokasspiediens pirms nežēlīgas ciņas. Šodien viņi smaida, bet rīt Henrijs K. Tomass un viņa cienīgais pretinieks Džo Kohens uzvilks boksa cimdus un izies ringā. Par ringu izraudzīta milzīga zāle «Divdesmitais gadsimts», kur pēc vadošo televīzijas sabiedrību pieprasījuma noritēs Mērijas Grimšo prāva. Vai viņa ir superslepkava vai nevainīgs upuris? Tas noskaidrosies tikai pēc desmitā raunda.

Lasītājiem jau zināms, ka misters Džo Kohens, ko daudzi uzskata par mūsu spožāko advokātu, ar savu milzīgo štābu aizstāvēs Mēriju Grimšo. Džo Kohens atteicies no divām prāvām, lai, kā viņš sacīja, ziedotu visus savus spēkus taisnīgas lietas uzvarai. «Uzskatiet, ka mani aicinājusi nevis Universālā apdrošināšanas sabiedrība, bet mana sirdsapziņa,» viņš paziņoja reportierim. «Esmu dziļi pārliecināts, ka Mērija Grimšo nav vairāk vainīga par jebkuru no mums. Ja nevarēšu panākt viņas pilnīgu bezierunas attaisnošanu, neņemšu ne centa.» Jāatgādina dažas gandrīz pilnīgi bezcerīgas prāvas, kurās Džo Kohenam izdevies laimēt. Pagājušā gadā viņš aizstāvēja gangsteru karali Alu Mateoni, ko apvainoja sava sāncenša un tā trīs miesassargu nošaušanā, mīļākās noindēšanā, uzbrukumā Pirmās nacionālās bankas filiālei, divu policistu un piecugarāmgājēju ievai- nošanā apšaudes laikā pēc uzbrukuma un ienākumu slēpšanā no nodokļu iestādēm. Par katru no apsūdzības punktiem Alam Mateonem draudēja visstingrākais sods, kopā simt četri gadi cietumā, kas tiktu automātiski apmainīti pret mūža ieslodzījumu. Pēc Džo Kohena trīs- arpusstundu ilgās runas, kas lika raudāt ne tikai publikai, bet pat zvērinātajiem, Mateone tika attaisnots visos apsūdzības punktos, atskaitot ienākumu slēpšanu.

Universālās apdrošināšanas sabiedrības galvenais direktors misters Grīns sarunā ar mūsu korespondentu paziņoja: «Aviācijas katastrofu rezultātā esam zaudējuši ļoti lielu apdrošināšanas summu. Ja mums būtu kaut mazākās šaubas par Mērijas Grimšo nevainību, mēs vairāk par citiem būtu ieinteresēti viņas notiesāšanā. To, ka esam uzņēmušies apmaksāt viņas aizstāvjus, liecina par mūsu dziļo pārliecību, ka īstais noziedznieks ir firmas «Aviobredoks» galvenais konstruktors Stīvensons. Misis Mērijas Grimšo šāviens pelna nevis nosodīšanu, bet apbrīnu. Tā bija atmaksa par mīļotās krustmātes nāvi, par daudzo Stīvensona upuru nāvi, taisnīgs atriebības akts.»

Mūsu korespondents vaicāja Henrijam K. Tomasam, ko viņš domā šai sakarībā. Misters Tomass tieši tobrīd dzina bārdu. Vilkdams pēdējo reizi bārdas dzenamo aparātu pa gludo vaigu, viņš sacīja: «Pēc manas uzstāšanās tiesā no šī apgalvojuma nepaliks pāri ne matiņa.» Kā lasītājiem jau zināms, Henrijs K. Tomass, kura rīcībā juridiskā firma «Kūns un Ko» nodevusi savus visspējīgākos līdzstrādniekus, pārstāv tiesā mistera Bredoka intereses. «Aviobredoks» iesniedzis Mērijai Grimšo privātu prasību par divdesmit miljonu dolāru lielu atlīdzību par lidmašīnu bojā ejas rezultātā ciesto materiālo un morālo zaudējumu. No mistera Bredoka puses tas ir visai veikls pretgājiens. Tas, ka viņam izdevies nodrošināt sev Henrija K. Tomasa atbalstu, uzskatāms par vēl lielāku veiksmi. Henrijs K. Tomass pazīstams kā advokāts, kas visā savā prakses laikā zaudējis tikai vienu prāvu un arī tad vienīgi tāpēc, ka apvainotais savā pēdējā vārdā vaļsirdīgi atzinies, ka zem viņa istabas grīdas atrastā līķu kolekcija pieder personīgi viņam. Par Henrija K. Tomasa spēju visspožāko pierādījumu uzskata spriedumu Silvijas Reijas prāvā pret konservu karaļa Batlera jaunāko dēlu, kuru dejotāja bija apvainojusi laulības solījuma nepildīšanā. Liecinieki vienbalsīgi apgalvoja, ka Batlers redzējis Silviju vienu vienīgu reizi, pie tam piedāvājis nevis roku un sirdi, bet tikai peldi šampanieša vannā. Henrijam K. Tomasam pēc piecu stundu ilgas uzstāšanās izdevās panākt fenomenālu uzvaru. Batleram vajadzēja samaksāt Silvijai desmit tūkstoš dolāru materiālā zaudējuma atlīdzināšanai. Kā vēlāk kļuva zināms, prāvu bija

finansējusi pazīstamā Moslija šampaniešu firma. Tūlīt pēc tiesas firmas pārstāvis parakstīja ar Silviju Reiju līgumu par galvenās lomas tēlošanu reklāmas uzvedumā.

Tāds ir īss raksturojums diviem vareniem pretiniekiem, kas rīt sāks pirmo raundu. Galīgo rezultātu grūti paredzēt. Sabiedriskās domas institūta izdarītā aptauja devusi šādu ainu. Četrdesmit pieci procenti pareģo Mērijas Grimšo notiesāšanu. Divdesmit procenti — pilnīgu attaisnošanu. Trīsdesmit pieci procenti — Mērija Grimšo tiks atzīta par nevainīgu gaisa katastrofās un par vainīgu Stīvensona slepkavībā, bet, ņemot vērā vainu mīkstinošus apstākļus, viņai piespriedīs tikai sešus gadus ieslodzījuma.»

Mūns rūpīgi savāca visas avīzes, salika kārtīgā kau- dzē, pārsēja ar auklu un atvēra mēslu šahtas lūku. Divdesmit tūkstoš rindu un vismaz tūkstoš fotouzņēmumu, gaisa strūklas sagrābti, nolidoja divdesmit stāvus lejup un laimīgi nolaidās atkritumu rezervuārā.

Mūns ienāca salonā.

—    Uz randiņu? — viņš vaicāja, ieraudzījis Deiliju apsienam spoguļa priekšā spilgti dzeltenu kaklasaiti.

—    Uzminējāt.

—    Ar ko šoreiz?

—    Ar Mērijas kalponi.

—   Jau esat pārslēdzies uz kalponi? Cik ātri tas jums izdodas!

—    Man neliek miera Čarlija noindēšana.

—    Kas tur ko uztraukties? Jūs taču zināt, ka viņa stāvoklis uzlabojies. Saindēšanās process bija pakāpenisks. Nelielas svina devas pamazām sakrājās organismā, līdz beidzot izraisīja krīzi.

—    Protams! Zinu arī, ko secinājis inspektors Olšeids. Mērija ilgu laiku piejaukusi vīra ēdienam svina krāsu nelielās devās. Bez tam inspektors uzskata, ka Mērijas pasāktā čuguna režģa krāsošana bijusi savdabīga maskēšanās.

—    Pilnīgi pareizi, — Mūns apliecināja.

—    Nesen zvanīju inspektoram, — Deilijs teica.

—    Nu un?

—           Viņa noliedz savu līdzdalību vīra'noindēšanā un katastrofās.

Mūns paraustīja plecus.

—           Manuprāt, inspektoru Olšeidu un viņa priekšniecību pēdējais apstāklis vairāk iepriecina nekā sarūgtina. Viss runā viņiem par labu.

—           Jā. Iznāk vareni — lidmašīnas gājušas bojā konstruktīvu defektu dēļ. Stīvensona slepkavība ir no citas operas. To var iztulkot kā atriebības aktu.

—           Jau iztulkojuši. Vai tad nelasāt avīzes? Felano ir gudrs kā velns. Zina, kā pasniegt preci. Vienmēr esmu teicis, ka viņš apvedīs ap stūri jebkuru.

—    Tikai ne jūs!

Mūns pašapmierināti pasmaidīja.

—    Jūs uzskatāt, ka esmu apvedis ap stūri viņu?

—    Un kā jūs pats uzskatāt?

Pie durvīm klauvēja.

—    Nāciet vien iekšā! — Mūns aicināja.

Ienāca inspektors Olšeids.

—           Vai jums ir ko iedzert? — viņš vaicāja bēdu nomākta radinieka Lonī, kuram jāpasūta bēres ar mūziku.

Deilijs ielēja viņam pilnu glāzi kubiešu ruma. Olšeids izdzēra vienā rāvienā un nokrekšķinājās.

—    Kas tas tāds?

—           Tas? Fidela Kastro slepenais ierocis! — Deilijs smīnēja.

Olšeids drūmi iesmējās.

—           Kā redzu, jūs esat atguvis humora izjūtu! — Mūns teica.

—           Pateicoties jums! — Un Olšeids atkal iesmējās. — Jūs arī mani esat ievilkuši šajā jezgā, bet gan es kaut kā izķepurošos. Turpretī jūs esat iesēdušies tik milzīgā peļķē, ka, salīdzinot ar to, Atlantijas okeāns ir zelta zivtiņām domāts istabas akvārijs.

—           Spriežot pēc jūsu dzirkstošās asprātības, jūs vienā rāvienā cenšaties atgūt desmit dienesta gados nokavēto, — Mūns piezīmēja. — Par ko jūs runājat?

—           Domāju, ka esat jau atskārtis.. . Par Mērijas Grimšo apcietināšanu . . . Kurš to pieprasīja?

—    Es.

—           Tādā gadījumā man ir nepatīkams pārsteigums. Mērija atsauc savu atzīšanos Stīvensona slepkavībā.

—    Un tas ir viss? — Mūns nebija satricināms.

■— Nē. Viņa uzrādījusi neapgāžamu alibi. Tai laikā, kad tika noslepkavots Stīvensons, viņa atradusies citā pilsētas malā, zooloģiskajā veikalā. Trīs pārdevēji apliecinājuši, ka viņu redzējuši. . . Ha! … Viņa pirkusi barību papagailim, bet jūs bijāt pārliecināti, ka viņa šai brīdī nospiež revolvera gaili.

—    Jā, tas ir ļoti skumji, — Mūns teica.

—           Jo vairāk tāpēc, ka papagailis ir miris, — Deilijs piemetināja.

—    Jūs ņirgājaties par mani! — Olšeids saniknojās.

—           Gluži otrādi. Pūlamies jūs nomierināt, — Mūns pasmaidīja. -— Stāvoklis nav tik bezcerīgs, kā jums šķiet. Mērija taču noindējusi savu vīru. Vai ar to nepietiek?

—           Bet motīvi! . . . Motīvi! — Olšeids sauca. — Dieva dēļ, dodiet man motīvus! Līdz šim uzskatījām, ka viņa gribējusi tikt vaļā no vīra, jo tas turējis viņu aizdomās Stīvensona slepkavībā. Tagad tas atkrīt.

—    Bet kas izvirzījis šo pieņēmumu? — Mūns vaicāja.

—    Es!

—    Tad lūkojiet pats izrāpties no peļķes!

29

Grimšo īpašumā nekas tiebija mainījies. Zogs tā arī palicis līdz galam nenokrāsots. Blakus vārtiņiem, gandrīz tai pašā vietā, gulēja zemē nomesta ota. Taču kārbu ar svina krāsu nekur neredzēja — to Olšeids bija konfiscējis kā lietisko pierādījumu. Krāsa jau bija paguvusi nožūt, dārzā vilnīja rožu un krešu aromāts bez jebkādiem piemaisījumiem.

Deilijs ilgi zvanīja. Beidzot nožvadzēja ķēde un durvīs pavērās sprauga. Tajā parādījās kalpones izbiedētās acis.

— Ak, tas esat jūs! — viņa teica. — Labi, ka atnācāt,

aiz bailēm_ ēsmu pat apetīti zaudējusi. Viss liekas saindēts . . . Ēdu vienīgi konservus . ..

—    Kur papagailis?

—    Kur viņš var būt! Būrī! Gribēju izmest, bet reiz jūs teicāt, atstāju turpat.. . Nesaprotu, kam viņš jums vajadzīgs? Vai taisīsiet no viņa izbāzni?

—    Nē, lietisku pierādījumu.

—    Mans dievs! … Kā es to agrāk nebiju aptvērusi… Tātad viņa arī papagaili noindējusi! Iedomājieties tikai! Ja viņu nebūtu apcietinājuši, viņa arī mani būtu nogalinājusi!

Istaba, kurā kalpone ieveda Deiliju, glabāja vēl nesenās kratīšanas pēdas. Olšeida vīri bija noņēmuši būri no sienas. Tagad tas stāvēja uz savandītas gultas. Papagailis gulēja būrī ar kājām gaisā. Blakus atradās šķīvītis ar graudiem un bļodiņa ar ūdeni.

—    Nesaprotu, kāpēc viņa to noindējusi, —- kalpone teica. — Nevienam nedarīja nekā ļauna. Knābāja graudiņus un tik jocīgi sarunājās … Viņš bija ļoti gudrs! Piedāvā viņam visādus gardumus, nekā neēd… Prasīja savu speciālo ēdienu. Tiklīdz misters Grimšo ieber viņam graudus, tā kliedz: «Paldies!»

—    Vai viņš vēl ko runāja?

—    Visu ko … Gandrīz kā cilvēks . .. Pie mums fermā man bija darīšana vienīgi ar vistām… Nezināju, ka mājas putns var būt tik gudrs … Agrā rītā, tikko mostas, tūdaļ klaigā: «Čarlij, dzert! Čarlij, dzert!» Misters Grimšo parasti cēlās dažas stundas pirms pārējiem, tāpēc viņš no rītiem to dzirdīja . . . Un cik izglītots viņš bija…

—    Misters Grimšo?

—   Nē, papagailis.. . Visvisādus ārzemju vārdus izrunāja . . .

—   Kādus? Vai neatceraties? — Deilijs izvilka bloknotu.

—   Vai tad var atcerēties? . . . Tādi sarežģīti . . . Ātrāk izmežģīsi mēli, nekā izrunāsi.

—    2ēl! — Deilijs iebāza bloknotu kabatā.

—    Vai tad tie jūs interesē? — kalpone pabrīnījās.

— Misteram Grimšo ir … kā to sauc . . . laikam enciklopēdija . . . Tur tādu ārzemju izteicienu atliku likām.

—    Mani interesē viss, ko teicis papagailis. Lietiskam pierādījumam.

—    Ak tā?! Nu tad paņemiet ierakstu!

—    Kādu ierakstu?

—    Es te bez viņu ziņas ierakstīju magnetofonā. Domāju, kad braukšu atpakaļ uz mājām, paņemšu līdzi piemiņai.

—    Vai sen jūs te strādājat?

—    Kopš viņa iestājās darbā pie Bredoka.

—. Vai bijāt mājās tai dienā, kad misis Grimšo aizlidoja uz Honolulu?

—    Jā. Es un viņa … — kalpone spītīgi nevēlējās nosaukt Mēriju vārdā, — taisījām ģenerālo tīrīšanu! Kam toreiz varēja ienākt prātā, ka viņa ielikusi lidmašīnā bumbu!

—    Tātad jūs dzirdējāt, kā misis Grimšo piezvanīja no lidlauka?

—    Nē. Biju citā istabā. Misters Grimšo iznāca un pateica, ka misis lūgusi atvest viņai želeju. Biju jau sataisījusies braukt, bet viņa pēkšņi teica, ka atvedīs pati.

Kad Deilijs izgāja no mājas, viņa kabatā gulēja magnetofona ieraksts, bet no kalpones patapinātajā tirgus- somā — beigtais papagailis.

—   Tikai neaizmirstiet atnest atpakaļ! —• kalpone atgādināja.

—    Papagaili?

—    Nē jau. Somu! Citādi misters Grimšo, kad pārnāks no slimnīcas, būs dusmīgs. Viņš necieš, ja kaut kas nozūd.

Atstājis papagaili Pinkertona ķīmiskās laboratorijas ledusskapī, Deilijs devās uz detektīvu aģentūras plašo bibliotēku. Tur nebija neviena detektīvromāna, taču ikviena no neskaitāmajām grāmatām stāstīja par noziegumiem un dažādiem paņēmieniem, kā tos izdarīt. Deilijs sameklēja biezu sējumu ar nosaukumu «Par indēm». Pielikumā, kas aizņēma vai pussimtu lappušu, tika sīki aprakstīti neparasti saindēšanās gadījumi. Beidzot Deilijs aizvēra grāmatu. Likās, ka viņš atradis izskaidrojumu papagaiļa noslēpumainajai nāvei, kuras cēlonis saskaņā ar laboratorijā izdarīto izmeklēšanu bija hroniska saindēšanās ar svinu.

Jau sāka krēslot, kad Deilijs atkal pienāca pie Grimšo mājiņas. Pustumsā rēgaini baloja nokrāsotie režģa stieņi. Rožu un krešu aromāts, kā jau parasti vakaros, bija vēl jūtamāks.

—    Beidzot! — kalpone teica, izņemdama no Deilija rokām somu. — Es jau baidījos, ka nemaz neatnesī- siet . . . Varbūt vēl pasēdēsiet? . . . Man ir bail. .. Lūdzu jau kaimiņus, bet neviens nav ar mieru.

—    Esiet bez rūpēm! Iespējams, ka man nāksies palikt līdz rītam. Man vēl kaut kas jāatrod.

—    Kas?

—    Lietiskais pierādījums.

—    Kā? Vai tad tas, ka viņa nogalinājusi visus pēc kārtas, vēl nav pietiekams pierādījums?

Deilijs neatbildēja. Viņš stājās pie sistemātiskas kratīšanas. Viņam veicās. Garāžā zem instrumentu kastes viņš atrada nelielu svina cauruli. Pielicis to pie lūpām, viņš teica: «Pārtrauciet izmeklēšanu! Ja ne — nāve!» Balss skanēja dobji, saspiesti, metāliski. Tātad Čarlijs bija sacījis patiesību. Tā bija tā pati caurule, kas noderējusi balss pārveidošanai, ierakstot brīdinājumu magnetofona lentā.

30

— Liecinieks Semjuels Mūns! — tiesas sekretārs izsauca.

Tūlīt Mūns būs spiests pārtraukt klusēšanu, ko tas saglabājis prāvas pirmo triju dienu laikā. Tūlīt noskaidrosies visas Mērijas Grimšo lietas mīklas. Jau no rīta Mūnam bija uzbrukusi vesela avīžnieku armija. «Pajautājiet Deilijam, viņš zina vairāk par mani.» — Tie bija vienīgie vārdi, kādus izdevies no viņa izspiest. Deilijs intervijas vietā pastāstīja reportieriem dažas vecas anekdotes. Taču ar jutīgu degunu apveltītie avīžnieki no viņa smaida bija noskārtuši, ka Mūna uzstāšanās būs sensacionāla.

Muns pieceļas un drošiem soļiem devas uz liecinieku tribīni. Zibenīgi uzliesmoja kvēlspuldzes. Kā paklausīdami komandai, pret viņu pagriezās fotoaparātu, tele- kameru un kinoaparātu objektīvi. Žurnālisti neizturēja. Pirmais pie Mūna pieskrēja «Sanarisko Chronical» reportieris.

—    Mister Mūn, ļoti lūdzu, ko sacīsiet tiesai? Tikai dažus vārdus!

—   Ļaujiet lieciniekam paiet garām, vai arī es būšu spiests izraidīt no zāles! — tiesnesis sauca.

Reportieri atkāpās. Tiesnesis Frenkninss bija plaši pazīstams ar savu stingrību. Kapa klusumā Mūns paspēra vēl dažus soļus. Savā priekšā viņš redzēja tūkstošiem saspringtu seju. Mūns pagrieza galvu un, paskatījies uz apsūdzēto solu, sastapās skatieniem ar Mēriju. Mērijas seja bija izkritusies, pierē iezīmējās asas grumbas. Kā apmāta Mērija lēnām cēlās augšā no krēsla.

—    Apsūdzētā, sēstieties! — nodārdēja tiesneša balss.

Mūns uzkāpa tribīnē. Sākās zvēresta nodošanas ceremonija. Pieskāries ar pirkstiem kalpotāja pasniegtajai bībelei, Mūns neviļus notrīsēja. Atmiņā uzzibsnīja saruna ar Mēriju un Čarlija bībele uz galda. Viņš ātri saņēmās un stingrā balsī noskaitīja parasto formulu:

—    Zvēru runāt patiesību un tikai patiesību!

Šajā brīdī pāri visai zālei noskanēja «Sanarisko Chronical» reportiera balss. Likās, ka viņš tūlīt nosmaks.

—   Mister Mūn, jūsu uzstāšanās saturu divdesmit vārdos .. .

—    Izvest no zāles! — tiesnesis bargi pavēlēja.

Divi policisti metās pie žurnālista. Taču viņu tas ne- nobiedēja. Viņš zināja, ka cīnās par maizes gabalu, par rītdienu, par bezrūpīgu eksistenci. Ja viņam izdosies kaut par piecām minūtēm ātrāk izspiest no Mūna Mērijas Grimšo lietas noslēpumu, karjera nodrošināta. At- kaudamies no policista, viņš sauca:

—    Simt dolāru par katru vārdu!

Mūns pasmaidīja:

—    Lūdzu … Mērija Grimšo nav vainīga .. . Aviācijas katastrofu daļējs cēlonis ir paaugstinātā vibrācija . . . Manu honorāru par šo interviju lūdzu izlietot labdarīgiem mērķiem.

Zālē sacēlās vētra. Žurnālisti, gāzdami viens otru no kājām, metās pie telefona. Tiesnesis kliedza līdz aizsmakumam. Mērija raudāja.

Viņas aizstāvis Džo Kohens, pilnīgi aizmirsis, kur atrodas, norāva svārkus un kaklasaiti un, mezdams tos gaisā, auroja:

—    Taisnība uzvarējusi!

Advokāts Henrijs K. Tomass pārlēca pāri iežogojuma virvei un, kāpdams uz kājām trokšņojošiem skatītājiem, metās pie Bredoka. Klusumu izdevās atjaunot tikai pēc desmit minūtēm.

—   Mister Mūn, lūdzu! — tiesnesis sauca, pārkliegdams šur tur vēl dzirdamas balsis.

Šajā mirklī Henrijs K. Tomass, otrreiz pārlēcis virvei, pieskrēja pie tiesneša:

—    Es protestēju pret liecinieku nopratināšanu!

—    Uz kāda pamata? Tas ir jūsu liecinieks.

—    Uz tāda pamata, ka misteru Mūnu uzpirkuši. Varu iesniegt tiesai neapgāžamus pierādījumus. Lūdzu izsaukt par liecinieku Pinkertona aģentūras vecāko detektīvu Haroldu Selleru.

—   Tiesa nolēmusi ievērot jūsu lūgumu . . . Mister Mūn, esmu spiests lūgt jūs pagaidām nokāpt no liecinieku tribīnes . . . Desmit minūšu pārtraukums!

Pēc desmit minūtēm Mūna vietu ieņēma Harolds Sel- lers. Viņš sniedza liecību mierīgā, skaidri sadzirdāmā balsī.

—    Misters Bredoks no paša sākuma neuzticējās misteram Mūnam. Man tika uzdots izsekot viņu. Divdesmit sestajā augustā misters Mūns, tikko atlidojis no Singa- pūras, devās uz policijas pārvaldi. Tur misteram Mūnam bija nolikta tikšanās ar senatoru Džeku Felano. Saruna notika policijas priekšnieka kabinetā. Uzdevies par apmeklētāju, ielavījos priekštelpā. Stāvēju pie pašām durvīm. Izmantojis momentu, kad man nepievērsa uzmanību, pavēru durvis un sadzirdēju daļu sarunas.

—    Lieciniek, vai atceraties, kas tika teikts?

—    Jā …

No savas vietas pietrūkās Džo Kohens.

—   Protestēju! Tie ir meli! Lūdzu atņemt lieciniekam vārdu!

Henrijs K. Tomass izslējās visā savā augumā.

—           Jūsu godība! Mēs paredzējām, ka pretējā puse apvainos mūsu liecinieku patiesības izkropļošanā. Tāpēc biju tik tālredzīgs, ka liku lieciniekam paņemt līdzi magnetofona lentu, kurā viņam izdevies pierakstīt sarunas fragmentus. Atļaujiet atskaņot.

—    Tiesa atļauj.

Un visa zāle sadzirdēja Felano mīksto baritonu:

—           Mister Mūn, tas, ko paveicāt šai laikā, ir lielisks sasniegums! Sakarā ar to jūsu cena mūsu acīs pieaugusi par…

Viņu pārtrauca Mūna balss:

—    Divdesmit pieciem procentiem . . .

Atkal Felano balss:

—           Apbrīnoju jūsu telepātiskās spējas! Un, tā kā šajā ziņā esam līdzīgi, sapratis, ka šis piedāvājums jūs neapmierina, noapaļoju uz piecdesmit.

Atkal Mūna balss:

—    Es dodu priekšroku nullei.

Viņam atbildēja Felano balss:

—    Pielikt nulli pie divdesmit tūkstošiem?

Zālē iestājās kapa klusums. Atelpa pirms aukas.

—           Pateicos jums, mister Seller, jūs esat brīvs! — Henrijs. K. Tomass izjusti teica. — Tātad nupat uzzinājām, ka misters Mūns saņēmis no senatora Felano par saviem pakalpojumiem, ko tas raksturojis ar vārdiem «lielisks sasniegums», divdesmit tūkstoš dolāru. Spriežot pēc sarunas, ko nupat dzirdējām, likme tika paaugstināta uz divsimt tūkstošiem.

Pār zāli pārvēlās nopūta. Tikai tagad līdz skatītāju apziņai nonāca šī jautājuma komerciālā puse. Divsimt tūkstošu! Kolosāla summa! Neviens detektīvs pasaulē nav saņēmis tik fantastisku honorāru. Iespējams, ka zālē atradās arī tādi, kuriem Mūna uzvedība likās nosodāma. Taču nospiedošais vairākums viņu saprata. Ne tikai saprata. Atbalstīja. Apskauda. Apbrīnoja.

Zālē sākās stihiskas ovācijas. Tūkstošiem cilvēku, kājās stāvot, aplaudēja Mūnam — dzīvam pierādījumam, ka šajā zemē katrs var kļūt miljonārs. Tikai jāprot.

31

Izlauzies cauri trakojošajam pūlim, Mūns ar pūlēm nokļuva pie savas mašīnas. Viņš tūdaļ ieslēdza vislielāko ātrumu. Garām traucās cilvēki, skatlogi, pretimbraucoši automobiļi. Tiesā bija izsludināts pārtraukums līdz rītdienai. Šajā laikā jāatrod kāda iespēja tomēr tikt izsauktam par liecinieku. Varēja, protams, sasaukt preses konferenci un sniegt reportieriem sensacionālu informāciju. Taču vēlamais efekts nebūtu panākts. Šo informāciju drīkstēja sniegt vienīgi tiesā, lai tā varētu pārbaudīt un apstiprināt ilgstošās un grūtās izmeklēšanas rezultātus, lai tā varētu sodīt vainīgos.

Mūns brauca, kur acis rāda. Nesamazinādams ātrumu, pabrauca garām policijas pārvaldes ēkai, kur ducis policistu aizšķērsoja ceļu žurnālistiem. Intervija ar policijas priekšnieku, neatkarīgi no tā, vai tas apstiprinās vai noliegs Harolda Sellera liecību, noteikti modinātu lasītāju interesi. Pabraucis kvartālu tālāk, Mūns jau iztālēm saredzēja, ka no «Sanarisko Chronical» redakcijas piecpadsmitstāvu ēkas izbira aurojošs avīžu pārdevēju bars. Viņš sadzirdēja spalgus kliedzienus:

—   Mērija Grimšo nav vainīga! Aviācijas katastrofu cēlonis — vibrācija! Bredoka uzpirktais viltus liecinieks apgalvo, ka Mūns saņēmis divsimt tūkstošus! Džo Ko- hena spožā uzvara! Mērija raud aiz laimes!

Mūns pasmīnēja: var redzēt, ka «Sanarisko Chronical» dejo pēc Felano stabules. Blakus atradās Bredoka finansētās avīzes «Sanarisko News» divpadsmitstāvu ēka. Vārti atsprāga, uz ielas izbrauca desmit ar laikrakstiem piekrautas smagās mašīnas. Uz avīžu grēdām, vicinādami ekstra izlaidumus, stāvēja avīžu zēni. Viņi pūlējās pārkliegt savus konkurentus:

—    Patiesība par Mērijas Grimšo prāvu! Henrija K, Tomasa triumfs! Mūns atmaskots! Viņš saņēmis no Felano divsimt tūkstošus! Superslepkavas krokodila asaras!

Dažus kvartālus tālāk Mūns pamanīja trakā ātrumā traucošos mašīnu. Mašīna neatlaidīgi sekoja. Nebija nekādu šaubu, ka viņam dzenas pakaļ. Sākumā nodomāja, ka tas ir reportieris. Pēc tiesas sēdes viņam izdevās izbēgt no avīžniekiem, jo izspraukties cauri trakojošajam pūlim varēja vienīgi ar smagiem miesas bojājumiem. Kad veiksmīgākajiem reportieriem tomēr palaimējās nokļūt pavisam tuvu, ļaužu straume, līdzīgi gaisa strāvai, izmeta Mūnu laukā pa durvīm. Viņš jau bija gabalā, kad reportieris pieskrēja pie sava vāģa. Mūns viņu pazina. Tas bija tas pats «Sanarisko Chronical» līdzstrādnieks, kuram Mūna pirmītējā intervija nodrošinājusi karjeru. Vai tiešām šim veikliniekam izdevies sadzīt viņam pēdas?

Atstatums starp Mūna konvēru un sekotāju mašīnu ātri vien samazinājās. Bungādiņas, kas vēl nebija īsti attapušās no avīžzēnu aurošanas, satricināja policijas sirēnas apdullinošie kaucieni. Tātad Mūns bija kļūdījies. Viņam dzenas pakaļ nevis reportieris, bet policija. Satikšanās ar policiju atbilda viņa nodomiem vēl mazāk nekā satikšanās ar presi. Ja policijas priekšnieks pieprasīs, Mūns būs spiests priekšlaicīgi dot plašus komentārus savai īsajai intervijai. Un nav vēl zināms, kap notiks, ja šie komentāri nonāks līdz senatora Felano ausīm.

Mūns pielietoja ne visai oriģinālu paņēmienu. Aizbraucis līdz ielu krustojumam, pēkšņi piebremzēja. Ar lielu ātrumu joņojošās policijas mašīnas vadītājs nepaguva tik ātri reaģēt un aizdrāzās garām. Mūns nogriezās sānielā, vēlreiz strauji pagrieza stūri un, iebraucis kādas tirdzniecības noliktavas atvērtajos vārtos, nokļuva pagalmā stāvošo mašīnu aizsegā.

Pēc pusminūtes sadzirdēja sirēnas kaucienu. Gar vārtiem aizzibēja un ātri nozuda policijas mašīna. Kaucieni pamazām attālinājās. Pēc minūtes Mūns, jautru motīvu svilpodams, atkal izbrauca uz ielas. Veikli gan viņš tos piemānījis! Bet prieki bija pāragri. Savas viesnīcas tuvumā viņš atkal sadzirdēja aizmugurē sirēnas kaucienus. Mūns atskatījās. Mašīna neatradās pārāk tālu, varēja redzēt vadītāja seju. Tas bija cits šoferis. Tā bija cita mašīna.

— Izskatās pēc masveidīgām medībām! — Mūns ironiski nodomāja. — Ko viņi grib no manis?

Iela aizstiepās pavisam taisni. Mūns noprata, ka viņam neizdosies atrauties. Tomēr piedeva gāzi un aizdrāzās ar rāvienu uz priekšu. Viņam izdevās nobraukt tikai pusjūdzi. Pretim traucās policijas mašīna. Tā jau bija trešā. Tiešām — īstas medības! Sirēna priekšā, sirēna aizmugurē. Bet ielas abās pusēs apstājušies garāmgājēji, lai noskatītos, kā gūsta bīstamu noziedznieku. Jo nevienam neienāca prātā, ka konvērā, kuru pūlējās ielenkt apdullinoši kaucošas policijas mašīnas, sēž pats Mūns, dienas varonis, cilvēks, kas saņēmis divsimt tūkstoš dolāru lielu honorāru.

Mūns bremzēja. Gandrīz vienlaicīgi apstājās sekotāji. Pakaļējā mašīna tikko neiebrauca konvēra bagāžniekā, otra cieši piespiedās blakus. Atstatums bija tik niecīgs, ka inspektoram Olšeidam, kurš sēdēja pie stūres, vajadzēja atvērt durvis no otras puses. Sirēnu kaucieni tūdaļ apklusa. Olšeids pieskrēja pie Mūna.

—    Mēs meklējam jūs pa visu pilsētu!

—    Kas noticis?

—    Jūs vēlas redzēt misters Felano.

—    Redzu, ka tiešām esat atguvuši humora izjūtu.

—    Es nejokoju. Tas ir ļoti svarīgi.

- Saprotams, ja jau esat mobilizējis šīm medībām vismaz desmit mašīnas.

—   Astoņdesmit! . . . Ceru, ka tagad apjēdzat, cik tas svarīgi! Braucam!

—    Man tagad nav laika, — Mūns atteica. — Ļoti steidzos!

—    Uz kurieni?

—    Uz kino. Filma četrās sērijās «Četru kontinentu šausmas». Uz katru kontinentu pa vienai sērijai. Nu, un pēc tam, paši saprotat, būšu no šausmām tik noguris, ka vajadzēs nekavējoties likties uz auss. Tātad pasakiet misteram Felano, ka satiksimies rīt no rīta tiesā.

Olšeida seja pietvīka tumši sarkana.

—    Jūs vēlaties, lai mani atlaiž no darba? . . . Vispirms apvedāt mani ap stūri ar Mērijas Grimšo apcietināšanu . .. Domājat, nesaprotu, ka jūs to darījāt tīšām, lai nostādītu mani muļķīgā stāvoklī. . . Bet tagad vēl atsakāties braukt!

Mūns neklausījās. Viņš saspringti domāja. Pēkšņi radusies doma guva arvien skaidrākus apveidus. Pagriezies pret Olšeidu, viņš teica:

—    Lai iet, braucam! Bet, ņemiet vera, daru to tikai jūsu dēļ.

Felano sagaidīja Mūnu ar plaši atplestām rokām un čeku par divdesmit tūkstošiem.

—    Nu, redzat, vai man nebija taisnība? Teicu taču, ka jūs agrāk vai vēlāk kļūsiet par manu sabiedroto. Apsveicu sevi un, galvenais, jūs! Pirmšķirīgs spēlētājs labā komandā — tas ir allaž iepriecinošs skats.

—    Vai tādēļ bija vērts dzenāt pa pilsētu simt mašīnu?

—    Mans draugs — policijas priekšnieks, protams, mazliet pārcentās, — Felano pasmaidīja. — Lūdzu viņu izrādīt man mazu laipnību . . . Bet viņš uzņēma to kā pavēli. Tagad, kad visiem- jau skaidrs, ka būšu gubernators, tas no viņa puses pilnīgi saprotami.

—• Pagaidām jūs vēl neesat gubernators.

—    Pēc jūsu šodienas uzstāšanās tiesā vairs nevar būt šaubu … Es, protams, centīšos izspiest no tās visu, ko vien var . . . Ezra, parādiet misteram Mūnam savu grandiozo ideju!

—    Nu nē, Džek, tas nav taisnīgi, — Ezra plati smaidīja. — Šoreiz tā ir jūsu ideja, pie tam, jāsaka, pirmšķirīga. Bet lai misters Mūns pats spriež! — Ar burvju mākslinieka žestu Ezra attina papīra rulli.

Mūns izbrīnā soli atkāpās. Rullim attinoties, viņš pamazām pazina savu daudzkārtīgi palielināto fizio- nomiju. Vēlēšanu plakāts visā savā krāšņumā gulēja uz galda. Mūns, uzņemts lieciniēku tribīnē zvēresta nodošanas brīdī. Virs viņa galvas zelta burtu gaismogs: «Godīgums pāri visam!» Bet šķērsām bībelei, uz kuras atdusējās roka, gluži kā Sinajas akmenī iecirsts bauslis, aicinājums: «Balsojiet par Felano!»

—    Nu, kādas ir jūsu domas? — Felano jautāja.

—    Ļoti iespaidīgi, bet, manuprāt, priekšlaicīgi. Es tiešām zvērēju runāt patiesību un tikai patiesību, bet, kā zināt, man nav ļāvuši to darīt.

—    Tieši tādēļ gribēju jūs satikt.

—    Baidos, ka Bredoks neļaus man uzstāties . . . Tiesa atbalstīs viņu. Esmu pārāk sakompromitēts. Visa mana reputācija pie velna! — Mūns bēdīgi nopūtās.

Felano nomierinoši uzlika savu mīksto roku uz Mūna ceļgala.

—    Neuztraucieties! Ar tādu sabiedroto kā es jūs nekad nepazudīsiet. . . Klausieties uzmanīgi! Rīt jūs uzstāsieties tiesā … kā mans galvenais liecinieks! Jūsu reputācija tiks spīdoši reabilitēta. Jūsu godīgums piedzīvos īstu triumfu … Bet tagad paņemiet čeku!

—    Tas laikam arī būs mazliet priekšlaicīgi.. . Bet, ja jūs piedāvāsiet to pēc manas uzstāšanās, paņemšu ar prieku.

Mūns pagriezās pret inspektoru Olšeidu, kas visu šo laiku bija stāvējis taisns kā svece.

—    Nu, veco zēn, tagad mēs esam vienas komandas spēlētāji. .. Gribu izpirkt savu vainu … Jums ir lieliska iespēja attaisnot priekšniecības uzticību. Ejiet uz slimnīcu un līdz rītvakaram neatkāpieties ne soli no Čarlija Grimšo gultas. Viņam draud lielas briesmas! Un paņemiet līdzi portatīvo uztvērēju, sekojiet tiesas gaitai.

Milzīgā zāle «Divdesmitais gadsimts» bija pārpildīta līdz pēdējai iespējai, pareizāk, līdz neiespējamībai. Cilvēki stāvēja visās ejās. Žurnālistiem ierādītajā ložā reportieri gandrīz sēdēja cits citam uz galvas. Ļaužu paisums draudēja aizslaucīt no savām vietām tiesnesi un zvērinātos. Virves vietā nācās uzstādīt bruņuplates, kādas policija parasti izmanto, apšaudoties ar gangsteriem.

Tiklīdz tiesnesis pasludināja sēdi par atklātu, no savas vietas piecēlās Džo Kohens.

—    Jūsu godība, vakar jūs atļāvāt pretējai pusei izmantot magnetofona ierakstu. Lūdzu atļaut mums to pašu.

—    Tiesa atļauj!

Džo Kohens ar diriģenta žestu pamāja savam palīgam. Tas ieslēdza magnetofonu.

Tas bija tas pats Felano un Mūna sarunas fragments, ko vakar bija nodemonstrējis Pinkertona vecākais detektīvs.

Minūtes klusums.

Tad tiesnesis, kas izbrīnā bija piecēlies no krēsla, nomurmināja:

—    Mister Kohen, es kaut ko nesaprotu. Varbūt jus no šodienas pārstāvat mistera Bredoka intereses? …

—    Atvainojiet, jūsu godība, es joprojām aizstāvu Mēriju Grimšo. Es joprojām aizstāvu taisnību pret nekrietniem meliem . . . Vakar jūs dzirdējāt tikai sarunas daļu. Tagad dzirdēsiet visu.

Nenogaidījis tiesneša atļauju, Džo Kohens pacēla roku.

Un zāle beidzot dabūja dzirdēt patiesību. Tiesa, mazliet izrediģētu, jo no sarunas bija izgrieztas visas senatoram nevēlamās vietas. Bet atlikušās bija tik veikli samontētas, ka, izņemot Mūnu, to neviens nemanīja.

Sarunas beigas šajā redakcijā skanēja tā:

—    Mister Felano, jūs esat lietišķs cilvēks, kāpēc velti tērējat laiku?

—    Tātad karš, mister Mūn? . . . Mums tas ir pat ļoti izdevīgi. . . Ļaudis teiks: misters Mūns sākumā pieslējies netaisnajai partijai, bet caur maldiem nonācis beidzot pie patiesības.

Zāle aplaudēja kā viens cilvēks. Protams, tie nebija mesli Mūna godīgumam, bet gan Džo Kohena veiklajam pretgājienam, kas nostādīja viņa pretinieku muļķa lomā. Šo entuziasma bangu nests, Džo Kohens uzlēca uz krēsla un patētiski iesaucās:

—    Kā redzat, senatora Džeka Felano, kuru drīzumā ceram redzēt gubernatora amatā, gaišredzīgie vārdi piepildījušies. To pierāda mistera Mūna vakardienas uzstāšanās. Pretējā puse mēģināja aizbāzt viņam muti. Bet šajā zemē pastāv vēl likumība un taisnība! Nevienam, lai kas viņš būtu, lai cik miljonu viņam piederētu, — dramatisks žests Bredoka virzienā, — neizdosies aizkavēt taisnības uzvaru! Jūs gribējāt dzirdēt patiesību? Tūlīt jūs to dzirdēsiet. Jūsu godība! Lūdzu izsaukt mūsu galveno liecinieku Semjuelu Mūnu!

Mūns ātriem soļiem devās uz tribīni. Jārunā, kamēr nav aizlieguši. Viņš atstūma tiesas kalpotāja pastiepto bībeli.

—    Esmu jau vakar zvērējis runāt tikai patiesību!

—          Protestēju! — Henrijs K. Tomass kliedza. — Nozvēriniet viņu! Citādi mums nebūs likumīga pamata saukt pie atbildības par viltus liecības sniegšanu!

—    Jūsu vietā es būtu labāk klusējis, mister Tomas! — Mūns pasmīnēja. — Kas vakar sniedza viltus liecību?

—    Jūsu protests noraidīts, mister Tomas, — tiesnesis bargi teica. — Pamājiet, mister Mūn!

Zālē atskanēja attālai vētrai līdzīga šalkoņa. Trīs tūkstoši skatītāju kā hipnotizēti raudzījās Mūnā. Tikai Mūnā.

Tāpēc sākumā neviens nepamanīja, ka blakus liecinieku tribīnei pēkšņi iznira cilvēks. Viņš runāja gandrīz čukstus, bet kapa klusumā šie čuksti skanēja līdzīgi pērkonam. Cilvēka rokā pazibēja mikrofons.

—    Mister Mūn, rūnājiet! Jūs dzird divsimt miljonu radioklausītāju … īsu ziņojumu īpaši mums! Par katru minūti — trīs tūkstoši dolāru!

Mūns paņēma mikrofonu.

—    Lūdzu! . . . Inspektor Olšeid! Vai dzirdat mani? Noziedznieks, kas uzspridzinājis «Zelta bultu» un «Sarkano bultu», atrodas blakus jums. Nekavējoties apcietiniet viņu! Tas ir Čarlijs Grimšo!

32

No «Divdesmitā gadsimta» ēkas Mūns iznāca pa mazām durtiņām, kuras parasti 'ietoja preču piegādātāji. Apgājis apkārt celtnei, viņš jau iztālēm pamanīja, ka viņa mašīnu ielenkuši žurnālisti. Tiesas sēde nevienu, vairs neinteresēja. Visus interesēja vienīgi Mūns un viņa sensacionālais paziņojums. Mūns nolēma, ka prātīgāk ļaut saplosīt savu mašīnu nekā sevi, jo vairāk tāpēc, ka tā pieder misteram Bredokam . . . Šorīt Mekhilerijs bija piezvanījis un oficiālā tonī palūdzis atdot mašīnu. Tagad Mūns piezvanīs viņam un tikpat oficiālā tonī paziņos, ka mašīna stāv pie ieejas tiesas zālē … Tā viņš arī izdarīja . . . Balsī, par kuru viņu būtu apskaudis paša tēvs — mācītājs, Mekhilerijs glaimīgi teica:

— Ko jūs, mister Mūn, mēs tikai gribējām apmainīt jūsu konvēru pret jaunāku un labāku-modeli. . . Bet tagad misters Bredoks pārdomājis . . .

—   Un nolēmis tomēr paņemt konvēru? — Mūns nometa klausuli.

Atgriezies viesnīcā, viņš atrāva vaļā logus. Viss bija" izdomāts līdz galam. Pielikts punkts. Tabakas dūmi, kas pēc Mūna ciešās pārliecības veicināja loģisko domāšanu, vairs nebija vajadzīgi. Viņš piegāja pie sienas kalendāra un norāva uzreiz septiņas lapiņas. Trakās nedēļas septiņas dienas, kad notikumi, apdzīdami cits citu, izveidoja kaut ko līdzīgu Bābeles tornim. Tagad šis tornis nogāzies. Par laimi — tikai tagad Mūns īsti aptvēra, kas tā par laimi, — zem gruvešiem gulēja nevis viņa vai Deilija līķis, bet Čarlijs Grimšo.

Pie durvīm klauvēja. Trīs noslēpumaini, īsi sitieni. Tad vēl trīs.

—    Kas tur? —- Mūns vaicāja.

—    Neredzamā nāve! — atbildēja dobja balss.

—    Tas esmu es, — Pulsomonīda, — piebilda otra. — No savas tālās planētas ieraudzīju, ka misters Mūns atrodas sērā vientulībā, bez jebkādas cerības saņemt honorāru par saviem pūliņiem.

Svens un Deilijs stāvēja jau šaipus durvīm. Deilijs runāja, turēdams pie lūpām Čarlija garāžā atrasto cauruli.

—    Vispirms man jāatvainojas jūsu priekšā, — Mūns teica. — Jums, Sven, nedrīkstēju uzticēties jūsu žurnālista sirdsapziņas dēļ, kas neļauj noslēpt lasītājiem kaut cik interesantu faktu. Kas attiecas uz jums, Deilij, tad ar jums stāvoklis bija citāds. Nedomājiet, ka uzskatu sevi par Šerloku Holmsu, bet jūs par Vatsonu, kuram atklāj patiesību tikai priekšpēdējā rindkopā. Bet, ņemot vērā neveselīgo atmosfēru, kas valdīja pat šajās sienās, biju spiests klusēt. Atcerieties kaut vai krēslu, kurā sēdēja mūsu mīļais Hartijs un kurā patlaban sēžat jūs!

Deilijs ar mehānisku kustību aptaustīja krēsla apakšu. Visi trīs iesmējās.

—    Tagad mums nekādas ausis vairs nav bīstamas, — Mūns teica. — Negribas pat ticēt, ka pielikts punkts . . . Nokļūt Čarlijam uz pēdām bija neticami grūti. Katru savu soli viņš mēdza nodrošināt divkārt un pat trīskārt. Šai ziņā Čarlijs ir diezgan neikdienišķa personība. Un tomēr tipisks mūsu laikmeta paraugs. Pilnīga vienaldzība pret līdzekļiem, ar kādiem tiek sasniegts mērķis, un tai pašā laikā precīzs grāmatveža aprēķins.

Šis jaukais jaunais cilvēks, ne acu nepamirkšķinādams, nogādāja uz viņpasauli savu māti un pie viena vēl piecdesmit četrus «Zelta bultas» pasažierus un ko-' mandas locekļus. Vēl mazāk sirdsapziņas pārmetumu viņam bija, kad taisījās nosūtīt uz to pašu adresi savu sievu kopā ar astoņdesmit deviņiem cilvēkiem, kuri atradās «Sarkanajā bultā». Ja šī savdabīgā nāves veikala operācijas būtu noritējušas ciešā saskaņā ar grafiku, tad ailē «Izdevumi» būtu vairāk par simt četrdesmit dzīvībām, bet ailē «Ienākumi» — četrdesmit tūkstoši. Tīrā peļņa —• trīssimt dolāru par katru līķi… Ļoti iespējams, ka ierosinājums radās brīdī, kad Mērija pastāstīja viņam par Bredokam adresēto draudu vēstuli. No tās viņš uzzināja, ka šo lidmašīnu izmantos vjetnamiešu zinātnieki.

—    Vēl pirms tam! — Svens iestarpināja.

—    Kāpēc tā domājat?

—    Viņš iestājās minitmenu organizācijā divus mēnešus pirms «Zelta bultas» katastrofas. Kā jums zināms, biju pārliecināts, ka tieši viņi uzspridzinājuši «Sarkano bultu», lai izrēķinātos ar nēģeru kustības darbinieku. Nejauši uzdūros biedru sarakstā uzvārdam Grimšo. Man izdevās iegūt minitmenu vadoņa Renta uzticību. Izrādījās, ka Čarlijs ir viens no visspējīgākajiem spridzinātāju kursu klausītājiem.

—    No Čarlija puses tā bija liela aplamība, — Deilijs piezīmēja.

—    Patiesību sakot, tā nav viņa vaina, — Svens paskaidroja. — Čarlijs nevarēja paredzēt, ka, ieguvusi iespaidīgus labvēļus, šī slepenā organizācija neuzskatīs par vajadzīgu pārāk konspirēties.

—    Paldies, Sven! Tas ir tieši tas ķēdes posms, kura man pietrūka .. . Čarlijs uzzina par spridzekli, kam var piedot jebkuru garšu. Tūdaļ rodas ideja nomaskēt to par greipfrūta želeju. Es tomēr neatsakos no sava viedokļa. Vēstule ar parakstu «Dzeltenais pūķis» bija grūdiens, kas iedarbināja jau agrāk sagatavotu mehānismu. Čarlijs varēja būt pārliecināts, ka «Zelta bultas» bojā ejā vainos vjetnamiešus.

Kā jau teicu, viņš nekā nedarīja, neapdrošinājies vairākkārt. Otra apdrošinājuma lomu spēlēja tas apstāklis, kā Universālā apdrošināšanas sabiedrība klusu ciešot izmaksātu atlīdzību — pat tai gadījumā, ja nojaustu patiesību. Bredoka pretinieku pozīcija mums labi zināma: par katastrofu cēloni tika pasludināti konstrukcijas trūkumi. Tātad pilnīgi drošs aprēķins. Turklāt pastāvēja vēl rezerves apdrošinājums •— bija darīts itin viss, lai aizdomas, ja tās tomēr rastos, kristu uz Mēriju.

Viņš aizsūta to pēc biļetes tieši tajā dienā, kad brīvas vietas ir tikai «Zelta bultā». Izņem burciņas ar želeju no mātes somas, lai tieši Mērija aizvestu tās uz lidlauku. Un galvenais: ar viltīgu paņēmienu piespiež māti izrakstīt apdrošināšanas polisi nevis uz sava, bet uz Mērijas vārda. Tas, protams, bija visgrūtāk, bet arī te viņš atrod vienīgo drošo ceļu. Zinādams, kā tas iespaidos dievbijīgo misis Grimšo, Čarlijs notēlo komēdiju, ka kļuvis ateists. Īstenībā viņš bija un palika reliģiozs, slimnīcā cītīgi lasīja bībeli. Čarlijs nosūta mātei apsveikumu dzimšanas dienā. Telegrammai jāpierāda, ka viņam nav bijis ne jausmas par sprādzienu.

Mērija, kaut pati par to nekā nezināja, bija avots, no kura viņš smēla informāciju par mūsu darbību. Ātrums, ar kādu mums izdevās izsekot Nguenu, pierādīja viņam, ka esam bīstami pretinieki. Tāpēc viņš iemontēja manā mašīnā magnetofonu, lai uzzinātu no mūsu sarunām, vai mums ir kādas aizdomas. Taču, jau iepriekš rēķinādamies ar to, ka magnetofonu, iespējams, uzies, viņš ierakstīja lentā brīdinājumu.

Pirmais cēliens bija sekmīgs. Māte gāja bojā. Mērija saņēma apdrošināšanas summu. Noziegumu mēs vēlāk piedēvējām Hai Kuangam. Tagad varēja stāties pie uzdevuma otrās daļas — Mērijas likvidēšanas. Atkal tas pats noformējums — Čarlijs pārliecina viņu aizbraukt uz Pīrlbeju un paņemt ciema kukulim krusttēva iecienīto greipfrūtu želeju. Nav izslēgts, ka Čarlijs bija nodomājis apdrošināt arī Mērijas dzīvību. Bet divi apstākļi piespieda viņu rīkoties pēc iespējas ātrāk un izmantot savos nolūkos «Sarkanās bultas» reisu. Pirmais — tai laikā mēs jau zinājām, ka Hai Kuangs gan bija ieplānojis, bet nebija realizējis sprādzienu «Zelta bultā». Tātad, meklējot īstos vaininiekus, mēs agrāk vai vēlāk pievērstu uzmanību apdrošināšanas polisei. Otrais — lai dabūtu no Bredoka piekrišanu lidmašīnas pārbaudei, biju spiests samelot, ka Felano aģenti taisās noslēpt tajā elles mašīnu.

Te nu atgadās kaut kas neparedzēts — Mērija neaizlido. No tā brīža, kad viņa viesnīcā dzirdēja lentā ierakstīto brīdinājumu, viņu pārņem neizprotamas bailes. Protams, viņa nebija pilnīgi droša, ka tā ir vīra balss, taču šo neskaidro aizdomu pietiek, lai turpmāk ar neuzticību sekotu katram viņa solim. Braucienam pie krusttēva Mērija piekrīt tieši tāpēc, ka tā ir iespēja kaut uz nedēļu atbrīvoties no pastāvīgām bailēm. Deilija mājiens, ka «Sarkanās bultas» pasažieriem draud briesmas, pastiprina viņā tuvās nelaimes nojautu. Viņa paliek.

Mans apciemojums pie Mērijas liek Čarlijam ausīties. Kā jau teicu, viņa sākotnējais plāns neparedzēja novelt aizdomas uz Mēriju. Tas bija tikai rezerves apdrošinājums. Pēc Stīvensona nāves Čarlijs vēl mazāk nekā jebkad ieinteresēts Mērijas apcietināšanā. Tā pievērstu pārāk lielu uzmanību arī viņam pašam.

Tāpēc Čarlijs, nenojauzdams, cik svarīgi lietišķi pierādījumi mūsu rīcībā, sarunā ar mani cenšas nomazgāt Mēriju baltu. Ja šajā gadījumā lietotu salīdzinājumu no veikalnieku pasaules, tad Čarlijs taisās spēlēt uz akciju celšanos. Taču es pieļauju divas kļūdas — ieminos, ka spridzekļa noslēpums atklāts, un pasaku, ka Mērija pazinusi viņa lentā ierakstīto balsi. Un nu viņš strauji maina taktiku - sāk spēlēt uz akciju krišanos. Sarunai garāžā bija tieši tāds mērķis. Ja būtu noticējis viņam, Čarlijs būtu ne tikai nodrošinājies pret iespējamām aizdomām, bet arī ticis vaļā no Mērijas.

Čarlijs teicami tēloja līdz nāvei pārbiedētu cilvēku. Bet, kā tas nereti gadās ar aktieri uz ātru roku iemācītā lomā, viņš divi lāgiem pārteicās.

Pirmo reizi, kad sagudroja pasaciņu par mikrofona pārbaudi un rindkopu, ko Mērija it kā likusi viņam nolasīt no detektīvromāna. Programma bija — ne tikai mest ēnu uz Mēriju, bet arī radīt priekšstatu, ka mums darīšana ar bīstamu un viltīgu noziedznieku. Vārdu sakot, savu dabu Čarlijs piedēvēja sievai. Lai piedotu lielāku ticamību savai versijai, viņš teica, ka balss pārveidošanai Mērija lietojusi no ūdensvada remonta pār- palikušu cauruli. To varēja zināt tikai īstais noziedznieks.

Otra, vēl rupjāka kļūda: Čarlijs pārteicās, apgalvodams, ka uz Mērijas sirdsapziņas sešdesmit divi upuri. Iznāca, ka sešdesmit otrais ir Stīvensons. Bet Mērijai nebija nekādas vajadzības nonāvēt Stīvensonu. Pateicu to Čarlijam. Piespiests pie sienas, viņš lūkoja izlocīties un pret savu gribu uzrādīja vienīgo ticamo motīvu — Mērija bijusi Felano aģente. Ar to viņš nostādīja sevi bīstamā situācijā.

Šajā mirklī Čarlijs sāk nojaust, ka neticu viņam, un pirmo reizi zaudē aukstasinību. Viņš spēlē uz labu laimi un nokļūst manis izliktajās lamatās. Izsaku nožēlu, ka Čarlijs nevarēs uzstāties kā apsūdzības liecinieks. Viņš nekavējoties paziņo, ka grasās šķirties no Mērijas. Čarlijs arī šoreiz dzenas pakaļ diviem zaķiem. Pirmais mērķis ■— novest Mēriju ar savu liecību līdz karātavām. Otrais — parādīt, ka viņš nav materiāli ieinteresēts šai apstāklī, jo pēc laulības šķiršanas zaudē tiesības uz mantojumu.

—   Manuprāt, diezgan smalks un gudrs gājiens, — Svens teica.

—    Smalks? Iespējams gan. Pavisam nesen bija nomirusi Mērijas krustmāte. Tā kā viņai nebija citu radinieku, Čarlijs tik un tā mantotu apdrošināšanas naudas atlikumu. Taču, ja Čarlijam pietiktu laika pārdomāt savus gājienus, viņš būtu apjēdzis, ka šis apstāklis, iespējams, zināms arī man . . . Otrreiz ievilināju viņu slazdos ar jautājumu, kur palikusi burciņa ar aizdomīgo želeju, tā pati, kurai Čarlijs it kā nejauši uzdūries pēc Mērijas aizbraukšanas uz lidlauku. Kā jau cerēju, Čarlijs noslēpa burciņu Mērijas darba istabā. Šo nepiedodamo aplamību var izskaidrot vienīgi ar aizvien pieaugošu nedrošības sajūtu. Zinādams, ka telpas tiek sistemātiski pārmeklētas, neviens neuzticētu tik svarīgu lietisko pierādījumu pat slēpnim. Mērijai bija pilnīga iespēja izmest to vai, sliktākajā gadījumā, aprakt dārzā, bet iznāca, ka viņa tieši pēc «Sarkanās bultas» katastrofas aiznesusi to pie Bredoka.

—    Un, lai galīgi pārliecinātu jūs, ka Mērija ir slepkava, Čarlijs pats saindējās, — Svens piezīmēja. — Vai nē?

—    Nē! Viņš to gan nav darījis, — pasmīnēja Deilijs.

Sarunu pārtrauca telefona zvans. Tā bija Mērija. Viņa

zvanīja, lai pateiktos Mūnam par savu atbrīvošanu.

—    Vai jums nebija bail atzīties Stīvensona slepkavībā? — Mūns jautāja.

—    Gluži otrādi. Tikai cietumā tiku vaļā no bailēm . . . Pateicieties manā vārdā Deilijam . . . Pasakiet, ka izjūtu pret viņu nemainīgas simpātijas, kaut tūlīt nojautu, ka viņa kvēlajām jūtām ir tīri profesionāla daba.

—    Nodošu ar prieku … It sevišķi pēdējo, — Mūns pasmaidīja. — Citādi viņš iedomājas, ka apvedis jūs ap stūri.

—    Vēlreiz sirsnīgs paldies jums abiem! — Mērijas balss attālinājās, viņa ar kādu runāja. Balss atkal tuvojās: — Ieslēdziet ātrāk televizoru! Tikko sākusies jums veltīta pārraidei

33

Vispirms Mūns ieraudzīja uz ekrāna skatītāju pārpildīto tiesas zāli un sevi pašu liecinieku tribīnē. Virs viņa galvas parādījās milzīga jautājuma zīme. Zīme izdzisa. Zāles vietā parādījās telestudija. Aizmugurē bija redzams stends ar vēlēšanu plakātiem, Bredoka un Felano ģīmetnēm, laikrakstiem ar Mērijas Grimšo prāvas prognozēm.

—    Vēlēšanu ģenerālmēģinājums: Bredoks vai Felano? — vaicāja burti.

Aiz kadra atskanēja diktores balss:

—    Vairākas dienas visa zeme ar neatslābstošu uzmanību vēroja, kā Džo Kohens un Henrijs K. Tomass apmainījās lieliskiem sitieniem. Taču mēs zinām, ka aiz viņu muguras stāvēja īstie pretinieki — misters Bredoks un misters Felano. Mistera Mūna sensacionālā liecība ienesusi skaidrību jautājumā par aviācijas katastrofu cēloņiem un vaininieku. Bet nenoskaidrots paliek cits, vēl svarīgāks jautājums. Kurš uzvarējis šajā divkaujā — Bredoks vai Felano? Nolēmām, ka vislabākais veids, kā izšķirt šo jautājumu, — ataicināt viņus abus uz mūsu studiju.

Uz ekrāna parādījās Felano smaidošā seja.

—■ Esmu lietišķs cilvēks. Teorija mani ne visai interesē. Novērtēju mistera Mūna uzstāšanos no tīri praktiskā viedokļa. Kāpēc gājuši bojā «Zelta bultas» un «Sarkanās bultas» pasažieri? Tāpēc, ka šo noziegumu bija sekmējuši mistera Bredoka konstruktori. Čarlija Grimšo spridzeklis nebūtu sprādzis, ja lidmašīnām nebūtu paaugstināta vibrācija. Tūlīt redzēsim, kādas šausmīgas sekas bijušas šim apstāklim!

Ekrānu aizņēma «Sarkanās bultas» pasažieru baiļu izkropļotās sejas. Liesmojošs salons. Uguns mēles laiza grāmatas vāku ar nosaukumu «Slepkava mūsu vidū». Tie bija kadri, kurus paguva nofilmēt Svens. Tiem sekoja citi, lidlaukā uzņemti. Degošā lidmašīna nolaižas. Pa lidlauku trakā ātrumā traucas ugunsdzēsēji un ātrā palīdzība. Sanitāri iznes ievainotos un mirušos. Slimnīcas palātas. Mūmiju galvām līdzīgas, visnotaļ pārsēju- miem klātas sejas. Seši zārki, tajos pussadeguši līķi. .. Sirdi plosošas rekviēma skaņas. . . Un atkal Felano smaidošā seja.

—• Jūs jautājāt — kas uzvarējis? Taisnība! Izcila loma bija misteram Mūnam, viņa godīgumam un neuzpērka- mībai. Šīs īpašības pelna atlīdzību. Tādēļ misteram Mūnam tiks pasniegts šis čeks.

Felano svinīgi izvilka no kabatas čeku. Tuvuzņē- mumā — skaitlis divdesmit tūkstoši.

—    Gadās gan brīnumi! — Deilijs teica. — Sāku izjust simpātijas pret Felano. Ar šo čeku viņš galīgi iznīcinājis Bredoku.

—    Klusāk! — Mūns apsauca.

Uz ekrāna visā savā augumā stāvēja Bredoks. Tā bija pirmā reize, kad Mūns viņu redzēja bez Mekhile- rija.

—   Uzskatu, ka mistera Felano ļaunprātīgie izdomājumi pelna tikai vienu atbildi — ledainu klusēšanu. Jd tomēr runāšu, tad tikai tāpēc, ka mani senči bijuši skotu bruņinieki. Misters Stīvensons miris no nekrietna slepkavas rokas. Viņš nav spējīgs sevi aizstāvēt. Bet es neļaušu nevienam aptraipīt viņa vārdu, spīdoša konstruktora un goda vīra vārdu . . . Kāpēc nevienam neienāk prātā apsūdzēt automobiļa konvērs konstruktorus? Ja misters Felano uzdrošinās nosaukt manas «Bultas» par lidojošiem zārkiem, tad šīs automašīnas ar daudz lielākām tiesībām saucamas par palēninātas iedarbības bumbām.

No ekrāna nozuda Bredoka sarauktās uzacis un sakniebtās lūpas. Cits citu nomainīja autokatastrofu skati. Konvērs joņo pa šoseju, taisnu kā bulta. Pagrieziens. Mašīna sasveras uz sāniem un apgāžas. Vēl viens konvērs. Pagrieziens. Mašīna uzdrāžas citai. Liesmojošs konvērs iznirst aiz pagrieziena. Un katru reizi sanitāri, nestuves ar sakropļotiem un nosistiem, bēru gājieni…

Sēru maršam skanot, uz ekrāna atkal parādījās Bredoka bargā seja.

—    Misters Felano teica, ka teorija viņu neinteresējot. Šajā ziņā esam līdzīgi. Mistera Mūna uzstāšanās praktiski ļauj secināt tikai vienu: vibrācija pati par sevi pilnīgi nekaitīga. Ja nebūtu tāda briesmoņa kā Čarlijs Grimšo, sešdesmit viens cilvēks, kuru priekšlaicīgo nāvi apraud visa zeme, būtu dzīvi. Tagad jautājums, kurš uzvarējis šajā strīdā, ir izšķirts. Uzvarējusi patiesība! Bet nenoskaidrots palicis vēl viens jautājums: vai bojā gājušie krituši par upuri sadistiskam slepkavam vai svešas gribas aukstasinīgam izpildītājam? Atbildi atradīsiet paši, ja pateikšu jums, ka Čarlijs Grimšo bija mistera Felano slepenais aģents. Man atliek tikai publiski pateikties misteram Mūnam, kas atvēris visai pasaulei acis uz briesmīgā nozieguma īstajiem vaininiekiem! Misters Mūns godīgi nopelnījis viņam apsolīto honorāru. Lūk!

Bredoka seju aizklāja tuvplānā parādīts čeks par desmit tūkstošiem dolāru.

—    Bez tam uzskatu, ka mistera Mūna godīgums un neuzpērkamība pelna sevišķu atzinību. Tāpēc lūdzu viņu pieņemt no manis šo nelielo dāvanu.

Uz ekrāna paradljas gluži jauna, niķelī un laka zaigojoša konvēra attēls.

—    Bredoks nav nemaz tāds muļķis! — Deilijs piezīmēja. — Bumba ar palēninātu iedarbību ir piemērota atlīdzība par mūsu pakalpojumiem . .. Skatieties!

Tas attiecās uz diktori, kura bija nomainījusi Bredoku. Smaidīdama simtprocentīgu patentētu smaidu, viņa koķeti sacīja:

—    Nupat bijām liecinieki tam, ka abas puses godināja dienas varoni misteru Mūnu. Apsveicam viņu mūsu trīsdesmit miljonu skatītāju vārdā! Bet tagad laiks iepazīstināt jūs ar otro dienas varoni — Čarliju Grimšo.

Diktores slaidā figūra atvirzījās. Tagad kļuva redzams, ka viņa atrodas cietuma kamerā. Tuvuzņēmumā parādījās restes, pēc tam blakus diktorei iznira Čarlijs.

—    Mister Grimšo, atļaujiet uzdot jums delikātu jautājumu? — diktore koķetēja, cik vien prazdama. •— Mūsu skatītājus interesē, kāpēc nogalinājāt savu māti? Varbūt jums bija kāds komplekss attiecībā uz viņu?

—    Nē, nekādu kompleksu. Māte tikai bija ļoti veca, viņai šā vai tā būtu drīz jāmirst. Man, protams, žēl, ļoti mīlēju viņu . . .

—    Kāpēc jūs gribējāt nogalināt savu sievu?

—    Nevarēju taču pieļaut, lai viņai tiktu manu pūliņu augļi!

—    Sirsnīgs paldies, mister Grimšo! Mums bija ļoti patīkami aprunāties ar jums!

Mūns izslēdza televizoru.

—    Jā, dzīvot blakus tādam pabaismi, — Mūns teica. — Pēc sarunas garāžā tūlīt sapratu to. Ja Čarlijs nojaustu, ka neticu Mērijas vainai, viņš nekavējoties to nogalinātu. Vienīgi cietumā Mērija būtu drošībā. Taču vajadzēja izgudrot tādu viltību, lai policijas priekšnieks piekristu apcietināšanai. Stīvensona slepkavība viņa uztverē bija izolēts noziegums, kas neapdraudēja Felano intereses. Tāpēc uzdevu Deilijam slepus satikties ar Mēriju un pierunāt viņu atzīties Stīvensona slepkavībā. Tā kā nebiju drošs, ka mūs nenoklausās, teicu Deilijam, ka turu aizdomās misis Stīvensoni.

—    Jus toreiz vel nezinājāt, ka Merijai ir alibi? — Svens painteresējās.

—    Nē. Bet biju jau pārliecināts, ka vainīgs Čarlijs. Savā nāves dienā Stīvensons uzzināja, ka Čarlijs ir Felano aģents.

—    Bet es domāju — Hartijs! Stīvensons taču zvanīja viņam neilgi pirms savas nāves?

—    Lai pastāsta Deilijs!

—    Ar prieku! Šoreiz Čarlijs radīja īstu mākslas darbu ar sarežģītu kompozīciju … Sava atklājuma satraukts, Stīvensons aiziet uz māju. No turienes zvana Mūnam, bet nesastop to. Patiesību sakot, ar šo telefona zvanu Bredoka galvenais konstruktors bija parakstījis sev nāves spriedumu. Sarunu noklausījās Felano ļaudis, tie savukārt informēja Čarliju.

—   Jūs reiz teicāt, ka Stīvensons bija pārliecināts par to, ka viņa kotedžā nav aparatūras sarunu noklausīšanai, — Svens piezīmēja.

—    Tā gan. Bet Stīvensons taču nezināja par Hartija » dubultlomu, — Deilijs paskaidroja. — Tajā dienā viņš atrada kaut ko līdzīgu tam, ko mēs uzgājām zem krēsla.

Tieši šai vakarā viņš meklēja Hartiju. Gribēja paziņot viņam par savu atklājumu.

—    Jūs atradāt mikrofonu? — Svens vaicāja.

—    Nē. Pēc tam kad Čarlijs nogalināja Stīvensonu, viņš to aizvāca.

—    Protestēju! — Svens neviļus imitēja Džo Kohena intonāciju. — Čarlija, tāpat Felano interesēs bija uzzināt, vai neradīsies kādas aizdomas pret viņiem.

—    Jūsu protests noraidīts! — Deilijs tēloja tiesnesi. — Vispirms Čarlijs bija simtprocentīgi pārliecināts, ka viņam nekas nedraud. Viss bija izplānots tā, ka nepalika ne mazāko pēdu. Otrkārt, viņš toreiz jau zināja, ka Hartija dubultloma tiks atmaskota un sakarā ar to mikrofons šā vai tā atrasts.

—    Nekā nesaprotu! — Svens sauca. — Tas atgādina man Hai Kuanga austrumu gudrības.

—    Šoreiz mums darīšana ar Felano gudrību, — Mūns iejaucās. — Viņš tiešām ir gandrīz ģeniāla personība. Viduslaikos viņš godam varētu vadīt veselas impērijas

slepenpoliciju . . . Hartijs bija tikai tehnisks izpildītājs, kādam nav grūti atrast aizvietotāju. Turpretī Čarlijs — augsti kvalificēts slepens aģents. Ar viņa starpniecību Felano uzzināja svarīgus ražošanas noslēpumus, tai skaitā par vibrāciju. Tāpēc fakts, ka Stīvensons un pēc tam arī es un Bredoks varējām nākt uz pēdām Čarlijam, piespieda Felano sagudrot viltus manevru Čarlija glābšanai. Vai jums neuzkrita, ka Hartijs rīkojās diezgan vieglprātīgi, paslēpdams mikrofonu zem krēsla mūsu istabā? Tas, lūk, arī tika izdarīts tīšām, lai mēs varētu atmaskot Hartiju. Tādā veidā atkristu varbūtējās aizdomas pret Čarliju.

—    Saprotu . . . Bet man neliek mieru kas cits, — Svens nerimās. — Ja mikrofons atradās Stīvensona mājās, kāda velna pēc Felano aģenti bija nopirkuši kaimiņos māju un uzstādījuši tur noklausīšanās aparatūru?

—   Tā izpildīja ugunīgās tumšmates lomu.

—    Tiešām ģeniāli!

—    Pats Čarlijs, manuprāt, šai ziņā bija gandrīz tikpat spējīgs kā viņa saimnieks, — Mūns teica. — Šaubos, vai Felano zināja par viņa noziedzīgo darbību, bet katrā ziņā redzēja viņam cauri. Čarlijs, gatavs ar matemātisku precizitāti soļot pāri līķiem sava mērķa sasniegšanai, bija tieši tas ideālais izpildītājs, kāds vajadzīgs Felano. Tāpēc senators tik viegli upurēja Hartiju . . . Mēs pārtraucām jūs, Deilij, turpiniet vien.

—    Tātad atgriežamies pie Stīvensona slepkavības . . . Čarlijs brīdināts. Viņš iesēstas savā sporta vāģī, aizbrauc uz kādu klusu vietiņu un domā. Piecās minūtēs viņš aplēš itin visu — Stīvensona un viņa sievas raksturu, mūsu izmeklēšanas metodes . . . Plāns ir gatavs. Var rīkoties. Viņš piezvana misteram Sīvensonam. Ar tās pašas svina caurules palīdzību, kas jau reiz izlietota līdzīgam mērķim, viņš izmaina balsi. Čarlijs paziņo Stīvensonam, ka viņa sieva joprojām lieto opiju. Pēc tam Čarlijs aizbrauc atpakaļ uz darbu un mierīgi nogaida rezultātus . . . Viss noris pilnīgi tā, kā izplānots . . . Briesmīgs strīds starp Stīvensonu un viņa sievu. Misis Stīvenšone aizsūta kalponi pēc iepirkumiem, ar to vēl vairāk pastiprinādama aizdomas. Skandāls turpinās. Stīvensonam sākas nervu sabrukums. Misis Stīvenšone, baidīdamās par viņu, piezvana Čarlijam. Čarlijs nostiprina viņā domu, ka vīrs var izdarīt pašnāvību, un ieteic noslēpt revolveri savā istabā . . . Pieļauju pat, ka viņš devis tai padomu aiziet no mājām, kamēr vīrs nav nomierinājies … Čarlijs iesēstas mašīnā, brauc pie Stīvensona, ielavās misis Stīvensones istabā, atrod revolveri un . . . Starp citu, tieši šeit viņš nodemonstrēja savas spējas darboties ar vislielāko precizitāti. Lai mēs noticētu pašnāvībai, bija nepieciešams ne tikai neatstāt uz ieroča savus pirkstu nospiedumus, bet arī nenodzēst jau esošos . . . Tālāko jūs zināt… Tātad pirmais apdrošinājums: Stīvensons pats nošāvies. Motīvs — sirdsapziņas pārmetumi, izsaukums uz senāta komisiju. Otrais: viņu nogalinājusi misis Stīvensone. Motīvs — vīrs grasījies nodot viņu dziednīcā, slepkavība izdarīta afekta stāvoklī. Un trešā . . .

—    Kā, vēl trešā apdrošināšanās? — Svens nobrīnījās.

-— Uzzināju par to tikai pēc Mērijas apcietināšanas.

Loģiskas domāšanas ceļā nācu pie slēdziena …

—    Vai tiešām? Līdz šim tā bijusi mana privilēģija, — Mūns pajokoja.

—    Vai nezināt, kā izcēlušās privileģētās šķiras? — Deilijs atcirta. Viens aizvēsturisks džentlmenis atņēma otram aizvēsturisku rungu. Vispirms izmēģināja tās stiprumu uz otra pakauša, bet pēc tam paziņoja, ka turpmāk uzvarētais izgatavos rungu, bet viņš tās piesavināsies un kaustīs otru.

—    Manuprāt, jūs kļūstat marksists. — Mūns padraudēja Deilijam ar pirkstu.

—    Nav ko bīties! Tā ir tikai vēlēšanās kaut vai tādā veidā atšķirties no Bredoka un Felano . . . Starp citu, neesmu vēl atguvies no pārsteiguma . . .

—    Kas tad viņam cits atlika? — Mūns teica. — Jūs taču pazīstat likumu — jo sliktāka prece, jo lielāki izdevumi reklāmai.

—- Jāsaka, jūs sevi ari diezgan labi reklamējāt. Jūsu īsais paziņojums radioklausītājiem ieies vēsturē.

—    Tas bija vienīgais līdzeklis piespiest Olšeidu apcietināt Čarliju. Mani tobrīd klausījās visa zeme . . . Tāpēc viņš neuzdrošinātos sabotēt manu rīkojumu . . . Bet vispār — godīgums ir vislabākais kapitāls.

—    Ka tad palika ar trešo apdrošinašanos? — Svens gribēja zināt.

—    Ak jā! — Deilijs atsaucās. — Mērijai ir glītas kājiņas, bet tām viena īpatnība — četrdesmitais numurs . . . Kad ieradāmies pie Stīvensona, uz nupat nogrābtā celiņa bija gluži svaigas pēdas — viņa paša sievas, kalpones un vēl ceturtās, arī sievietes. Četrdesmitais numurs, gluži kā Mērijai. Bet Mērijas augumam un svaram šīs pēdas bija pārāk dziļas . . . Kad pēc viņas apcietināšanas aizgāju pie kalpones, lai noskaidrotu papagaiļa nāves cēloni, atradu skapī tieši šīs kurpes. Zēnu fasons, ar zemiem papēžiem . . . Pazinu tās pēc pazoļu mustura. Bet ne tikai. . . Pazolēm bija pielipušas sārtas smiltis, tieši tādas ir Stīvensona mājas priekšā. Kalpone apliecināja man, ka kurpes piederot Mērijai. . . Bet tieši pirms tam inspektors Olšeids bija pastāstījis, ka Mērija Stīvensona slepkavības laikā atradusies citā pilsētas malā.

—    Iznāk, ka Čarlijs pēc neveiksmes ar «Sarkano bultu» tūlīt izstrādāja jaunu plānu, kā novest Mēriju uz apsūdzēto sola, -— Mūns piezīmēja.

—    Tad arī saindēšanās mīkla gūst dabisku izskaidrojumu, —• Svens atsaucās. — Čarlijs sāka sevi sistemātiski saindēt ar svinu.

—    Nekā tamlīdzīga, — Deilijs pasmīnēja. — Apdrošināšanās ar kurpēm bija domāta tikai katram gadījumam. Kas attiecas uz pašsaindēšanos, tad man jāpieviļ jūsu cerības: viņš nav pat domājis saindēties.

—    Kā tad tā? Stāstiet ātrāk! — Svens uztraucās.

—    Čarlijs mēdza visu apdomāt iepriekš, — Deilijs turpināja. — Flirts ar misis Stīvensoni, starp citu, arī bija daļa no rūpīgi pārdomāta stratēģiskā plāna. Čarlijam bija jārēķinās ar iespējamu neveiksmi, kad sarunā ar Mūnu viņš lūkoja novelt aizdomas uz Mēriju . . . Tādā gadījumā viņam pašam vajadzētu Mēriju nonāvēt. Saindēt sevi nozīmēja nokļūt slimnīcā un laupīt sev šo iespēju . . . Gan Čarlijs, gan papagailis bija saindējušies ar svinu. Pieļausim, kāds, piemēram, tas pats Felano, gribējis novākt Čarliju. Bet papagailis nekad neēda no saimnieka bļodas, viņam bija savs ēdiens. Droši vien šis noslēpums tā arī būtu palicis neatklāts, ja neatrastu garāžā svina cauruli. Starp citu, tas, ka Čarlijs nebija to aizmetis, arī liecina par viņa māniju nodrošināties par katru cenu. Caurulei bija jāpārliecina mūs, ka Mērija patiešām lietojusi to balss pārveidošanai. Sarunā ar Mūnu Čarlijs pieminēja, ka caurule palikusi pāri no ūdensvada remonta. Tas ierosināja mani izvirzīt kādu hipotēzi. Grāmatā «Par indēm» atradu analoģisku gadījumu . . . Tad, lūk! Uz jūsu jautājumu, kas saindējis Čarliju, atbildu: radiouztvērējs!

—    Mūnam tik tiešām bija taisnība, jūs drīz pārspēsiet pat mani. Sakiet, vai Minhauzens gadījumā nav bijis jūsu skolnieks? — Svens smējās.

—Pateicos, — Deilijs atcirta. — Ja jūs tik sajūsmināti atdarināt manas visseklākās asprātības, varu justies kā ievērojama personība. Kur es paliku?

—    Pie radiouztvērēja.

—    Aprunājos ar atslēdznieku, kas bija labojis ūdensvadu. Tā kā nav bijis vara caurules, viņš pagaidām apmainījis bojāto pret svina cauruli. Pie krāna bija pievienots uztvērēja zemesvads. Tādēļ caurulē norisinājās elektrolīze, izdalījās sīkas svina daļiņas. Dienā krānu lietoja bieži. Svaigā ūdenī nebija svina, bet pa nakti tas sakrājās diezgan ievērojamos daudzumos. Kopš Čarlijs bija sācis īstenot savus plānus un apmeklēja spridzinātāju kursus, viņš parasti piecēlās dažas stundas agrāk par citiem. Pamodies vispirms dzēra pats tieši no krāna, pēc tam padzirdīja papagaili. Skaidrs? Atliek tikai piebilst, ka no rīta Čarlijs veica sarežģītus aprēķinus. Kādus, tos es uzzināju, pateicoties papagailim. Viņa iemīļotie izteicieni bija «vibrācijas koeficients», «ingredients», «trinitrotoluola vienība» . . . Čarlijs mēdza pa laikam skaļi runāt. Bet, kā zināms, no rītiem papagaiļi vislabāk piesavinās dzirdētos vārdus.

—   Pietiek, Deilij! Par šo informāciju mums jāpateicas misis Istmilai, sakarā ar to ierosinu pagodināt viņu ar glāzi kubiešu ruma. Deilij, ceru, ka nebūsiet visu izdzēris?

Mūns piepildīja glāzes un turpināja:

—         Bez papagaiļa palīdzības mēs, iespējams, tā arī nebūtu sapratuši vislielāko miklu. Kāpēc spridzeklis darbojās bez detonatora? Tā lomu pildīja paaugstinātā vibrācija. Sprādzienam bija nepieciešams noteikts ingredients, pakāpe . . . «Zelta bultā» soma ar burciņām atradās bagāžas nodaļā blakus motoriem, kur vibrācija lielāka. Tāpēc sprādziens notika ātrāk, okeāna vidū… Mērija bija nolikusi savu somu bagāžas tīklā līdzās savam krēslam. Šajā vietā vibrācija ir vājāka, tāpēc lidmašīna uzsprāga tikai virs lidlauka. Līdz brīdim, kad Deilijs atnesa man ierakstu ar papagaiļa balsi, es, godīgi sakot, tikai turēju Čarliju aizdomās. Šai momentā tās kļuva par drošu pārliecību . . . Tātad ierosinu pacelt glāzes par misis Istmilu un papagaiļiem!

Deilijs pacēla glāzi, bet pēkšņi nolika atpakaļ. Viņš ieklausījās neskaidrajos avīžu pārdevēju saucienos, kas atskanēja no ielas, tad, nebildis ne vārda, izteidzās no istabas. Pēc dažām minūtēm viņš atkal parādījās ar «Sanarisko Chronical» speciālizlaidumu rokā. Vēcinādams- avīzi, viņš metās pie Mūna:

—    Darīts! Tagad varu mierīgi nomirt. Ja jūs zinātu, kā pārdzīvoju! Visa Minervas reputācija taču balstījās vienīgi uz manu fanātisko ticību jums. Ja jūs būtu kļūdījies par Čarliju, viņas akcija nokristu līdz nullei!

—    Kas tas? — Svens izrāva avīzi, pārlaida tai skatienu un sirdīgi pameta Mūnam. — Tā ir krāpšana! No manis jūs slēpāt līdz pēdējam brīdim, bet Deilijs jau pirms trim dienām zināja!

—    Galu galā vīram jāatbalsta sievas firma! — Mūns pasmaidīja.

«Sanarisko Chronical» pirmo lappusi aizņēma sensacionāls materiāls. Milzu burti vēstīja: «Pasaulslavenā gaišreģe mis Minerva Zingere desmit tūkstoš skatītāju klātbūtnē svinīgi atplēsa aizzīmogotu aploksni, ko pirms trim dienām tika iesniegusi žūrijai. Žūrija sastāvēja no juristiem, garīdzniekiem, ievērojamiem rūpniecības un finansu pārstāvjiem, priekšsēdētājs bija populārais rok- n-rolu izpildītājs Peiviss Islijs.» Teksts, ko saturēja slēgtā aploksne, bija salikts ar divreiz lielākiem burtiem: «Vakar abpusēju telepātisku sakaru seansā Pulsomonīda paziņoja man, ka redz slimnīcas palātu un tajā kādu cilvēku. Tas ir Čarlijs Grimšo — Stīvensona slepkava, «Zelta bultas» un «Sarkanās bultas» bojā ejas vaininieks.»

Pēc mēneša Mūns un Deilijs sēdēja savā birojā. Mūns pīpēja parasto lēto cigāru un ar skumjām atcerējās Bredoka lieliskās «Koronas». Deilijs dzēra ar sodas ūdeni atšķaidītu viskiju un ar tikpat lielu nožēlu atcerējās kubiešu rumu.

Pie durvīm zvanīja.

—    Klients! — Mūns pirmais pielēca kājās.

—    Klients! — Deilijs pirmais pieskrēja pie durvīm. Klients bija vajadzīgs kā ēst. Deilijs atrāva durvis un tikko neizlamājās — uz sliekšņa stāvēja Svens.

—    Nupat atlidoju no Sanarisko! — viņš kliedza. — Atvedu sensacionālas ziņas. Jūs būsiet beigti!

—    Ja tas nav izdevies Čarlijam, dzīvosim vēl simt gadu, — Mūns atsaucās. -— Bet varat pamēģināt!

Svens izvilka no kabatas «Sanarisko Chronical» pēdējo numuru.

Mūns un Deilijs izvalbīja acis. Gandrīz visu lappusi aizņēma fotogrāfija, uz kuras bija redzams Felano un Bredoks. Viņu smaidošās sejas un ciešais rokas spiediens tika komentēts turpat pēdu lieliem burtiem:

«Divu varenu rūpniecības sabiedrību — «Aviobre- doks» un «Viskoms un dēls» apvienošanās! Jaunais koncerns, par kura prezidentu iecelts Džeks Felano, saņēmis valsts pasūtījumu uzlabotām «Bultām» un «Zibeņiem», kas apgādātas ar Viskoma motoriem.» Tālāk laikraksts ziņoja: «Kā zināms, Džeks Felano, kura pilnvaras senātā izbeidzas šogad, balotējās gubernatora amatam. Sakarā ar jauno posteni viņš nolēmis atteikties uz laiku no politiskās darbības. Mistera Bredoka ievēlēšanu var uzskatīt par notikušu faktu.»

—    Es esmu pagalam! — Mūns atzinās.

—    Tas nav vēl viss! Papriecājieties par šo te! — Svens izklāja uz galda vēlēšanu plakātu.

Tajā bija redzams Mūns. Mūns zvēresta nodošanas brīdī. Virs viņa galvas mirdzēja zelta gaismogs — «Godīgums pāri visam». Bet iešķērsām bībelei, līdzīgi Si-

i najas akmenī cirstajam bauslim, zaigoja aicinājums: «Balsojiet par Bredoku!»

— Jā, godīgums ir patiešām kapitāls! — sarkastiski piezīmēja Deilijs.

Mūns klusu ciešot nostājās pie loga. Trīsdesmitā stāva augstumā iedegās elektriski burti un uzsāka savu slcrejienu gar fasādi:

«LASIET VISVAIRĀK PIEPRASĪTO GRĀMATU» — «63. VIETA BIJA REZERVĒTA MUNAM!» —«MASU SLEPKAVAS CARLIJA GRIMŠO MEMUĀRI!»

A. Imermanis

LIDMAšINAS KRĪT OKEĀNĀ

Redaktors E. Juhņevičs. Māksi. red. H. Purviņš. Tehn. redaktore G. Sneidermane. Korektore A. Bēniķe. Nodota salikšanai 1967. g. 19. oktobrī. Parakstīta iespiešanai 1967. g. 27. decembri. Papīra formāts 84X108/32. Tip. pap. Nr. 2. 7,50 fiz. iespiedi.; 12,30 uzsk. iespiedi.; 13,01 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. JT 25591. Maksā 48 kap. Izdevniecība ♦Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. " 21472/J-2098. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 537. " L2

Content

IMERMANIS Anatols LIDMAŠĪNAS KRĪT OKEĀNĀ

A.IMERMANIS LIDMAŠĪNAS KRĪT OKEĀNĀ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33