IMERMANIS ANATOLS

VIESNĪCAS "HOLIVUDA" RĒGI

ANATOLS IMERMANIS

VIESNĪCAS "HOLIVUDA" RĒGI

PIEDZĪVOJUMI

FANTASTIKA

CEĻOJUMI

Šis darbs, tāpat kā iepriekšējie romāni «Pavadonis met ēnu» un «Lidmašīnas krīt okeānā», pamatojas uz A. A. Evermena scenāriju.

PROLOGS

MINERVAS ZINGERES SPOKS

Divdesmitajā maitā Neatkarības ielā pie mājas ar četrdesmit otro numuru piebrauca netīrs, vecs fords un iespiedās vietā, ko nupat bija atbrīvojis ziloņkaula krāsas mustangs. Braucējs nesteidzās izkāpt. Tas bija vecs vīrs melnā, apvalkātā mētelī. Viņa pieri sedza melna filca platmale, zem kuras neskaidri iezīmējās grumbaina seja un melnas acenes. Rokas bija iespīlētas melnos cimdos.

Piepildīdams ielu ar elektroniskās mūzikas metāliskajām skaņām, mustangs pazuda sniega virpulī, bet cilvēks melnajā mētelī vēl vienmēr sēdēja mašīnā un uzmanīgi lūkojās automobiļu starmešu zibsnī jumos. Pagāja minūtes piecas. Neviena mašīna neapstājās. Likās, ka viss kārtībā.

Cilvēks piespieda sevi izkāpt, un viņa melnais mētelis saplūda ar mašīnu. Viņš stāvēja nekustīgi. Uz sagumu- ša.jiem pleciem nosēdās mitras pārslas, bet viņš vēl aizvien stāvēja, pūlēdamies saskatīt debesis. Debesis neredzēja — bija tikai ielas lukturu baltie apļi, apgaismotas trīsdesmitstāvu fasādes, kaut kur virs neredzamajiem jumtiem asinssarkana un indīgi zaļa elektriska rūsa, bet vēl augstāk — sniega aizplīvurota tumsa, caur kuru izlauzās nespodrs mirdzums — lielpilsētas uguņu atblāzma.

Cilvēks melnajā mētelī pakratīja galvu un, gurdeni vilkdams svina smagās kājas, devās uz stāvvietas automātu. Viņš iemeta vairākas monētas. Nevar zināt, cik ilgi nāksies uzkavēties. Tad, cenzdamies palikt nemanīts, ieslīdēja mājā.

Pagājis garām ātrajam liftam, kas Minervas Zingeres klientu ērtības labad apstājās tikai 8. stāvā, viņš izvēlējās parasto liftu. Piesardzības dēļ uzbraucis līdz galam, cilvēks pēc tam nokāpa astotajā stāvā.

Durvis atvēra solīds, zinātniekam līdzīgs vīrietis tumši pelēkā uzvalkā.

—    Jūsu vārds? — viņš vaicāja, pavadot jautājumu ar korektu, diplomāta cienīgu sveicienu.

—     Panotaross! — nomurmināja cilvēks melnajā mētelī un nervozi sarāvās. Viņš bija nodomājis pateikt pirmo uzvārdu, kas ienāks prātā, — Smitu, Džonsu. Te tev nu bija! Pateica tieši to, kas varēja nodot.

—    Misters Panotaross! Lieliski! — solīdais vīrietis ierakstīja uzvārdu apmeklētāju grāmatā ar melnu ādas iesējumu. — Lūdzu, apsēdieties zālē! Miss Minervas Zin- geres sekretārs paziņos, vai viņa varēs jūs pieņemt… Garderobe atrodas pa kreisi, tualetes istaba — pa labi…

Zāle bija pārāk plaša ducim cilvēku, kas pacietīgi gaidīja savu kārtu. Tai bija jāiespaido un jānomāc, tāpat kā svētnama augstās velves nomāc ceļos nometušos baznīcēnus. Taču pati Minerva kategoriski noraidīja jebkādu mistiku. Zāles noformējums centās pārliecināt, ka viņas gaišreģes darbība balstās uz zinātniska pamata. Pie sienām karājās ne tikai telepātiskā ceļā iegūti savādu marsiešu celtņu un vēl dīvaināku venēriešu kosmisko kuģu zīmējumi, bet arī fotogrāfijas, kas demonstrēja mūslaiku astronomijas izcilos panākumus.

Pūlēdamies nepievērst sev uzmanību, cilvēks melnajā mētelī atlaidās dziļā klubkrēslā. Viņš palika ēnā. Vienīgi melni cimdotās rokas, kas bija ieķērušās atbalstņos, un melnās, apbružātās kurpēs ieautās kājas iekļuva šaurā gaismas strēlē. Apgaismojums, par spīti zāles puszinātnis- kajam noformējumam, radīja spokainas noslēpumainības noskaņu. Cilvēki sēdēja pustumsā. Matētā gaisma krita vienīgi uz sienām. Bet arī tās šķita tumšas, salīdzinot ar žilbinoši baltajām durvīm, kuras veda uz Minervas Zin- geres svētnīcu.

Durvis gandrīz bez trokšņa paslīdēja sānis un tūdaļ atkal aizvērās. Nedzirdami soļodams kurpēs ar kaučuka pazolēm, pie cilvēka melnajā mētelī pienāca sekretārs. Viņš bija ģērbies tādā pašā tumši pelēkā uzvalkā kā šveicars. Āriene sekretāram bija vēl inteliģentāka, sveiciens vēl korektāks.

—     Misters Panotaross?

Cilvēks melnajā mētelī dobji iekliedzās. Viņš bija paguvis aizmirst, ka nosaucis šo uzvārdu.

—     Nebaidieties! Nav nekā baismīga, — aplami iztulkojis kliedzienu, sekretārs mierināja. — Ja jums ir šaubas, varat palasīt profesora Gudmena zinātnisko slēdzienu, — sekretārs pamāja uz galdiņu, ko klāja bio« šūras un žurnāli. — Šim fenomenam ir tīri zinātnisks izskaidrojums … Starp citu, seansa laikā redzēsiet miglai līdzīgu būtni. — Sekretārs runāja gluži lietišķā tonī.

—     Dieva dēļ, neizbīstieties. Tas ir tikai optisks efekts, kas palīdz mis Zingerei ātrāk iegrimt transā. Transam reizēm seko nesamaņa. Tādēļ seansa laikā ārsts mērī pulsu un asinsspiedienu … Ja viņš uzskatīs par nepieciešamu pārtraukt seansu, jūs bez atlīdzības varēsiet atnākt vēlreiz… Vai honorārs jums zināms? — Sekretārs nosauca summu, par kuru varētu nopirkt visas apmeklētāja drēbes un viņa mašīnu piedevām.

—     Skaidrā vai čeku? — sekretārs delikāti izstiepa roku.

—     Maksājot skaidrā, piecu procentu nolaide.

Apmeklētājs iebāza roku svārku augšējā kabatā, bet

apdomājies tūliņ atrāva un izvilka no mēteļa kabatas dažas naudas zīmes. Maksāja viņš skaidrā ne jau tādēļ, lai ietaupītu piecus procentus. Summa šoreiz nespēlēja nekādu lomu, bet paraksts zem čeka nodotu viņa īsto vārdu. Par šo apmeklējumu neviens nedrīkstēja zināt.

—    Viss kārtībā! — sekretārs saskaitīja naudu. — Pagaidiet, kamēr jūs izsauks!

Cits pēc cita cilvēki pazuda aiz žilbinoši baltajām durvīm. Zālē neviens neatgriezās. Acīm redzot, izejai kalpoja citas durvis. Telpā, kas tagad likās vēl milzīgāka un drūmāka, palika tikai vecais vīrs un jauniņa meitene, kas nervozi grozījās krēslā. Laiku pa laikam viņa slepus izņēma no somiņas plakanu blašķi un iedzēra dažus malkus. Beidzot pienāca arī viņas kārta.

Vecais vīrs palika viens. Juzdamies drošāk, viņš noņēma melnās acenes un drebošiem pirkstiem sāka šķirstīt žurnālu. Kinoskatītāju miljoniem pazīstamu kāju, krūšu, seju krāsainā simfonija. Bet vecais vīrs neredzēja ne žilbinošos smaidus, ne kairās gūžas, ne vilinošās acis. Viņš redzēja tikai melnus sēru rāmjus un tukšumu, ko tie ietvēra. Tas bija kaut kas apsēstībai līdzīgs. Pēkšņi no acīm nokrita kā migla. Fotogrāfija ieguva krāsu un apveidu. Viņš ieraudzīja kinozvaigzni Evelīnu Rodžeru uz klinšainas salas fona. Aktrise pašlaik nāca laukā no jūras, bet krastā stāvošais muskuļainais vīrietis ar melnām ūsi- ņām stiepa viņai pretī rokas. Tā fotogrāfija izskatījās žurnālā. Taču vecais vīrs redzēja pavisam ko citu. Izplūdušu ķermeni ūdenī. Izplūdušu ķermeni krastā. Aizmugurē — asi konturētu, ne visai jaunas, bet vēl joprojām skaistas sievietes seju ar lielām, izteiksmīgām acīm.

—     Mister Panotaros! Jūsu kārta!

Vecais vīrs paslēpās aiz žurnāla un ātri uzlika melnās acenes. Saburzījis žurnālu, viņš iebāza to kabatā un smagi, vēl vairāk sagumis, grumbaināks, aizsoļoja garām Supernovas uzliesmojumam, garām marsiešu piramīdai, garām spirālveida galaktikai — pretī žilbinošajām durvīm, aiz kurām viņu sagaidīja kosmiskā gadsimta visslavenākā gaišreģe.

—    Misters Panotaross! — paziņoja sekretārs un tūdaļ pazuda.

Minerva sarāvās. Viņai nebija laika pārlūkot apmeklētāju sarakstu, tādēļ uzvārds negaidīti pārsteidza. Vakardienas avīzes, radio un televīzija vēstīja par traģēdiju, kas norisinājusies virs Panotarosas. Bumbvedējs sadūries ar degvielas lidmašīnu, un tikai četri abu komandu locekļi palikuši dzīvi. Un, lūk, ierodas melnās drēbēs tērpies vīrs, kuram ir tāds pats uzvārds kā katastrofas vietai!

Taču Minerva ātri vien atjēdzās. Gaišreģei izbrīna nepiestāv.

—     Lūdzu, sēstieties! Jūtieties kā mājās.

Vecais vīrs apsēdās. Telpas noskaņa nekādā ziņā neiedvesa mājīguma sajūtu. Tieši otrādi. No galvas līdz kājām garā, melnā tērpā iespīlētā Minerva Zingere ar rēgaini balto seju zem melno matu smagā vainaga, istabas tumsā tikko nojaušams nekustīgs cilvēka stāvs — tas drīzāk varēja novest apmeklētāju līdz halucinācijām. Griesti iezaigojās. Vecais vīrs, kas tik bieži bija skatījies debesīs, ieraudzīja pazīstamos zvaigznājus. Tie nestāvēja uz vietas, bet lēnām pārvietojās kā planetārijā.

Minerva apsēdās zobārstniecības krēslam līdzīgā sēdeklī. Viņai pakāpeniski iegrimstot spiritiskā transā, tas slīdēja lejup līdz horizontālam stāvoklim. Taču līdz transam vēl bija piecas minūtes. Piecas minūtes sarunai, kuras laikā apmeklētājs izklāstīja savu vajadzību, bet Minerva sniedza īsu informāciju par Pulsomonīdu. Ārsts pa to laiku pievienoja viņas kailajām rokām vadus.

—    Mister Panotaros, lūdzu neuzskatīt par pārdabisku to, kas notiks. Man izdevies stāties sakaros ar kādas attālos planētas sevišķām spējām apveltītu iemītnieku zvaigžņu sistēmā 13217. 1—13. Pulsomonīda redz visu, kas notiek uz Zemes. Šīs parādības dziļākā būtība man pašai nav visai skaidra. Daži redzami zinātnieki, piemēram, profesors Gudmens, uzskata, ka tā esot vienkārši te- lepātiska spēja kosmosa mērogā. Man jābrīdina, ka ūdens un zemes irdne ir šķērslis, ko nespēj pārvarēt pat Pulso- monīdas visu redzošā acs. Iespējams, esat jau dzirdējuši, ka tieši tādēļ Pulsomonīda nevar sameklēt zemē ieraktās vai jūras dziļumos nogremdētās bagātības… Tātad — kāds būtu jūsu lūgums?

Vecais vīrs pacēla galvu. Minerva varēja iztikt bez lētiem efektiem, kādus parasti pielieto kāršu licējas. Taču ilggadīgā pieredze bija viņai iemācījusi neatteikties no psiholoģiskiem trikiem. Bieži vien pareizi uzminēts sīkums iespaidoja vairāk nekā pats pareģojums.

—     Mister Panotaros, jūs nomāc smags zaudējums, — pateicoties savai profesijai, Minerva prata nekļūdīgi lasīt apmeklētāju sejās nāciena iemeslu.

—     Jā, jā, — vecais vīrs skumji pamāja. Īsu brīdi viņš aizmirsa, kur atrodas. Minervas Zingeres vietā viņš redzēja izplūdušu ķermeni peldkostīmā. Baltā ķitelī tērptais ārsts, kas nupat iznira no tumsas un pienāca pie Minervas, pārvērtās muskuļainā vīrietī ar melnām ūsiņām. Bet tur, zvaigžņoto istabas griestu rēgainajā atblāzmā, stāvēja ne visai jauna sieviete un piecpadsmitgadīgs zēns. Viņi likās kā dzīvi. Vecais vīrs ievaidējās un aizklāja acis.

Kad viņš tās atkal atvēra, rēgs bija nozudis. Pastāvēja tikai realitāte. Pati Minerva Zingere, ārsts, kas ar veiklām kustībām aptina viņas roku ar kaut kādiem vadiem, un starp grīdu un griestiem miglai līdzīgā cilvēciskā būtne, kurā gaišreģe ieurbās ar nekustīgu skatienu. Vecais virs pirmajā mirklī nesaprata, kas tas par spoku. Tad atcerējās sekretāra paskaidrojumu.

—     Mis Minerva Zingere sāk iegrimt transā, — ārsts čukstēja. — Bet viņa vēl jūs dzird. Izklāstiet savu lūgumu klusā un skaidrā balsī.

—    Lūgumu?… Jā, jā… Vai nepateiksiet, cik pulkstenis? Mans, liekas, atpaliek…

—     Tieši astoņi… Izklāstiet savu lūgumu… Ātrāk… Pēc dažām minūtēm mis Minerva Zingere nebūs vairs spējīga jūs dzirdēt.

Minervas acis aizvērās. Viņas svara iespaidā krēsls lēni slīdēja lejup.

—            Runājiet… Runājiet… Pulsomonīda jūs klausās, — viņa čukstēja ar manāmu piepūli, it kā katram vārdam būtu jāizlaužas cauri sienai, kas viņu atdalīja no apkārtējās pasaules.

—            Dakter, palūgšu jūs atstāt istabu! — strupi noteica vecais vīrs. Likās, nevis gaišreģe, bet viņš pats bija atradies transa stāvoklī un tikai tagad atģidies.

—            Ja jūs man neuzticaties… — ārsts čukstēja. — Lūdzu, izņēmuma veidā… Ja mis Minerva Zingere pusstundas laikā neatgūs samaņu, pasauciet mani. Būšu blakus istabā…

—           Neuztraucieties, viņa atgūs samaņu. Pat ātrāk, nekā domājat, — vecā vīra sejā iezīmējās smīns.

—           Runājiet, runājiet… Pulsomonīda jūs dzird, — no krēsla atskanēja vienmuļi čuksti.

Pārliecinājies, ka ārsts aizvēris durvis, vecais vīrs strauji pagriezās pret Minervu:

—           Dzird mūs? Tādā gadījumā pavaicājiet viņam — kāpēc nav ieradies jūsu vīrs?

—           Mans vīrs? — Minerva pēc inerces turpināja runāt tai pašā aizkapa balsī.

—            Jā. Misters Deilijs no detektīvu aģentūras «Mūns un Deilijs». Bijām norunājuši tikties pie jums tieši astoņos.

Bajā mirklī durvis atvērās. Istabā iesoļoja divi vīrieši.

—            Ir nu gan piesmēķēts! — Mūns, kas pirmo reizi bija klāt spiritiski telepātisko sakaru seansā, sajauca līgano gaismas miglāju ar dūmiem.

—     Jūs, kā parasti, sekli jokojat, — Deilijs iesmējās.

—     Vai neredzat, ka tas ir gars? Minij, aizvāc viņu! — viņš pagriezās pret sievu.

Minerva, gluži piemirsusi, ka atrodas transa stāvoklī, mudīgi pielēca no krēsla un pagrozīja kādu sviru. Taču miglai līdzīgā būtne nedomāja pazust. Velti Minerva krampjaini raustīja sviru.

—     Atkal kaut kas aizķēries! — viņa žēlabaini paziņoja.

—     Būs jāizsauc montieris.

—     Labi, lai jau paliek, — Deilijs pamāja ar roku.

—    Iededz gaismu!

Spilgts staru kūlis pa pusei iznīcināja spoku, bet gandrīz caurspīdīgais, griestiem piekārtais ekrāns, uz kura slepens projekcijas aparāts raidīja mirgojošu tēlu, turpināja izpildīt savas nevajadzīgās funkcijas.

—     Piedodiet! — vecais vīrs piecēlās. — Netaisījos ielauzties jūsu noslēpumos. Ierados, apstākļu spiests. Man ir pamats domāt, ka manas sievas un dēla slepkavas izseko arī mani. Tāpēc norunāju tikties ar misteru Mūnu un misteru Deiliju nevis kantorī, bet pie jums.

—    Kāpēc tu mani nebrīdināji, Krist? — Minerva pārmeta vīram.

—     Vai tad es tev neteicu, ka misters Šrīvers atnāks…

—    Misters Šrīvers? — Minerva izbrīnā paskatījās uz nabadzīgi ģērbto apmeklētāju. — Tas pats Šrīvers?

—    Jā, — vecais vīrs noņēma melnās acenes. — Baidījos nosaukt īsto vārdu.

Tagad Minerva beidzot viņu pazina. Šo pašu seju, tiesa, ne tik grumbainu, šo pašu stāvu, ne tik sakumpušu, viņa ne vienu reizi vien redzējusi laikrakstos. Tas bija Džošua Šrīvers, miljonārs, universālveikalu karalis, daudzu rūpniecības uzņēmumu līdzīpašnieks.

—     Ceru, jūs nenodosiet manu profesionālo noslēpumu? — Minerva jautāja ar smaidu. — Jūs uztur veikali un akcijas, bet mani… — Minerva kā atvainodamās norādīja uz mirdzošo ekrānu.

—    Pats par sevi saprotams, — Šrīvers pamāja. — Tas atbilst mūsu savstarpējām interesēm.

—    Nu un tagad, kad tava sievišķīgā ziņkārība apmierināta … — Deilijs pamirkšķināja sievai.

—     Uz redzēšanos, mister Šrīver! — Minerva saprata pusvārdā. — Vēlu jums sekmes!

Minervas slaidais, melnās drānās tērptais stāvs īsu mirkli aizsedza vāji mirdzošo spoku, durvis bez trokšņa paslīdēja sānis, pēc tam tikpat klusi aizvērās.

Šrīvers apsēdās. Tagad viņš atkal likās bezgala noguris.

—     Vai esat drošs, ka jums neviens nesekoja? — Mūns jautāja.

—     Nezinu. Rīkojos tik piesardzīgi, cik vien varēju. Šīs drēbes aizņēmos no sava sulaiņa, mašīnu — tīšām izvēlējos visvecāko — noīrēju garāžā, kur mani neviens nepazīst… Man ļoti grūti stāstīt, — Šrīvers turpināja trīcošā balsī. — Pārāk smags sitiens… Taču lūkošu saņemties… — viņš iztaisnojās, atpogāja melno mēteli un krampjaini ievilka elpu. — Tas sākās pirms gada. Dažos manos universālveikalos izsita skatlogus, citos sprāga bumbas ar asaru gāzēm, vēl citos notika pārdrošas zādzības. Pēc tam pie apvāršņa parādījās kāds misters Čelmzs. Viņš teica, ka esot Roda Gaetano pārstāvis… Jums šis vārds laikam pazīstams?

Mūns un Deilijs pamāja. Pirms desmit gadiem Rodrigo, sava vecākā brāļa Laimīgā Gaetano aicināts, bija ieradies no Spānijas. Pēc brāļa varmācīgās nāves Rodrigo, ātri izrēķinājies ar sāncenšiem, kļuva par varenās noziedznieku organizācijas saimnieku. Šā sindikāta locekļi nodarbojās ar narkotisku vielu kontrabandu, uzturēja spēļu un izpriecu namus, bet viņu pasakaino ienākumu galvenais avots bija organizēta šantāža — tā saucamais rekets.

— Man bija jāmaksā Rodam Gaetano ik mēnesi gandrīz desmitā daļa savu ienākumu, — Šrīvers turpināja. — Par to man apsolīja veikalus neaiztikt. Atteicos, uzskatīdams, ka labāk izmantot pieprasīto summu apsardzei. Čelmzs brīdināja, ka man jāsagatavojas nopietnām nepatikšanām. Šie draudi sākumā palika bez sekām. Manus universālveikalus apsargāja detektīvi. Jau nodomāju, ka Rods Gaetano šai afērai atmetis ar roku. Bet apmēram pēc divām nedējām nepazīstamas personas mēģināja nolaupīt manu jaunāko dēlu… Tad nolēmu aizsūtīt ģimeni uz Panotarosu. Tas ir neliels ciemats Vidusjūras krastā. Savā laikā, kad kopā ar sievu apceļojām Franciju un Spāniju, Panotarosa viņai bija ļoti iepatikusies … Brīnišķīga daba, neviena tūrista, tikai vietējie iedzīvotāji… Sieva man ir neparasta. Skaļa sabiedrība viņai nekad nav bijusi pa prātam… Ģimenes uzturēšanās vietu nezināja ne kalpotāji, ne radi. Korespondence piesardzības dēļ tika sūtīta caur franču detektīvu aģentūru Parīzē. Viss likās kārtībā… Bet šodien saņēmu telegrammu … No Panotarosas… Policijas priekšnieks paziņo … — Šrīvers aizklāja ar rokām seju.

Mūns un Deilijs novērsās. Bija grūti noskatīties, kā Šrīvers mēģina noslēpt savas bēdas. Beidzot viņa rokas bezspēcīgi noslīdēja, atklādamas sakritušu seju ar asaru pilnām acīm un tumšsārtiem pirkstu nospiedumiem uz pieres.

—      Beigti… Abi… Ūna un zēns. Telegrammā teikts, ka viņi saindējušies ar konserviem. Bet es esmu pārliecināts, ka viņi nogalināti.

—       Piedodiet, mister Brīver, — Mūns pārtrauca. — Cik saprotu, tiešu pierādījumu jums nav. Varbūt tomēr nelaimes gadījums?

—       Vai tad nestāstīju? — Brīvers izbrīnījies paskatījās uz detektīvu. — Atvainojiet, nāve ir tik briesmīgs notikums, ka pārējais gribot negribot aizmirstas. — Brīvers izvilka no kabatas telegrammu. — Policijas priekšnieks paziņo, ka pazudusi arī mana meita Gvendolīna… Tā, bez šaubām, ir Roda Gaetano atriebība …

—     Laikam jums taisnība, — Mūns pašūpoja galvu.

—      Ceru, ka viņa ir vēl dzīva. Bet var arī viņu nogalināt. Jāsteidzas! — Brīvers izstiepa roku pret Mūnu. — Rīt jums jāizlido uz Panotarosu.

— Man?

— Jā. Es ne visai uzticos spāņu policijai. Ja jau mūsējā nespēja mani aizsargāt no Roda Gaetano, tad tur, savā dzimtenē, viņam ir tīrais nieks uzpirkt jebkuru priekšnieku.

—     Jūs aizmirsāt par ārzemju pasi, — Mūns atgādināja.

—     Jau pasūtīta.

—     Vienalga, šī procedūra aizņems krietnu laiku.

—     Jau rīt pase būs jums rokā.

Mūns neticīgi paskatījās Brīverā. Miljonārs pirmo reizi pasmaidīja.

—       Nebrīnieties! Manam personīgajam draugam, valsts sekretāra palīgam, ir iespēja — protams, tikai izņēmuma gadījumos — paātrināt šo procedūru. Iestāstīju viņam, ka jūs esat mans tirdznieciskais pārstāvis. Manam komerciālajam direktoram šajās dienās tiešām bija jāizlido uz Spāniju sarunu vešanai… Atliek tikai vienoties par honorāru … Nosakiet paši! Tas būs visprātīgākais.

—     Jūsu priekšlikums izklausās vilinošs, taču …

—       Nekādu taču, — Deilijs pamirkšķināja. — Jau sen sapņoju nokļūt Spānijā. Stāsta, tur esot vistemperamentīgākās sievietes pasaulē.

—      Jūsu laime, ka Minerva nedzird, — Mūns padraudēja viņam ar pirkstu. — Labi, esmu ar mieru… Kaut vai tādēļ, lai dotu jums iespēju pārliecināties, ka jūsu sieva

nav sliktāka par spānietēm. Ja tikai viņa netērētu tik daudz temperamenta ārlaulības sakariem ar misteru Pul- somonldu…

—     Tātad jūs brauksiet abi?… Tas mazliet sarežģī ap- stākjus. Griezties otrreiz pie mana drauga no valsts departamenta būtu veltīgi… — Šrīvers iegrima domās. Tad it kā novērtēdams uzmanīgi aplūkoja Deiliju. — Bet man ir ide ja!…

—     Kāda?

—     Domāju, kā paātrināt ārzemju pases saņemšanu misteram Deilijam… Mēs par to vēl parunāsim… Šā vai tā — jums, mister Mūn, pagaidām būs jālido vienam.

—     Labi! — Mūns ātri izlēma. — Patiešām no svara katra stunda. Honorāra summu nosaukšu vēlāk. Viss atkarīgs no sekmēm. Pagaidām jūs dosiet man tikai izdevumiem … Teiksim …

—     Par visu esmu jau parūpējies, — Šrīvers pamāja. — Malāgā, Pedro Himenesa bankā, uz jūsu vārda atvērts tekošais rēķins. Limits — pusmiljons pesetu.

—    Vareni! — Deilijs iesvilpās. — Ar tādiem miljonāriem prieks sastrādāt!

—     Te būs Panotarosas policijas priekšniekam adresēta pilnvara, — Šrīvera lietišķais tonis rādīja, ka arī nestundā viņš paliek tas pats slavenais Šrīvers. — Lūk, fotogrāfijas. Maniem detektīviem izdevies izsekot Čelmzu un dažas reizes nofotografēt kopā ar citiem Gaetano vīriem, — Šrīvers piebīdīja attēlus un ar trīcošu roku izvilka no kabatas vēl kādu: — Mana meita Gvendolīna Šrīvera.

Deilijs pārliecās pār Mūna plecu. Viņa sejā atspoguļojās patīkama izbrīna. Gvendolīna Šrīvera bija glīta meitene, pilnīgi atbilstoša standartam, ko žurnāli, televīzija un kino reklamēja kā nacionālu ideālu. Vienīgi garie, iezilganie mati piešķīra viņai zināmu oriģinalitāti.

—    Mana sieva Ūna. Dēls Rols. Viņam nupat palika piecpadsmit gadu … Te viņi visi kopā… — Šrīvera balss atkal ietrīsējās. — Pēdējā fotogrāfija… Viņi to atsūtīja pirms mēneša… — Šrīvers nolieca galvu.

Mūns satvēra fotogrāfiju, kas bija izkritusi no vecā vīra rokām. Gvendolīna kopā ar māti un brāli sēdēja gliserī. To vadīja neliela auguma pavecs vīrietis elegantā

jahtsmeņa uzvalkā. Acīs dūrās spilgts kontrasts starp viņa laimīgo sejas izteiksmi un Gvendolīnas pusnicinošo grimasi.

—     Kādā ceļā Rods Gaetano uzzināja, kur viņi atrodas? — Deilijs vaicāja.

—     Šis ir vienīgais ticamais izskaidrojums! — Šrīvers izņēma no kabatas sagumzītu žurnālu. — Viņi nejauši nofotografēti kopā ar Evelīnu Rodžeru … Būtu šis nolādētais reportieris zinājis, cik briesmīgas sekas būs viņa uzņēmumam!

Pēc Šrīvera aiziešanas Deilijs pacēla zemē nomesto žurnālu. Tā bija «Zelta Skatuve», nedēļas izdevums, specializējies populāru aktieru mīlas afēru attēlošanā. Evelīnai Rodžerai, kuru viņas pielūdzēji bija iesaukuši par Lellīti, veltītā reportāža aizņēma sešas lappuses.

«Lellīte Rodžera aizbēgusi no vīra! Viņas jaunais mīļākais — Ramiross Vil ja, meksikāņu restorāna «Kuka- rača» apburošais oficiants! Slepenais medusmēnesis Panotarosas paradīzes liedagā!» aizgūtnēm vēstīja virsraksti.

Raksta sākumā autors īsumā pieskārās aktrises karjeras pamatposmiem. Evelīnas Rodžeras pirmās nelielās lomas palikušas nepamanītas, bet pēc piedalīšanās komēdijā «Nāves skūpsts», kur viņa tēlojusi Merilinu Monro, kritiķi atklājuši Evelīnas pārsteidzošo līdzību ar slaveno pašnāvnieci. Žurnālisti sāka pievērst Rodžerai uzmanību. Te viņiem atklājās īsta zelta bedre. Neskaitāmas mīlas dēkas, greizsirdīgs vīrs — džeza dziedātājs Sidnejs Mostrels, vētraini skandāli publiskās vietās — tas viss sniedza neizsmeļamu vielu pikantiem rakstiem. Kad pirms pusgada ievajadzējās kinoaktrises Dienvidvjetnamā karojošo amerikāņu morāles stiprināšanai, šim uzdevumam izraudzījās tieši viņu. Evelīna Rodžera spīdoši veica savu lomu, izdalīdama divu nedēļu turnejā piecus tūkstošus autogrāfu un desmit tūkstošus skūpstu. Tam sekoja triumfs — galvenā loma superfilmā «Ievas jaunais kostīms». Un jauna sensācija: nenogaidījusi pēdējo kadru uzņemšanu, viņa bēg ar meksikāņu oficiantu. Kinofirma augstsirdīgi atsakās no soda naudas par kontrakta laušanu.

Reklāmas vadītājs paziņo, ka firma nav cietusi, jo dubliere, kura aizstāja Rodžeru fināla ainā, apģērbtā veidā neatšķiras no viņas ne par matu. Toties virs nopērk revolveri un, vicinādams to, zvēr žurnālistiem, ka nogalinās abus. Pēc tam viņa iedziedātā skaņuplate «Dejo, mana mīļotā!» tiek izpirkta rekorda ātrumā. Reportieri meklē Rodžeru visās pasaules malās. Klīst baumas, ka viņa redzēta Šauda Arābijas karaļa harēmā. Kāds tikko no Vjetnamas atgriezies ģenerālis pieprasa iesniegt Šauda Arābi jai ultimātu un sūtīt uz Sarkano jūru sesto Vidusjūras floti. Baumas izrādās nepamatotas. Un, lūk, pēc mēnesi ilgiem nesekmīgiem meklējumiem kādam Madrides žurnālistam izdodas uziet Lellītes Rodžeras pēdas.

«Es mīlu Ramirosu! Viņš ir īsts vīrietis! Jūtos bezgala laimīga!» — ar šiem vārdiem iesākās «Zelta Skatuvē» iespiestā reportāža. Divdesmit divi fotoattēli uzskatāmi rādīja Rodžeras bezgalīgo laimi uz debeszilās jūras, zaļo palmu un gleznaino spāņu zemnieku fona. Divās bez Lellītes un meksikāņa bija redzams baltā virskreklā un īsās, baltās biksēs tērpies pavecs vīrietis, kurš kautrīgi turējās aizmugurē. Bet vienā attēlā — kam izrādījās tik traģiska loma — objektīvs bija nejauši fiksējis Šrīvera sievu un dēlu. Paraksts skanēja: «Svētlaimīgās vientulības salā Lellīti Rodžeru sagaida viņas mīļotais Rami- ross».

Deilijs aizvēra žurnālu. Uz vāka bija redzams datums — «15. februāris».

—     Pagājis vesels mēnesis, — Mūns sarauca pieri. — Nesaprotu, kāpēc Rods Gaetano tik ilgi gaidījis. Tas nemaz neizskatās pēc viņa.

—    Acīm redzot, viņa puiši neinteresējas par kinoaktieru mīlas gaitām. Šrīvers arī tikai šodien ieraudzīja žurnālu.

—     Savādi, — Mūns nomurmināja.

—     Kas īsti?

—     Viss! Panotarosā vakar notikusi gaisa katastrofa. Bojā gājušas divas lidmašīnas. Tur jābūt simtiem policistu un kareivju, kas meklē lidotājus un lidmašīnu atliekas. Iznāk, ka Gaetano bandas locekļi it kā tīšām izvēlējušies operācijai visriskantāko laiku… Nožēloju, ka ielaidos šai dēkā… Kaut kas te nav tā, kā vajadzīgs…

— Bail? — Deilijs pavīpsnāja.

Māns paskatījās uz krēslu, kurā nesen bija sēdējis Brīvers. Viņam likās, it kā sēdeklis, iesācis sevī vecā vīra nelaimi, būtu sagumis un sakrunkojies. Mūns steigšus sabāza kabatās fotogrāfijas un papīrus. Deilijs nodzēsa gaismu. Iekāms durvis bez trokšņa aizvērās, Mūns vēlreiz atskatījās. Mirdzošais rēgs vientuļi šūpojās tumšajā istabā.

PANOTAROSĀ 1966. g. 22. martā PIRMĀ GRĀMATA

ROTAĻA VIRS BEZDIBEŅA » »

PANOTAROSĀ 1966. g. 22. martā

MĪKLAINAIS ŠMITA KUNGS

Zilais autobuss ar uzrakstu «Malāga — Panotarosa», šķērskokam nolaižoties, strauji nobremzēja. Jumtam piestiprinātās ceļa somas un zemnieku grozi palēcās un atkal sastinga. Gandrīz visi pasažieri izkāpa. Izvilkuši tabakas makus, zemnieki uztina smēķus.

— Lūdzu! — pie Mūna pienāca garīdznieks melnos, garos svārkos. Viņam bija iedegusi, pajauna seja. Tumšās acis zem kuplām, iesirmām uzacīm ar slēptu ziņkāri pētīja sarunu biedru.

Pirms divām stundām viņi bija tikušies Pedro Hime- nesa bankā, kur padre Antonio labprāt uzņēmās tulka pienākumus. Autobusā garīdznieks neuzmācās ar savu sabiedrību. Bet laiku pa laikam Mūns uztvēra garīdznieka skatienu, kas atgādināja rentgena starus. Šķita, padre Antonio caurskata cilvēku un ar septītā jutekļa palīdzību uzmin tā vājības.

—    Pateicos! — paņēmis pasniegto portsigāru, ko greznoja krusts un burti «O. D.», Mūns to aplūkoja. Otrā pusē bija iegravēti krustiņi. Divdesmit vai trīsdesmit. Kaut kādas atzīmes, kuru īsto jēgu viņš saprata tikai vēlāk.

—    Pavisam piemirsu! Šim portsigāram ir mazs noslēpums, — garīdznieks nospieda slepenu atsperi. Kreisajā iedalē gulēja gaišas tabakas lapas, labajā — tumšas.

—    Tik vien? — Mūns pajokojās.

—    Jūs domājat «O. D.»? — padre Antonio pasmaidīja. — Tie ir latīņu vārdu «Opus Dei», tulkojumā «Dieva darbs», pirmie burti. Tā saucas garīgais ordenis, kura biedrs esmu. Kā redzat, nekā mīklaina nav.

—    Un krustiņi droši vien ir atzīmes par biedru maksu?

—   Gandrīz… Palīdzēt? — Un padre Antonio, izvairīdamies no sarunas, veikli saritināja Mūna izvēlēto melno lapu. Viņam bija gari un slaidi pirksti, īsi apgrieztajos nagos neredzēja nikotīna pēdu.

Mūns ievilka dūmu un izpūta dubultu gredzenu. Tabaka bija lieliska, daudz labāka par lētajiem cigāriem, ko viņš parasti smēķēja.

Aiz pagrieziena iznira preču vilciens ar nokvēpušu vecum vecu lokomotīvi.

Dārdinādamas pārmijas, garām ripoja platformas ar aitām. Autobusa pasažieri neizrādīja nekādu interesi. Bet tad parādījās koka krātiņi ar vēršiem.

—    Korīdai ved, — padre Antonio paskaidroja.

Pasažieri dzīvi tērzēja, acīm redzot, apsprieda, kādas

izredzes rītdienas cīņā toreadoriem. Vērši šķita rāmi, pat mazliet bailīgi. Viens no tiem skumji māva, it kā sūdzēdamies par ceļa neērtībām. Bet pēc varenajiem kakliem un lielajiem ragiem varēja spriest, ka tie ļaus sevi nonāvēt tikai pēc sīkstas cīņas.

Pēdējais vagons aizrībināja aiz šķērskoka.

Šoferis deva signālu iekāpt. Mūns nometa pussmēķēto cigāru un nelabprāt sekoja garīdzniekam. Pēc marta slapjdraņķa, no kura Mūns bija atvadījies tikai vakar, siltā, gandrīz karstā dienvidu saule patīkami pārsteidza. Viņa brūnais, no rupjas vilnas austais uzvalks ne visai derēja šim klimatam.

Iekāpis autobusā, Mūns uzmeta bažīgu skatienu uz sēdekļa nomestajiem svārkiem. Viņš bija pavisam piemirsis par dažiem tūkstošiem, kas glabājās iekšējā kabatā. Droši vien šī summa spētu ievest kārdināšanā ne vienu vien nabadzīgi ģērbto ceļabiedru.

—    Esiet bez bažām, — padre Antonio mazliet ironiski pasmaidīja. — Jūs atrodaties Spānijā. Te nabadzība un godīgums ir tikpat kā sinonīmi.

Abi sāka runāt par vēršu cīņām. Garīdznieks tās nenosodīja.

—    Visiem cilvēkiem, it sevišķi dienvidniekiem, nepieciešama maize un izpriecas. To zināja jau senie romieši. Maizes mums pamaz, tāpēc jāgādā par izrādēm. Vēršu cīņas vismaz nav revolūcija … Kas attiecas uz humanitāti, tad, manuprāt, jūsu birža daudz neatšķiras no korīdas.

—    Jūs esat bijis pie mums? — Mūns vaicāja. — Laikam tāpēc tik lieliski runājat angliski.

—    Neesmu bijis un arī netaisos. Jūsu mašīnu civilizācija man sveša. Kas attiecas uz valodas zināšanām, tad mācījos monsinjora de Šerizi koledžā …

—    Pirmā dzirdēšana, — Mūns noburkšķēja.

—    Tā ir vislabākā jezuītu universitāte… Atrodas Parīzē … Katram studentam, atskaitot latīņu, sengrieķu un senebreju valodu, pilnībā jāpārvalda trīs mūsdienu valo- das._.. Bez tam pēc paša izvēles viņš mācās kādu Āzijas vai Āfrikas dialektu. Es, piemēram, runāju angliski, franciski, zviedriski un bantu cilts dialektā.

Garīdznieks turpināja tērzēt. Garām slīdēja olīvu birzis, brūngani violetas kalnu nogāzes, no akmeņiem sakrauti lauku iežogojumi. Mūns naktī nebija gulējis un tagad nemanot aizmiga. Viņu pamodināja bremžu čirkstoņa un pasažieru satrauktās valodas.

—    Kāpēc apstājāmies? — Mūns vaicāja.

—    Dokumentu pārbaude, — garīdznieks paskaidroja. — Vilcienos un automaģistrālēs tā pie mums bieža parādība. Bet Panotarosā — pirmo reizi.

Mūns paskatījās pa logu. Autobuss stāvēja kalnu pārejā, pāri kurai veda vienīgais ceļš uz Panotarosu. Tālumā zilgoja jūra. No ielejas augšup rāpās ēzelīši ar groziem uz muguras. Viens no tiem apstājās, lai noplūktu ceļmalā augošu magoni. Ar ziedu mutē tas patlaban izskatījās kā karikatūra par tūristu plakātiem, kuros parasti redzama tumšmataina spāņu skaistule ar kastaņetēm vijīgajās rokās un sarkanu rozi sniegbaltajos zobos.

Blakus autobusam stāvēja divi civilie gvardi melnos mundieros ar sakrustotām gaišdzeltenām siksnām. Viņu dīvainās, augšup uzlocītās, melnās trijstūrenes šķita vēl senlaicīgākas blakus amerikāņu kara policijas seržanta baltajai bruņu cepurei.

Policistus ieraudzījis, ēzeļu dzinējs apstājās bez pavēles. Amerikāņu seržants ieskatījās grozos. To saturs — tomāti — viņam nez kādēļ nepatika. Ar izteiksmīgu žestu viņš pavēlēja zemniekam griezties atpakaļ.

—    Ko viņi īsti meklē? — Mūns jautāja.

—    Nav ne jausmas, — padre Antonio paraustīja plecus. — «Pueblo» šīsdienas numurā lasīju, ka amerikāņi gaisa katastrofas laikā pazaudējuši kaut kādas slepenas ierīces.

—    Vai tad šos noslēpumus var noglabāt tomātā? — Mūns smējās.

—    Jūsu pasi, senjor! — viņu uzrunāja civilais gvards. Ieraudzījis ģerboni, gvards nodeva pasi amerikāņu kareivim. Tas nevīžīgi izlasīja uzvārdu un atdeva pasi atpakaļ. Tā bija vienīgā reize, kad amerikānis piedalījās pārbaudē. Visu pārējo laiku viņš vienaldzīgi stāvēja autobusa ēnā un laiski vēroja cigaretes dūmus. Glītā haki krāsas uniformā ģērbies, spēcīgs, platiem pleciem, labi barots — viņš likās nevis cilvēks, bet dzīvs Amerikas priekšpostenis, standartizēts kā «Esso» benzīna tanki.

—    Viss kārtībā! — pēc pakāpes vecākais civilais gvards pielika roku cepurei. — Varat braukt!

Autobuss ripoja lejup. Mūns saskatījās ar policijas seržantu. Tas izteiksmīgi nospļāvās un aizgriezies piegāja pie portatīva raidītāja, kas stāvēja uz senromiešu kolonas drupām.

Vēl dažas spirālveida ceļa vītnes — un aiz loga sagriezās vesels krāsu jūklis, kurā dominēja jūras iezilgums, palmu zaļums, namu un būdiņu baltie un rozā toņi. Mūns bija cerējis redzēt patukšu ciematu. Malāgā viņam bija stāstījuši, ka pēdējā mēnesī straujais tūristu pieplūdums divkāršojis Panotarosas iedzīvotāju skaitu. Tomēr redzētais viņu pārsteidza. Panotarosa līdzinājās stihiski izaugušam gadu tirgum. Kalnu nogāze ar alām, kuru priekšā žuva veļa. Blakus senromiešu cietokšņa mūrim dzeloņstiepļu žoga apjozta telšu pilsētiņa, kur vīdēja amerikāņu kareivju zaļie, debeszilie un dzeltenie virsvalki… Dažas lielākas baltai celtnes centrā, starp tām baznīca un piecstāvu ēka, kuros jumtu vainagoja milzīgs (uzraksts «Holivuda» … Gar liedagu izmētātas rozā mājas mājeles, būdas, palmas, zvejnieku laivas, žūšanai izkārti tīkli, bet visapkārt, teras- veida paceldamies pret debesīm, zemnieku lauki un vīnogulāji. Mūnam nebija laika aplūkot, kā nākas, turklāt atstatums bija pārak liels, tomēr viņam šķita, ka visa austrumu nogāze nomelnējusi gluži kā pēc ugunsgrēka. Mazliet augstāk, pa pusei klinšaizsegts, bija redzams pils tornis un robots mūris.

Ielās. pa kurām ripoja autobuss, valdīja tāds pats jūklis. Zemnieku tumšās drēbes un ārzemnieču vieglprātīgie bikini.- formas tērpi un ķermenim cieši pieguļošās kleitas ar šķēlumiem mugurā un sānos, vietējo iedzīvotāju padrūmās sejas un no tālienes atbraukušo sieviešu profesionāli aicinošie smaidi. Gaisā viļņojās joda, sāls, apelsīnu, lētu smaržu, sviedrainu ķermeņu, benzīna un viegla deguma smaka. !

Autobuss apstājās centrālajā laukumā. To tūdaļ ielenca vai rāki nodriskāti pusaudži. Pazinuši Mūnā ārzemnieku, viņi, pārkliegdami cits citu, piedāvāja savus pakalpojumus.

—    Pansija «Eskoriāla»!

—    Pansija «Prādo»! Apburošu sieviešu sabiedrība!

—    Pansija «Alhambra»! Visas ērtības! Privāts liedags!

—    Viesnīca «Holivuda»! Brīvas istabas ar skatu uz jūru!—čigānam līdzīgs zēns, amerikāņu kareivja cepuri galvā, sarkanā vestē, kas tikko noslēpa kailās krūtis, daudzkārt lāpītās biksēs, kuru bārkstainās driskas plandījās gar basajām kājām, ar izmisīgu spēku ieķērās Mūna ceļa somā. Pārējie klaigādami mēģināja to atņemt. Padre Antonio kaut ko pateica. Netīrās rokas, kas stiepās pretī čemodānam, tūlīt pazuda. Acīm redzot, pat šie vazaņķi juta cieņu pret garīdznieku.

—    Viņi saka, ka zēns melojot, — padre Antonio pateica bez nosodījuma. — «Holivudā» nav brīvu istabu.

—     Un citā viesnīcā? — Mūns jautaja. Viņš ne visai uzticējās pansijām ar greznajiem spāņu nosaukumiem. Viesnīca garantēja insektu trūkumu un vesu dušu.

—     Mums ir viena vienīga viesnīca, — padre Antonio pasmaidīja. — Varbūt pagaidām padzīvosiet pie manis?

—     Varat pieņemt manu numuru! — blakus Mūnam stāvēja paresns vīrietis ar cūkādas somu. — Tas ir, ja neesat māņticīgs. Trīspadsmitā istaba, brīnišķīgs skats uz jūru. Lai jods to parauj! Tikai šaubos, vai gribēsiet palikt. .. Taisni jāsmejas — taisījos ieguldīt Panotarosa savu kapitālu. Vai jūtat? — paresnais vīrietis izteiksmīgi ievilka nāsīs gaisu ar skaidri nomānāmu deguma smaku. — Pie mums, Ķelnē, tādās reizēs saka: «Dāņu karalistē ož pēc puvuma.» Tis ir citāts no Getes… Zināt, Gēte, izcilais vācu dzejnieks ..

Tas ir citāts no Šekspīra, Šmita kungs, — ar smaidu pārlaoboja padre Antonio.

—     Tiešām? Paldies. Bet tas nemainc lietas būtība vārīgi, ka ož pēc puvuma, bet kas to teicis — Gč;'te vai Šekspīrs … — Par Šmita kungu nosauktais cilvēks nicīgi paraustīja plecus un, izlādējis savas dusmas kilometru garā lāstā, ielēca autobusā.

Čigānam līdzīgais zēns ar priecīgu bļāvienu paķēra Mūna čemodānu un aizjoza pāri laukumam. Mūns pagriezās, lai dotos nopakaļ, bet garīdznieka smaiiļs to apturēja. . ,

—     Jūsu čemodāns nekur nepazudīs. Pie mums, tājfeat kā pie jums, ir gangsteri un profesionāli zagļi, toties? jums nav parunas «Lepns un godīgs kā ubags». Atnāciet pie manis, būšu allaž priecīgs… Manu adresi pateiks jebkurš garāmgājējs, te visi mkni pazīst.

Mūns mirkli pastāvēja zem ļ^nta, kas bija uzvilkts virs ieejas viesnīcā. Garīdznieks attālinājās raitā, (enerģiskā solī, kas nekādi neatbilda garajiem mācītāja svārkiem, sajoztiem ar raupju virvi, kurā karājās portfelis. Nez no kurienes kā melna ēna iznira nēģeris, ģērbies sarkanās peldbiksītēs, ar ;krellēm ap kaklu un aprocēm uz rokām un kājām. Padre Antonio atdeva viņam portfeli. Abi izgaisa skatienam^ Bet Mūns vēl ilgi stāvēja zem svītrainās nojumes, prātodams par šo savādo pāri. Tad atgrūda durvis. No spogulsienām viņam pretī šķita iznākam pludmales tērpos ģērbtas sievietes. Vestibils izskatījās kā senlaiku mauru pils, kas pārveidota par mūsdienu bāru. Marmora grīda, palmas un kaulgrebumiem rotātas, iespaidīgas kolonas bija rada mauru stilam, spoguļi, mīkstie atzveltnes krēsli un alumīnija spļaujamtrauki — amerikāņu.

—    Lūdzu, senjor! — šveicars, zemu klanīdamies, apsveica Mūnu. — Mani sauc dons Benitess. Vienmēr gatavs jums pakalpot.

—   Kur mans čemodāns? — Mūns pārlaida skatienu visapkārt.

—    Es uz tā sēžu, — aiz šveicara muguras iznira pinkaina galva. — Un mani sauc Pedro! «Dons» nav nepieciešams.

—    Pedro runā muļķības, — šveicars cienīgi aizrādīja. Viņš runāja lauzītā angļu mēlē, ar jocīgu kastīliešu akcentu. — Ņemiet slēdzeni, senjor! Trīspadsmitā istaba.

—   Ar brīnišķīgu skatu uz jūru! — Mūns pasmīnēja, atcerējies Ķelnes komersanta vārdus.

—    Pie mums visas labākās istabas atrodas jūras pusē. Izejiet uz balkona — un Vidusjūra gulēs pie jūsu kājām. Un kādi saulrieti! … Toties cenas arī divreiz lielākas, — šveicars piebilda jau citā tonī. — Mūsu viesnīcas īpašnieks senjors Deviljē pareizi izdomājis, — vai tad turīgs cilvēks vēlēsies, lai acu priekšā būtu laukums, kur mūžam drūzmējas ļaudis.

—    Ir jau labi! — Mūns pārtrauca. — Kādas istabas apdzīvoja Šrīveri?

—    Senjorita Gvendolīna Šrīvera dzīvoja četrpadsmitajā, — iesāka šveicars, bet Pedro neļāva viņam pabeigt.

—    Bet trīspadsmitajā dzīvoja Jlols Šrīvers ar māti.

—    Manā istabā! Vai tad tā nav aizzīmogota? — Mūns izbrīnījās.

—    Kāpēc? — šveicars paraustīja plecus. — Viņi saindējās ar konserviem. Mūsu dakteris tūlīt pateica…

—    Ar amerikāņu desu. Uz* etiķetes tādas gardas šķēlītes, — Pedro aplaizījās. — Rols mani bieži cienāja … Labs puisis, ne tāds kā citi ārzemnieki. Viņš mācīja mani runāt angliski, bet es viņu — spāniski.

—   Runāt andalūziešu dialektā, — šveicars pārlaboja. — Spāniski tu pats runā kā amerikānis!

—    Kāpēc Šmits apmetās trīspadsmitajā? Vai tad nebija brīvu istabu? — Mūns vaicāja.

—    Bija. Pats prasījās. Jūsu istaba ir viena no labākajām. Blakus dzīvo slavenā Evelīna Rodžera, Holivudas zvaigzne. — Šveicars paklanījās. — Kopš viņa atbraukusi, tūristiem nepietiek vietas: daudzi izīrējuši savas mājas ārzemniekiem, bet paši pārcēlušies dzīvot alās.

—    Es ari dzīvoju alā. Pat piedzimu tur, — Pedro lepni paziņoja.

—    Taisnība, — šveicars apstiprināja. — Pie mums tādu ir daudz. Kopš senseniem laikiem. Nabaga ļaudis pat pārceļas šurp tieši alu dēļ. Iznāk lētāk nekā celt būdiņas no visādiem draņķiem … — Apjēdzis, ka temats nav diez cik piemērots sarunai ar ārzemnieku, šveicars veikli pārgāja uz citu: — Droši vien redzējāt pili? Jā, jā, marķīza Kastelmares dzimtsīpašums… Senjors Šmits gribēja to pārbūvēt par greznu viesnīcu …

—    Bija domāts ar funikuleru uzturēt satiksmi tieši ar pludmali, — Pedro piebilda. — 2ēl, tā ari neizdevās pavizināties!

—    Viņi ar marķīzu bija jau gandrīz salīguši. Bet šodien senjors Šmits pēkšņi aizbrauca. — Šveicars vaicājoši paskatījās viesī.

—    Vai nezināt, kāpēc?

—   Vai tad mums kaut ko saka? — šveicars paraustīja plecus. — Mēs visu uzzinām paši pēdējie.

—   Varbūt viņu iespaidojusi šī traģēdija?

—    Kāda traģēdija?

—    Nu, gaisa katastrofa.

—    Tādu traģēdiju visapkārt, cik uziet. Ja Šrīveri nebūtu bagāti ļaudis, bet bojā gājušie lidotāji — amerikāņi, neviens nebūtu pat pamanījis. Pirms dažām dienām ar tiem pašiem desu konserviem saindējās divi vietējie — dons un donja Matosinjosi. Tagad viņi jau aizmirsti, — šveicars nopūtās, tad, atcerējies savus pienākumus, atdzīvojās: — Vārdu sakot, būsiet apmierināti… Atļaujiet, es jūs pavadīšu!

Šveicars grasījās paņemt ceļa somu, bet puika izrāva to un metās augšup pa kāpnēm, acīm redzot, cerībā saņemt papildu dzeramnaudu.

—   Jā, pavisam piemirsu, lūdzu, aizpildiet ailes viesu grāmatā!

Mūns pārlapoja biezo sējumu. Joahims Maria Šmits, uzņēmējs, ieradies 15.martā, izbraucis 22. marta.

— Varbūt viņa sarunas ar marķīzu nonāca strupceļā? — Mūns domīgi vaicāja.

—          Nepavisam, senjor… — šveicars aprāvās pusvārdā un uzmanīgi paskatījās uz viesi. — Piedodiet, senjor, vai neesat senjors Mūns?

—    Jā! Bet kā jūs zināt, ka man bija jāatbrauc?

—          O, Panotarosa ir mazs miestiņš! Tikko policijas priekšnieks saņēma telegrammu no senjora Šrīvera, visi jau zināja par jums … Starp citu, senjors Šmits arī interesējās par jums.

—          Jocīgi, — Mūns izgrūda caur zobiem. — Bet kā jūs mani pazināt?

—          Pēc jautājumiem. — Šveicars pasmaidīja. — Jūs pārāk daudz jautājat.

—          Un jūs, liekas, pārāk labprāt sniedzat izziņas, — Mūns atcirta.

—           Es?! Ko jūs! … Jā, jūs taču vaicājāt par senjoru Šmitu. Vēl šorīt senjors bija brīnišķīgā omā. Kad viņš pārnāca no pasta, mēs ar Pedro tieši runājām par jums. Šmits pieprasīja lēsi un sacīja: «Labprāt būtu palicis, lai paskatītos, kā viņš ar šo riekstu aplauzīs zobus! …»

—          Vai viņš gadījumā neteica, ka tas ir citāts no izcilā vācu dzejnieka Gētes? — Mūns pasmīnēja.

—           Nē, senjor. Viņš tikai atstāja divas vēstules. Vienu marķīzam Kastelmarem, starp citu, jums noteikti jāiepazīstas ar viņu. Marķīzs dievina detektīvus un bandītus … Viņš speciāli aizbrauca uz Barselonu, lai iepazītos ar slaveno Rodrigo Gaetano …

—    Tā, tā … Un kam adresēta otra vēstule?

—    Jums.

Mūns atplēsa aploksni. No tas izkrita vizītkartīte. «Dr. Hanss Šveinfurts Ķelnē, Terēzijas ielā 263». Otrā pusē rokrakstā pierakstīts: «Gadījumā, ja jums būs nepieciešami liekie žokļi!»

LIECINIEKI STASTA

Mūns neuzkāpa savā istabā. Aizmirsis Pedro, kas augšā gaidīja dzeramnaudu, viņš izgāja laukumā. Saule žilbināja. Aiz mājām zaigoja jūra. — Kur te policija? — Mūns jautāja pretimnācējam.

•— Policijas komisariāts? Labprāt pavadīšu jūs. Ja nemaldos, mans tautietis? Varbūt žurnālists? Tādā gadījumā varu sniegt interesantu informāciju. Esmu labs paziņa Lellītei Rodžerai.

Mūnu uzrunāja pavecs vīrietis, ģērbies baltā, ne visai tīrā sporta kreklā un tādās pašās īsās biksēs. Putekļiem klātajās kājās bija menlas, apvalkātas sandales. Vīrietis runāja pārspīlēti jautri, un viņa izturēšanās pauda pašcieņu, taču ar tikko jaušamu sulainisku piegaršu.

—    Esmu jūs kaut kur redzējis, — Mūns pūlējās atcerēties.

Dziļās rievas zem skumjajām, bālgani zilajām acīm savilkās priecīgā smaidā.

—    Vai tiešām? Atcerieties, kādi panākumi bija «Mājai ar spokiem»! Skatītāji plīsa no smiekliem. Bet «Lēciens no 43. stāva»? Daži kritiķi rakstīja, ka es spēju sasmīdināt pat mironi. Bils Ričijs — smieklu karalis! — Ri- čijs paskatījās Mūnā. Smaids nodzisa un pārvērtās grimasē. Viņš skumji pakratīja galvu. — Nē, redzu, jūs neatceraties. Tagad jau neviens vairs neatceras šīs filmas. Kas palicis pāri no Lielā mēmā?

—    Tomēr esmu jūs kaut kur redzējis.

Aktiera vecīgajā sejā atkal atspīdēja cerības stars. Varēja nojaust, ka viņam ļoti svarīgi sarunāties nevis ar kuru katru cilvēku, bet ar tādu, kas redzējis viņu uz ekrāna.

—    Tādā gadījumā filmā «Hirosimas nakts» . . . Mana gandrīz vienīgā loma pēdējos divdesmit gados. Ja jūs zinātu, cik grūti bija to dabūt… Man bija jātēlo sagūstīts amerikānis, kas nejauši gadās Hirosimā tai brīdī, kad nomet atombumbu … Manai lomai bija ducis kandidātu, daži pavisam plikpauraini… Bet es tos visus ap- vedu ap stūri… Ir tāds līdzeklis, no kura tūdaļ izkrīt mati… Uz sukas palika veselas šķipsnas. Režisors bija trakā sajūsmā … Bet tagad atauguši, it kā nekas nebūtu noticis, — Ričijs ar trīcošu roku pārvilka pāri saviem dabiskā krāsā nokrāsotajiem matiem. — Tagad man atkal radusies cerība. Zināt, Lellīte Rodžera apsolīja, ka nākamajā filmā …

—    Pareizi! Esmu jūs redzējis «Zelta Skatuvē» kopā ar Rodžeru un meksikāni. Jūs stāvējāt aizmugurē, jūsu seja gandrīz nav saredzama …

—   Jā, jā, — Ričijs priecīgi pamāja. — Lellīte lūdza, lai es nostājos blakus, bet man tai dienā bija nolūzis zobs … Kaut kā neērti… — Ričijs meloja pārliecinoši, tomēr mazliet teatrāli.

—    Esam jau klāt! — Ričijs norādīja uz nelielu rozā mājiņu. — Viņiem tur tagad jauns priekšnieks — pulkvedis Baroha-i-Pinoss. Pirms dažām dienām viņu pārcēluši šurp no Malāgas. Visi brīnās: tik mazs ciemats un pēkšņi — pulkvedis! Bet es zinu, — Ričijs piemiedza acis un turpināja čukstus, — ģenerālis Debldejs pastāstīja Lellītei, ka tas esot kaut kas trimdai līdzīgs. Pulkveža brālis, viens no jauno falangistu vadoņiem, pagājušajā gadā publiski nosaucis ģenerālisimusu Franko par nodevēju. Viņu ietupinājuši uz desmit gadiem, bet pulkvedi pārcēluši uz Panotarosu …

Telpai, kurā ienāca Mūns, bija specifiska smaka un visiem policijas iecirkņiem raksturīgs izskats. Balsinātās māla sienas klāja dūmu un putekļu kārta. Pie vienas sienas karājās krucifikss, pie otras — tā cilvēka ģīmetne, kura nākšana pie varas maksājusi dzīvību miljonam ļaužu. Mūns kaut kur bija lasījis, ka visi Amerikas kontinenta kari no pašiem spāņu iebrukuma laikiem prasījuši mazāk upuru. Gleznotājs bijis sava amata meistars. Kaudiljo Franko, pazems vecis ar kumpu degunu, gleznā izskatījās jauns un vīrišķīgs, īsts spāņu bruņinieks ģenerāļa mundierī. Pat kaudiljo neglītais deguns bija pārvērties impozantā ērgļa degunā. Treknas, spīdīgas mušas riņķoja pa istabu, brīžam apsēzdamās uz ģīmetnes, brīžam turpinādamas riņķa deju. Aiz koka letes stāvēja tintes traipiem klāts galds ar kaut kādiem aktu vākiem, koka- kolas pudeli un vecmodīgu tālruni. Dežurējošais policists ērti iekārtojies koka krēslā ar augstu atzveltni, ar labo roku pārlapoja grāmatiņu, kamēr kreisā gaiņāja mušas.

—    Es pie pulkveža Barohas-i-Pinosa! — Mūns teica.

Policists atbildēja kaut ko spāniski.

—   Baroha-i-Pinoss! — izrunādams katru balsienu, Mūns atkārtoja.

Policists saprata. Noraidoši pašūpoja galvu un ar žestu lika apsēsties. Pēc tam turpināja pārtraukto darbu. Kamēr policists pāršķīra lappuses, Mūnam bija iespēja sekot grāmatiņas sižetam. Tas bija «grafikos» — amerikāņu komiksa spāņu izdevums, veltīts supermeņa dēkām. Citu

planētu briesmoņi, ar kuriem cīnījās varonis, šais bildītēs nebija izmainījušies, toties pats varonis no tipiska amerikāņa pārvērties par tikpat tipisku spānieti. Mūnam pat likās, ka tas mazliet atgādina ģenerālisimusu Franko. Viena grāmatiņa bija izlasīta. Policists, izņēmis no atvilktnes kokakolas pudeli, atvēra to ar zobiem, iedzēra kādu malku un iegrima sērijas turpinājumā. Komiksa lappuses atkal ņirbēja no elektronu pistoļu šāvieniem un kabatas formāta atombumbu sprādzieniem.

Mūns pagriezās ar muguru pret supermeni un aiz gara laika sāka ieklausīties balsīs, kas skanēja aiz blakus istabas durvīm. Kāds ierunājās angliski. Mūns piesēdās tuvāk durvīm. Tagad runāja jau cits cilvēks, pie tam spāniski. Trīcošā balss droši vien piederēja krietni vecam cilvēkam. Maza pauze. Tad jaunas sievietes balss atkal ierunājās angliski. Mūns nojauta, ka tā ir tulkotāja.

—    Sadzirdēju kaut ko neizprotamu — it kā dārdoņu vai rēkoņu. Domāju — zemestrīce … Kliedzu sievai un bērniem, lai ceļas, bet pats apakšveļā skrienu uz šķūni izlaist ēzelīti. Pēkšņi redzu — tieši acu priekšā no debesīm krīt ugunīga siena … Apkārt viss deg … Nolēmu, ka sācies atomkarš… Tikai vēlāk uzzināju, ka tas bija liesmojošais benzīns no degošas lidmašīnas… Tomāti plēnē ja līdz pašam rītam … Nekad nebūtu ticējis, ka saknes var degt kā pakulas.

—    Saņemsiet kompensāciju! … Parādiet uz fotogrāfijas vietu, kur atrodas jūsu māja … Atzīmējiet, major! — Šie vārdi tika sacīti angliski. Balss tūdaļ iespiedās atmiņā — tā bija patīkama, reizē pieglaimīga un pavēloša. Nogaidījis, kamēr vina vārdus pārtulko, runātājs laipni apjautājās:

—    Kas ir nākamais, pulkvedi Baroha?

—   Donja Alisitina Sela, tabakas preču un suvenīru veikala īpašniece.

Tātad pulkvedis atrodas blakus. Mūns uzlēca kājās. Gandrīz tai pašā brīdī sakustējās policists. Bet Mūns bija pirmais. Pagrūdis bez ceremonijām durvis, viņš pārkāpa pār slieksni un izbrīnā apstājās. Viņa priekšā bija Panotarosa miniatūrā. Lieliska, no helikoptera uzņemta fotogrāfija, uz kuras varēja saredzēt katru māju, pat cilvēkus. Aerofoto sedza visu sienu. Pie galda sēdēja smagnējs vīrietis policijas formas tērpā ar pulkveža uzplečiem un daži amerikāņu karavīri. Pie fotogrāfijas, turēdams resnu, sarkanu zīmuli, sastindzis stāvēja majors ar vējā aprautu ķieģeļu krāsas seju un gludiem, galvvidū pāršķirtiem matiem. Pie loga atradās tulkotāja — jūras kara flotes leit- nante. Baltais, līdz spīdumam iecietinātais frencis efektīvi izcēla viņas melnīgsnējo seju un pūkainos, sudrabainā tonī nokrāsotos matus. Visu pārējo telpu piepildīja vietējie iedzīvotāji, apsēdušies kur kurais.

Ieraudzījis Mūnu, pulkvedis Baroha-i-Pinoss piecēlās. Viņa gaļīgā seja kļuva skarba:

—    Šeit nedrīkst ienākt!

—    Misters Šrīvers pilnvarojis mani izmeklēt…

—    Tad jūs esat slavenais misters Mūns?! Priecājos iepazīties! — pulkvedis plati pasmaidīja. — Saņēmu no mistera Šrīvera telegrammu … Tiklīdz atbrīvošos, ieradīšos pie jums, bet pagaidām — atvainojiet… Svarīga apspriede.

—    Es dzīvoju «Holivudā».

—    Zinu, zinu, trīspadsmitajā… Uz drīzu redzēšanos!

—    Neredzu iemeslu, kādēļ misteram Mūnam būtu jāaiziet. Mums te nav noslēpumu, — teica patīkamā balss. — Būsim pazīstami… Debldejs! Jūsu kaimiņš viesnīcā. Dzīvoju astoņpadsmitajā.

Kalsnējs vīrietis pasniedza Mūnam roku. Celuloīda kvadrātā, kas bija piestiprināts virs krūšu kabatas, varēja lasīt — «Brigādes ģenerālis Džeremijs Debldejs». Sirmi, īsi apcirpti mati. Zelta pensnejs. Intelektuāla seja. Tādas reizēm mēdz būt gudriem juristiem vai veikalniekiem.

—   Un tie ir mani līdzstrādnieki, — ģenerālis iepazīstināja ar pārējiem. — Majors Melbričs! — Virsnieks, kas stāvēja pie fotogrāfijas, pamāja sveicienam ar zīmuli.

—    Un tā ir leitnante Rozita Bairda, amerikāņu armijas visapburošākā meitene! — Jaunā sieviete atturīgi pasmaidīja. — Jums droši vien vajadzēs tulku. Firma «American Electronics», kuras prezidents es pēdējā laikā biju, saistīta ar misteru Šrīveru … Tāpēc labprāt sniegšu jums jebkuru palīdzību … Sēstieties! … Un tagad, pulkvedi, lūdzu turpināt!

Donja Sela runāja tikko dzirdami. Šķita, viņas izbiedētajās acīs uz visu mūžu iegūlušas tās nakts šausmas.

—    Dzīvoju istabiņā aiz veikala. Man ir ļoti ciešs miegs. No zagļiem nebīstos, jo visa mana prece nemaksā vairāk par tūkstoš pesetām. Mani uzmodināja kaut kas neizprotams … Logā dega sarkana blāzma… Es izskrēju uz ielas … Redzu, kaut kas krīt tieši no debesīm. Tikko paguvu atlēkt sānis. Tas bija lidotājs … Rumpja augšējā daļa ar galvu un rokām nokrita tieši pie manām kājām, apakšējā mazliet nostāk … Es iekliedzos un metos bēgt.

—    Jūsu veikals cietis? — Debldejs jautāja ar lietišķu laipnību.

—    Nē.

—   Vienalga, psihiska trauma un tā tālāk … Saņemsiet kompensāciju . .. Parādiet, kur atrodas jūsu māja!

Sieviete piegāja pie fotogrāfijas. Viņas roka tā trīcēja, ka majoram Melbričam nācās saņemt to savējā un vadīt pa fotogrāfiju. Vietu, kur atradās veikals, viņš atzīmēja ar sarkanu aplīti. Tādi paši aplīši bija izkaisīti pa visu Panotarosas austrumdaļu — no kalniem līdz piekrastei.

—    Nākamais! Dons Huans Brito, zemkopis!

No sola piecēlās pusmūža zemnieks, uzblīdušu seju un ūdeņainām acīm. Vienmuļā balsī viņš pastāstīja, ka dzīvojot viens. Sieva nomirusi, abi dēli aizbraukuši peļņā uz Šveici. Tai naktī viņš tieši izgājis sevis pēc. Tikai tas viņu izglābis. Vairākas tonnas smagais reaktīvais motors krītot sadragājis jumtu un pārvērtis dzīvojamo istabu skaidās, sašķaidīdams aitas, kas atradušās aiz sienas.

—     Gāju tieši mājās. Tai vakarā biju stipri iedzēris, atzīmējām mana drauga dzimšanas dienu, — stāstīja nākamais liecinieks. — Kad debesis sāka liesmot, es sākumā nodomāju, ka esmu jucis prātā, — liecinieks nervozi iesmējās. — Un pēkšņi — kaut kas krīt tieši man virsū. Degošs izpletnis. Viss reibums tūdaļ izkūpēja … Sāka plēnēt drēbes . .. Vārtījos pa zemi, lai noslāpētu dzirkstis … Kad piecēlos, ieraudzīju manekenam līdzīgu, ādā tērptu figūru, kas stiepa man pretī rokas … Tikai pēc brīža sapratu, ka tas ir cilvēks. Kad pienācu klāt, lidotājs bija jau miris. Bija tik briesmīgi, ka es pat neizbijos …

Kā pēdējo pratināja zvejnieku Kamilo.

—    Es atrados netālu no Svētlaimīgās vientulības salas. Zvejoju zivis. Šļakstienu nedzirdēju. Pēc pilsoņu kara beigām, pēc cietuma, kur mani iesēdināja par to, ka cīnījos pret frankistiem .. .

—    Bez politikas, don Kamilo! — pulkvedis viņu strupi pārtrauca.

—    Vai tad es ko teicu, pulkvedi? Es pat nesaku, ka mani sita… Vienkārši pēc cietuma kļuvu pa pusei kurls … Jūtu — ar tīklu kaut kas nav kārtībā … Jau nobijos, nodomāju — liels kalmārs. Te viens amerikānis apgalvoja, ka esot redzējis tādu nezvēru. Man šis tīkls ir vienīgais, ja kalmārs pārraus — gals klāt… Izvelku, bet tīklā cilvēks, glābšanas vestē … Viņš bija dzīvs, pat runāja … Teica, ka sācies karš, tūlīt varēja manīt, ka jucis prātā … Es mazliet saprotu angliski, strādāju par pavadoni pie Šrīveriem …

—    Pietiek! Jīīsu biogrāfija mūs neinteresē, — ģenerālis pārtrauca. — Saņemsiet kompensāciju. Major Melbrič, atzīmējiet vietu! .. . Kas tur vēl palicis, pulkvedi?

—    Dakteris Enkarno! — pulkvedis ieskatījās sarakstā.

—    Viņš nav atnācis.

—    Iztiksim! — ģenerālis piecēlās un pagriezās pret lieciniekiem: — Pateicos jums!

—    Vai varam iet? — zvejnieks jautāja. — Man laiks doties jūrā.

—    Pagaidām jā, — majors nez kādēļ paskatījās uz Mūnu. — Visus, kas dzīvo šajā rajonā, — majors apvilka ar zīmuli loku, kurā ietilpa galvenokārt Panotarosas austrumdaļa, — lūdzu ierasties pēc stundas.

—    Nav nekādas vajadzības! — ģenerāļa Debldeja gudrās acis uzzibsnīja aiz pensneja stikliem. — Misters Mūns ir mūsu tautietis, no viņa nav ko slēpt… Redziet draugi, — viņš griezās pie vietējiem iedzīvotājiem,

—    viena no bumbām nokritusi austrumu rajonā. Nebūtu nekā briesmīga, pat ja tā būtu sprāgusi. Tās ir mācību bumbas, ko pasargā no korozijas īpašs slepens sastāvs. Sadegot 150 tūkstošiem litru benzīna, radās ļoti augsta temperatūra, kuras rezultātā no aizsargsastāva izdalījās indīgas ķīmiskas vielas … Nedrīkst novākt saknes un vīnogas. Visiem, kas pieskārušies tādai šķembai, — ģenerālis izņēma no kabatas un parādīja pa pusei izkusušā metāla gabalu, — jāsadedzina drēbes… Pats par sevi saprotams, saņemsiet kompensāciju … Bez tam ieteicu visiem šī rajona iedzīvotājiem regulāri mazgāties karstā dušā, kamēr visas šķembas būs atrastas un padarītas nekaitīgas.

Panotarosieši ar izbrīnu paskatījās cits uz citu, viens otrs pat iesmējās.

—   Kāpēc viņi smejas? — majors Melbričs asi vaicāja.

—   Visā Panotarosā karsts ūdens ir vienīgi viesnīcā, — atvainodamies paskaidroja pulkvedis.

—    Piedodiet, nezināju, — ģenerālis Debldejs pašūpoja galvu. — Protams, jūra ir pati labākā vanna, bet šai gadījumā … Majors Melbričs izsniegs jums talonus. Nāksiet mazgāties mūsu nometnē… Pateicos! Visi ir brīvi! Vēlu sekmes!

—    Nekad nebiju domājis, ka nāksies ķēpāties ar tādām padarīšanām, — ģenerālis ironiski pārskatīja tukšo telpu. Tulkotāja bija aizgājusi kopā ar vietējiem iedzīvotājiem. Bija palikuši vienīgi virsnieki un Mūns. — Pirts karaspēka ģenerālis! Skaisti, vai ne… Nu, major, tagad novilksim apli ap rajonu, kur varētu atrasties šķembas.

—    Un kādai karaspēka šķirai jūs īstenībā piederat? — Mūns vaicāja.

—    Kā jums pašam liekas?

—   Ķīmiskās drošības dienests, — Mūns pamirkšķināja aci.

—    Diezgan asprātīgi, — ģenerālis iesmējās. — Priecājos, ka esat uzminējuši, par kādu drošību ir runa. Esmu izlūks, pareizāk sakot, pretizlūks.

—    Meklējat slepenas ierīces?

—    Protams. Indīgās vielas tikai starp citu. Pieci simti cilvēku jau meklē kā apsēsti, rīt ierodas tikpat daudz, turklāt vēl zemūdens daļas no Rotas. Iespējams, tas iekritis jūrā.

—    Vai jūsu noslēpums ir vīriešu kārtas?

—    Patiesībā tas ir kara noslēpums, — ģenerālis pasmaidīja. — Bet, ja apsolāt nepārdot to krieviem, — viņš viltīgi piemiedza acis, — mēs meklējam kodu atombum- bošanas pavēles atšifrēšanai. Mūsu lidotāji to sauc par krustu kaklā, jo komandierim nav tiesību kodu noņemt nevienu brīdi… — ģenerālis pagriezās pret majoru. — Kas jums tur sanāk?

—    Acumirkli! — majors Melbričs, kas bija ieklausījies sarunā, pievērsās savam uzdevumam. Daži vilcieni — un atsevišķos sarkanos aplīšus savienoja liels aplis.

Ģenerālis kritiski aplūkoja majora ieteikto meklējumu sektoru.

—   Manuprāt, rādiusu derētu pagarināt. Būtu lietderīgi ietilpināt tajā Svētlaimīgās vientulības salu!

—    Nekādā ziņā! — majors protestēja. — Tur, kur izzvejoja apakšpulkvedi Hogertu, ir galējā robeža, — majors ar pirkstu iedūra vietā, ko bija norādījis zvejnieks Kamilo. — Turklāt jāņem vērā, ka viņš nokritis tik tālu vienīgi tādēļ, ka izlēcis ar katapultu … Paši redzat, līdz salai pamatīgs atstatums. Mums nav tiesību šķiest laiku neauglīgos meklējumos. Jo vairāk tie ieilgs, jo mazāk izredžu saglabāt slepenību.

—    Piekrītu! — ģenerālis pagriezās pret policijas priekšnieku. — Paldies, pulkvedi Baroha, jūs esat brīvs! Uz redzēšanos … Bet ar jums, — ģenerālis uzsmaidīja Mūnam, — mēs vēl tiksimies. Noteikti pienāciet! Pacienāšu jūs ar tādu kokteili, pēc kura pat atomkarš jums liksies bērnu spēlīte!

POLICIJAS PRIEKŠNIEKS SMAIDA

Pulkvedis pavadīja ciemiņus līdz durvīm. Tad uzrunāja Mūnu ar mākslotu sašutumu:

—    Mani viņš pat nedomāja ielūgt. Mēs, spāņi, ātri apvainojamies. Izdevīgā gadījumā es vēl atspēlēšos! … Taču amerikāņus es cienu un apskaužu … Viens misters He- mingvejs ir vairāk vērts nekā visi rakstnieki kopā. Saviem padotajiem es pavēlu lasīt amerikāņu literatūru .. . Jūs droši vien atceraties «Fjestu»? Pat mūsu Blasko Ivanjess nav tik glezni aprakstījis torero! Es pats kādreiz sapņoju kļūt par matadoru. Pie mums tas ir katra puikas sapnis!

Amerikāņu virsnieku klātbūtnē pulkvedis bija spiests klusēt, tagad viņš ļāva vaļu vārdu plūsmai.

—    Piedodiet, piedodiet, par jūsu jaunības ilgām aprunāsimies citreiz, — Mūns diezgan rupji aprāva viņu.

—    Saprotu un neapvainojos, — pulkvedis izņēma no seifa dažus aktu vākus. — Jūs speciāli esat nolidojuši tūkstošiem kilometru, un nu jums liekas, ka katra pazaudēta minūte līdzinās noziegumam. Bet es te pļāpāju par literatūru. Sāksim! — viņš atvēra vākus. — Akts par Šrīveru nāvi…

—    Sāksim labāk ar dzīvajiem, — Mūns ierosināja.

—    Ar dzīvajiem? — pulkvedis nesaprata. — Ahā, jūs runājat par mis Gvendolīnu Šrīveru. Viņas fotogrāfiju, pazīmes un mašīnas numuru izziņojām visā valstī, nopratinājām apkārtējos iedzīvotājus, policija ievākuši ziņas visās viesnīcās un uz visiem ceļiem divsimt kilometru apkaimē. Pat pie mūsu slepenajiem, ar noziedznieku pasauli saistītajiem informatoriem ievācām ziņas. Darīts absolūti viss, un tas, ņemiet vērā, neraugoties uz to, ka sakarā ar gaisa katastrofu neesmu aizvēris acis jau trešo dienu pēc kārtas, — pulkvedis gurdi atlaidās krēslā.

—   Kā jūs izskaidrojat viņas nozušanu? — nepalūdzis atļauju, Mūns aizpīpēja cigāru.

—   Varbūt viņu nolaupījuši, — diezgan vienaldzīgi atteica pulkvedis.

—    Gangsteri? — Mūns pateica priekšā. — Jūsu viedoklis sakrīt ar mistera Šrīvera domām.

—    Gangsteri? — policijas priekšnieks gluži negaidot sāka smieties.

—    Jums tas liekas smieklīgi? — Mūns sirdīgi izpūta biezu dūmu strūklu. Viņu urdīja vēlēšanās pastāstīt par Rodu Gaetano, bet Šrīvers, acīm redzot, ne bez pamata neuzticējās spāņu policijai. Pie tam labs spēlmanis izliek savu trumpi tikai beigās.

—    Tikai neapvainojieties, — pulkvedis Baroha-i-Pinoss lūkoja apvaldīt smieklus. — Jūs esat šeit svešinieks. Baidos, ka aizbrauksiet, tā arī neizpratis līdz galam spāņu tautas dvēseli. Gaišā dienas laikā nozagt automašīnu, apstāties vietā, kas redzama simtiem garāmgājēju un ko novēro televīzijas reportieri, tur ar varu iesēdināt mašīnā cilvēku — tas mūsdienās iespējams laikam tikai divās vietās: atpalikušajā Sicīlijā un progresīvajā Amerikā. Ne jau velti jūsu noziedznieku pasaules izcilākie organizatori dzimuši Sicīlijā. Ceru, ka neesmu aizskāris jūsu nacionālās jūtas, mister Mūn?

—    Nieki! Vai jūs vēlaties nolasīt man populāru lekciju?

—    Neļaunojieties, es atkal aizmirsu, ka jūs degat nepacietībā uzzināt galveno. Jūs darījāt pareizi, man aizrādīdams, — pulkvedis atvainojās. — Gribēju tikai paskaidrot, ka spāņi ir pa pusei bērni. Serenādes, pagātnes bruņnieciskās tradīcijas, vecas cepures un dārgas dāmu aproces, ar kurām apmētā toreadoru, faktiski veiklu un samērā drosmīgu miesnieku, — tas viss padara mūs ārzemnieku acīs mazliet smieklīgus un neizprotamus. Kas attiecas uz nolaupīšanām, tad tā pie mums parasti ir mīlas afēra, kuras motīvi meklējami vecāku ietiepībā vai pārīša ekscentriskajā romantismā.

—    Hm … — Mūns izteica savas šaubas.

—    Vai jūs nepiekrītat? — pulkvedis laipni apvaicājās.

—    Cik man zināms, mis Gvendolīna Šrīvera nav spā- niete, — Mūns sausi piezīmēja.

—    Taisnība! Bet šai ziņā viņa, manuprāt, ir daudz ļaunāka par jebkuru spānieti. Ko tikai par viņu nestāsta!

—    Gribu apskatīt viņas istabu, — Mūns teica. — Iepazīt apstākļus, kādos dzīvo cilvēks, pat tad, ja tas apmeties viesnīcas numurā, nozīmē rast diezgan pareizu priekšstatu par cilvēka raksturu un parašām.

—    Kurā katrā laikā! — pulkvedis pamāja. — Vienu slēdzeni viņa paņēmusi līdz, bet rezerves eksemplārs atrodas pie šveicara dona Benitesa. Droši vien esat jau pazīstami.

—    Mazliet. Neticami pļāpīgs tips. Brīnos, kāpēc neglabājat rezerves atslēgu savā seifā. Jūsu vietā es istabu būtu aizzīmogojis, — Mūns izpūta dubultgredzenu.

īsu mirkli dūmi turējās virs policijas priekšnieka galvas, piešķirdami tam attālu līdzību ar spāņu svēto.

—    Dons Benitess ir tik muļķīgs, atvainojiet, gribēju teikt, ka . .. — pulkvedis Baroha-i-Pinoss enerģiski pakratīja galvu un tūdaļ zaudēja līdzību ar svēto. — Jūs vēl nezināt, kas tas par cilvēku! Viesnīcas saimnieks mesjē Deviljē ir teicams psihologs. Viņš ar to aiztaupa administratora algu. Reizi mēnesī dons Benitess aizsūta viņam uz Marseļu ienākumus un atskaiti. Visa Panotarosa zina, ka Benitess drīzāk pieliks klāt no paša algas nekā nozags saimniekam kaut vienu pesetu.

Policijas priekšnieka daiļrunība arvien pieauga. Mūns jutās kā trešās šķiras statists, kas laiku pa laikam pārtrauc varoņa monologu ar izsaucieniem: «Kariete gaida!» vai «Pusdienu galds klāts!».

—    Un kāpēc nav aizzīmogota mātes un dēla istaba? — Mūns izmeta kārtējo repliku, kompensēdams klusēšanu ar dūmu mutuļiem. — Starp citu, vai esat pārliecināts, ka pēc Gvendolīnas pazušanas neviens nav bijis viņas istabā?

—    Jūs domājat Šmita kungu?

Mūns gandrīz uzlēca kājās. Šī gaišredzība nekādi neatbilda policijas priekšnieka ārējai vienaldzībai, pat vieglprātībai. Tikai tagad viņš ciešāk ielūkojās pulkvedī Baro- hā-i-Pinosā un ieraudzīja tā sejā smaidam līdzīgu grimasi.

Grimases cēlonis bija pieklājīgā neapmierinātība, ko pulkvedis izrādīja, atgaiņādams kodīgos dūmus. Pulkveža āriene nebija iespaidīga — gaļīgs deguns, uz priekšu izvirzīts zods, tukla seja. Un tomēr sākotnējais iespaids bija maldīgs. Pulkvedis it nemaz nelīdzinājās tam brašajam šerifam no amerikāņu vesterna, kurš ienīda rakstāmgaldu un dievināja savu zirgu, piešus un garstobra koltu. Aiz pulkveža ne sevišķi pievilcīgās ārienes slēpās samērā gudrs ierēdnis, kas izmanto jebkuru iespēju pacelties pakāpienu augstāk. Diez vai tāds pārāk nopūlēsies traka skuķa dēļ, ja īsti nav zināms, vai tas nolaupīts vai pats aizbēdzis ar mīļāko. Tai pašā laikā, it īpaši, ja viņš patiešām kritis nežēlastībā brāļa dēļ, pulkvedis līdīs no ādas laukā, lai izdabātu ģenerālim Debldejam.

Mūns nebūt nebija pārliecināts, ka bumbas ķīmiski saindētais apvalks nav tik briesmīgs. Ģenerāļa vaļsirdība, runājot par pazaudēto šifru, arī nelikās īsti patiesa. Kā nekā ģenerālis Debldejs ir pretizlūks, viņa aroda specifika — noslēpt pašu galveno. Varbūt amerikāņi tiešām nozaudējuši slepenās ierīces, par kurām rakstīja parasti labi informētā avīze «Pueblo». Mūns pats labi zināja, ka stratēģiskās aviācijas lidmašīnas pārvērstas lidojošās izmēģinājumu laboratorijās un pieblīvētas ar visjaunākajām slepenajām un visslepenākajām ierīcēm.

Protams, nav izslēgts, ka milzīgais cilvēku un tehnikas daudzums, kas pārsviests uz Panotarosu, medī uzreiz trīs zaķus: slepenās ierīces, pazaudēto šifru un indīgās šķembas. Lai nu kā, Mūnam nebija gar to nekādas daļas. Viņa acīs katastrofa bija vienīgi nepatīkams šķērslis, kas radīja izmeklēšanā liekus sarežģījumus. Viņš ieradies šeit, lai noskaidrotu, kas nogalinājis Šrīvera sievu un dēlu. Un dīvainā kārtā, jo pārliecinošāk visi, sākot ar viesnīcas šveicaru un beidzot ar policijas priekšnieku, runāja par nelaimes gadījumu, jo ciešāk Mūnā nobrieda pārliecība par pretējo. Varbūt šai apstāklī daļēji vainojama Šmita kunga mīklainā vēstule?

— Tātad Šmita kungs? — pulkvedis Baroha-i-Pinoss atkārtoja. — Uzzinājis, ka viņš uzsācis sarunas ar marķīzu Kastelmari, es tūdaļ ievācu ziņas. Diemžēl atsauksmes no Madrides bija ļoti labvēlīgas. Jūs droši vien brīnāties par to, ka Šmita kungs tūdaļ pēc Šrīveru nāves pārcēlās uz viņu istabu?

—    Arī par to! — Mūns pamāja un, sajutis pēkšņas simpātijas pret pulkvedi, nodzēsa cigāru.

—    Uz ko viņš varēja cerēt? Visas misis Šrīveras un dēla mantas tai laikā jau atradās policijā.

—    Un kur tās ir tagad?

—    Nosūtītas misteram Šrīveram. Jūs varat iepazīties ar sarakstu … Tālāk! Pieņemsim, Šmita kungam bija nodoms nokļūt no trīspadsmitās istabas divpadsmitajā …

—   Tas ir, Gvendolīnas istabā?! Nemaz nezināju, ka eksistē kopējas durvis! — Mūns brīnījās.

—    Jā, tas ir dubultapartaments. Tāds kā mis Evelīnai Rodžerai un misteram Ramirosam Viljam. Taču durvis var atvērt tikai no divpadsmitās istabas. Katram gadījumam liku tās aizsist ar naglām.

—    Iespējams, ka Šmits to nav zinājis, — Mūns iebilda.

—    Šaubos. Jūs aizmirsāt dona Benitesa pļāpību. Tātad paliek tikai viens aizdomīgs moments — Šmita kunga sakari ar marķīzu.

—   Dons Benitess stāstīja par greznu viesnīcu, ko Šmits gribējis uzbūvēt, — Mūns noburkšķēja.

—    Nav izslēgts. Taču es šajā dienestā atrodos jau vairāk nekā divdesmit gadu, tāpēc man ir tendence par visu šaubīties. Marķīzs Kastelmare — tas lai paliek starp mums — atrodas policijas slepenā uzraudzībā.

—    Uz kāda pamata?

—    Diemžēl neesmu pilnvarots to izpaust. Lūdzu griezties mūsu Madrides pārvaldē… Par ko jūs domājat, mister Mūn?

—   Vai zināt, ka Šmits šodien aizbrauca, pie tam diezgan steidzīgi?

—    Zinu. Man tā ir tāda pati mīkla kā jums. Vienīgais ticamais izskaidrojums — greznā viesnīca ir tomēr kalpojusi par aizsegu kaut kam citam. Un, ja Šmita kungs iedomājies, ka turu to aizdomās, tad … — pulkvedis Baroha- i-Pinoss iestarpināja daiļrunīgu pauzi.

—    Lieliski! — Mūns gluži mehāniski pamāja. Tai pašā laikā,viņu nepameta miglaina nojauta, ka policijas priekšnieks «kaut ko neizrunā līdz galam. — Jūsu vietā es viņu tomēr aizturētu …

—    Es arī! Ja viņš būtu spānietis. Bet diemžēl Šmita kungs ir Federatīvās Vācijas pilsonis. Bez tam neaizmirstiet labvēlīgās izziņas. Jūs esat privātdetektīvs, pats sev kungs, bet virs manis — vesela dienesta piramīda. Viens aplams solis — un pulkvedis Baroha-i-Pinoss pārvērtīsies privātpersonā, kas jaunības dienās sapņojis par matadora slavu, bet vecumā kļuvis par vēršu cīņu parastu skatītāju — un arī tad tikai pensijas izmaksas dienās.

—   Jums taisnība, — Mūns piekrita. — Un tagad pāriesim pie mirušajiem!

TELEGRAMMA PAR KREMĀCIJU

Vāki, ko atšķīra policijas priekšnieks, bija diezgan plāni. Tie saturēja galvenokārt mirušo istabā atrasto mantu sarakstu, nosūtīšanas kvīti, kaut ko līdzīgu ziņojumam un oficiālo nāves aktu. Visiem dokumentiem bija izgatavots angļu tulkojums. Ziņojums patiesībā bija tikai doktora Enkarno parakstītā īsā slimības vēsture. Bet tā jau pieņemts policijas iecirkņos, ka jebkurš notikums — sīka zādzība vai mīklaina satikšanās ar marsiešiem — jānoformē kā liecinieka vai cietušā ziņojums, kura kan- celejiskā valoda sagādā vieniem garlaicības brīžus, bet citiem — klusas šausmas.

Mūns piederēja pie pēdējiem. Tāpēc viņš palūdza pulkvedi izklāstīt notikumus mutiski.

—    Kā jums tīk! — iespēja runāt, acīm redzot, iepriecināja policijas priekšnieku. — Starp citu, nekautrējieties, smēķējiet! Mani tas nemaz netraucē … Tātad 18. martā, apmēram dienas vidū, mis Gvendolīna Šrīvera aizbrauca savā kadiljakā …

—    Kurp?

—    Mātei viņa pateica, ka braucot padzīvot pāris dienu Malāgā un apmetīšoties viesnīcā «Miramāra». Bet tur viņa neieradās. Uzzināju to pilnīgi nejauši. Es pārzināju ārzemnieku uzraudzības nodaļu Malāgā. Ik vakaru man atnesa visu jaunieradušos sarakstu. Gvendolīnas Šrīveras tajā nebija.

—    Varbūt viņa reģistrējusies ar svešu uzvārdu?

—   Mēs dzīvojam Spānijā! — pulkvedis pasmīnēja. — Tikai pie jums Amerikā kāds misters Ikss var uzdot sevi par misteru Mūnu, bet sievieti, ar kuru nule iepazinies restorānā, par savu likumīgo sievu. Viņi noīrē viesnīcā kopēju istabu, un, kamēr pie apvāršņa neparādīsies īstais misters Mūns, kas mistera Iksa īstās sievas uzdevumā izseko viņas neuzticīgo vīru, nevienam neienāks prātā traucēt šā pārīša idilli. Bet Spānija ir valsts, kur valda kārtība. Te katram cilvēkam jāuzrāda dokumenti. Varat būt pārliecināts, ja tie ir viltoti, — iebraucējs acumirkli atradīsies nevis ērtā viesnīcā, bet gan aiz restēm.

—   Lieliska organizācija, — Mūns atkal aizsmēķēja. — Lūdzu, turpiniet!

—    Pēc mis Gvendolīnas aizbraukšanas viņas māte, sūdzēdamās par galvas sāpēm, gandrīz visu dienu neizgāja no viesnīcas. Turpretī mistera Šrīvera dēls Rols kaut kur aizgāja kopā ar vietējo zēnu, ko sauc par Pedro. Uzvārdu neatceros. Apaļš bārenis, dzīvo pie kaut kādiem attāliem radiem.

—    Alā! Zinu. — Mūns pamāja.

—    Nekā nevar darīt, — pulkvedis saviebās. — Mūsu zeme nav bagāta. Bet neaizmirstiet, ka dzīve alā savā ziņā ir romantiska un katrā spānietī slēpjas kaut kas no klejotāja … Starp citu, esam novirzījušies no temata … Vakara pusē Rols Šrīvers atgriezās viesnīcā, nesdams saini. Aizmirsu pateikt, ka toreiz bija viņa dzimšanas diena. Misis Šrīvera bija laikus pasūtījusi Malāgā torti. Ģimenes svinībās piedalījās tas pats Pedro … Amerikāņi, lai gan es viņus ļoti cienu, ir savādi ļaudis. Ģenerālis Debldejs, piemēram, mani pat neieaicināja uz kokteiļu vakaru, bet Šrīveri labprāt aicināja tādu vazaņķi. .. Ap vienpadsmitiem vakarā Pedro aizgāja, bet misis Šrīvera palūdza šveicaru uzmodināt viņu agri no rīta … Visu to man pastāstīja dons Benitess. Pats ierados Panotarosā tikai nākamajā rītā . ..

—   Vārdu sakot, tūdaļ pēc gaisa katastrofas, — Mūns konstatēja.

—   Jā. Bet tā ir tīra nejaušība. Mana pārcelšana bija nolemta jau sen.

Pulkvedis vai nu meloja, vai arī tikko samanāmais mulsums bija izskaidrojams ar to, ka viņam, ilggadējam policijas darbiniekam, ne visai glaimoja postenis nomaļajā Panotarosā.

—   Ciešā kontaktā ar amerikāņiem sāku tūdaļ darboties. Interesēties par Šrīveriem neatlika laika. Tikai vēlāk uzzināju, ka misis Šrīvera kopā ar dēlu rīta agrumā izgājusi no viesnīcas.

—    Neraugoties uz katastrofu?

—    īsti nesapratu jūsu piezīmi… Ak tā, jūs domājat, ka pēc pārciestā satricinājuma viņiem drīzāk vajadzēja ieņemt baldriāna pilienus, nevis doties pastaigā? Redziet, man liekas, ka vairums viesnīcas iemītnieku vispār nogulēja šo notikumu … Kas attiecas uz nākamo dienu, tad man un ģenerālim Debldejam izdevās izvairīties no lieka skandāla. Saprotiet paši, ciematā, kur gandrīz visi iedzīvotāji pārtiek no tūrisma, panika nodarītu daudz ļaunuma.

—    Un kas bija tālāk?

—     Misis Šrīvera un viņas dēls atgriezās viesnīcā ap dienas vidu un tūdaļ izsauca dakteri Enkarno. Viņļ sūdzējās par vājumu, caureju, nelabu dūšu un reiboni. Ārsts nāca pie slēdziena, ka notikusi saindēšanās. Izjautādams viņus, dakteris uzzināja, ka todien viņi ēduši konservētu amerikāņu desu. Pirms tam ar šo pašu desu bija saindējušies divi vietējie. Dakteris Enkarno nevilcinādamies noteica diagnozi, viņam pat iekrita prātā palūgt kārbu, no kuras Šrīveri ēduši, — analīzei. Viņš izdarīja kuņģa skalošanu, parakstīja pilnu diētu, bet, pārliecinājies pēc dažām stundām, ka pacientu stāvoklis nav uzlabojies, izbijās. Paklausot viņa lūgumam, Šrīverus vakarā pārveda uz amerikāņu karaspēka nometni, kur atradās medicīnas daļa ar piemērotu aparatūru. Diemžēl amerikāņu ārsti vairs nespēja viņiem palīdzēt. Naktī Šrīveri nomira… Lūk, nāves akts, ko parakstījis dakteris Enkarno. Kā redzat, diagnoze ir pilnīgi skaidra: nāves cēlonis — saindēšanās ar organisko indi botulīnu… Tas arī viss! Baidos, ka veltīgi esat atbraucis. Ja nu vienīgi mis Gven- dolīnas Šrīveras dēļ. Bet domāju, tiklīdz vēsts par piederīgo nāvi nonāks līdz viņas mīlas ligzdiņai, viņa pati atsauksies … Starp citu, nevaru saprast, kāpēc amerikāņu radio klusē. Misters Džošua Šrīvers kā nekā ir izcila personība jūsu valstī.

— Viņam ir savi iemesli.

—    Kādi?

—   Droši vien misters Šrīvers vēlas nogaidīt ar nekrologu līdz tam laikam, kad uzzinās, kas nogalinājis viņa piederīgos.

—    Nogalinājis? Nu, zināt, tas man pat prātā neienāca, — pulkvedis paraustīja plecus. — Kad saņēmu te

legrammu par jūsu ierašanos, biju pārliecināts, ka runa ir vienīgi par pazudušo mis Gvendolīnu Šrīveru.

—   Vai tad Šrīvers netelegrafēja jums, ka lūdz atlikt līķu apskati līdz manai atbraukšanai?

—    Tā gan, bet es nepiešķīru tam sevišķu vērību. Pie tam ..-.

—   Atvainojiet! — Mūns pārtrauca. — Gribu jums šo to pajautāt.

—    Lūdzu!

—    Kāpēc ziņojums par Šrīveru nāvi nav parādījies spāņu presē?

-— Par ko jūs mani uzskatāt? Iedomājieties: pasaule uzzina, ka Panotarosā notikusi gaisa katastrofa, kurā gājuši bojā vairāk par desmit cilvēkiem. Tajā pašā laikā Panotarosā mirst pazīstama amerikāņu miljonāra sieva un dēls! Kurš tūrists pēc tam vēl gribēs braukt uz šo nolādēto vietu! Es personīgi priecājos, ka misters Šrīvers, vienalga aiz kādiem iemesliem, nesteidzas ar nekrologu.

—    Skaidrs! Otrs jautājums — vai jau izdarīta konservu kārbas analīze, ko pieprasījis dakteris Enkarno?

—    Kārbas? Runa jau nav par konkrētu kārbu. Konservus Šrīveri atveda sev līdz. Vienu kārbu viņi izmeta, bet neatceras, kur. Otru ar desas atliekām atnesa atpakaļ uz mājām. Rols Šrīvers jau grasījās likvidēt arī to, kas bija atlicis, viņš taisni dievināja šo desu. Bet zēnam kļuva nelabi, tāpēc misis Šrīvera vēl pirms ārsta atnākšanas izmeta kārbu atkritumu caurulē.

—    Tas nozīmē, ka jūs neesat izdarījuši laboratorijas analīzi! Bet ja dakteris Enkarno tomēr kļūdījies, uzstādot diagnozi?! Ja viņš, — pieļausim pat tādu fantastisku hipotēzi, — izlikdamies tos ārstējam, patiesībā noindējis?! Palaist garām tik svarīgu lietišķu pierādījumu?! Pie mums Amerikā jūs par to… — aiz sašutuma Mūns nespēja nobeigt teikumu.

—    Nomierinieties! — pulkvedis Baroha-i-Pinoss apklusa un, tikko manāmi pasmaidījis, turpināja: — Kāpēc ārzemnieki iedomājas, ka Spānija ir visatpalikušākā Rietumu valsts? Esiet pārliecināts — mūsu policija darbojas ne sliktāk par jūsējo… Mēs izzvejojām no atkritumu konteinera visas kārbas ar šo sasodīto desu un aizsūtījām tās analīzei uz Malāgu. Noteikti pateikt, no kuras ēduši Šrīveri, protams, nav iespējams. Bet, tā kā viesnīcā, atskaitot viņus, neviens nav saindējies, botulīna atrašana jebkurā no kārbām pilnīgi apstiprinātu diagnozi.

—    Piedodiet, — Mūns atviegloti nopūtās. — Es tiešām nebiju pietiekami novērtējis jūsu metodes.

—    Analīzes rezultātus vēl neesmu saņēmis. Pie mums atšķirībā no Amerikas strādā gausi, toties nekļūdīgi. Kas attiecas uz zinātnisko aparatūru, tad mēs, protams, atpaliekam, lai gan Madrides pārvalde nesen saņēmusi lielisku tehniku, starp citu, tieši no Amerikas… Vārdu sakot, tikko pienāks atbilde no Malāgas, tūdaļ paziņošu jums.

—    Pateicos! Sakiet, vai jums nelikās dīvaini… — Mūns sastomījās. Jautājumu vajadzēja noformulēt tā, lai tas neradītu aizdomas, bet tieši tas nekādi neizdevās.

—    Dīvaini? Kas tad īsti?

—   Dakteris Enkarno bija vienīgais gaisa katastrofas liecinieks, kas neieradās policijas komisariātā.

—    Droši vien no bēdām piedzērās. Kā nekā tie ir divi pirmie nāves gadījumi viņa praksē.

—    Bet Matosinjosu laulātais pāris, kas saindējies ar tiem pašiem konserviem? Vai tie griezās pie cita ārsta?

—    Nē, viņš ir vienīgais Panotarosā. Bet saprotiet pats, viena lieta — nabaga zemnieki, kurus neviens neapraud, gluži cita — viesnīcas iemītnieki, pie tam amerikāņu miljonāra piederīgie. Jebkurā arodā reputāciju — un to jūs zināt labāk par mani — diemžēl nosaka klienta sabiedriskais un materiālais stāvoklis. Piemēram, ja neapcietināšu sīku kabatas zagli, mani par to tikai viegli norās, bet, ja manas vainas dēļ no tiesas izbēgs kāds ievērojams noziedznieks, mani pašu iesēdinās cietumā.

Mūns juta, ka viņu pamazām uzveic miegs. Pulkveža pļāpāšana nogurdināja, turklāt caur restoto logu spiedās karstā dienvidu saule un žilbināja acis.

—   Liels paldies! Vairāk jautājumu nav… Jā, vēl par telegrammu, ko nosūtījāt misteram Šrīveram. Cik zinu, viņa ģimene te dzīvoja inkognito.

—   Nekādas pārdabiskas pareģošanas spējas man nepiemīt, — pulkvedis atgaiņājās. — Vispirms mis Gvendolīna pat nedomāja slēpt, kas ir viņas tēvs. Māte viņu ne visai lutināja, tāpēc Gvendolīnai nācās bieži vien pirkt preces uz kredīta. Piemēram, viņas slavenais sarkanais sporta kadiljaks. Aizbrauca uz Malāgu, iegāja veikalā, pateica, kas viņa tāda, bet samaksāt vajadzēja vēlāk tēti

ņam caur Malāgas banku … Starp citu, adresi uzzināju no ģenerāļa Debldeja. Firma, ko viņš vadīja līdz nesenajai iecelšanai pašreizējā amatā, uzturēja ciešus veikalnieciskus sakarus ar misteru Šrīveru.

-— Lieliski! Kad būs līķu sekcija? — Mūns enerģiski piecēlās.

—    Diemžēl jūs esat nokavējis, mister Mūn!

—    Ko tas nozīmē? Manuprāt, mistera Šrīvera telegrammā bija kategorisks lūgums sagaidīt vispirms mani!

—    Līķu sekcija vispār nav notikusi.

—    Vēl labāk! Jūs esat viņus apbedījuši!

—    Jums tas nepatīk, mister Mūn?

—    Jūs taču zināt, ka saindēšanās gadījumā sekcija ir obligāta. Pieprasu nekavējoties izdarīt ekshumāciju!

—    Vārdu sakot, jūs vēlaties, lai Panotarosas iedzīvotāji, kurus jau tā pietiekami satraukusi gaisa katastrofa un dārzeņu ražas bojā eja, redzētu, ka mēs izvelkam no zārkiem pussapuvušus līķus? Lai zibens ātrumā izplatītos baumas, ka te darīšana ar noziegumu, ka Matosinjosi, bez šaubām, arī krituši par upuri noziegumam, ka Panotarosā darbojas vesela noindētāju banda, ka tāds pats liktenis draud ikvienam. Esmu gatavs saderēt, ka rīt te nepaliktu neviena tūrista.

—    Varētu domāt, ka esat nevis policijas priekšnieks, bet tūrisma biroja direktors.

—    Diemžēl! Es, kā mēdz sacīt, esmu bargais taisnības zobens. — Pulkvedis Baroha-i-Pinoss noplātīja rokas. — Pat Romas pāvesta lāsti nespētu mani atturēt no pienākumu veikšanas. Bet ekshumācijai, atskaitot kapračus, vajadzīgi kapi, nemaz nerunājot par līķiem. Panotarosas kapsētā jūs neatradīsiet ne vienu, ne otru.

—    Kas tie par jokiem? — Mūns izbrīnā paskatījās uz pulkvedi. Tas nesatricināmi klusēja. Mūns pārvilka roku pār pieri. Dusmīgās rievas izzuda. — Ir gan jums manieres! — Mūns paskābi smaidīja. — Kaut kur Dallasā jums par tādu joku pateiktos ar lodi vēderā. Sakiet paldies, ka man ir stipri nervi… Cik saprotu, līķi nosūtīti uz Malāgu?

—   Pilnīgi pareizi. Mums nav ne morga ar saldēšanas ierīci, ne arī krematorijas.

—    Kāds tam sakars ar krematoriju? — Mūns sparīgi papurināja galvu, it kā acī iekļuvušais saules zaķēns būtu

muša. Policijas priekšnieka sarunas veids apstulbināja. Viņš atgādināja banderiljero, kas ar maldinošām kustībām lūko novērst saniknota vērša uzmanību no pagurušā matadora.

Šai brīdī Mūns būtu gatavs atdot pusi apsolītā honorāra, lai piepildītos gluži prozaiska vēlēšanās — sēdēt parasta amerikāņu policijas inspektora parastajā kabinetā.

—    Krematoriju? — pulkvedis atkārtoja. Tad parakņājās aktu vākos un izņēma aploksni, kurā atradās uz «Pan- american Airways» firmas blankas noformēta bagāžas kvīts un kāds papīrs spāņu valodā ar ģerboņa zīmogu. — Lūk, attiecīgo liecinieku apstiprinātais kremācijas akts, — policijas priekšnieks mierīgi paskaidroja. — Un te būs dokuments par pīšļu nosūtīšanu ar reisa lidmašīnu Nr. 12579. Misters Šrīvers saņems tos vistuvākajā laikā … Kā redzat, mani vārdi, ka jūs diemžēl esat nosebojies, atbilst faktiem! — Un pulkvedis ar mākslotu līdzjūtību paskatījās uz Mūnu.

Mūns apmēram pusminūti klusēja. Tad, tikko neapgāzis krēslu, nikni uzlēca kājās:

—   Tas ir noziegums! Jums nav tiesību! Jūs kaut ko slēpjat!

—   Noziegums? Vai jūs nebūtu tik laipns paskaidrot savus vārdus?

—   Te nav ko skaidrot! Kremācijā ieinteresēts tikai tas, kam jānoslēpj pēdas!

—    Pieņemsim! — pulkvedis mierīgi piekrita. — Šrīveri griezās pie ārsta 19. martā ap dienas vidu. Pieņemsim, ka viņi tiešām noindēti. Tādā gadījumā tas noticis, acīm redzot, 19. martā, dienas pirmajā pusē …

—   Tātad jūs ari pieļaujat, ka viņi… — Mūns nepacietīgi pārtrauca.

—    Piedodiet, es tikai loģiski attīstu jūsu fantastisko hipotēzi. Jūs apgalvojat, ka kremācijā ieinteresēts tas, kas mēģina noslēpt pēdas. Tādā gadījumā lūkojiet izdibināt, kur 19. martā uzturējies misters Šrīvers.

Lai cik savādi tas būtu, pulkveža izaicinošā nekaunība iedarbojās uz Mūnu nomierinoši.

—    Tātad manā fantastiskajā hipotēzē jūs piešķirat slepkavas lomu pašam misteram Šrīveram? — viņš pasmīnēja. — Ko teiksiet, ja es piešķiršu jums slepkavības līdzdalībnieka lomu?

—    Jāatzīst, mister Mūn, jūsu sašutums man patīk. Mēs, spāņi, neciešam vienaldzību — ne durot ar toreadora zobenu, ne lietojot loģisko secinājumu aso skalpeli… Jūs iebilstat pret kremāciju? Bet es taču biju spiests rēķināties ar mistera Šrīvera gribu… Skatieties! — pulkvedis Baroha-i-Pinoss izņēma no seifa un nolika uz galda telegrammu. Tā skanēja:

«Sievas un dēla miesīgās atliekas nodot kremācijai urnas izsūtīt ar pirmo lidmašīnu Džošua Šrīvers»

—    Šī telegramma saņemta aptuveni .divas stundas pēc tās, kurā misters Šrīvers ziņo par jūsu ierašanos. Domājams, jūs šai laikā jau atradāties ceļā, tāpēc viņš jūs nevarēja brīdināt…

Mūns ar pūlēm piespieda sevi piecelties. Viņš jutās pavisam nelāgi. Ja otrā telegramma bija īsta — tad viņš kļuva par komisku marioneti, kuru iztālēm kustina ar neredzamas auklas palīdzību. Vai vēl ļaunāk: ja rīkojums par kremāciju viltots, tas nozīmētu sakāvi vēl pirms cīņas sākuma. Pusceļā līdz durvīm Mūns atgriezās.

—   Vai būtu vēl kādi jautājumi? — pulkvedis apvaicājās.

Mūns klusuciešot nolika uz galda Šrīvera iedotās fotogrāfijas: — Vai neesat kādu no tiem redzējuši Panotarosā?

—    Nē!

—    Skan diezgan kategoriski, — Muns pasmīnēja.

—    Redzat, es apzinos, ka tik kategorisks noliegums liek kriminālistam šaubīties. Bet šoreiz pie labākās gribas nespēju pateikt «varbūt». Vēl pirms Malāgas diezgan ilgi vadīju ārzemnieku uzraudzības nodaļu Barselonā. Esiet drošs — tik ārkārtējos apstākļos, es runāju par šifra nozaudēšanu, pievērsu divkāršu uzmanību visiem ārzemniekiem. Tieši tāpēc noteikti zinu, ka 19. martā mistera Šrīvera nebija Panotarosā, — pulkvedis ironiski turpināja. — Manam priekšlikumam uzskatīt Šrīveru par slepkavu bija tikai viens mērķis — sagādāt jūsu sacerētajam šausmu romānam nepieciešamo humora porciju.

—    Pateicos, — Mūns sausi pamāja. — Sakiet — vai jums gadās paretam lasīt detektīvus? — viņš ieskatījās telegrammā. Abas bija nosūtītas no pasta nodaļas, kas atradās netālu no Šrīvera dzīves vietas.

—    Dodu priekšroku īstai literatūrai. Piemēram, mistera

Hemingveja darbiem. Jūs tā arī neesat izteicis savas domas par «Fjestu». Manuprāt, tas ir lielākais šedevrs pēc «Dona Kihota»!

—           Zināt ko, pulkvedi! Vispirms noskaidrosim visu, kas attiecas uz Šrīveriem, pēc tam ar baudu parunāsim par visu citu, sākot ar «Fjestu» un beidzot ar «Piekto kolonu» … Vai esat gatavs oficiāli apliecināt, ka nevienu no cilvēkiem, kas redzami šajās fotogrāfijās, ne personīgi jūs, ne jūsu padotie neesat satikuši nekur un nekādos apstākļos?

—          Kādēļ tāds patoss, mister Mūn? Amerikāņi parasti ir lietišķi cilvēki, tieši tādēļ es tos cienu. Protams, nevaru galvot, ka viens no šiem tipiem nav uzturējies Panotarosā līdz manai pārcelšanai. Pajautājiet donam Benitesam, viņš ir vislabāk informētais cilvēks šai nolādētajā miestā.

Mūns klusuciešot savāca uzņēmumus, ielika melnajā aploksnē un iebāza kabatā. Tikai tad pulkvedis vaicāja:

—    Un kas tie vispār ir par ļaudīm?

—    Filmas uzņemšanas grupa.

—          Pirmo reizi dzirdu, ka Panotarosā kāds taisījies uzņemt filmu.

—          Ne tikai taisījies, bet, spriežot pēc visa, filma jau uzņemta. Tā saucas «Kas nogalināja Šrīverus?». Nepretendēju uz pravieša lomu, bet domāju, vienam otram klāsies ļauni, ja šī filma nonāks līdz skatītājiem . .. Pie viena parādiet man vēlreiz daktera Enkarno ziņojumu.

—    Tulkojumu?

—    Tulkojumu un oriģinālu.

—          Lūdzu! — Mūnam likās, ka policijas priekšnieks viņu uzmanīgi vēro.

•— Pateicos! Tas ir viss! — jau pēc sekundes Mūns atdeva abus dokumentus.

—          Vai meklējat kaut ko noteiktu? — pulkvedis nedrošā tonī jautāja.

—    Jā! Desas konservu nosaukumu!

—          Un šim nolūkam jums bija nepieciešams spāņu teksts?

—          Ar kaut ko taču valodas apgūšana jāsāk. Tagad vismaz zinu, kā spāniski sauc desu.

Pulkvedis Baroha-i-Pinoss sastinga. Lai cik savādi būtu, Mūnam radās sajūta, ka uzvara, kaut arī apšaubāma, ir tomēr viņa pusē.

HOLIVUDAS ZVAIGZNE

—    Cerams, saņēmāt labas ziņas? — Bils Ričijs, iznācis no palmas ēnas, izlikās uzdūries Mūnam nejauši. — Panotarosa ir tik mazs ciemats, ka ik uz soļa satiec paziņas. Vai varu jums palīdzēt?

—    Kur ir pasts? — Mūns nelaipni vaicāja.

—    Blakus … Nē, nē, pats neatradīsiet! Labprāt jūs pavadīšu!

—    Vai jūs pazināt Šrīverus? — Mūns uzmanīgi vēroja aktieri.

—    Protams! Es, ja varētu tā izteikties, esmu šeit pirmatklājējs .. . Visi tūristi atbrauca vēlāk. Daži Lellītes Rodžeras dēļ, citi vienkārši tāpēc, ka Panotarosa kopš tā laika kļuvusi moderna kūrvieta. Kad atbraucu, viesnīcas vēl nebija. Šrīveri dzīvoja marķīza Kastelmares pilī. Vispirms parādījās pansijas, pēc tam no Marseļas atjoņoja šis veikalnieks Deviljē un kā pēc burvja mājiena uzbūvēja viesnīcu. .. Un kam viņiem jāpateicas par savu labklājību? Man! Es taču pirmais uzzināju, kur slēpjas Lellīte. Žurnālists, kuram pārdevu šo informāciju, apsolīja man zelta kalnus, bet atsūtīja tikai «Zelta Skatuves» eksemplāru ar savu rakstu, — bālgani zilās acis aizmigloja asaras. — Tiesa gan — cienāja viņš mani kā karali. Un vispār zaudētājs nepalikšu … Ja dabūšu lomu Lellītes jaunajā filmā . ..

—    Kā jūs īsti nokļuvāt Spānijā? — Mūns pārtrauca.

—    Pateicoties Stenlijam Hjūzam. Viņš te uzņēma filmu pēc Šekspīra motīviem. Un atcerējās mani — atšķirībā no citiem. Viņš atsūtīja uz Losandželosu ceļa naudu. Tikko nenomiru aiz priekiem, — vecais aktieris, no jauna pārdzīvodams šo brīdi, piespieda roku pie sirds. — Iedomājieties, gandrīz divdesmit gadu bez darba, un pēkšņi man piedāvā Falstafa lomu! — Ričijs negaidot sadrūma, seja tūdaļ atkal novīta. — Tā arī iestrēgu.

—    Grūti?

—    Dolārs te līdzinās 60 pesetām, tāpēc ārzemniekiem dzīve trīs reizes lētāka nekā mājās. Dakteris Enkarno apgalvo, ka man pats galvenais — svaigs gaiss. Man taču slima sirds. Tāpēc dzīvoju teltī, bet, kad kļūst auksts, pārnakšņoju marķīza Kastelmares pilī… Starp mums runājot, tur nav nekādu ērtību, pat īstas tualetes trūkst.

Bet Šrīveri ir miljonāri un tomēr negribēja aiziet no turienes, kamēr Gvendolīna nesāka rīkot skandālus. Kastelmares īpašumā atrodas liela ala, misis Šrīvera un zēns augām dienām pazuda tajā, meklēja neesošu bagātību … Patlaban gan pavisam cita lieta! — Ričijs norādīja uz kalna nogāzi, kas mudžēja no kareivjiem. — Meklē! Ģenerālis Debldejs stāstīja Lellītei, ka šifra atradējam izsniegšot tūkstoš dolāru! — nespodrās acis atkal iedzirk- stījās.

—   Kā jūs teicāt, Hjūza filmā? — Mūns tikai tagad atcerējās. — Šķiet, esmu to redzējis.

—    Jā, jā, bet jūs… — Ričijs ātri iesāka un apklusa pusvārdā. Skumjas sejā izgaisa, galva rāvienā pagriezās par simt astoņdesmit grādiem, un viņš izplūda smaidā. Tagad Bils Ričijs izskatījās kā vecs nēģeris vergu ūtrupē, kas pūlas atstāt uz pircējiem labvēlīgu iespaidu — ja viņu nenopirks, nežēlīgais vergu tirgotājs izmetīs nederīgo preci jūrā haizivīm.

Vainojama šai izmaiņā bija spilgtā gaišmate, kas nupat iznāca laukā no viesnīcas «Holivuda». Mūns tūdaļ saprata, ka tā ir Evelīna Rodžera. Slaido šokolādes krāsas augumu apņēma sarkani, īsiņi brunči, spilgti zils lakatiņš aizstāja krūšturi, zeltainās sandales harmonēja ar nagu lakojumu. Ar efektīgu kustību Rodžera uzmeta pleciem caurspīdīgu, vizuļojošu apmetni un atvēra saulessargu. Pāri viņas biezajiem, gaišajiem matiem uzzibsnīja milzīga varavīksne.

Lellīte šķērsoja laukumu, dāsni atsmaidīdama tūristu ziņkārīgajiem skatieniem un amerikāņu kareivju saucieniem. Tūristiem viņa nozīmēja to pašu, ko Eifeļa tornis Parīzē vai slavenā mauru pils Granādā. Kareivjiem — amerikāniskā skaistuma ideālu, kas pēc otrā pasaules kara bija iekarojis visu Rietumu pasauli. Kopā ar saviem pavadoņiem Rodžera tuvojās tai vietai, kur stāvēja Mūns un Ričijs.

—    Redzat, viņa mani pamanījusi! — Ričijam paspruka glaimīgi, gandrīz bērnišķīgi smiekli. — Hallo, Lellīt, kā sviežas? — viņš iztālēm sauca.

Aktrise nevērīgi pamāja, pat nepagriezdamās uz viņa pusi.

Meksikānis, kas soļoja viņai blakus, izcēlās ar melnām ūsiņām un vareniem bicepsiem, kuru demonstrācijai ļoti noderēja sporta žakete bez piedurknēm. Otrs pavadonis … Mūns tūdaļ neapjēdza, kur redzējis šīs caururbjošās acis zem iesirmajām, kuplajām uzacīm. Un tomēr — tas bija padre Antonio, kurš gaišajā flaneļa uzvalkā vairāk atgādināja sportistu nekā garīdznieku. Galva viņam bija kaila, gandrīz bez matiem, tomēr tā neradīja priekšstatu par plikpaurību. Tādas izskatās antīko cīkstoņu bronzas skulptūru galvas. Pazinis Mūnu, padre Antonio pacēla sveicienam roku.

—   Mans draugs alkst iepazīties ar tevi! — Ričijs aizšķērsoja kinoaktrisei ceļu.

—   Autogrāfus sniedzu viesnīcas vestibilā pulksten piecos! — Rodžera veltīja Mūnam tikpat nevērīgu mājienu.

—   Viņš ir žurnālists … Grib rakstīt par tevi, — Ričijs meloja ar tik pārliecinošu izmisumu, ka pat Mūnam uz brīdi likās, vai viņš patiesi nav žurnālists, sava drauga, sensāciju karaļa Svena Krāgera kolēģis.

—   Ak tā, žurnālists? — Rodžera pasmaidīja. — Tas ir gluži kas cits. — Viņas sejā uzplauka žilbinošs smaids. Iluzoriskais augstums, kurā viņu bija pacēlusi kino producentu iegriba un publikas mainīgās simpātijas, bija pilnīgi atkarīgs no žurnālistu labvēlības.

—    Tas ir pārpratums, — padre Antonio, ar interesi vērodams scēnu, iejaucās. — Senjors Mūns ir pazīstams detektīvs.

—   Neciešu detektīvus! — Rodžera saviebās. — Varbūt jūs atsūtījis mans greizsirdīgais vīrs Sidnejs Mostrels? Lai kontrolētu manu tikumību? — Rodžera sāka smieties.

—    Ierados šeit, paklausot mistera Šrīvera lūgumam.

—   Nu, protams, policija sagādājusi šai mazajai Šrīverai grandiozu bezmaksas reklāmu! Esmu pārliecināta, ka viņa pati visu inscenējusi.

—    Nedomāju vis! — Mūns pašūpoja galvu.

—   Varat paļauties uz mani. Es viņu izpratu no pirmā skatiena! Reiz viņa ar tai piemītošo nekaunību teica, ka būtu varējusi kļūt daudz labāka kinoaktrise nekā es … Droši vien tai naktī viņa ielavījās pie Ramirosa, lai to pierādītu, — un kinoaktrise griezīgi iesmējās.

—    Pie manis nebija nevienas sievietes. Zvēru tev, dārgā! — meksikānis teatrāli piespieda roku pie sirds. — Viņa to tīšām teikusi, lai satracinātu tevi.

—          Jūs varat ticēt Ramirosam! — padre Antonio uzsvēra. — Viņš mīl tikai jūs!

—    Kā jūs to zināt?

—    Neaizmirstiet, ka esmu viņa biktstēvs. Kinoaktrise un tās pavadoņi atvadījās no Mūna. Bet ne

no Ričija. Kādu minūti viņš stāvēja tā, it kā būtu nokļuvis zem automobiļa, tad saņēmās un nosūtīja Rodžerai gaisa skūpstu.

NEAIZSŪTĪTĀ VĒSTULE

Pasts atradās sārtā mājiņā, nedaudz mazākā par policijas komisariātu. Bambusa žalūzijas dažos logos un aiz tām dzirdamie bērnu smiekli norādīja, ka tai pašā ēkā ir arī dzīvoklis.

—          Neaizmirstiet saukt viņu par priekšnieku! — Bils Ričijs atgādināja.

—          Spriežot pēc mājas apmēriem, padoto šim priekšniekam nav visai daudz, — Mūns pasmaidīja.

—          Neviena. Bet tā Spānijā pieņemts. Jo nabadzīgāks cilvēks, jo lepnāk izturas, — un aktieris apsēdās uz sola pasta priekšā.

—    Vai tad nenāksiet man līdz? — Mūns brīnījās.

—    Kāpēc?

—    Kaut vai tāpēc, lai pārtulkotu.

—           Viņš runā angliski. Bijušais jūrnieks. Bet es ieelpošu mazliet svaigu gaisu, — Bils Ričijs noslaucīja grumbaino seju ar kabatas lakatu, kas neizskatījās visai tīrs.

—           Lieliski! — Mūns atviegloti nopūtās. Viņš, profesionāls detektīvs, varēja izskaidrot Bila Ričija pēkšņo parādīšanos viesnīcas priekšā un atkārtoto satikšanos pie policijas komisariātā vienīgi ar milzīgu ziņkāri, ko izraisījusi viņa persona.

Vienaldzība, ko aktieris bija nule izrādījis, mazliet nomierināja.

Pasta priekšnieks bija tikpat runīgs kā gandrīz visi spāņi, ar kuriem detektīvam līdz šim bija nācies sastapties. Mūns, vēlēdamies iegūt viņa labvēlību, piedāvāja cigāru. Priekšnieks ar pateicību paņēma, bet, ievilcis pāris dūmu, tikko manāmi saviebās.

—    Negaršo? — Mūns smaidīja.

—   Gadījies smēķēt arī labākas. Es taču esmu bijušais matrozis. Kad ārsti lika apmesties krastā, sākumā nodarbojos ar zveju. Kopā ar donu Kamilo.

—    Kāpēc kopā?

—    Man pašam nav laivas… Bet pēc tam, man par laimi, saplūda ārzemnieki un mani, pateicoties valodas zināšanām, iecēla šai amatā… Jā, ko tad īsti gribēju teikt? Matrozis, īpaši, ja tas ir jauns un grib padižoties skuķu priekšā, pīpē cigaretes… Zināt, tās, kas ož pa pusei pēc sīrupa, pa pusei pēc parfimērijas veikala. Bet īsts jūrnieks allaž dod priekšroku pīpei vai stipram cigāram.

—   Man steidzīgi jānogādā ziņa uz Ņujorku un ātri jāsaņem atbilde. Ko jūs man ieteiksiet?

—    Atri pie mums te neko nedara. Lai gan mūsu Panotarosa kļuvusi moderna kūrvieta, taču sakari un pārējie pakalpojumu veidi atpaliek. Telefons, korespondence, laikraksti — tas viss joprojām nāk caur Malāgu. Protams, jūs varat sarunāties ar Ņujorku no šejienes vai no viesnīcas vestibila. Bet tikai tai gadījumā, ja dienu iepriekš pasūtīsiet sarunu.

Aiz sienas atskanēja izmisīga kņada, smiekli, kliedzieni. Pasta priekšnieks pavēra durvis un, izbāris bērnus, tās aizcirta.

—   Neliek mieru! Vai tad viņiem ieskaidrosi, ka te ir dienestā telpas? … Vārdu sakot, tie tūristi, kas gudrāki, brauc uz Malāgu. Ja pašiem ir mašīna, viņi nokļūst tur apmēram pēc stundas … Ja pasūta steidzamu sarunu, it sevišķi naktī, tad stundas laikā dabū savienojumu ar Ņujorku vai jebkuru citu galvaspilsētu. Malāga nav Panotarosa — tur lien no ādas laukā, lai apmierinātu tūristus.

—   Pieņemsim, ka, paklausot jūsu padomam, esmu dabūjis Malāgā savienojumu ar Ņujorku un palūdzis atsūtīt pēc iespējas ātrāk noteikta satura telegrammu. Cik laika paies, kamēr tā pienāks?

—    Panotarosā — ne mazāk par divām stundām.

—    Es domāju zibeni.

—    Es arī.

—    Kāpēc tik ilgi?

—  Vispirms telegramma iet pa transatlantisko kabeli ar aprobežotām caurlaides spējām, tad no Parīzes uz Mad- ridi, pēc tam no Madrides uz Malāgu. Un tikai tad tā nonāks pie jums. Viņi tur, Malāgā, nesteidzas. Kas viņiem Panotarosa? Viens no tūkstoš punktiem, kas jāapkalpo … Vai jūs tas apbēdina?

Mūns pasteidzās noslēpt smaidā neapmierinātības grimasi. Tikko saņemtās ziņas pilnīgi apgāza hipotēzi, par kuras pareizību viņš nebija šaubījies. Atkal sakāve — otra nepilnas stundas laikā. Bet pasta priekšniekam tas nav jāzina.

—          Vai pazināt Šmita kungu? — Mūns steidzīgi ievirzīja sarunu citās sliedēs.

—          To, kas taisījās pārbūvēt marķīza pili par viesnīcu? Protams! Pie mums visi pazīst cits citu. Pie tam senjors Šmits bieži iegriezās pastā.

—    Pēdējo reizi, ja nemaldos, šorīt.

—    Tieši tā, mister Mūn!

Mūna seja izstiepās, bet viņš saprata un sāka smieties. Nebija šaubu, ka, pateicoties donam Benitesam, vēsts par slavenā detektīva ierašanos paguvusi izplatīties visā Panotarosā. Bet, spriežot pēc uzdotajiem jautājumiem, katrs puslīdz inteliģents cilvēks spēja uzminēt, kas viņš tāds.

—           Jūs nemaldāties, es esmu Mūns. Negribu slēpt, ka informācija, ko ceru no jums saņemt, man ir ļoti vērtīga. Pamēģiniet atcerēties, kas Šmitam bija vajadzīgs pastā. Vai viņš nebija saņēmis vēstuli vai telegrammu?

—    Nekā tamlīdzīga. Viņš pasūtīja sarunu ar Madridi.

—    Ar ko? Kādā valodā runāja?

—           Neieklausījos. Kas attiecas uz abonenta numuru, tad to mēs tūlīt uzzināsim pēc kvīts pasakņa … Lūdzu! — viņš parādīja Mūnam sešskaitļu numuru. — Starp citu, atminos, ka senjors Šmits parasti pasūtīja sarunu ar šo abonentu.

—    Vai jums ir Madrides telefonu saraksts?

—           Ir! Atsūtīja tikai vakar, kaut lūdzu jau pirms mēneša. Man ir tāds iespaids, ka, pateicoties šai katastrofai, Panotarosa kļuvusi slavena.

—          Vai vēlaties saņemt simts pesetu par dažām stundām viegla darba?

—    Un kā vēl! Vai jūs uzskatāt mani par muļķi?

—          Pāršķirstiet sarakstu un izdibiniet, kādam abonentam pieder šis numurs.

Pasta priekšnieks ar entuziasmu tūdaļ ķērās pie darba, bet Mūns pa to laiku uzmeta triju steidzamu telegrammu tekstus.

Pirmā — Šrīveram adresētā bija visīsākā:

«Apstipriniet ar telegrammu kremācijas pavēli oficiāli apliecinot parakstu vai personīgi pa tālruni Panotarosa 6»

Otra bija visgarākā. Mūns pieprasīja Donalda Kinga informācijas aģentūrai atbildes uz četriem jautājumiem.

1)   Kuros uzņēmumos Šrīveram pieder kontroles pakete vai ievērojams akciju skaits?

2)   Kam pieder firma «Viss tūristam», kura ražo konservētu desu «Extra»?

3)    Uzzināt, kas ir Joahims Maria Šmits, pēc pases — Vācijas Federatīvās Republikas pilsonis, kurš uzdod sevi par būvuzņēmēju no Ķelnes.

4)     Vai Ķelnē, Terēzijas ielā 263, dzīvo ārsts Hanss Šveinfurts, un ar ko viņš nodarbojas?

Visas šīs ziņas Mūns varētu iegūt oficiālā ceļā caur policiju, bet viņš deva priekšroku Donaldam Kingam. Šis vīrs ar pliko pauri un profesora acenēm, kura telefonu nevarēja atrast nevienā izziņu grāmatā, bija gudrāks par policiju. Pie tam uzpirkt viņu tikpat kā nebija iespējams. Varenā detektīvbiroja — tā specialitāte bija rūpnieciskā spiegošana — vadītājs algoja veselu informatoru armiju. Un, ja Kingam mēnesi vai nedēļu iepriekš izdevās uzzināt par divu konkurējošu milzeņu apvienošanos vai citu tamlīdzīgu notikumu, viņš saņēma no klientiem nevis parasto honorāru, bet daļu no pasakainās, biržā iegūtās peļņas.

Trešo telegrammu Mūns adresēja «Detektīvu aģentūrai Mūns un Deilijs»:

«Steidzami telegrafējiet, ko esat izdibinājuši par Roda Gaetano sakariem ar Spāniju pēdējos gados. Man ļoti nepieciešama jūsu palīdzība. Lūkojiet paātrināt ārzemju pases saņemšanu. Mana adrese: Panotarosa, viesnīca Holivuda, istaba 13. Mūns.»

Rakstot šos vārdus, Mūns neviļus pasmaidīja. Nebūdams pravietis, viņš jau iepriekš zināja atbildi. Tieši tādēļ viņam nemaz nebija patikusi pulkveža Barohas*-i- Pinosa daiļrunība.

— Vai atcerējāties labu anekdoti? — pasta priekšnieks ar cerībām uzlūkoja apmeklētāju.

Tikai tad Mūns apjēdza, ka viņš droši vien idiotiski smaidījis.

—    Uzminējāt! — viņš noburkšķēja.

—          Varbūt pastāstīsiet? — pasta priekšnieks lūdza. — Dievinu anekdotes.

—          Varbūt, — Mūns nenoteikti nomurmināja. — Atgādiniet pirms manas aizbraukšanas.

—    Kāpēc ne tagad?

—          Tagad visa sāls paietu jums secen, — Mūns nodeva viņam visas aizpildītās veidlapas.

—           Laikam ļoti steidzami? — pasta priekšnieks apvaicājās, bet, ieraudzījis Mūna stingros vaibstus, apsēdās pie telegrāfa aparāta.

Dažas minūtes Mūns atslābušiem muskuļiem, ar elkoni atspiedies uz letes, nedomādams vēroja pirkstus, kas veikli slīdēja pa taustiņiem. Pēkšņi pasta priekšnieks pielēca kājās. Mūnam likās, ka tam par iemeslu ir jauna vēl skaļāka kņada aiz sienas. Bet pasta priekšnieks to pilnīgi ignorēja. Pienācis klāt, viņš satraukti čukstēja:

—           Jūs taču atbraucāt šurp Šrīveru dēļ? Tikko atcerējos kādu sīkumu. Iespējams, ka tas ir nieks, bet nav izslēgts, ka jums, detektīvam, kaut ko dos.

—    Vai attiecībā uz Šrīveru nāvi?

—           Nē jau! — pasta priekšnieks atgaiņājās. — Tur viss skaidrs — bojāta desa. Atcerējos kādu vēstuli. Pirms dažām dienām …

—    Konkrēti?

—           18. martā. Šrīveri sarakstījās tikai ar vienu Parīzes radinieku — mesjē Arnū …

Mūns pamāja. Tas saskanēja ar Šrīvera sniegto informāciju, ka visa korespondence sūtīta aplinkus — caur franču detektīvaģentūru.

—           Vēstules Šrīveri nosūtīja reizi mēnesī, parasti dažas, reizēm veselu paku. Pats par sevi tas jau ir diezgan dīvaini, bet kādus savādniekus gan neesmu savā mūžā redzējis! 18. martā atskrēja dons Benitess ar vēstuli. Teica, misis Šrīvera lūgusi nosūtīt to pēc iespējas ātrāk.

—    Kam tā bija adresēta?

—    Tam pašam mesjē Arnū.

—          Baidos, ka kārtīgs detektīvs par šo sīkumu nesamaksātu jums ne grasi.

—           Ievērojiet datumu! 18. martā! Tas radīja manī izbrīnu . .. Ak tā, es taču aizmirsu piebilst, ka Šrīveru korespondence varēja pilnīgi aizstāt kalendāru. Vēstules uz

Parīzi aizgāja regulāri mēneša pirmajā dienā. Tas ir vienīgais izņēmums visā šai laikā.

—    Un vairāk nekas? — Mūns vīlies jautāja.

—    Desmit minūtes pēc dona Benitesa atnāca mis Gvendolīna. Viņa paņēma vēstuli atpakaļ ar ieganstu, ka māte aizmirsusi kaut ko pierakstīt.

—   Un vairāk jūs šo vēstuli neesat redzējis? — Mūns uzminēja.

—    Tur jau ir tas joks! Mis Gvendolīna ar šo vēstuli rokā iesēdās mašīnā. Vēlāk izrādījās, ka viņa nav vairs atgriezusies viesnīcā, bet tūdaļ aizbraukusi. Pie tam dons Benitess pastāstīja, ka misis Šrīvera, kad saslimusi, ļoti uztraukusies, vai vēstule tikusi nosūtīta.

—    Paldies par informāciju! Nezinu, vai tā noderēs, bet katrā ziņā jūsu novērošanas spējas dara jums godu.

Mazliet apvainotais pasta priekšnieks atkal pievērsās telegrāfa aparātam — droši vien viņš bija cerējis ja nu ne uz simts pesetām, tad vismaz uz daudz lielāku uzslavu.

Bils Ričijs joprojām kvernēja uz sola pasta priekšā.

—    Ko jūs tur tik ilgi darījāt? — viņš žāvādamies teica. — Uz kurieni tagad?

—   Pie daktera Enkarno. Jūs mani pavadīsiet?

—    Labprāt! — aktieris mudīgi piecēlās, bet negaidot it kā pārdomājis nomurmināja: — Pilnīgi aizmirsu apjautāties, vai man nav vēstuļu .. . Vai redzat tur to namiņu? Jā, jā, tā ir daktera rezidence … Es tikai ieskriešu pastā un tūdaļ jūs panākšu!

Mūns pavadīja aktieri ar domīgu skatienu. Visu ceļu viņš mēģināja iztēloties, kā Bils Ričijs pūlas uzziņā* nosūtīto telegrammu saturu. Spēle turpinājās. Spēle, kur galvenais trumpis bija telegramma aģentūras «Mūns un Deilijs» jaunākajam kompanjonam.

KUR IR DAKTERIS ENKARNO?

Ārsts dzīvoja paša*"kalna nogāzē. Lai piekļūtu pie nama, nācās ilgi izskaidroties ar sapieru vada leitnantu. Mūns pārkāpa pār nožogojuma virvi. Durvis bija aizslēgtas. Uz klauvējienu neviens neatsaucās. Mūns piebīdīja tukšu kasti ar uzrakstu «Amerikāņu armijas īpašums» un ieskatījās pa logu. Ārsta istabā valdīja stingra kārtība. Mūns tomēr ievēroja smalkus putekļus, kas klāja visus priekšmetus, apstājušos sienas stundeni un kalendāru ar vakardienas datumu. Kalendārs un pulkstenis varēja būt nejaušība, bet putekļi nekādi nebija savienojami ar stingro kārtību, kas, acīm redzot, bija raksturīga saimniekam.

Mūns devās uz kaimiņu māju. Tā līdzinājās kāršu namiņam un sastāvēja no neliela veikaliņa un kambarīša, īpašniece izrādījās donja Sela — tā pati, kurai bija gandrīz uzkritis virsū uz pusēm pārgrieztais lidotājs. Sadzirdējusi durvju zvanu, donja Sela iznāca no veikaliņa. Viņa izskatījās tikpat pārbiedēta kā pirmīt policijas komisariātā.

— Ko senjors vēlas nopirkt? — viņa jautāja spāniski, bet daiļrunīgs, uz precēm vērsts žests bija saprotams bez tulkojuma. Plauktos juku jukām ar cigaretēm atradās papīra griežamie naži, kas imitēja toreadora zobenu, slaveno matadoru statuetes, apzeltīti medaljoni ar svētajiem un citi lēti suvenīri.

Mūns kaut ko nomurmināja angliski. Viņš bija aizmirsis, ka sarunai ar vietējiem iedzīvotājiem nepieciešams tulks. Bet donja Sela izņēma no letes apakšas jauniņu spāņu-angļu sarunu vārdnīcu, iegādātu sakarā ar tūristu pieplūdumu. Ar tās palīdzību Mūnam izdevās izlobīt, ka vakar donja Sela redzējusi ārstu iznākam no mājas ar ceļa somu rokās. Mūns pateicās un nopirka cigāru paku. Tā maksāja 75 pesetas. Mūns iedeva 100 pesetu. Veikala īpašnieces acīs iedzirkstījās prieks. Bet, kad Mūns izgāja ārā, viņa jau atkal raudzījās uz pircēju tā, it kā tas no dzīva cilvēka varētu acumirklī pārvērsties uz pusēm pārgrieztā līķī.

Iznācis no veikala, Mūns atskatījās. Bilu Ričiju neredzēja. Iemesli, kuru dēļ aktieris aizkavējās, bija saprotami. Mūns pat nebija mēģinājis slēpt savu pieprasījumu saturu, drīzāk otrādi. Pastāv dažādas izmeklēšanas metodes. Šoreiz Mūns tīšu prātu bija nolēmis strādāt lielāko tiesu atklāti.

Iecerētās programmas nākamais punkts bija amerikāņu medicīnas daļas apmeklējums. Atrast militāro nometni bija pavisam viegli. Sekodams pa pēdām ierindā soļojošajiem kareivjiem, Mūns nonāca pie vārtiem.

Netālu bija noenkurojušies daži kara kuģi. No laivām,

kas piestāja krastā, izkāpa jūrnieki. Acīm redzot, ieradās papildspēki, ko bija pieminējis ģenerālis Debldejs.

Tāda pati rosība valdīja pie vārtiem. Cits aiz cita iebrauca studebekeri ar brezenta kulbām.

—    Talons ir? — sargpostenis apturēja Mūnu.

—    Kas par talonu?

—    Dušai.

—    Es eju uz medicīnas daļu.

—          Tas neko nenozīmē. Man pavēlēts ielaist tikai ar taloniem.

—    Izsauciet dežurējošo virsnieku.

Par laimi, viņpus dzeloņžoga parādījās majors Melbričs.

—          Ielaist! — viņš pavēlēja. — Vēlaties apskatīt, kā mēs dzīvojam? Vai arī esat atraduši šifru un tagad nākat pēc atalgojuma? — majors pasmīnēja.

—    Gribētu aprunāties ar medicīnas daļas priekšnieku.

—           Labi, iesim! — majors aicināja. Pēkšņi viņš pagriezās. No autofurgona, kas nobremzēja blakus, izlēca kareivji. Viņiem visiem bija tādi paši celuloīda kvadrāti ar vārdu un pakāpi kā majoram.

—          Piebrauciet pie noliktavas un uzgaidiet, — majors pavēlēja. — Bez manis neizkraut!

—           Grasāties nirt jūras dibenā pēc šifra? — Mūns vaicāja, ievērojis mašīnā kaut ko ūdenslīdēju tērpiem līdzīgu.

—           Es personīgi uzskatu, ka tam nav nekādas jēgas. Bet ģenerālis grib katram gadījumam pārmeklēt sektoru 110 pludmales līdz vietai, kur nokrita lidotājs …

Viņi pagāja garām tepat zem klajām debesīm uzceltām dušas kabīnēm. Divdesmit vienādajās, pusatvērtajās kabīnēs mazgājās divdesmit cilvēku. Tie bija vairumā kareivji.

Mūna vērību saistīja divi cilvēki. Visi kareivji bija labi baroti — armijā uzturs ir teicams. Šie divi bija, bez šaubām, privātie. Pirmo Mūns pazina bez grūtībām. Tas bija dons Brito — pusmūža zemnieks, kura māju bija sadragājis reaktīvais motors. Otra seja arī likās pazīstama, bet atcerēties nekādi neizdevās. Liecinieku vidū šis cilvēks noteikti nebija, diez vai Mūns vispār bija to redzējis Panotarosā. Kalsnējs, ļoti garš, viņš stāvēja profilā pret Mūnu. Mūna ietrenētajai acij pietika acumirklīga skatiena, lai ievērotu gan ļenganos vaigus, gan nikno rūpību, ar kādu šis cilvēks berzēja īsi apgrieztos nagus.

—          Ejam! Man jau tā maz laika, — majors Melbričs nepacietīgi sauca.

Mūns saprata, ka, piepūlēdams atmiņu, viņš neviļus bija apstājies.

Medicīnas daļa atradās teltīs un arī autobusos. Viena no mašīnām stāvēja mazliet iesānis. Bez logiem, atskaitot vadītāja kabīni, viscaur pienbaltā krāsā, bez sarkanā krusta vai citām sanitārām pazīmēm — tā atstāja neizskaidrojami baismu iespaidu.

—          Apakšpulkvedi Brilten! — majors Melbričs skaļi sauca un tūdaļ atvadījās: — Atvainojiet, es steidzos.

—   Jūs mani meklējat? — apakšpulkvedis vaicāja.

—    Man vajadzīgs priekšnieks.

—          Tas esmu es! Kā jūs sauc? … Misters Mūns? Dzirdēju par jums, pat lasīju. Nevaru iedomāties, kādi apstākļi jūs šurp atveduši.

—          Gribēju uzzināt sīkāk par Šrīveru nāvi, — Mūns teica.

—   Tad jūs neesat atradis īsto adresi.

—          Bet policijas priekšnieks taču apgalvo, ka Šrīveri miruši te, jūsu medicīnas daļā.

—          Mūsējā gan ne. Mēs ieradāmies Panotarosā tikai pagājušajā naktī. Nomainījām 67. motorizētās brigādes mediķus … Par Šrīveriem esmu dzirdējis … Stāsta, ka viņi saindējušies ar konserviem.

—          Bet varbūt… — Mūns iesāka un domīgi apklusa. Tikai tagad viņš saprata, kāpēc autobusā novietota laboratorija. Ķīmiski saindētās šķembas patiešām eksistēja. Prāts bija tā aizņemts ar Šrīveru nāves un Gvendolīnas pazušanas mīklu, ka šo notikumu fons — gaisa katastrofa — brīžiem pilnīgi aizmirsās. Bet labs detektīvs neko nedrīkst aizmirst.

—          Jūs gribējāt kaut ko teikt? — medicīnas daļas priekšnieks atgādināja.

—          Ienāca prātā kāda hipotēze. Pieņemsim, ka Šrīveri tiešām saindējušies nejauši. Bet cēlonis tam bijuši nevis konservi, bet…

—    Bet? — nepacietīgi atkārtoja apakšpulkvedis.

—    Šķembas! — Mūns pavēstīja.

—    Nekādā gadījumā! — apakšpulkvedis iesmējās.

—    Kādēļ?

—          Tas ir garš stāsts. Un jūs tāpat nekā nesajēdzat no medicīnas.

—           Varbūt, — Mūns skaļi prātoja. — Ģenerālis Debldejs lika saprast, ka šķembas nav sevišķi bīstamas.

—           Kas to teicis? Ģenerālis! Nu, protams, viņam taču tas jāzina! — Apakšpulkvedis pasmīnēja. — Bet runa nav par to. Jebkura saindēšanās var būt nelaimes gadījums. Taču Šrīveri nomiruši tai pašā dienā. Mediķim tas izsaka visu. Ar šķembām viņu nāvei nav ne mazākā sakara.

Autobusā iezvanījās tālrunis. Pamājis atvadoties Mūnam, medicīnas daļas priekšnieks devās turp.

—          Piedodiet — vai gadījumā nezināt, uz kurieni pārvietoti jūsu priekšteči? — Mūns viņu aizkavēja.

—           Nav ne jausmas. Kad ieradāmies, no viņiem vairs nebija ne vēsts. Griezieties pie majora Melbriča, viņš pārzina kadrus.

Majoru Mūns atrada pie noliktavas — pustumšas barakas, kur kareivji salika kaut kādas ierīces. Majors Melbričs stāvēja puspavērtajās durvīs ar muguru pret Mūnu un deva rīkojumus.

—          Major! — Mūns ieklepojās, lai pievērstu sev uzmanību.

Majors Melbričs, aizcirtis durvis, strauji apsviedās.

—          Lūdzu! — Intonācija lika saprast, ka viņš ļoti steidzas.

—          Mani interesē 67. motorizētās brigādes medicīnas daļa.

—    Kādā ziņā?

—    Vai nepateiksiet, uz kurieni tā pārcelta?

—           Ak tas jūs interesē? — majors noņēma cepuri un, sakārtojis jau tā nevainojami taisno celiņu, atkal uzlika. — Uz to pašu vietu, no kurienes tā bija ieradusies, — uz Kartagenu!

—          Laikam man nāksies aizbraukt uz turieni, — Mūns piezīmēja.

—          Jūs viņus tur vairs neatradīsiet. Viņi jau sen ceļā uz Seulu vai Okinavu, neatceros tieši, uz kurieni.

—           Pamēģiniet atcerēties! — Mūns cieši ieskatījās savā sarunu biedrā. Cilvēks ar tik taisnu celiņu parasti var lepoties ne tikai ar stingru kārtību, bet arī ar labu atmiņu.

Kaut gan, ja ņem vērā gaisa katastrofu un īpaši slepenu ierīču nozušanu… Tādās reizēs viegli pazaudēt galvu.

—    Šai gadījumā tas nav svarīgi, — majors Melbričs piemiedza aci. — Gan es, gan viņi paši skaidri apzinājās, uz kurieni brauc. Vjetnamā sanitārais personāls vajadzīgs kā ēst.

—    Vai bija oficiāla pavēle? — Mūns apvaicājās.

—    Viņiem to paziņos, kad transporta lidmašīna uzņems kursu uz Vjetnamu. Principā tas ir pareizi. Kāpēc priekšlaicīgi iedragāt morāli? Bet mūsu gudrinieki aizmirsts, ka cilvēkiem ir ausis. Kaprālis Smits, kuram štābā ir pazīstams kaprālis Džonss, reizēm labāk informēts par pašu ģenerāli.

Atceļā Mūnam nācās atkal paiet garām dušas kabīnēm. Mazgājās jau cita maiņa. Tā, kurā viņš pirmīt bija ieraudzījis kalsnējo, garo cilvēku ar savādi pazīstamo seju, bija tukša.

ATKAL BILS RIČIJS

Domās nogrimis, Mūns pagāja garām sargpostenim un spēji apstājās, jūras apžilbināts. Saule bija paguvusi pacelties zenītā. Jūra šķita milzīga, līdz pašai malai ar zaigojošu gaismu piepildīta tvertne. Iespaids bija spēcīgs, labu brīdi Mūns nekā cita neredzēja.

Pamazām viņš sāka izšķirt detaļas. Pēkšņi viena no tām piecēlās, norausa no šortiem smiltis un, pakalpīgi smaidot, tuvojās Mūnam.

—    Atkal jūs? —- Mūns nespēja noslēpt neapmierinātību.

—    Atvainojiet, ka aizkavējos, — Bils Ričijs izlikās nemanām. — Gribēju pastā apjautāties, vai uz mana vārda nav pienākusi korespondence, bet šie spānieši ir tik pļāpīgi! — vecais aktieris teatrāli nopūtās.

—    Kā jums vispār izdevās uzzināt, kur es atrodos?

—    Pavisam vienkārši. Apvaicājos garāmgājējiem. Dažu stundu laikā jūs esat kļuvis slavenība. Vai jūs saprotat, mister Mūn, ko tādam miestiņam kā Panotarosa nozīmē slavena detektīva ierašanās?

—    Un ko tas nozīmē jums?

—    Man? Attiecībā uz jums man nav nekādu savtīgu interešu. Ceru, ka varu būt jums noderīgs kā tulks…

Protams, ja jūs būtu ar mieru uzrakstīt detektīvscenāriju… Jūs varētu pieprasīt, lai galvenajai lomai uzaicina mani… — Bils Ričijs apklusa un apstājies pamāja kādam ar roku.

Mūns apgriezās un ieraudzīja vienu no lieciniekiem — donu Kamilo. Zvejnieks stāvēja motorlaivā, kas patlaban devās jūrā. Mūnam radās iespaids, ka kuģīša korpuss sastāv gandrīz vienīgi no aizdrīvētiem caurumiem. Pavicinājis roku, dons Kamilo ātri ienira kajītē — droši vien tam par iemeslu bija pēkšņi noslāpušais motors.

Dažas minūtes Mūns un viņa pavadonis klusuciezdami soļoja gar tūkšo krastu. Mūns tīšām nepārtrauca klusēšanu, jo gaidīja noteiktu jautājumu.

—    Vai runājāt ar dakteri Enkarno? — aktieris beidzot iesāka, raudzīdamies Mūnā ar savām naivajām, nespodri zilajām acīm.

Šis šķietamais naivums uzjautrināja Mūnu. Viņš ne brīdi nešaubījās, ka Bilu Ričiju interesē viņa gājiens pie ārsta. Mazliet patirdījis to, Mūns nevērīgi izklāstīja gan savus novērojumus, gan no ārsta kaimiņienes saņemtās ziņas.

—   Jūs teicāt — aizbraucis?! Tas nevar būt! — Bila Ričija acis kļuva gluži apaļas. Viņš tēloja meistarīgi.

—    Kāpēc nevar būt?

—    Cik atminos, dakteris Enkarno ne reizi neizbrauca no Panotarosas. Pat uz Malāgu pēc zālēm viņš sūtīja kādu citu.

—    Kas par to? Šoreiz nolēma braukt pats.

—    Un ja nu kaut kas atgadīsies? Viņš ir vienīgais ārsts ciematā! Pēdējā laikā viņš galvenokārt ārstēja tūristus … Vietējie zemnieki ne visai mīl ārstus. Uzskata, ka dvēseles aizlūgums izmaksā lētāk… Ārsts katru rītu atnāca uz viesnīcu. Tāds laipns, visiem sacīja, ka iedarbīgākās zāles esot labs vīns un jautrs smaids. No manis viņš nekad neņēma naudu.

—    Vai dakteris Enkarno prata valodas?

—    Tikai angļu… Dažus gadus viņš esot nodzīvojis Amerikā. Mēģināju viņu šad tad izprašņāt, bet dakteris negribēja stāstīt… Toreiz, kad ierunājās, bija tik ļoti piedzēries, ka ne velna nesapratu … Kaut kādas narkotikas… Viņu vai nu apcietinājuši, vai ari taisījušies…

—    Vai viņš daudz dzēra?

—    Tieši otrādi, ļoti maz. Bet reizēm viņam kaut kas uznāca. Jūs, paldies dievam, nezināt, kā tas ir, kad iekšā kaut kas kremt… — Bils Ričijs apklusa, tad ņēmās gausties: — Aizbraucis? Savādi! Un ja nu man pēkšņi būs sirdslēkme?

—- Vai kāds apciemoja Šrīverus pēc ievietošanas amerikāņu medicīnas daļā? — Mūns viņu pārtrauca.

Bils Ričijs neatbildēja. Viņš apstājās, it kā sagremodams savas domas. Nespodrās acis kļuva gaišākas, grumbas izgludinājās.

—    Nu jā, medpunkts! Biju to pavisam aizmirsis, — viņš atsāka skaļi un priecīgi. — Tur ir labi ārsti! Un viņi noteikti palīdzēs tautietim … Vai jūs jau pusdienojāt?

Jautājumam bija tik maz sakara ar iepriekšējo, ka Mūns apstulba.

—    Neesmu pat brokastojis. Vai varu jūs ielūgt? — viņš aicināja. Tagad Mūns bija ieinteresēts atrasties aktiera sabiedrībā. Lomas bija mainījušās. Agrāk vai vēlāk katrs izpļāpā savus noslēpumus.

—    Paldies. Neesmu izsalcis… Bet labprāt pavadīšu jūs! Tas ir pavisam tuvu — dona Fernando krodziņš… Oriģināli ēdieni. Jums patiks.

Krodziņš atgādināja pagrabu. Vienā pusē atradās vīna mucas, otrā — gara lete. Pašlaik te sēdēja gandrīz visi tie vietējie, kurus Mūns bija saticis policijas komisariātā. Nebija nekādu šaubu, ka viņi iedzer uz amerikāņu apsolītās kompensācijas rēķina.

—    Jums jānogaršo itin viss, — Ričijs šķita labā omā. — Viss! Nebaidieties, te nav tik sātīgu ēdienu kā pie mums. Tikai viegli uzkožamie.

—    Labprāt! — Mūns pasmaidīja. — Bet tikai tad, ja piedalīsieties.

Ričijs pieklājības pēc sākumā atteicās, bet pēc tam, nolēmis, ka pietiekami izrādījis savu neatkarību, uzreiz pasūtīja lielā daudzumā daždažādus ēdienus. Saimnieks atnesa ap divdesmit šķīvju. Te bija banderilas — uz kociņiem uzspraustas šķiņķa, maizes un desas šķēles, kā arī ceturt- daļolas. Turku zirņi. Mazs iesms ar gaļu. Šķīvīši ar ceptām zivīm. Un lielā vairumā citi mikroskopiskās devās pasniegti ēdieni, kuru nosaukumus Ričijs pakāpeniski pavēstīja. Kā pēdējo viņš pasūtīja paelju. Krodziņa saimnieks saviebās, tomēr pasūtījumu pieņēma. Spriežot pēc grimases, Mūns sagaidīja marinētu vardi. Bet paelja izrādījās parasts cālis ar rīsiem un jūras gliemežiem.

Ričijs ēda pasvītroti lēni, pūlēdamies parādīt, ka tādas dzīres viņam gadās katru dienu. Noskalojis gabalu Man- čegas siera ar paša saimnieka izgudroto Andalūzijas vīnif maisījumu, viņš pēkšņi pacēla acis.

—    Jūs vaicājāt, vai kāds apciemoja Šrīverus. Aizgāju, bet mani neielaida. Pat šo melnsvārci neielaida. Droši vien gribēja tos pirms nāves pievērst katoļticībai.

—    Katoļticībai? — Mūns nesaprata.

—    Kā tad! Vai tad neesat sapratis, kāpēc viņš luncinās ap Lellīti? Mani viņš i nedomā pataisīt par katoli. Viņam vajadzīgi iespaidīgi, bagāti cilvēki… Reiz izteicu viņam savas domas bez aplinkiem, kopš tā laika Lellīte uz mani nikna.

—   Jāsecina, ka viņam rokās diezgan labas kārtis, — Mūns piezīmēja.

—   Viņam ir ķēriens! — Bils Ričijs dusmīgi piekrita.

—    Grib, lai Lellīte šķirtos no Mostrela un apprecētu savu oficiantu. Ramiross ir katolis. Melnsvārcis cer, ka aiz mīlestības pret Ramirosu Lellīte metīsies Romas pāvesta skavās.

—   Un viņa? — Mūns jautāja, kavēdamies pie citām problēmām.

—    Lellītei viss apnicis, viņai vajag kaut ko jaunu — jaunu mīļāko vai jaunu ticību. Kāpēc pārmaiņas pēc neiemīlēties pāvestā? Uz vienu dienu tas ir pat interesanti, — tukšā dūšā iedzertais vīns sāka jau iedarboties.

—    Vai tad viņa vispār vēl ir spējīga kaut kam ticēt? Pieci gadi Holivudā padarītu par zaimotāju pašu Jēzu!

—    Vai viņa šeit, Panotarosā, satikās ar kādu, atskaitot Ramirosu? — Kinoaktrises dēkas it nemaz neinteresēja Mūnu. Bet kāpēc Ričijs tik daudz runāja par viņu? Varbūt aiz tā kaut kas slēpjas?

—    Vai domājat, ka viņa mani par velti cieta savā augstajā sabiedrībā? Nē, par to man bija jāpiegādā jauni draugi. Nesen te parādījās kāds amerikāņu žurnālists, ar to viņa ari gribēja uzsākt dēku. Bet nekas neiznāca. Viņš mani visu laiku izprašņāja par šo trako Gvendolīnu. Kā pavada laiku, vai bieži mēdz būt viena, kur izbrauc savā kadiljakā …

•— No kādas avīzes viņš bija?

—     Spriežot pēc sejas, no kādas bandītu lapeles. Jūs jau zināt, kādi parasti ir mūsu žurnālisti — gangsteri, kas nogalina ar pildspalvu, — Ričijs arvien vairāk apreiba. — Vai domājat, ka es pats nogāju no skatuves? Tie bija Viņi, kas mani iznīcināja. Vispirms saslavēja līdz debesīm, bet vēlāk, kad debitēju skaņu filmā, rakstīja, ka man esot dikcija kā aizkautam sivēnam …

—    Šis žurnālists vēl nav aizbraucis?

—    Nezinu … Neesmu redzējis viņu jau dažas dienas. Viņš dzīvo pie marķīza … Lūk, viņš pats! Tiklīdz velnu piemin, viņš jau klāt!

Mūns pagriezās. Krodziņā bija ienācis gara auguma sirms vīrietis. Viņš neatgādināja ne žurnālistu, ne amerikāni, ne gangsteri. Drīzāk donu Kihotu, kas bruņu vietā nēsā šaurus, rūtainus svārkus un novalkātas, brūnas bikses. Ieraudzījis Mūnu un Ričiju, ienācējs devās tieši pie viņiem. Pirms Mūns paguva kaut ko apjēgt, viņš ieraudzīja pret sevi pavērstu revolvera stobru.

—    Rokas augšā! — noteica pavēloša balss.

MARĶĪZA KASTELMARES HIPOTĒZĒ

—    Marķīz, kad jūs beigsiet savus jokus?! — Ričijs dusmīgi norūca. — Jūs taču zināt, ka man ir slima sirds … Kā jūs mani pārbiedējāt! …

—    Ar rotaļu pistoli! — marķīzs apmierināti smējās. — Tas ir amerikāņu detektīvromāna «Aizlūgums par bīskapu» pielikums. Tā ieroča tieša kopija, ar kuru bīskaps Dedloks nonāvēja savus pretiniekus … Senjor Ričij, iepazīstiniet mani!

—    Manuprāt, jūs pats to lieliski izdarījāt, — Mūns pasmīnēja.

—    Jūs domājat? Bet etiķete arī jāievēro … Ričij, lūdzu!

—    Marķīzs Kast.elmare-i-Enusanče-i-Kasalakuna … Kā tur bija tālāk? — Ričijs, atriebdamies par izbīli, ņirgājās par marķīzu.

—    Pietiek, tik un tā sajauksiet, — marķīzs atgaiņājās ar ironiski augstsirdīgu žestu. — Vārdu sakot, mans uzvārds sastāv no piecdesmit diviem balsieniem un dod pārskatu par visiem īpašumiem, kas jebkad piederējuši manai dzimtai. Ļoti bēdīgs uzvārds.

— Kāpēc bēdīgs?

—    Tāpēc, ka ik reizi atceros, kas varētu man piederēt. Frankisti konfiscēja tēvam pēdējās greznuma atliekas, viņš bija republikānis, anarhosindikālists. Atlikusi tikai pils. Labi, ka tajā tikpat kā nav mēbeļu. Citādi žurkas būtu sagrauzušas. Viņas ir tik badīgas, ka nācās apsist bibliotēkas sienas ar skārdu.

—    Marķīzam ir visbagātākā bandītisko grāmatu kolekcija pasaulē, — Ričijs piezīmēja. — Un visādi pielikumi. Piemēram, tā lielgabala kopija, ar kuru arhibīskaps Lai- velnsviņuparauj nošāva policijas inspektoru Idiotikusu.

—   Senjor Ričij, jums ēšana nāk par ļaunu! — marķīzs izlikās sadusmots. — Paldies dievam, ka nedarāt to katru dienu, — viņš ieskatījās aktiera šķīvī. — Ko? Cālis paelja? Bet vēl tikai divpadsmit! Jūs, senjor Ričij, pietiekami ilgi dzīvojat pie mums, lai zinātu, ka īsts spānietis uzskata to gandrīz vai par dieva zaimošanu, — marķīzs saviebās tāpat kā pirmīt krodziņa saimnieks.

—    Ko tas nozīmē? — Mūns vaicāja. Viņš īsti nesaprata, vai marķīzs joko vai runā nopietni.

—    Te pieņemts ēst paelju tikai pēc deviņiem vakarā, — Ričijs paskaidroja. — Idiotiska tradīcija. Izvēloties ēdienu, šejienieši skatās nevis ēdienu kartē, bet modinātājā.

—    Tradīcija, manuprāt, ir lieliska parādība. Kāpēc detektīvromānos policija atmasko noziedznieku tikai pēdējā lappusē, kaut viss ir skaidrs jau no pašas pirmās? Tradīcija. Piemēram, raugoties uz jums, senjor Mūn, tūlīt jūt, ka jūs jau visu esat uzminējis.

—   Jūs zināt, kas es esmu? — Mūns mazliet pabrīnījās.

—    Protams. Vai tad citādi būtu atļāvies teikt jums nevis «Sveiki», bet «Rokas augšā»… Jūs esat mans iecienītākais detektīvs!

—    Spāņi, acīm redzot, neskopojas ar komplimentiem.

—    Nu nē, kas tad es par spāni? Esmu kosmopolīts! Protu visas pamatvalodas, kurās iznāk kriminālromāni.

—    Taisnība, — Ričijs atsaucās. Ignorēdams cāli, viņš vairāk pievērsās vīnam. — Šajās dienās marķīzs sāk mācīties ķīniešu valodu. Stāsta, tur iznācis satriecošs detektīvromāns «Priekšsēdētāja Mao izteicienu dziļa apgūšana palīdz noteikt noziedznieka personību».

—    Dzeršana jums ir vēl kaitīgāka nekā ēšana, senjor Ričij, — atgaiņājās marķīzs un pievērsās Mūnam.

—    Goda vārds! Jau sen sekoju jūsu spīdošajiem panākumiem. Manā bibliotēkā ir vesela kaudze izgriezumu par jums…

—    Kas jums teica, ka esmu šeit?

—   Kā detektīvs atrod noziedznieku? Ar loģikas palīdzību. Jūs tikāt redzēts kopā ar senjoru Ričiju. Ar to pilnīgi pietika, lai uzminētu, kurp viņš jūs aizvedīs.

—   Marķīz, jūs kļūstat nekaunīgs! — Jo vairāk Ričijs iedzēra, jo niknāks kļuva.

—    Neesmu vēl pietiekami ēdis un dzēris, lai atbildētu jums tādā pašā garā, — marķīzs samierinoši pajokoja.

—    Tūlīt atgūšu zaudēto. Hei, don Fernando!

Starp viņu un krodziņa saimnieku iesākās dzīva saruna. Mūns nesaprata ne vārda, bet pēc izteiksmes un žestiem uztvēra jēgu. Sākumā marķīzs runāja pavēlnie- ciski, bet pamazām viņa balss ieguva lūdzošu intonāciju. Saimnieks turpretim iesāka runāt mierīgos toņos, gandrīz atvainodamies, bet nobeidza, draudīgi vicinot rokas.

—   Beigusies mana paradīzes dzīve! — marķīzs pagriezās pret Mūnu un Ričiju. — Kāda nelaime dzīvot tādā mazā miestiņā. Cerēju, ka neviens, izņemot mani, nav vēl uzzinājis par senjora Šmita aizbraukšanu.

—    Vai tam ir tik liela nozīme?

—   Man — kolosāla! Dons Fernando ne tikai atteicās pabarot mani, bet pat uzdrošinājās pieprasīt no manis samaksu. Viņš saka, ka par to naudu, ko esmu noēdis uz nākamās viesnīcas «Marķīzs Kasteimare» rēķina, viņš varētu uzcelt debesskrāpi. Tipiski spāniska tieksme pārspīlēt.

—    Varbūt es spēšu izlīdzēt? — Mūns pasmaidīja.

—    Nav vērts, senjor Mūn! Tīrie nieki! Tad, lūk, senjor Mūn, man pietiek paskatīties uz jums, lai zinātu, ko domājat par Šrīveriem. Meitu — nolaupījuši, bet māti un dēlu — noindējuši.

Sarunādamies marķīzs nemanot pievilka sev klāt Ričija šķīvi un ņēmās kāri notiesāt cāli. Ričijs izvalbīja acis.

—    Marķīz, jūs neprotat uzvesties!

—   Es? Ak, tas taču jūsu cālis, — konstatēja marķīzs un mierīgi turpināja ēst.

—   Mans. Bet tas nebūtu ļaunākais… Gribēju jums atgādināt, ka patlaban ir tikai divpadsmit.

—         Pilnīgi iespējams! Bet, tā kā Panotarosā pašlaik uzturas tik daudz amerikāņu, nolēmu dzīvot pēc Ņujorkas laika, — un marķīzs, ticis galā ar cāli, pievilka sev divus šķīvjus ar jūras gliemjiem.

Kamēr marķīzs tos tiesāja, Mūns uzmanīgi viņu pētīja. Šerloka Holmsa svārki, gandrīz parodiska aizraušanās ar kriminālliteratūru, ņirgāšanās par savu nabadzību, gro- teskā sarunu maniere — vai tas viss bija īsts?

—      Vai esat lasījuši Hemingveja «Piekto kolonu»? — Hemingveju Mūns atcerējās pēc nesenās sarunas ar pulkvedi.

—      Jūs man vaicājat? — marķīzs uz mirkli pārtrauca grauzt gliemežus.

—   Tieši jums.

—      Kāpēc jūs to jautājat? Aha, uzminēju… Tur gudrs izlūks izliekas par žūpu un brunču mednieku. Bet, ticiet man, senjor Mūn, viņam nav nekādas līdzības ar mani.

—      Jūs lieliski lasāt domas. Varbūt esat jau nopratis, ko vēl gribu jums vaicāt?

—       Pagaidiet! — marķīzs paskatījās uz Ričiju, pēc tam uz Mūnu. — Liekas gan. Senjors Ričijs pastāstīja jums, ka pie manis dzīvojis jauns cilvēks, kas interesējies par senjoritu Gvendolīnu. Un jūs tūlīt nolēmāt, ka viņš to nolaupījis ar manu palīdzību.

—    Sakiet — vai viņš tiešām bija žurnālists?

—      Senjors Brauns apgalvoja, ka nodarbojoties ar oke- anoloģiju. Mani viņš, starp citu, arī izprašņāja par Gvendolīnu. Ieteicu viņam no tās turēties pēc iespējas tālāk. Atskaitot šo punktu, viņš šķita tīri prātīgs puisis.

—    Kas jums liek tā domāt?

—       Kaut vai tas, ka viņš nav aizrāvies ar marķīza Kastelmares dzimtas apslēpto bagātību meklēšanu. Piedāvāju katram uzmeklēt šos dārgumus, protams, par piemērotu atlīdzību. Šrīveri, piemēram, izmeklējās Melnajā alā krustām šķērsām. Pat senjors Ričijs nav spējis turēties pretī šim kārdinājumam.

—   Marķīz, jūs neesat džentlmenis! — Ričijs ierēcās.

—    Kāpēc tā? No jums es taču neņēmu naudu!

Mūns izvilka no kabatas fotogrāfijas, kur bija redzami Roda Gaetano rokaspuiši.

—      Vai starp tiem gadījumā nav jūsu apakšīrnieks? — Mūns cieši novēroja marķīzu.

—          Nē! — Marķīzs izklaidīgi norūca. Viņš domāja vai izlikās domājam par kaut ko citu. — Senjors Brauns izskatās pavisam citāds. Gaiši mati, acenes, tumši brūnas acis.

—    Marķīz, jūs melojat! — Ričijs pamodās no snaudas.

—   Es?

—    Ja, jūs! Viņam ir pelekas acis.

—          Jūs esat piedzēries, senjor Ričij! Viņam ir tumšas acis, gandrīz kā īstam spānietim.

—           Nav vērts strīdēties! — Mūns pārtrauca. — Kad satikšu misteru Braunu, pateikšu, kurš no jums kļūdījies un kāpēc.

Ričijs neatbildēja. Viņš jau atkal snauda. Toties marķīzs izaicinošā balsī jautāja:

—           Turpināt attīstīt savu hipotēzi? Tā ir aplama. Un bez tam vēl nav zināms, vai sagaidīsiet senjoru Braunu. Viņš aizbrauca.

—    Kad un uz kurieni?

—           Dienu pirms gaisa katastrofas. Kas attiecas uz «kurp», tad neesmu tik ziņkārīgs kā jūs. Pajautāsiet pats, ja vien pietiks pacietības sagaidīt.

—    Vai viņš solījās atgriezties?

—    Nē. Bet, tā kā viņš atstājis mantas, tad…

—          Lieliski. Jums, cerams, nebūs iebildumu, ja apskatīšu tās. Aizkāpsim!

—           Cerat atrast kādu pavedienu, nejauši aizmirstu vēstuli, kurā noziedznieks atklāj savus nodomus? Lūdzu! Atnāciet rīt. Šodien esmu pārāk aizņemts.

—    Ar ko? — Mūns dzēlīgi vaicāja.

—          Iespējams, iznīcināšu pēdas. Bet, ja šie paskaidrojumi jūs neapmierina, varat pieprasīt no pulkveža Ba- rohas-i-Pinosa kratīšanas orderi. Manas pils vārti likuma pārstāvjiem allaž atvērti!

—           Pieņemsim, ka jūsu paskaidrojumi mani apmierina. Jo vairāk tāpēc, ka misters Brauns, cik zināms, rīkojies Rodrigo Gaetano uzdevumā. Jūs taču nepazīstat tādu?

—    Nē, lai gan būtu priecīgs iepazīties.

—    Bet man stāstīja, ka jūs jau esot tikušies.

—    Kas?

—    Viesnīcas šveicars.

—           Es palielījos … Ir taču patīkami būt pazīstamam ar gangsteru karali, — marķīzs izskatījās vai arī izlikās apjucis. Bet tas turpinājās tikai īsu brīdi. Atstūmis šķīvjus,

viņš piecēlās. — Uz drīzu redzēšanos! — viņš sacīja parastajā ironiski nekaunīgajā tonī. — Starp citu, — paspēris pāris soļu, marķīzs pagriezās, — ceru, ka esat lasījis Brenta Frīmena romānu «Inde izmeklētiem viesiem»? Man liekas, ka šajā gadījumā noziedznieks rīkojies pēc šīs grāmatas receptes.

—    Un tā būtu? — Mūns vaicāja, domādams par to, ka marķīzs kopš Brauna pieminēšanas vairs nebija pieskāries ēdienam.

—   Gvendolīna noindējusi savu māti un brāli un pēc tam laidusies lapās!

—   No kura pirksta esat šo hipotēzi izzīdis? — Mūns pasmīnēja.

—    No tā paša, no kura jūs savējo.

Un marķīzs devās taisnā ceļā pie vietējiem iedzīvotājiem, kas jau krietni līgojās uz saviem ķebļiem. Viņš soļoja kā cilvēks ar noteiktu mērķi. Pasaucis sāņus vienu no zemniekiem, viņš apsēdās ar to visattālākajā stūrī. Marķīza sarunu biedrs, dons Brito, bija tas pats vīrs, kura māju sadragāja reaktīvais motors.

Mūns bija jau samaksājis, tomēr projām iet vilcinājās. Ričijs, atbalstījis galvu pret leti, paklusām krāca. Pat dzērumā viņš pūlējās saglabāt cienīgu izskatu. Mūns ar grūtībām viņu pamodināja.

—    Kas noticis? Kur es atrodos? — Ričijs sākumā nepazina Mūnu. — Ak, tas esat jūs, mister Mūn! Ar ko varu pakalpot?

—   Pajautājiet saimniekam, kas viņam zināms par cilvēku, ar kuru runā marķīzs.

Saņemtā informācija puslīdz apmierināja Mūnu. Klīda baumas, ka dons Brito esot marķīza pusbrālis, marķīza tēva ārlaulības dels.

Ieraudzījis, ka runātāji piecēlušies, Mūns arī pagriezās uz iešanu.

—    Jūs sacījāt, ka esmu izzīdis savu hipotēzi no pirksta .. . — marķīzs negaidot pienāca. — Apmēram pirms nedēļas Gvendolīna paņēma no manis tieši šo grāmatu.

—    «Indi izmeklētiem viesiem»? Jūs uzskatāt, ka viņa to izmantojusi kā rokasgrāmatu? — Mūns atklāti ņirgājās.

—          Šai gramatai ir pielikums — flakons ar zilskabi, ko varone izmantoja radinieku noindēšanai. Šoreiz, protams, tajā bija nekaitīga mandeļu esence.

—    Un kas par to?

—    Šos rekvizītus es glabāju bibliotēkā slepenā skapītī. Kad Gvendolīna atnāca pēc grāmatas, atstāju viņu vienu, bet nākamajā dienā jDamanīju, ka flakons pazudis.

—    Bet tajā taču bija mandeļu esence.

—    Jā. Bet es, būdams detektīvs amatieris, sev jautaju: «Kāpēc viņa tādā gadījumā nozagusi flakonu?» Iespējama tikai viena atbilde: «Tāpēc, ka nav zinājusi tā īsto saturu.» Neaizmirstiet, ka mandeļu esence un zilskābe smaržo vienādi!

MANDEĻU SMARŽA

Centrālais laukums, tik dzīvs no rīta, tagad bija pamests. Tradicionālās spāņu sjestas laiks. Spriežot pēc tā, ka cāli drīkstēja iebaudīt tikai vakaros, vietējie iedzīvotāji stingri ievēroja tradīcijas. Ar tām nerēķinājās vienīgi ārzemnieki. No šejienes Mūns varēja saskatīt tālo kalna nogāzi, uz kuras joprojām mudžēt mudžēja kareivji.

Nokļuvis līdz viesnīcai, Mūns to pamatīgi nopētīja. Celtnes apakšējā stāvā logu vispār nebija. Sākot ar otro, viesnīca «Holivuda» sastāvēja gandrīz vienīgi no stikla ar balkonu ķekariem, kas nokarājās tieši virs jūras. Mazliet nostāk atradās liela vienstāva garāža, domāta aptuveni divdesmit mašīnām.

Viesnīcas vestibilā, atskaitot šveicaru, neviena nebija. Viņš nupat pabeidza pieticīgu maltīti, kurā ietilpa pus- pudele vislētākā vīna un sojas eļļā cepti zirņi ar sīpoliem.

Pamanījis, ka Mūns osta gaisu, dons Benitess atvainodamies teica:

— Agrāk cepa ar olīvu eļļu. Tagad tā vairs nav pa kabatai. Vedam uz ārzemēm, bet paši pērkam amerikāņu sojas. Paldies dievam, ka viņi vēl nav izgudrojuši sojas vīnu … Ak, piedodiet, senjor! Negribēju jūs aizvainot. Ir ari ļoti simpātiski amerikāņi… Piemēram, Šrīveri… Allaž deva man dzeramnaudu… Es, protams, atteicos, — ko viņi nodomās par mums, spāņiem.

— Tur nav nekā ļauna, pie mums visi ņem …

—    Pie jums varbūt. Bet mēs esam ļoti nabadzīga, ļoti godīga un ļoti lepna tauta. Tāds puika kā Pedro var to atļauties. Īstenībā tā ir viņa vienīgā peļņa. Bet, ja ņemšu es, — mani vairs necienīs … Pie jums viss ir citādi. Piemēram, senjorita Gvendolīna bieži vien kliedza uz savu māti… Pieklājīgā spāņu ģimenē tas nebūtu iespējams.

—    Kāpēc viņa kliedza?

—    Visādu nieku dēļ. Ļoti untumaina jaunkundze. Visvairāk tāpēc, ka senjora nedeva tik daudz naudas, cik meita pieprasīja savām iegribām. Iedomājieties, viņa gribēja nopirkt šo viesnīcu!

—    Kāpēc?

—    Lai izmestu senjoru Rodžeru ar visiem čemodāniem un Ramirosu piedevām uz ielas. Viņa to ienīda. Vienreiz speciāli iekļuva naktī viņa istabā caur balkonu.

—   Par šo gadījumu tiku dzirdējis.

—    Senjors Ramiross apgalvo, ka senjorita Gvendolīna gribējusi viņu pabiedēt. Senjora Rodžera droši vien iedomājas kādu mīlas intrigu… Bet es zinu patiesību. Gvendolīna darīja to, lai izraisītu greizsirdību un saniknotu senjoru Rodžeru.

—    Un kā Rodžera izturējās pret Gvendolīnu?

—    Uz mata tāpat. Reizēm man šķita, ka abas tūdaļ ieklups viena otrai matos … Kad atgriezīsies senjorita Gvendolīna, jūs pats redzēsiet, kas tas par velnēnu.

—    Atgriezīsies? — Mūns sarauca uzacis.

—    Es par to nešaubos. Viņa jau agrāk mēdza pazust uz ilgāku laiku. Starp citu, neesmu pārliecināts, vai senjorita Gvendolīna tiešām aizbraukusi uz Malāgu … Viņa kādam izteikusies, ka braukšot uz citu vietu.

—    Uz kurieni?

—   Pedro lāgā neatceras.

—   Tas pats Pedro, kas nesa manu čemodānu?

—    Jā. Viņš stāsta, ka esot noklausījies šo sarunu. Reizēm viņš gan melš. Ne jau aiz ļauna prāta, vienkārši tāpat, lai izklausītos interesantāk.

—   Vienalga! — Mūnu sāka kratīt kaut kas drudzim līdzīgs. — Man nekavējoties ar Pedro jārunā. Vai jūs gadījumā nezināt, kur viņu var atrast?

—   Jūs runājat par Pedro? — dons Benitess nez kādēļ pabrīnījās. — Viņš taču gaida jūsu istabā. Visu laiku nav nekur izgājis!

Tā tas tiešām bija. Atvēris 13. istabas durvis, Mūns ieraudzīja savu ceļa somu. Uz tās sēdēja Pedro un, spriežot pēc noslīgušās pinkainās galvas, gulēja.

Bet ne jau tas lika Mūnam sastingt kā sālsstabam. Gaisā bija samanāma vāja, taču pietiekami izteikta mandeļu smarža — smarža, kas piemīt gan briesmīgajai zil- skābei, gan nevainīgajai mandeļu esencei. Droši vien Mūns bija iekliedzies, jo Pedro acumirklī pamodās.

—           Kas jums kaiš, senjor? — uzlēcis kājās, zēns apjucis skatījās Mūna zaļganajā sejā. — Ja jūtaties nevesels, aizskriešu pēc daktera Enkarno! — Viņš mudīgi metās uz durvīm, droši vien klusībā aplēsdams, cik dzeramnaudas par to saņems.

— Nav vajadzīgs! — Mūns viņu apstādināja. — Pie tam dakteris aizbraucis.

—          Zinu, vakar palīdzēju viņam aiznest čemodānu līdz autobusam. Varbūt viņš jau atgriezies.

— Vai tu runāji ar viņu?

—           Protams! Vaicāju, uz kurieni. Dakteris taču parasti nekur nebrauc, pat uz Malāgu ne!

—    Un ko viņš tev atbildēja?

— Lai labāk nebāžot savu degunu, kur nevajag … Vēl noburkšķēja: «Muti ciet, ja negribi iekulties nepatikšanās!»

—    Interesanti! Vai gribi būt mans palīgs?

—    Un kas jūs tāds esat?

—          Vai tad šveicars tev neteica? Esmu detektīvs, cilvēks, kas ķer noziedzniekus.

—   Policists? Pie mums policijā dienē tikai fašisti.

—    Esmu privātdetektīvs.

—    Kaut kas Šerlokam Holmsam līdzīgs?

—    Vai tu lasīji par viņu?

—           Es neprotu lasīt, — Pedro pakratīja galvu. — Man pastāstīja marķīzs Kastelmare. Viņš ir labs, ļauj pat parotaļāties ar pistoli.

—    Ar rotaļu pistoli?

—           Kam man tāda vajadzīga! — Pedro nicīgi atmeta ar roku. — Ar īstu! Pat atļāva to pielādēt.

Mūns uzmanīgi paskatījās zēnā. Dons Benitess bija brīdinājis, ka viņš reizēm mīlot fantazēt. Bet pat tādā gadījumā no viņa var iegūt vērtīgu informāciju. Bērniem pa

rasti nepievērš uzmanību, no tiem nebīstas, turklāt bērni bieži pamana to, kas paiet secen pieaugušajiem.

—          Tātad tu esi ar mieru būt mans palīgs? — Mūns pabužināja zēna izpūrušos matus.

—    Un kas man jādara?

—    Jāatbild uz jautājumiem. Šveicars man teica …

—          Dons Benitess? Starp citu, viņš ir mans tēvocis. Arī labs cilvēks …

—          Viņš saka — tu esot dzirdējis, ka mis Šrīvera nemaz neesot taisījusies braukt uz Malāgu.

—          Taisnība. Es nupat biju iznācis no mūsu alas. Redzu: uz ceļa stāv senjoritas automobilis. Tāds skaists, sarkans. Gribēju jau nospiest tauri. Bet te sadzirdēju viņas balsi. Viņa stāvēja aiz klints un ar kādu sarunājās.

—    Ko viņa teica?

—           īsti neatceros. Sapratu, ka viņa taisās braukt uz… Nosaukums visu laiku mēles galā, bet atcerēties nekādi nevaru … Jā, un pirms tam viņa iedeva vīrietim naudu. Es dzirdēju, kā viņš to pārskaitīja un pēc tam jautāja: «Vai tas ir viss?» Viņa atbildēja: «Vairāk man nav.»

—          Vai tev nelikās, ka senjorita atdod to pret pašas gribu?

—           Protams! … Man zem kājām iečirkstējās akmens. Tad vīrietis kļuva tramīgs. Viņam rokā bija revolveris. Bet mani viņš nepaguva ieraudzīt.

—    Tu neizgudro?

—          Pavaicājiet krusttēvam Benitesam, es nekad neizgudroju!

—    Vai tu toreiz neizbijies?

—           It nemaz! Tikai nadzīgi ielīdu atpakaļ alā un vairāk nerādījos. Vēlāk dzirdēju, kā iedarbina motoru. Kad atkal paskatījos, mašīnas vairs nebija.

—    Vai redzēji to vīrieti?

—          Pazinu viņu pēc balss. Tas bija senjors Brauns, tas pats, kas dzīvo pie marķīza.

—    Tu nemelo?

—    Zvēru pie svētā Hironīma!

—    Kādēļ neesi nevienam par to stāstījis?

— Kam? — Pedro atmeta ar roku. — Dons Benitess nebūtu noticējis, pārējie ne tik. Bet uz policiju negāju, tāpēc ka tur kalpo tikai fašisti.

—    Skaidrs.

—          Vairāk jautājumu nebūs? — Pedro ar ierastu kustību pastiepa roku.

—    Cik esmu tev parādā? — Mūns jautāja ar smaidu.

—          Pirmkārt — aizstiepu jūsu čemodānu līdz viesnīcai, otrkārt — atnesu istabā, treškārt — sargāju dažas stundas, — Pedro atlocīja trīs pirkstus un, mazliet padomājis, piebilda: — Ceturtkārt — skrēju pēc ārsta …

—    Bet es taču tevi nesūtīju …

—          Jā, bet es grasījos, biju jau aizskrējis līdz durvīm… Ja jūs nebūtu mani apturējis …

—          Lai jau iet, pieņemsim, ka neesmu tevi apturējis. Cik tad kopā sanāk?

—          Teiksim, desmit pesetu! … — Mūns iebāza roku kabatas portfelī. — Nē, nē, jūs mani neesat sapratis… Tik daudz es būtu pieprasījis no katra cita, bet jums taču es esmu palīgs… Dodiet, cik nav žēl. Šodien neesmu vēl ēdis.

—          Ja tu atcerētos, kurp taisījās braukt Gvendolīna Šrīvera, nopelnītu simts pesetu!

—    Simts! Vai nemelojat? — puika neuzticīgi vaicāja.

—          Nē. — Mūns uzmundrinoši viņu uzlūkoja. — Ja gadījumā atceries, atskrien!

—          Simts pesetu! — Pedro apsēdās uz ceļa somas un iegrima domās. — Zināt, labāk pamēģināšu tūdaļ atminēties … Uz kurieni viņa varēja braukt? Uz Bobadilu … Nē! Uz Florādo? Nē!

Pedro ņēmās uzskaitīt visus viņam pazīstamo pilsētu un ciematu nosaukumus. Šķita, ka viņš spējīgs nosēdēt uz ceļa somas līdz nākošajam rītam vai vismaz tik ilgi, kamēr nebūs izsmelts viņa ģeogrāfijas zināšanu krājums.

—    Ej vispirms paēd! — Mūns ierosināja.

—    Nekas, pacietīšos, — zēns izklaidīgi atbildēja.

Pēkšņi viņš pielēca kājās. — Atcerējos! Kaut kāds

ēdams nosaukums. Tūlīt, tūlīt… — Un Pedro ņēmās uzskaitīt visus ēdienus, kurus vien pazina no paša pieredzes vai citu nostāstiem. Nekas neliecināja, ka šī nodarbošanās drīz beigsies.

Mūns atvēra balkona durvis un izgāja ārā. Pie pašām kājām gulēja jūra. Zvejnieku laivu buras un noenkurojušies kara kuģi, kas vēla dūmu mutuļus pret debesīm, izraibināja vienmuļo ainavu. No istabas atskanēja zēna murmināšana. Atceroties kādu sevišķi gardu delikatesi, zēns skaļi šmakstināja un dziļi nopūtās.

Liedags bija tikpat kā tukšs. Zilganais, saulē zaigojošais ūdens plašums gar piekrasti vizuļoja maigā nefrīta krāsā, bet pie Svētlaimīgās vientulības salas kļuva tumši zaļš. Mūns atcerējās Šmita vārdus: «Lielisks skats uz jūru! Lai jods to parauj!» Ko nozīmē šī noslēpumainā frāze? Ar ko izskaidrojama Ķelnes komersanta pēkšņā bēgšana?

Uz jūras pusi pavērstā balkona sānus aizsedza audekla sienas. Mūns ar skatienu noteica atstatumu līdz blakus balkonam. Veiklam cilvēkam, kas turklāt nebīstas reiboņa, nebūtu grūti nokļūt pie kaimiņiem. Ieskatījies kādā svītrainā audekla spraugā, Mūns ieraudzīja, ka Evelīna Rodžera sauļojas. Aktrises šokolādes brūno miesu klāja bieza vitaminizētas eļļas kārta. Spriežot pēc smaržas, tā bija olīvu eļļa — tā pati, kas no spāniešu virtuvēm pārceļojusi uz ārzemju parfimērijas laboratorijām.

Mūns atgriezās istabā. Pedro ar koncentrētu sejas izteiksmi turpināja pārcilāt savas kulinārijas zināšanas. Pēkšņi viņš iesita sev pa pieri.

—    Atcerējies? — Mūns ar cerībām vaicāja.

—   Vēl ne! … Aizmirsu pateikt, jūs meklēja marķīzs. Domāju, ka jūs drīz pārnāksiet, tāpēc uzaicināju viņu pagaidīt. Vai nedusmojaties?

-— Nemaz. Vai viņš ilgi uzkavējās?

—   Ne visai… Aizsūtīja mani uzzināt, vai senjors Šmits nav atstājis viņam vēstuli. Kad atgriezos, marķīzs jau bija aizgājis. Droši vien iegriezās pie senjora Rami- rosa.

—   Tātad marķīzs bija palicis te viens? Ļoti interesanti! — Mūns nomurmināja. — Pedro, vai nejūti — istabā kaut kas ož.

—    Nu protams. Un kas par to?

—   Vai sajuti šo smaržu tūlīt, tiklīdz ienāci istabā, vai arī tikai pēc marķīza aiziešanas?

—   Kāds tam sakars ar marķīzu? — zēns izbrīnā uzlūkoja Mūnu. — Saodu, tikko jūs atvērāt balkona durvis. Mūns nikni aizcirta tās. Olīvu eļļas gardā smarža, kas bija maldinājusi zēnu, tūdaļ izgaisa, dodama vietu rūgte- najai.

— Es runāju par mandeļu smaržu! — Mūns paskaidroja.

Pedro nereaģēja. Viņš atkal bija iegrimis savā iepriekšējā nodarbībā.

MANDEĻU TORTE

Vestibilā jau valdīja zināma dzīvība.

—          Gribētu apskatīt Gvendolīnas Šrīveras istabu! — Mūns griezās pie šveicara.

—           Acumirkli! — Dons Benitess iedeva vienam slēdzeni, otram lidmašīnu sarakstu, trešajam apsolīja pasūtīt uz rītdienu vietu autobusā. Visu to viņš darīja veikli un žigli. — Zinu, man jau zvanīja pulkvedis Baroha-i-Pinoss. Ja neiebilstat, iešu jums līdz. Nedomājiet, ka jums neuzticos. Bet saimnieks, senjors Deviljē, dusmotos, ja uzzinātu, ka esmu jūs ielaidis svešā istabā.

—          Jūs aizmirsāt slēdzeni! — Mūns atgādināja, redzēdams, ka šveicars dodas uz kāpnēm.

—    Esiet bez bažām! Man tā ir kabatā.

—          Nesaprotu, — Mūns paraustīja plecus. — Varējāt mierīgi atstāt uz dēļa.

—          Pirmās divas dienas atslēga karājās uz dēļa. Bet tad pieķēru marķīzu tieši tai brīdī, kad viņš mēģināja to slepus paņemt.

—    Kad tas notika?

—   Aizvakar no rīta.

—          Tātad tūlīt pēc Šrīveru nāves? … Hm … Un kā viņš izskaidroja savu rīcību?

—           Es pat nejautāju, tikai sacīju, ka pieklājīgā viesnīcā tā nevar darīt… Marķīzs iedomājas esam detektīvs. Viņam, tāpat kā jums, visur rēgojas noziegumi. Droši vien cerēja atrast kādu lietišķu pierādījumu.

Dons Benitess atslēdza durvis un ielaida Mūnu. Gaisā bija jaušama pusizgaisusi parfīma un svaigu ziedu smarža.

—          Te kāds nesen bijis! — Mūns paskatījās uz metāla vāzes turētāju. Vāze bija sīciņa, tāpēc puķes, kas atgādināja kumelītes, izskatījās nesamērīgi lielas.

—           Ak puķes? — dons Benitess pasmaidīja. — Tās atnesa apkopēja. Senjorita Gvendolīna var atgriezties kuru katru brīdi, un, ja istaba nebūs uzkopta, saimnieks mani izrās! Jūs nezināt, cik kaprīza viņa ir.

—    Vai jūs visiem viesiem noliekat ziedus?

—   Tikai istabās, kas savienotas ar ārdurvīm. Lai ilūzija būtu pilnīga. Senjors Deviljē uzskata …

—    Un kur tad ir durvis? — Mūns nepacietīgi pārtrauca, pat nemēģinot izprast šo miglaino izskaidrojumu. Sienu, kas atdalīja abas istabas, klāja tapetes ar modernu abstraktu rakstu. No durvīm nebija ne vēsts.

Mūns ieraudzīja tās tikai tad, kad šveicars norādīja uz grīdā iesistajām nagliņu galviņām.

—   Tā ir bulta! — dons Benitess, pieskāries vāzes tureklim, pabīdīja to pa kreisi. — Ja nebūtu naglu, jūs tagad varētu ieiet savā istabā.

—   Asprātīgs izgudrojums, — Mūns pasmīnēja. — Bet varēja taču iztikt ar vienkāršu rokturi.

—    Jūs nepazīstat mūsu viesus, — dons Benitess skumji pašūpoja galvu. — Mūsu laikos ļaudis pat tad, ja viņi tikko apprecējušies, ciena ne tikai ērtības, bet arī iespēju pabūt vienam. Tāpēc senjors Deviljē arī izgudrojis šo ziedu turekli. Vari ieslēgties, un nekāds rokturis neatgādina, ka blakus atrodas tava otrā puse.

Mūns apskatīja istabu. Mēbeles bija izkārtotas tāpat kā viņa istabā. Žurnāli un grāmatas raibos vākos, izmētātas uz gultas un krēsliem, nepārprotami liecināja par Gven- dolīnas interesēm. Pirmo iespaidu pastiprināja pie sienām piestiprinātie kinozvaigžņu fotouzņēmumi, starp kuriem Mūns ieraudzīja arī no žurnāliem izgrieztas slavenu gangsteru fotogrāfijas.

Gangsterim līdzinājās arī jaunais cilvēks, kura fotogrāfija ierāmēta stāvēja uz galda. Vienu revolveri viņš bija aizbāzis aiz platas kovboja jostas, ar otru tēmēja uz neredzamu pretinieku. Samērā skaistajā sejā un piemiegtajās acīs varēja saskatīt zināmu līdzību ar pašu Gvendo- līnu. Izņēmis uzņēmumu no rāmja, Mūns otrā pusē izlasīja:

«Manai romantiskajai masiņai Gvendolīnai. Džons.»

Gangsteris izrādījās viņas vecākais brālis, Šrīvera miljonu mantinieks.

— Pasta priekšnieks man stāstīja, ka jūs esot atnesis misis Šrīveras vēstuli, — Mūns tikai tagad atcerējās. — Vai viņa neļāva jums noprast tās saturu?

—    Nē. Bet vēstule noteikti bija ļoti svarīga.

—           Kāpēc jūs tā domājat? — Mūns vaicāja, turpinādams rūpīgi pārmeklēt istabu. Viņam pašam nebija visai skaidrs, ko viņš īsti meklē.

—          Senjora likās ļoti satraukta. Tas bija tūdaļ pēc strīda ar Gvendolīnu.

—    Vai viņas bieži ķīvējās?

—          Es jau stāstīju. Lielāko tiesu — nieku dēļ. Bet šoreiz tas bija nopietns strīds.

—    Jūs slepus noklausījāties? — Mūns uzminēja.

—           Nepavisam! Vienkārši pastaigājos gaitenī un nejauši uztvēru dažus teikumus … Manuprāt, viņas runāja par kādu vīrieti, ar kuru Gvendolīna satikās. Māte draudēja aizrakstīt tēvam, lai tas izslēdz meitu no mantojuma.

—    Un ko atbildēja Gvendolīna?

—    Kliedza, ka māte to vēl nožēlos.

—          Tātad jūs tomēr reizēm noklausāties? — Mūns pasmīnēja.

—           Tīšuprāt nekad! — šveicars ari pasmaidīja — pus- vainīgi, pusviltīgi. — Es tikai palaikam pastaigājos pa gaiteni.

—           Iznāk, ka misis Šrīvera izpildījusi savus draudus,— Mūns domīgi nomurmināja, pasniegdams donam Benite- sam desmit pesetu.

—    Nē, nē, dzeramnaudu es neņemu, — tas atgaiņājās.

—    2ēl, gribēju jums pateikties par informāciju.

—          Jūs varat nopirkt kādu svēto! — šveicars žigli izvilka no kabatas veselu žūksni atklātņu. — Šrīveri vienmēr tā darīja. Te būs svētais Hulians! Ļoti pateicos! — Paklanījies šveicars paņēma naudu.

Vēl piecas minūtes Mūns pārmeklēja istabu, taču nekā interesanta neatrada.

—          Sakiet — vai balkona durvis vienmēr aizslēgtas? — viņš pēkšņi vaicāja. Un tikai tad saprata, ko tik cītīgi bija meklējis. Flakonu! Iespējams, tā bija tikai fantāzija, tomēr viņš no tās nevarēja atbrīvoties tāpat, kā nevarēja tikt vaļā no uzmācīgās smakas 13. istabā.

—          Obligāti! — dons Benitess pamāja. — Katru reizi īpaši piekodinu apkopējai.

—    Labi! Varam iet!

Aizejot Mūns automātiski pieskārās rokturim. Balkona durvis atsprāga vaļā. Dons Benitess iekliedzās.

Tikai viena doma paguva uzzibsnīt Mūna smadzenēs — tātad arī Šmits varēja iekļūt pie Gvendolīnas — tāpat kā pirmīt marķīzs Kastelmare. Tai brīdī viņpus sienas atbalsojās cits kliedziens.

Mūns ieskrēja savā istabā. Pedro stāvēja blakus ceļa somai un laimīgi smaidīja.

—    Atcerējos! Atcerējos! — viņš smējās, sizdams plaukstas. — Jūs kaut ko teicāt par mandeļu smaržu, bet pēc tam aizgājāt. Man visu laiku neizgāja no prāta jūsu vārdi, bet tikai nupat es sapratu, kāpēc. Rolam Šrīveram sestdien bija dzimšanas diena, kur arī es tiku ielūgts. Cienāja ar milzīgu, ļoti garšīgu torti, toreiz taču neviens nezināja, ka viņš nākamajā dienā nomirs.

—   Tu saki, tā bija mandeļu torte? — aiz satraukuma Mūna balss skanēja dobji.

—    Jā! Bet tam nav nekāda sakara …

Nekāda sakara! Mūns rūgti pasmīnēja. Zēns jau nevarēja zināt, ka mandeļu torte ir vienīgā iespēja piejaukt ēdienam zilskābi tā, lai cilvēks nesajustu indes īpašo rūgtumu.

—    Vai visa torte bija apēsta, kad tu aizgāji?

—    Tikai līdz pusei! — Pedro ar nožēlu nolaizījās. — Es jau teicu, ka tā bija milzīga. Bet ķiršus mēs ar Rolu paguvām notiesāt. Tie atradās virspusē — izgreznojumam.

—    Kādi ķirši? — Pedro kulinārā pļāpāšana Mūnam likās neizprotama.

—    Pateicoties tiem, beidzot atcerējos! Ķirsi spāņu valodā sauc «čerizo». Bet vieta, uz kurieni brauca Gvendolīna, — Puente Alčezerilo. Tas ir uz Malāgas pusi.

—    Paldies! Tu esi pirmšķirīgs palīgs! — Mūns izņēma no maka naudas zīmi.

Pedro bez kādām ceremonijām paķēra banknoti un zibenīgi aizskrēja. Acīm redzot, remdināt izsalkumu, ko bija sakāpinājusi ilgā ēdienu uzskaitīšana.

Mūns palika vienatnē ar uzmācīgo smaržu. Bija tikai trīs iespējas. Vai nu marķīzs izdomājis stāstu par flakonu un, uzzinājis no šveicara, ka Mūns vēl nav bijis savā istabā, atnācis zēna prombūtnē izlaistīt šķidrumu, vaifarī Gvendolīna tiešām nozagusi pudelīti, lai piejauktu tās saturu mandeļu tortei. Bet tādā gadījumā Šrīveri būtu vēl dzīvi — no mandeļu esences nemirst. Tātad palika vēl trešā iespēja: uzminējis Gvendolīnas nodomus, marķīzs apmainījis flakona saturu. Nav arī izslēgts, ka marķīza stāsts satur gan patiesību, gan melus: Gvendolīna neko nav ņēmusi slepus, bet palūgusi zilskābi marķīzam.

KOKTEILIS «MANHETENAS PROJEKTS»

Kokteilis saucās «Manhetenas projekts». Jau pēc pirmās glāzītes Mūns pārliecinājās, ka nosaukums atbilst saturam. Pēc savas iedarbības dzēriens pārspēja pat pirmo atombumbu, pie kuras radīšanas strādājuši ievērojami kodolfiziķi, ko Losalamosā bija pulcinājis Manhetenas projekts.

Majors Melbričs, kam tika uzticēta kokteiļu sajaukšana, pats nekā nedzēra, Rozita Bairda izlikās, ka dzer, bet ģenerālis Debldejs lielāko tiesu uzkoda. Vienīgi Mūns nodarbojās ar to, ar ko pieņemts nodarboties kokteiļu vakarā. No centrālā laukuma pa atvērto logu lauzās iekšā pūļa čalas, spāņu frāzes jaucās kopā ar angļu valodu. Retumis tām pievienojās pa atsevišķam franču vai vācu vārdam. Līdz Mūna ausīm nonāca vienīgi paisumam līdzīga šalkoņa.

Majors Melbričs nolika viņa priekšā trešo glāzi. Mūns izdzēra un tikko neaizrijās.

—    Nu, kā jums patīk? — ģenerālis pasmaidīja.

—   Tāda sajūta, it kā es būtu norijis puslitru spirta, kam piejaukts kilograms Kaijenas piparu.

—    Es nupat runāju par Rozitu, — ģenerālis pasmaidīja. — Paskatieties uz viņu! Sidraba mākonis virs baltas klints! Nav ko sarkt, leitnanti Sava oficiālā stāvokļa dēļ esmu spiests parādīt uzmanību mis Rodžerai.. . Jaunkundze viņa gan ir tikai uz reklāmas afišām. Īstenībā varam runāt par misis Mostrelu. Mis ir, tā sakot, viņas militārā pakāpe. Viņa taču arī ir kaut kas ģenerālim līdzīgs. Arī viņai ir savi noslēpumi, kaut tikai kosmētiski … Un savs adjutants, tiesa, ne tik uzticams kā manējais …

Majors Melbričs novērsās. Ģenerāļa joks, acīm redzot, nebija viņa gaumē.

—   Varbūt tomēr iemīlēties jūsos, leitnant? — ģenerālis pamirkšķināja.

—   Jūs esat pārāk daudz dzēris, ģenerāli! — Rozita atturīgi pasmaidīja. — Mis Rodžera man to nepiedotu.

—    Nepārspīlējiet! Pirmkārt, esmu izdzēris tikai pusotras glāzes, otrkārt, mūsu apburošajai Evelīnai esmu vajadzīgs vienīgi popularitātes dēļ. Viņa līdz ausīm iemīlējusies savā Ramirosā, viņš to dievina vēl vairāk.

—   Jums tā liekas? — Rozitas melnās acis uzzibsnīja, toties balss palika gluži bezkaislīga.

—    Protams. Es viņa vietā darītu to pašu. Katrā ziņā daudz patīkamāka nodarbošanās nekā viesu apkalpošana restorānā. Dzeramnauda arī lielāka …

Mūnam likās, ka Rozitas lūpas nodrebēja, bet viņa nekā nesacīja, tikai, nervozi nogludinājusi savu neticami balto frenci, piegāja pie loga.

—    Gaidāt kavalierus? — ģenerālis labsirdīgi pasmaidīja un paskaidroja Mūnam: — Leitnante dienē jūras kara bāzē Rotā. Jāatzīstas, tikai pēc laba laika sapratu, kādēļ tik skaista meitene tūlīt piekrita pārcelties uz šo miestiņu. Sākumā domāju, ka viņu savaldzinājušas manas labās manieres.

—    Un tagad saprotat? — Rozita vaicāja mazliet koķetā tonī, aiz kura, kā Mūnam likās, slēpās nemiers.

—    Kā tad! Vadoties no sievietes instinkta, jūs paredzējāt, ka visi jūsu pielūdzēji tiks drīzumā pārcelti uz Panotarosu. Šodien vien ieradušies pieci simti jūrnieku. Esmu gatavs saderēt, ka viņi jūsu dēļ nepamanīs pat Lellīti Rodžeru.

—   Arī ūdenslīdēji? Līdz šim uzskatīju, ka viņi iemīlas tikai nārās, — Mūns pajokoja.

—    Ūdenslīdēji? — Rozita izbrīnījās. — Nekā tamlīdzīga! Kāpēc domājat, ka no mūsu bāzes izsaukti ūdenslīdēji?

—    Jūs neesat lietas kursā, leitnant, — majors Melbričs iejaucās. — Misters Mūns redzējis ūdenslīdēju tērpus, paši ļaudis atbrauks rīt.

—   Jā, jā! — ģenerālis steidzīgi apstiprināja. — Tā ir majora fiksā ideja — meklēt šifru jūras dzīlēs.

—   Piedodiet, ģenerāli, tā bija jūsu ideja, — majors pieklājīgi pārlaboja. — Jūs esat piemirsis.

—          Iespējams, — ģenerālis Debldejs saviebās. — Bet no jūsu puses nav pārāk smalkjūtīgi atgādināt man vecuma sklerozi, — ģenerālis iesmējās, it kā pārvērzdams visu jokā, un turpināja: — Starp citu, esmu pat piemirsis, kādi viesi šovakar ieradīsies.

—    Mis Evelīna Rodžera, misters Ramiross Vilja, pulkvedis Baroha-i-Pinoss! — majors noskaitīja militārā tonī.

—    Laikam aizmāršība kļuvusi par visu augstāko virsnieku raksturīgu īpašību, — Mūns pavīpsnāja. — Vispirms mani šai ziņā pārsteidza majors Melbričs, tagad arī jūs, ģenerāli…

—   Es? … Ak jā, ar tiem ūdenslīdējiem… Tas ir piedodami. Par operāciju atbild tieši majors.

—    Bet par labo toni jūs. Pulkvedis man šodien sūdzējās, ka viņš neesot ielūgts.

—    Nekā nesaprotu … Leitnante pirmīt esot satikusi pulkvedi uz ielas, un viņš solījies atnākt, — ģenerālis pagriezās pret Rozitu. — Jūs taču tieši tādēļ esat atnākusi? Pulkvedis gan uzskata, ka runā angliski ne sliktāk par Oksfordas profesoru, bet, kad viņš sāk tērgāt par mākslu, pat ar tulka palīdzību ne vienmēr viņu saprotu.

Rozitas tumšā seja pietvīka.

—   Iespējams, ka neesmu viņu īsti sapratusi, — viņa ātri novērsās.

—    Nekas, ja arī tas būtu pārpratums, esmu par to tikai priecīgs … Uz jūsu skaistumu! — ģenerālis pacēla glāzi.

Rozita paņēma savējo, lai saskandinātu. Seja atkal bija mierīga, smaids — atturīgs kā parasti. Bet Mūns uztvēra skatienu, kas it kā nevilšus pakavējās pie viņa. Likās, tulkotāja cenšas saprast, vai viņš pievērsis uzmanību pasaciņai par satikšanos ar pulkvedi. Mūns nešaubījās, ka tie ir meli. Bet kāda iemesla dēļ Rozitai Bairdai jāpiedalās šai kokteiļu vakarā?

Tikpat mīklainas šķita ģenerāļa un viņa adjutanta attiecības. Ģērbies ziemišķādas kurpēs, smilškrāsas flaneļa biksēs un sārtā neilona kreklā ar vaļēju apkaklīti, ģenerālis, kas bārstīja komplimentus un ar atzīstamu apetīti notiesāja uzkožamos, pašlaik vairāk atgādināja diplomātu, kas pēc oficiālām runām atpūšas interesantas sievietes un gudra paziņas sabiedrībā. Mundierī iespīlētais majors Melbričs bija pilnīgs pretstats. Roka, kas kratīja apsudraboto kokteiļu maisītāju, šķita radīta tēmēšanai, militāram sveicienam un citām tamlīdzīgām izdarībām. Spriežot pēc visa, tas bija ideāli izdresēts apakšnieks precīzai pavēļu izpildei. Un tomēr Mūnam radās sajūta, it kā ģenerālis mazliet baidītos no sava adjutanta.

To apstiprināja mazs starpgadījums. Ģenerālis palūdza majoru aizvērt logu, jo bija kļuvis pavēss. Majors nolika maisītāju uz bāra letes un stingriem soļiem piegāja pie loga. Ģenerālis kaut ko čukstēja tulkotājai. Majors ātri aizvēra logu un nostājās ģenerālim aiz muguras. Čuksti tūdaļ apklusa.

—    Varat būt bez bažām, major, nekādu kara noslēpumu neesmu izpaudis, — ģenerālis iesmējās. — Tikai piedāvāju leitnantei pavadīt mani uz Madridi.

—    Tieši to jūs nedrīkstējāt darīt, ģenerāli, — majors nez kādēļ paskatījās uz Mūnu un pasmaidīja. Viņa smaids līdzinājās taisnajam matu celiņam — nosvērts uz precīziem svariem, tas derēja visiem dzīves gadījumiem. — Jūs taču zināt, sieva lūgusi mani jūs uzraudzīt.

—    Mana sieva! Lielisks joks! — ģenerālim paspruka smiekli. Pensnejs uz deguna palēcās. — Žēl, ka misters Mūns nevar novērtēt jūsu humoru… Nē, nē, mister Mūn, tas jums nekad neizdosies. Vispirms jāpazīst mana cienījamā laulātā draudzene. Paldies dievam, majors ziņos tai par manu nevainojamo uzvedību … — ģenerālis apklusa, tad, it kā šaubīdamies, vai viņa paskaidrojums ir pietiekams, ātri piebilda: — Viņa ir tikpat greizsirdīga kā Lellīte Rodžera.

—    Vai viņas greizsirdībai ir pamats?

—   Pamats? — ģenerālis sašutumā pakratīja galvu. — Nu nē, esmu uzticības paraugs.

—    Es domāju Evelīnu Rodžeru.

Ģenerālis nepaguva atbildēt. Pie durvīm pieklauvēja. Pārliecinājies, ka ieradušies lūgtie viesi, majors plaši atvēra durvis.

Lellīte izskatījās tā, it kā būtu nolēmusi mainīties lomām ar ģenerāli. Vakara tērpa vietā viņai mugurā bija gaisa desanta kareivja forma. Tas bija tas pats sensacionālais tērps, ar ko viņa pagājušajā gadā bija savaldzinājusi amerikāņu armiju Dienvidvjetnamā. Ramiross, kas padevīgi viņai sekoja, bija ģērbies baltā smokingā ar zīda atlokiem. Viņš izskatījās tik elegants, ka greznā restorānā to varētu noturēt pat par pašu zāles pārzini.

— Mēs tikko tērzējām par jums, Evelīn, — ģenerālis runāja familiārā toni, kāds pieņemts starp labiem draugiem.

—    Ar ko? — Lellīte paņēma majora pasniegto glāzi.

—    Ar misteru Mūnu.

—    Ar detektīvu! — Lellīte saviebās un, izdzērusi glāzi vienā elpas vilcienā, pasmaidīja. — Neticami. Slepenpolicistus taču sievietes neinteresē?

—   Jūs maldāties, — ģenerālis atsmaidīja. — Misters Mūns, piemēram, nupat vaicāja, vai jums ir pamats būt greizsirdīgai uz Ramirosu.

—    Man? — Lellīte iesmējās, atmetusi pakausī smago matu vilni, kas, tērpa stilam pieskaņojot, bija apsiets ar izpletņa auklu.

—    Jā gan! — neraugoties uz galanto smaidu, varēja nojaust, ka ģenerālis grib izprovocēt aktrisi.

—    Muļķības! Ramirosa acīs eksistē tikai viena vienīga sieviete, pārējās viņš uzskata par vīriešiem, — katru Lellītes frāzi pavadīja aizsmakuši smiekli. — Drīzāk varu būt greizsirdīga uz alkoholu, ko viņš iebauda. — Lellīte pagriezās pret Ramirosu. — Nedzer, tev tas nāks par ļaunu! — Lellīte izrāva viņam glāzi un izdzēra pati. Viegli drebošie pirksti liecināja, ka viņa jau krietni dzērusi. Neapmierināti savaibstījusies, Lellīte nolika glāzi. — Kas tā par dziru?

—    «Manhetenas projekts», mis Rodžera! — majors atsaucās.

—    Vai tiešām? Nemaz negaršo pēc tāda. Varbūt kara ministrija taupības nolūkos ieteic aizvietot viskiju ar destilētu ūdeni? Ramiros, atnes no manas istabas degvīnu. Tūlīt uzbursim ūdeņraža bumbu!

—    Vai absolūti tīru? — Mūns pasmaidīja.

—    Protams! Nekādas radiācijas. Ne galvas sāpju, ne sentimentālas vēlēšanās aiztriekt pie velna šo suņa dzīvi un iesākt jaunu … Vienalga — jaunā iznāks tikpat su- niska!

—    Paldies dievam, ka nemēģinājāt šo ideju paust mūsu kareivjiem Vjetnamā! — ģenerālis iesmējās. — Manam kolēģim Vestmorlendam acis būtu izlēkušas no dobumiem!

—          Jūsu kolēģis ir idiots! … Un vispār, visi ģenerāļi… Nē, negribu sabojāt attiecības ar armiju … Dodiet man labāk vienu degli!

Iztukšojusi glāzi, Lellīte paskatījās apkārt. Tikai tagad viņa izlikās ieraugām tulkotāju.

—    Un kas tā tāda?

—   Piedodiet, aizmirsu iepazīstināt… Mana tulkotāja, leitnante Rozita Bairda!

Rozita piecēlās. Viņa stāvēja, rokas gar sāniem nostiepusi, ar visu savu stāju pasvītrodama, ka nav vis sieviete, bet militāra persona.

—    Glītiņa, — Lellīte nopētīja viņu no galvas līdz kājām. — Ja es būtu režisors, uz vietas aicinātu jūs filmēties … rēvijas dejotājas lomā! Vai neesat uzstājusies mū- zikholā?

—    Nē.

—    Nu, protams, augums nav piemerots, — Evelīna notēloja līdzcietību un pagriezās pret Ramirosu, kas tikko bija ienācis. — Aplūko šo mazulīti! Vai negribi paami- zēties? Viņai, liekas, nekas nebūtu pretī!

Ramiross, izklaidīgi pamājis Rozitai, uzgrieza muguru. Visa viņa uzvešanās liecināja, ka Lellīte ir vienīgā sieviete, par kuru viņš interesējas. Nolicis uz galda litra pudeli ar poļu degvīnu, viņš pasmaidīja.

—    Cerams, šim vakaram pietiks? — Un, griezdamies pie Mūna, lepni piebilda: — Varbūt jūs esat spējīgs atrisināt šo mīklu? Pirmo reizi mūžā redzu tādu sievieti. Dzer bez gala, bet allaž skaidra kā ledusskapis!

—    Pieradums! — un Lellīte, apsēdusies uz galda, sāka gatavot ūdeņraža bumbu. Spriežot pēc apmierinātā smaida, šis kompliments viņai glaimoja.

Ramiross sekoja viņas kustībām, un viņa skatiens pauda sajūsmu. Lellīte ielēja glāzē kokteili un papildināja to līdz pašai malai ar šņabi. Piepildījusi sešas glāzes, Lellīte jautri nolēca no galda.

—    Lūdzu! Preventīvs masveida trieciens! Mērķis — ienaidnieka aizmugure … Nē, nē! — viņa atkal atņēma Ramirosam glāzi. — Tavā vietā izdzeršu pati. Tu esi sanitārajā nodaļā, kurai jāpievāc kritušie!

No masveida trieciena nekas neiznāca. Visi no tā atteicās. Vienīgi Mūns iedrošinājās riskēt. Pamanījusi, ka viņš viebdamies dzer pa mazam malciņam, Lellīte sašuta.

—          Kauns! Vai esat kādreiz redzējis, ka ūdeņraža bumbu nomet pa daļām? Uzreiz! Skatieties! — Augstu pacēlusi glāzi, viņa bez redzamas piepūles ielēja mutē tās saturu.

Mūns sekoja viņas piemēram. Galva tūlīt apmiglojās. Pilnīgi nemanot, viņi palika trijatā ar ģenerāli un Lellīti. Visi pārējie nozuda biezā miglā.

ŠAHA PARTIJA

Mūns vēroja ģenerāli Debldeju un Lellītes garās kājas, kas nokarājās pāri krēsla atzveltnei. Tās šūpojās kā svār- stekļi, reizēm tikko neapgāzdamas uz zemā galdiņa glāzes.

—          Labprāt saspēlētu ar jums šaha partiju, — Mūna ausīs atskanēja ģenerāļa glaimīgā balss.

—           Es nespēlēju, — Mūns norūca. — Uz acīti — lūdzu. Likme — jūsu tulkotāja. Viņā ir kaut kas mīklains.

—          Mīklains? — Lellīte nepatīkami iesmējās. — Labāk spēlējiet uz mani.

—           Es runāju pārnestā nozīmē, — ģenerālis pilnīgi viņu ignorēja. — Jūsu amats uzminēt noslēpumus, mans — tos sargāt. 2ēl, ka mums nav lemts mēroties spēkiem pie šaha galdiņa. Cienīgi pretinieki sastopami samērā reti. Kaut arī vienreiz esam jau tikušies. Diemžēl toreiz manā vietā spēlēja citi.

—          Dublieris? — Lellīte iesmējās. — Līdz šim domāju, ka tikai kinozvaigznēm ir dublieri.

—          Nesaprotu, par ko jūs runājat, — Mūns papurināja galvu.

—    Vai atceraties Spituela lietu?

—    Kā tad! Viņa dēļ mani padzina no policijas.

—           To var izlabot. Man ir lieliski sakari. Jūs bijāt inspektors, tagad jums visas iespējas kļūt par vecāko inspektoru.

—    Pie velna!

—          Bravo! — Lellīte aplaudēja. — Tā ir prātīga filozofija …

—           Turi muti! — ģenerālis viņu rupji partrauca. — Vai atceraties, mister Mūn, ka Spituela slepkavību gribēja uzvelt padomju aģentam? Lai jūs pārliecinātu, pulkvedis Mervins mēģināja iesmērēt jums kādu tipu.

—    Atceros, — Mūns pamāja. — Šis tips visai veikli tēloja krievu. Bet, tiklīdz viņš atzinās Spituela slepkavībā, man viss kļuva skaidrs.

—   Jā, pulkvedis pielaida rupju kļūdu… Diemžēl uzzināju par to tikai vēlāk.

—    Jūs?

—    Kā tad! Viņš bija mans tiešais padotais. Iejaukties vairs nepaguvu. Atrados toreiz slepenā komandējumā. Tik slepenā, ka, izņemot manu priekšnieku, par to pat prezidentam nebija ne jausmas.

No miglas, kas ietina Mūnu, pēkšņi iznira majors Melbričs.

—    Ģenerāli… — viņš brīdinoši ieklepojās.

—    Nav labi noklausīties svešas sarunas! — Lellīte pasniedza viņam glāzi. — Labāk iedzeriet… Ģenerāli, man liekas, ka jūsu majors nav nekāds adjutants, bet ķīniešu spiegs! Paskatieties, kā viņš šķielē!

—    Vai es neliku tev turēt muti! — uzsauca ģenerālis un, pagriezies pret majoru, ironiski pasmaidīja: — Viltus trauksme! Nekādus militārus noslēpumus netaisos izpaust. Varat pateikt to manai sievai…

—    Nedzersiet? — Lellīte satvēra glāzi, ko majors nebija ņēmis pretī. — Nu, protams, spiegiem jāsaglabā skaidrs prāts. Tad es dzeršu pati! Uzmanību! Preventīvs masveida trieciens! Mērķis — ienaidnieka aizmugure.

—    Lai jūs ticētu, mister Mūn, ka negribu slēpt no jums vairāk, nekā tiešām nepieciešams, pastāstīšu jums par pēdējo komandējumu, — ģenerālis turpināja. — Kādā Āzijas valstī — konkrētība nav svarīga — man nācās organizēt sazvērestību pret vietējo varasvīru. Netīrs darbiņš, bet ko lai dara — kādam jāveic arī tāds. Mūsu sūtniecība atradās netālu no varasvīra rezidences. Speciāla aparatūra ļāva mums redzēt un dzirdēt visu, kas notika pilī. Man bija jānoskatās, ka mūsu vakardienas sabiedroto, ar kuru iepriekšējā dienā apmainījos draudzīgiem tostiem, satrakotais pūlis saplosīja gabalos. Viņš kvieca — piedodiet — kā sivēns uz iesma. Labi, ka viņš — paldies dievam — ātri nomira.. . Pēc tam vēmu divas dienas… Turklāt riebīgākais ir tas, ka man nav ne mazākās pārliecības, ka viņa pēctecis būs par matu godīgāks nekā šī treknā cūka .. . Tauta laimīgā kārtā to nezināja, cerēja uz kaut ko labāku … Mums tas ir galvenais … Puslīdz stabils režīms kaut uz pusgadu… Valsts taču ari ir baņķieris. Tai jāgādā par savu ieguldījumu drošību … Nu, major, vai esat apmierināts? Cerams, neesmu nejauši atklājis misteram Mūnam kādu valsts noslēpumu?

—    Nē, visu to jau sen zināju, — Mūns pašūpoja galvu. — Jūs esat it kā baņķieru firmas pilnvarotais — čeki ir no metāla un … palaikam sprāgst saņēmēju rokās.

—    Mazliet ciniski, tomēr nav tālu no patiesības, — ģenerālis pasmaidīja.

—    Kas te runā par cinismu? — manāmi noreibuši, Lellīte bija uztvērusi pēdējo teicienu. — Ceru, tas neattiecas uz mani? Es tagad ticu Romas pāvestam!

—    Major, aizvāciet, viņa man ir apnikusi! — ģenerālis strupi pavēlēja un atkal pievērsās Mūnam. — Zinu, ko jūs domājat… Ar kārtīgiem cilvēkiem mēs, protams, rīkotos citādi.

—    Kas jums to liedz? Jūs taču paši tos izvēlaties.

—    Kas to liedz? Komunisti! Vai esam vainīgi, ka viņi atstāj mums tikai padibenes? Tā ir mūsu traģēdija! Liberāla valdība būtu mums reizēm vairāk pa prātam, bet nākas balstīties uz diktatoriem, kuriem pašiem vajadzīgs atspaids … Tāpēc mans netīrais darbs pelna rie mazāku cieņu kā prezidenta uzstāšanās Apvienoto Nāciju svinīgā sēdē. Viņa runas parasti beidzas ar vārdiem: «Lai dievs stāv mums klāt!» Bet mūsu devīze ir: ja paši sev nepalīdzēsim, tad arī dievs darbosies ienaidnieka pusē.

—    Kāpēc jūs man to visu stāstāt? — Mūns kā caur miglu palūkojās ģenerālī. — Velti zaudējat laiku. Pēc Lellītes ūdeņraža -bumbas mani nekas vairs neapdullinās. Labāk pasniedziet glāzi, man pašam nav spēka aizsniegt.

—    Kāpēc jums jāpiedzeras? Nemaz nevēlos, lai jūs viena ģenerāļa Debldeja vietā redzētu divus.

—    Pilnīgi piekrītu, — Mūns pamāja. — Man pietiek ar vienu, pat ar pusīti…

—    Kas sacīja — pusīti? — no miglas iznira Lellīte, kas lūkoja atbrīvoties no majora tvēriena. — Jādzer viss uzreiz! Mācieties no manis! — viņa iztukšoja glāzi un, mazliet salīgojusies, piebilda: — Velns! Aizmirsu uzsaukt tostu. Ņemiet vērā, šoreiz trieciens bija vērsts pret ienaidnieka raķetodromiem!

— Aizvākt viņu? — majors klusi jautāja.

—    Lai jau paliek! — un ģenerālis turpināja sarunu. — Nepaguvu pastāstīt, kā beidzās Spituela lieta.

—    Man — ar triecienu pa attiecīgu vietu.

—    Nē, man. Mervins ir galīgs idiots. Diemžēl sapratu to pārāk vēlu. Viņa rupjās kļūdas dēļ varēja izcelties liels skandāls. Bet mums svarīgākais ir prestižs. Tiklīdz sāks apšaubīt kaut vienu mūsu soli, tad drīz vien nonāks pie secinājuma, ka visa sistēma neder. TāpēJc visu vainu uzņemos pats.

—   Kā prezidents Kenedijs pēc desanta sakaušanas Plaija Hironā?

—    Viņam arī tas nav līdzējis. Tikpat nogalināja. Tāds ir dzelzs likums. Ja negribi vai neproti novākt no ceļa citus, novāks tevi pašu.

—   Viņam derēja pie jums pamācīties, — Mūns pasmīnēja.

—    Mākslu nevar iemācīt, to var tikai pilnveidot… Vārdu sakot, toreiz iesniedzu atlūgumu. Neesmu zaudējis, drīzāk otrādi. Kā «American Electronics» prezidents nopelnu divtik. Zināju, ka mani aicinās atpakaļ, ja vien radīsies piemērota situācija. Pagājušajā gadā mans pēctecis devās uz citu valsti ar lidzīgu uzdevumu. Bet viņš mazliet pārrēķinājās. Saniknotais pūlis nogalināja ne tikai diktatoru, bet gandrīz saplosīja arī viņu. Neveiksminieku iesēdināja ātrās palīdzības mašīnā, bet mani — viņa vietā. Un zināt, ko darīju savā pirmajā valdīšanas dienā?

—    Padzināt pulkvedi Mervinu, — Mūns norūca.

—    Jā. Darbā muļķis ir mīna ar laika degli. Nekad nezini, kad sprāgs un ko aizraus sev līdz… Par tādu kā jūs es gan dotu daudz. Žēl, ka mums dažādi arodi. Ļaunākā gadījumā gribētu, lai man būtu kaut vai tik gudrs pretinieks … Diemžēl arī tam nav lemts piepildīties.

—   Nekad nezaudējiet cerības, — Mūns mehāniski nomurmināja.

—    Paldies! Jūs mani nomierinājāt, — ģenerālis iesmējās. — Nu, vai pieņemat manu priekšlikumu?

—    Es nespēlēju šahu, — Mūns vairs nespēja uztvert sakarību starp atsevišķām, ģenerāļa frāzēm. Vainīgs bija ne tik daudz iebaudītais alkohols kā Lellīte Rodžera. Pietika palūkoties uz viņu, lai galīgi apreibtu. Jau piecas minūtes viņa dzēra no tukšas glāzes. Ģenerālis nicīgi atstūma gaišmataino galvu, kas bija noslīgusi tam uz pleca, un atkal pievērsās Mūnam.

—    Runāju par posteni policijā, — viņš paskaidroja, piebilzdams: — Ar paaugstinājumu amatā. Iespējams, ar ievērojamu.

—   Vai sen nodarbojaties ar filantropiju? — Mūnam paspruka smiekli.

—    Tādā veidā — vienmēr. Pirmkārt, jūsu īstā vieta ir valsts dienestā. Muļķu mums diezgan, bet gudros nemāk novērtēt. Otrkārt, pulkvedis Mervins kā nekā bija padots man. Kaut gan neatbildu par viņa toreizējo rīcību, tomēr jūtu tādu kā vainu jūsu priekšā. Treškārt, misters Šrīvers ir viens no manas bijušās firmas ietekmīgākajiem partneriem. Ja pakalpošu viņam, viņš izdevīgā gadījumā revanšēsies.

—    Viss? — Mūns vaicāja.

—    Gandrīz. Un pats galvenais — nekad nav slikti, ja policijā strādā kāds paziņa, — ģenerālis pamirkšķināja.

—   Pie reizes — vai jūs neaizdotu man Rozitu Bairdu? — Mūns atcerējās. — Rīt gribu aizbraukt uz Puente Alčezerilo.

—    Vai esat sadzinis Gvendolīnas Šrīveras pēdas?

—    Iespējams.

Mūns paskatījās apkārt. Migla pamazām izgaisa. Izrādījās, kāds bija atkal atvēris logu. Pie tā, galvas ārā izbāzuši, stāvēja Ramiross un Rozita. Pēc tikko jaušamām roku un plecu kustībām Mūns saprata, ka viņi iegrimuši sarunā.

Sasista stikla šķindoņa lika viņam atgriezties. No Lellītes rokas bija izkritusi glāze. Ar kāju aizspērusi drumslas, viņa satvēra pēdējo vēl pilno glāzi un sauca:

—    Jūs tur, ģenerāļi, majori, leitnanti un pārējie idioti! Uzmanību! Preventīvs masveida trieciens pret ienaidnieka komunikācijām! Telefona sakari pārtraukti! Visas sarunas izbeidzas!

Uz galda stāvošais telefons spalgi iezvanījās. Tas bija tik negaidīti, ka pat Lellīte sastinga. Majors bez sevišķas steigas devās pie tālruņa. Nocēlis klausuli, viņš satraukts piesteidzās pie ģenerāļa.

—   Jūs izsauc … — un pačukstēja kaut ko nesaprotamu.

—    Tūlīt! — ģenerālis ātri pielēca kājās un, šķaidīdams stikla drumslas, metās pie telefona. Majors valdonīgi nostājās viņam ceļā.

—    Vienu mirkli! — viņš pagriezās pret viesiem. — Lēdijas un džentlmeņi, slepena saruna! Lūdzu visus atstāt telpu!

MARĶĪZS PIEPRASA KOMPENSĀCIJU

—    Un man arī jāatstāj! — Lellīte histēriski smējās. — Es neesmu nekāda lēdija!

—    Tu esi piedzērusies! — Ramiross atvēzējās pļaukai.

—    Liekas, tiešām esmu mazliet šāvusi pār strīpu, — Lellīte sāka raudāt. Trīcot pie visām miesām, viņa piespiedās Ramirosam: — Aizved mani! Negribu šos riebīgos purnus vairs redzēt!

Ramiross izveda viņu ārā. Iekāms aiz abiem aizcirtās durvis, Mūns paguva ievērot skatienus, ko pārmainīja Ramiross un Rozita. Rozita tūlīt aizgriezās. Viņa centās izskatīties vienaldzīga, tomēr viņas sejā īsu mirkli bija lasāma savāda izteiksme. Tā mēdz izskatīties cilvēks, kas zina kādu noslēpumu, bet pagaidām nevēlas to izpaust.

—   Lūdzu! — pēc piecām minūtēm Melbričs ar plašu žestu aicināja viesus atpakaļ istabā.

—    Major, jūs esat man apnicis ar savu konspirāciju! — ģenerālis apsēdās krēslā un, ielējis sev degvīnu, lēni izdzēra. -— Jūs atgādināt cilvēku anekdotē, kurš, baidīdamies no spiegiem, ietērpa savas domas nevis vārdos, bet šifros. Misters Mūns var vēl nodomāt nezin ko. Nelielas nepatikšanas .. .

—     Labi, ģenerāli, ja jau tā, tad runāsim atklāti! — majors ielēja arī sev, bet pretēji ģenerālim izdzēra glāzi vienā rāvienā. — Lielas nepatikšanas. Miglā netālu no Malāgas ietriekusies kalnā lidmašīna «Globemaster». Tajā atradās sarežģītas konstrukcijas detektori…

—    … ķīmiski saindēto šķembu uziešanai, — ģenerālis ātri iestarpināja. — Misteram Mūnam arī bez jums viss zināms. Labāk pagatavojiet kokteili!

—    Ģenerāli! Atļausiet iet? — Rozita uzlika galvā formas cepuri, kas apsedza sudrabainos matus. Seja tagad izskatījās pavisam citāda. Tikai šai brīdī Mūns pa īstam saprata, cik skaista bija Rozita. Viņa, acīm redzot, bija meksikāniete ar senu acteku asiņu piejaukumu. Tādas mazliet iešķības, mīklaini skumjas melnas acis viņš bija redzējis tikai Djego Rivēras freskās.

—          Lūdzu, — ģenerālis pamāja. — Rīt būsiet mistera Mūna rīcībā, bet šovakar negribu jūs aizkavēt. Redzēt trīs piedzērušos vīriešus laikam nav diez cik patīkami. Citām nodarbībām mēs vairs nederam.

—   Jūs šokējat mis Bairdu, — Mūns nomurmināja.

—    It nemaz! — Rozita, kā parasti, atturīgi pasmaidīja.

—    Esmu pietiekami gudra, lai atšķirtu humoru no dažu vīriešu nekaunībām.

—    Par ko jūs runājat? — majors paskarbi noprasīja.

—          Par mis Rodžeras nākamo vīru. Kamēr stāvējām pie loga, viņš iečukstēja man ausī kaut ko tādu, ka pat atkārtot vairs negribas. — Rozita palūkojās uz Mūnu un piebilda: — Cikos man jābūt pie jums, mister Mūn?

—          Ap desmitiem… Nē, labāk gan vēlāk, — un, skatīdamies Rozitai tieši acīs, Mūns tīšām sameloja: — Šai laikā pie manis atnāks Ramiross, un jums viņa sabiedrība droši vien derdzas …

—    It nemaz, — Rozita vienaldzīgi paraustīja plecus.

—   Protu turēt tādus vīriešus pienācīgā attālumā. Tātad desmitos?

—          Jā, — Mūns pamāja. — Un uzvelciet, lūdzu, kleitu! Formas tērps parasti rada nevēlamu reakciju.

—          Atvainojiet, bet man nekā nav līdzi, — Rozita, acīm redzot, jutās neērti. Varbūt tādēļ viņa pajokoja: — Ceru, ka baltajā formas tērpā mani noturēs par stjuarti. Uz redzēšanos!

Dzerdams majora sagatavoto kokteili, Mūns vēl labu laiku kavējās domās pie Rozitas. Savādi, ka tik skaista sieviete nav paņēmusi uz Panotarosu nevienu tērpu…

Bungu rīboņai līdzīgi klauvējieni pie durvīm iztraucēja viņu.

—           Lellīte! — ģenerālis nostenēja. — Major, paslēpiet ātrāk pudeli! Varbūt tad viņa atkal aizies. — Taču, durvīm atveroties, Mūns ieraudzīja Lellītes vietā marķīzu Kastelmari. Viņš to pazina tikai ar pūlēm. Marķīza tērps sastāvēja vienīgi no zemnieku koka tupelēm un īsa rudens mētelīša.

—    Kas tas? — ģenerālis apstulba.

—    Es esmu marķīzs Kastelmare! Kur jums te vanna?

Apjucis ģenerālis tīri automātiski norādīja uz vannas istabu un tikai pēc tam atģidās. — Kāpēc jūs viņu ielaidāt? — viņš nikni uzsauca majoram. — Vai tad neredzat, ka viņš ir prātā jucis?

—    Tas ir bēdīgs pārpratums, — marķīzs lepni izslējās.

—    Es neesmu ārprātīgais, bet marķīzs! Senjors Mūns var to apliecināt. Iztraucēt jūs tik vēlā laikā mani piespieda tas, ka manā pilī nav karsta ūdens. Lūdzu tūkstoškārt piedošanu! Ceru, jums atradīsies ziepju gabals … Tikko būšu saņēmis kompensāciju, samaksāšu par to.

—   Kas par kompensāciju? Goda vārds, viņš ir traks! — ģenerālis atvirzījās nostāk.

—    Neuztraucieties, ģenerāli, es neesmu bīstams.

Ģenerālis atkāpās vēl divus soļus. Majors vīrišķīgi nostājās starp viņu un marķīzu.

—   Parunāšu ar marķīzu, — viņš čukstēja. — Bet jūs tikmēr izsauciet patruļu!

—    Nav nekādas vajadzības, — marķīzs viltīgi pamirkšķināja. — Esmu jau spēris visus piesardzības soļus. Tieši pēc instrukcijas. Visas drēbes — gan savas, gan mana dārznieka un viņa sievas sadedzināju. Visus dārzājus aplēju ar petroleju un arī sadedzināju. Atliek tikai nomazgāties dušā un saņemt kompensāciju.

—    Jūs esat atradis šķembas? — majors sarauca uzacis. Viņa sejā bija lasāma neticība, bet to ātri vien nomainīja gandarījums.

—    Tieši tā! — marķīzs lepni pamāja, it kā būtu atradis leģendārās Kastelmares dzimtas bagātības. Tad apķēries skumji nopūtās. —Jāsaka, ka pat mauru iebrukums nav sagādājis mūsu īpašumam tik milzīgus zaudējumus …

—    Saņemsiet kompensāciju! — majors strupi pārtrauca.

—   Parādiet, kurā vietā atradās šķembas, — viņš atrāva portjeru, aiz kuras atradās Panotarosas plāns.

—    Te! — marķīza pirksts apstājās pie bultiņas ar paskaidrojumu «Ieeja Melnajā alā». — Pat tad, ja saliek kopā visus zaudējumus, ko mums nodarījusi Lielā inkvizīcija karaļa Ferdinanda laikā un īpašuma konfiskācija ģenerāļa Franko laikā … — marķīzs, acīm redzot, baidījās, ka bez šīs vēsturiskās ekskursijas amerikāņi pietiekami nenovērtēs katastrofas lielumu.

—   Varat nepūlēties, marķīz, — ģenerālis viņu pārtrauca,

—    Kompensāciju saņemsiet bez jebkādām vēsturiskām izziņām. Mūsu valsts ir bagāta. Pat ja no jūsu pils būtu palicis nosaukums vien, arī tad mēs jums atlīdzinātu visu līdz pēdējam centam.

—    Es arī nešaubījos par to, — marķīzs ceremoniāli paklanījās. — Amerikāņi ir džentlmeņi. Ja jūs, ģenerāli, būtu sadedzinājis manu vecvectēvu, mantiniekiem pienāktos pieklājīga kompensācija! — Marķīzs lēni tuvojās galdam un ar veiklu kustību iebāza mutē lielu siera gabalu. Tad viņš turpināja: — Rezultātā viņi nevis nolādētu jūs, bet nākamajā dienā atstieptu arī vecvecmāti. — Marķīzs apsēdās un piebīdīja sev šķīvi tuvāk. — Diemžēl inkvizitori nebija tik gudri politiķi kā jūs …

—   Pie lietas! — ģenerālis izņēma čeku grāmatiņu. — Kādu summu pieprasāt?

—    Jāpadomā. — Marķīzs sakošļāja šķiņķa gabalu, noskaloja to ar kokteili un tad teica: — Dārzeņi ir sīkums, kaut gan, ņemot vērā, ka Panotarosā visi dārzeņi iznīcināti, tirgus cenas uz tiem stipri cēlušās. Ar drēbēm stāvoklis daudz nopietnāks… Savus uzvalkus šūdināju pie labākā Madrides skrodera no visdārgākās drānas… — Apsēdies ērtāk, marķīzs atpogāja mēteli.

—   Tas nu gan par traku! — ģenerālis nošņāca.

—   Tas, ka, nesagaidījis uzaicinājumu, apsēdos pie galda? — Marķīzs nesatricināmā mierā jautāja. — Aizmirsu pateikt, ka katram gadījumam iznīcināju visus pārtikas krājumus, kas atradās manā pilī.

—   Spriežot pēc jūsu apetītes, tie nebija pārāk lieli, — ģenerālis pasmaidīja.

Marķīzs aizvainots atstūma šķīvi.

—   Nē, nē! Ēdiet vien! — ģenerālis turpināja. — Kas attiecas uz kompensāciju, tad mēs laikam vienosimies bez pūlēm.

—    Rīt saņemsiet divi tūkstoši pesetu! Bet pagaidām … — ģenerālis izņēma no sienas skapja neilona peldbikses un pasniedza tās marķīzam.

Marķīzs paskatījās vispirms uz biksītēm, tad uz sevi un, ātri aizsitis mēteli, nomurmināja:

—    Pavisam aizmirsu, ka sadedzināju arī savas vienīgās apakšbikses. Dārznieks man to pateica, bet bija jau par vēlu! … Kā jūs teicāt? Divi tūkstoši pesetu? — marķīzs neapmierināts saviebās.

—    Par maz? Labi — trīs tūkstoši!

—   Spāņu aristokrāts nekad nekaulējas! — marķīzs sašuta. — Desmittūkstoš pesetu un — līkop!

—    Desmit? Vai neesmu pārklausījies? — ģenerālis smaidīdams paskatījās uz marķīza mēteli, kas atkal atgāja vaļā.

—    Viss ir pareizi, — marķīzs izaicinoši noteica. — Pieci par psihisko traumu. Jūs taču pats atzināt, ka esmu sajucis prātā. Bet pieci par morālo krišanu … Jūsu idiotiskās instrukcijas dēļ man, marķīzam Kastelmarem-i-Enusančem-i-Kazalakunam … savus pārējos titulus izlaidīšu… bija jārādās tādā izskatā uz ielas. Negods!

Ģenerālis izrakstīja čeku un piegāja pie kartes. Tāpat kā uz fotogrāfijas policijas priekšnieka kabinetā, viss austrumu rajons bija ieslēgts sarkanā aplī. Taču uz kartes apli papildināja punktēta līnija, kas iekļāva arī Svētlaimīgās vientulības salu.

—   Vai tagad esat pārliecinājies, ģenerāli? — majors Melbričs jautāja.

—   Jums taisnība. Varat nodzēst punktieri. Tur mums nav ko meklēt.

Majors izņēma no krūšu kabatas dzēšamo gumiju un ar trim precīziem vilcieniem nodzēsa līniju. Mūns pamanīja, ka viņa seja manāmi atdzīvojās.

—    Kārtībā! — majors pasvieda gumiju gaisā un atkal noķēra to. Viņa tumšajās, parasti neizdibināmajās acīs iegailējās prieks.

PILS AR SPOKIEM

Ugunskura atblāzma izrāva no tumsas pils pelēkās, sūnām apaugušās sienas un cilvēku stāvus. Spriežot pēc tā, ka liesma arvien vēl netaisījās apdzist, marķīzs bija iemetis ugunskurā ne tikai drēbes, bet efekta pēc ielējis tajā labu tiesu petrolejas.

Trīsdesmit soļu tālāk bija redzami divi sargkareivji, kas apsargāja aizbarikadēto ieeju Melnajā alā. Aiz tās sākās dziļu plaisu izrobotas, cita uz citas haotiski samestas, neizbrienamiem krūmiem apaugušas klintis. Tāds pats krūmājs auga tajā vietā, kur marķīzs bija atradis šķembas.

—    Stāti — majors Melbričs apstādināja sapierus, kurus komandēja kapteinis. Viņš iededzināja spilgtu kabatas lukturīti. Dzelkšņainie zari bija cieši savijusies, veidodami džungļus miniatūrā. Izcirst krūmāju, acīm redzot, nebija viegli. Tikai tāpēc šī pirmatnējā saliņa bija palikusi kultivētajā zemē, kas to apņēma no visām pusēm. Tagad dobju vietā rēgojās pelnu kaudzītes. Gaisā bija jūtama kodīga deguma smaka. Viegls vējš iznēsāja sodrējus.

Marķīza dārznieks un viņa sieva klusuciešot stāvēja malā. Tie bija veci ļaudis. Mugurā viņiem bija gan apvalkātas, tomēr vēl diezgan pieklājīgas drēbes. Droši vien marķīzs bija stipri pārspīlējis sadedzināto uzvalku skaitu.

Majors Melbričs piesardzīgi tuvojās krūmiem.

—    Neejiet klāt! — marķīzs iesaucās brīdinošā balsī, īsajā mētelītī viņš tagad atgādināja lauvas ādā tērpušos zvēru dīdītāju.

—   Par mani varat neuztraukties, — majors norūca. — Cerams, ka jūs neesat tuvojies?

—    Neesmu taču galīgi traks! — marķīzs enerģiski papurināja galvu un ātri piebilda. — Protams, tikai pārnestā nozīmē. Psihiskas traumas rezultātā esmu tiešām mazliet jucis, — marķīzs iesita sev pa pieri. — Bet ne tik tālu, lai riskētu ar dzīvību.

—    Kā tad jūs atradāt šķembas? — Mūns neticīgi vaicāja.

Majors uzmeta viņam niknu skatienu. Mūna nevēlēšanās palikt viesnīcā kaitināja viņu.

—   Tiešām, kāpēc pamanījāt tās tikai šodien? — ģenerālis atbalstīja Mūnu. — Kā jūs vispār zināt, ka tās ir bumbas šķembas, nevis stikla drumslas?

—    Ģenerāli, tur nevar būt nekādu šaubu! — majors uzlaida krūmiem staru kūli. Zem lapām kaut kas iezib- snījās. Mūns pamanīja, ka vienlaikus iegaismojās celuloīda krūšu nozīme ar uzrakstu «Majors Ralfs Melbričs». Acīm redzot, vainīga bija dziestošā ugunskura atblāzma. Majors ātri atlēca nost, nozīme atkal satumsa. Varbūt tādēļ, ka tieši tai brīdī sārts galīgi nodzisa.

īsu mirkli valdīja pilnīga tumsa. Uz melnā debess fona reljefi iezīmējās vēl melnākās pils siluets ar dažiem apgaismotiem logiem. Tad iedegās sapieru lukturi. Viņi ar virvi iežogoja laukumu, kas bija vismaz desmit reižu lielāks par pašu krūmāju. Ģenerālis un majors atvadījās un devās pie mašīnas. Pēc atsevišķām frāzēm, kas sasniedza Mūnu, viņš noprata, ka runa ir par Melno alu un meklējumu atjaunošanu.

—    Laipni lūdzu pilī! — marķīzs ar majestātisku žestu aicināja Mūnu. — Pat negribas ticēt, ka tik slavens viesis pārkāps mana pieticīgā mājokļa slieksni. Diemžēl jūs sagaida rūgta vilšanās… Jūs taču esat nācis, lai apskatītu mana apakšīrnieka mantas?

—   Jūs esat tās iznīcinājis?

—    Uzminējāt! — marķīzs turpināja čukstus. — Baidījos, ka majoram iešausies prātā parakņāties ugunskurā… Atcerieties, romānā «Slepkava dzer gaišo alu» pēc viena apdeguša diega nosaka uzvalka lielumu, krāsu, piegriezumu un pat, kurā veikalā tas pirkts … Vārdu sakot, lai noticētu maniem zaudējumiem, nācās iemest ugunī senjora Brauna uzvalku, tas vismaz ir no tīras vilnas.

—   Tā vien šķiet, ka visu šo jezgu ar šķembām esat izdomājis tāpēc, lai iznīcinātu Brauna mantas.

Pili kādreiz bija apjozis grāvis. Tagad tas aizbērts un pārvērsts par sakņu dobi. Paceļamais tilts ar sarūsējušām ķēdēm un apsūbējušu ģerboni.

—   Uzmanīgi! Neizmežģījiet kāju, — marķīzs brīdināja. — Šodien tam būtu katastrofālas sekas.

—    Kāpēc tieši šodien? — Mūns ar pūlēm izvilka kāju no liela cauruma un atviegloti uzelpoja.

—    Dakteris Enkarno aizbraucis un, manuprāt, tik ātri neatgriezīsies. Bet amerikāņu ārsti ir speciālisti pavisam citā nozarē. No ķirurģijas viņiem droši vien nav nekādas jēgas… Svētā dievmāte! — marķīzs spalgi iekliedzās.

—   Iekritāt kādā caurumā? — Mūns ar acīm urbās necaurredzamajā tumsā. — Vajadzīga palīdzība?

—    Muļķības! Man ir laba redze … Es tikai atcerējos kaut ko … Iekāms sadedzināju senjora Brauna uzvalku, rūpīgi apskatīju to ar lupu. Nekā aizdomīga. Tad tikpat rūpīgi apošņāju to. Iedomājieties! — Marķīzs iestarpināja zīmīgu pauzi. — Tas oda pēc «Melnā kaķa»!

—   Kā jūs to uzzinājāt? Pēc drānai pielipušas melnas spalvas?

—    Jūs neesat mani pareizi sapratis. Gvendolīnas smarža saucas «Chat noir», tulkojumā tas būtu «Melnais kaķis».

Kad smagās ozolkoka durvis, sarūsējušām virām čīkstot, atvērās, Mūns ieraudzīja vāji apgaismotu telpu, kuru pilnīgs mēbeļu trūkums darīja līdzīgu kapenēm.

—    Cik veca ir jūsu pils? — Mūns vaicāja.

—    Šī grabaža? — Marķīzs pasmīnēja. — Kādus astoņus gadsimtus.

Kad viņi soļoja pa laika zoba apgrauztajām akmens flīzēm, Mūnam radās sajūta, it kā viņš soļotu pa ērģeļu stabulēm. Varena akustika pārvērta soļu dimu dobjās fū- gās. Atbalss atsitās pret spraišļotajām velvēm un skanēja kā akmens nopūtas. Kaut kur virs galvas Mūns sadzirdēja soļus — vingrus un reizē piesardzīgus. Viņš neviļus pacēla galvu. Tā vien šķita, ka viņu kāds novēro pa slepenu caurumu griestos.

—   Iesim ātrāk! — marķīzs norūpējies piebilda. — Ka tikai nenotiek kas ļauns!

—    Slepkavība? — Mūns drūmi pajokoja. Marķīzs krita viņam uz nerviem. Nekad nevarēja zināt, vai viņš ņirgājas vai runā nopietni.

—    Nē! — marķīzs paātrināja soļus. — Šai ziņā senjors Brauns ir ārpus aizdomām.

—    Brauns? — Mūns apstājās.

—    Ne jau tas, par ko jūs domājat. Pavisam cits. Es jūs iepazīstināšu, lai jūs pats pārliecinātos, ka nemeloju, — marķīzs atkal ieklausījās. — Pēc soļiem spriežot, viņš dodas uz bibliotēku. Ja viņš neaizvērs durvis, tur iekļūs žurkas.

Tukšajā pilī, līdzīgi lielgabala dārdam, aizcirtās durvis.

—    Paldies dievam! Viss kārtībā, — marķīzs atviegloti nopūtās un turpināja gluži kā gids, kas iepazīstina tūristus ar vēsturiskām vietām. — Te dzīvo dārznieks ar sievu, — viņš norādīja uz durvīm, pa kuru spraugu izlauzās gaismas strēle. — Jūs laikam pārsteidz, kāpēc turu kalpotājus? Man tas nav nekāds luksuss, bet eksistences līdzeklis. Dārzeņi, kurus viņi pārdod tirgū, neļauj man nomirt badā … Kādu laiku mani vēl baroja senči…

Viņi izgāja cauri zālei, kurā atradās liels ozolkoka galds. Kādreiz te bija dzīrojuši neskaitāmi viesi, tagad par agrāko greznību liecināja tikai divi krēsli ar nolauztām atzveltnēm un gaišie četrstūri vietās, kur bija karājušās marķīza senču ģīmetnes.

—    Šie te! — marķīzs parādīja uz kailajām sienām, kur tumšākajā kaktā bija palikusi viena vienīga glezna. — Šajā zālē savā laikā bija pārstāvēti visi glezniecības meistari, sākot ar Dello, beidzot ar Hozē de Modrazo.

Diemžēl jau mans tēvs mantoja tikai tuvākos radus. Man palika pāri vienīgi viens vectēvs un divi onkuļi. Tēvs labprāt pats būtu tos pārdevis, bet viņi varēja apvainoties.

—    Pārnestā nozīmē?

—    Tiešā. Viņi toreiz vēl bija dzīvi.

—    Un tā tur? — Mūns norādīja uz vienīgo pāri palikušo gleznu.

—   Mana vecmāmiņa, hercogiene Viljaermosa-i-Ova- lada-i-…

—    Kāpēc tad to nepārdevāt? Gaidāt, kamēr nomirs?

—    Man nav tāds raksturs, — marķīzs sašuta. — Es būtu viņu nekavējoties laidis ūtrupē! Bet diemžēl tas ir autoportrets un tādēļ ne graša nav vērts. Nelaiķe bija briesmīga egoiste, nemaz nerūpējās par mazdēlu.

—    Toties mazdēls māk parūpēties pats par sevi! — Mūns piebilda.

—    Es to gan neteiktu, citādi jau būtu nodedzinājis šo arhitektūras pārpratumu, kur pat žurkām ir bada režīms. Upurēju sevi meitas nākotnei.

—    Vai tad jūs dzīvojat te kopā ar meitu?

—    Vai jums prāts! Viņa dzīvo Madridē, pieklājīgā mēbelētā istabā. Kad aizbraucu ciemos, man galva reibst. Iedomājieties — pusducis krēslu, spoguļskapis, rakstāmgalds un nezin kas vēl… Bet nabadzītei jāizliekas, ka viņa nicinātu šo lielisko iekārtu. Viņas līgavainis ir informācijas ministra sekretārs …

—    Tātad pils vajadzīga, lai pūstu viņam miglu acīs?

—    Protams, vienīgi reprezentācijai. Ja jūs zinātu, kādas šausmas mani moka pa naktīm … Lai dievs pasargā, ja viņam pēkšņi ienāktu prātā atbraukt. Vai viņš noticēs, ka viņam iekodusi nevis žurka, bet mana inkvizīcijas sadedzinātā vecvectēva spoks?

Viņi kāpa pa platām akmens kāpnēm. Kādreiz tās bija rotājušas skulptūras, tagad pāri bija palikuši vienīgi postamenti. Soļi te atbalsojās vēl dobjāk. Kāpņu telpu apgaismoja viena vienīga bāla spuldze milzu svečturī. Mūna un marķīza garās ēnas slīdēja pa sienu un nozuda augsto velvju tumsā.

—    Un te, rau, dzīvoju es! — Marķīzs atgrūda durvis un iededzināja elektrību. Istabā nebija nekā, atskaitot ar segu apklātu matraci, ķebli, kas aizvietoja galdu, un senlaicīgu skapi, kura inkrustācijas jau bija krietni apdru- pūšas. Pie vienas sienas Mūns ieraudzīja fotogrāfiju. Pienācis tuvāk, viņš pazina sevi.

Marķīzs klusuciešot baudīja efektu. Pēc tam ar smaidu teica:

—   Visu ievērojamāko esat jau redzējis. Atliek vēl apskatīt bibliotēku.

—    Jūs parādījāt man tikai trešdaļu no pils.

—   Labāko trešdaļu. Pārējās istabās jūs neredzēsiet nekā interesanta, atskaitot putekļus. Pirms dažiem gadiem atradu tur slēpni. Kopš tā laika neviens nav bijis tajās istabās, atskaitot spoku, kuru dārznieks reizēm dzirdējis staigājam.

—   Varbūt šo spoku sauc «misters Brauns»? — Mūns pasmīnēja. — Starp citu, jūs taču gribējāt mūs iepazīstināt?

—   Kā tad, bet neesmu pārliecināts, ka viņš to vēlēsies. Ejam tālāk.

It kā dodamies uz durvīm, Mūns ātri piegāja pie savas fotogrāfijas un izrāva to no rāmja. Zem tās bija cita fotogrāfija ar Barselonas fotoateljē zīmi un autogrāfu: «Marķīzam Kastelmarem piemiņai no Rodrigo Gaetano.» Burtus bija zīmējusi neveikla roka, arī divas ortogrāfiskas kļūdas liecināja, ka rakstītājs ir pusanalfabēts. Mūns atcerējās, ka Rods Gaetano reiz lielīgi paziņojis žurnālistiem: «Kaut neesmu izgājis nevienu skolu, tomēr viltotu čeku vienmēr atšķiršu no īsta.»

—   Ļoti asprātīgi! —Mūns pagriezās pret marķīzu. — Izlietojiet mani, lai slēptu savus sakarus?

—    Tas ir tikai joks, — marķīzs apjuka. — Gribēju vienkārši palielīties. Uzņēmumu sadabūju pie Barselonas fotogrāfa, bet autogrāfu viltoju.

—    Ieskaitot ortogrāfiskās kļūdas?

—   Protams. Ja jau ķēros pie kaut kā, tad allaž gādāju, lai tas atstātu vēlamo iespaidu … Varat man ticēt!

DĪVAINAIS MISTERS BRAUNS

Bibliotēkā Mūnam bija iespēja pārliecināties, ka marķīzs retumis saka arī patiesību. Sienas bija apsistas ar skārdu. Mūns gan līdz šim nebija redzējis nevienas žurkas. Iespējams, ka tās visas nosprāgušas bada nāvē vai arī marķīzs izdomājis tās, lai atbaidītu īrniekus. Vienam otram tūristam iespēja apmesties senajā pilī droši vien liktos vilinoša. Jau tas vien, ka marķīzs, neskatoties uz savu nabadzību, bija atļāvis dzīvot pilī vienīgi Šrīveriem un Braunam, likās diezgan aizdomīgi.

Bibliotēka bija spilgti apgaismota. Plauktos, kas sniedzās līdz pašiem griestiem, stāvēja detektīvromāni angļu, spāņu un franču valodā. Mūns pārvilka ar pirkstu pāri biezam sējumam ar nosaukumu «Dienvidspānijas alas». Uz tā nebija ne puteklīša. Lai kā, bet bibliotēku marķīzs uzkopa, kā nākas. Nišā zem spraišļotā loga, aiz kura mirdzēja Panotarosas ugunis, atradās ērts, ar ādu apvilkts dīvāns. Mūns nešaubījās, ka marķīzs guļ bibliotēkā un nabadzīgais matracis ir vienīgi muzeja eksponāts. Izklaidīgi šķirstīdams uz galda nomestos žurnālus, Mūns sasprindzināti pūlējās kaut ko izprast. Žurnāls bija Ellerija Kvīna detektīvalmanaha angļu izdevums. Lappuses izraibināja intriģējoši nosaukumi: «Grieķu vāzes noziegums», «Pazudušā kasiera mīkla», «Zilās kārbas noslēpums». Visām šīm mīklām atrisinājums atradās ja ne tai pašā, tad nākamajā žurnāla numurā, turpretī Mūnam joprojām tirdīja neziņa.

Marķīzs, atbalstījis muguru pret palodzi, bija atlaidies uz dīvāna. Šķita, ka viņš nemaz nejūtas neērti neierastajā tērpā, tāpat kā profesionāls aktieris neizjūt romiešu togas neērtību.

—   Nu, kā jums patīk mana grāmatu kolekcija? — marķīzs vaicāja ar svētlaimīgu izteiksmi sejā.

—    Jūtos vīlies. Iespaids iznāktu lielāks, ja ik sējumu jūs būtu apgādājis ar viltotu autogrāfu … Kur jūsu noslēpumainais skapītis? …

—   Tieši jūsu priekšā.

Mūns redzēja tikai kailu, ar skārdu apsistu sienu. Marķīzs ar iluzionista žestu pagrāba nez no kurienes mikroskopisku atslēdziņu un iebāza neredzamā atslēgas caurumā. Slepenā skapja durvis atvērās.

—   Droši vien šis slēpnis vēl no mauru vai inkvizīcijas laikiem? — Mūns apvaicājās.

—    Pilnīgi pareizi. Leģenda vēstīja, ka vienā no slēpņiem kāds mūsu sencis noglabājis norādījumu, kur apslēpta bagātība. Es to tiešām atradu …

—    Bagātību? — Mūns strauji apsviedās.

—          Diemžēl tikai miglainu mājienu. — Marķīzs atvēra smagu dzelzs kasti ar trim ložu caurumiem un izņēma ģērētas cūkādas rulli. — Varbūt jums palaimēsies atšifrēt?

—    Šaubos … — Mūns atgaiņājās. — Jo vairāk tāpēc, ka šī senā rokraksta autors esat droši vien jūs pats.

—    Tas ir bēdīgs pārpratums, — marķīzs nopūtās. — Paskatieties, kas par ādu! Vienpadsmitais gadsimts. Līdz tam laikam grāfi Kastelmares vēl bija saglabājuši zināmu neatkarību. Viens no tiem bija pat emīra Muhameda ibn Saida galma apgādnieks.

—    Ko viņš tam piegādāja?

—    Savas meitas harēmam. Vairumā. Leģenda stāsta, ka viņam to bijis vienpadsmit… Bet tas ir viņa mazdēla grāfa Sančo testaments, — marķīzs norādīja uz rulli. — Desmit paaudzes velti meklējušas … Man pirmajam palaimējies … Atradu slēpnī, ko pirmīt pieminēju … Diemžēl, kā tas bieži vien dzīvē atgadās, mani sagaidīja nevis bagātība, bet rūgta vilšanās .. . Žurkas bija izgrauzušas pusi vārdu, pie tam pašus svarīgākos, — marķīzs smagi nopūtās.

Mūns attina rulli. Tas tiešām atgādināja sietu. Daži vārdi bija saglabājušies pilnībā, no citiem palikuši pāri tikai atsevišķi burti vai arī vienīgi caurumi.

—    Tā ir senkastīliešu valoda. Tūlīt pārtulkošu, — marķīzs piedāvāja. Viņš lasīja tekstu gandrīz no galvas. — Es, grāfs Sančo, būdams spiests bēgt no Abu Jusufa mežonīgajiem afrikāņu karapūļiem … baidīdamies, ka bagātība, kuras dēļ mani apskaustu pat Kastīlijas karalis, nonāks rokās neticīgajiem… izej no pils pa slepenajām durvīm … dodies tieši uz dienvidiem … bagātība Melnajā alā… — marķīzs apstājās, lai paskaidrotu: — Patiesību sakot, alas nosaukums nav pilnīgs. Bet dienvidos no pils atrodas vienīgi Melnā ala… Tālāk mans piesardzīgais sencis stāsta, ka ierīkojis slazdu nelūgtiem ciemiņiem. Pie bagātības var tikt, vienīgi pārkāpjot pār dziļu plaisu. Ikviens, kas nezina mirdzošā brīdinājuma noslēpumu, noteikti iekritīs tajā.

—   Ļoti saistoši, — Mūns pasmaidīja. — Cik saprotu, nelaime tāda, ka tieši šis noslēpums licies žurkām sevišķi garšīgs._

—    Ne, — marķīzs pašūpoja galvu. — Varu izlasīt… Neizbīsties, ja ieraudzīsi tumsā mirgojošu ģindeni… ske-

Iets, kas ienaidniekam nesīs nāvi, tev būs par ceļvedi… nomēri desmit soļu … pārmet pār plaisu dēli… Pēc tam pagriezies pa kreisi… Novel bluķi, uz kura iecirsts… un tu atradīsi… — marķīzs iemeta rulli kastē. — Tālāk viss apēsts.

—   Jāatzīst, ka žurkas pārvērtušas testamentu paraug- detektīvā. Apraujas visinteresantākajā vietā. Manuprāt, tas tomēr pietiekami, lai atrastu bagātību. Kas tas par mirgojošu ģindeni?

—    Droši vien tas bija izlikts no kvarca, kuram ir īpašība tumsā atstarot dienā uzkrāto gaismu. Alas velvē noteikti bija caurumi, pa kuriem iekļuva saules stari. Kafaksas apkaimē zinātnieki nesen atraduši spīgīdus ierakstus seno romiešu raktuvēs. Bet Panotarosā bijušas vairākas zemestrīces. Esmu pārliecināts, ka caurumi ir sen aizbērti. Tas pats liktenis, iespējams, piemeklējis pašu bagātību. Turklāt to tikpat nav iespējams atrast. Ala aizņem vairāku kvadrātkilometru platību, tajā tik daudz atzarojumu, ka pat amerikāņi pārtraukuši meklējumus.

—    Ko viņi tur meklēja?

—    Domā, ka viena bumba caursitusi velvi un iekritusi alā … Šodien uz turieni nogādāti ūdenslīdēju tērpi. Acīm redzot, taisās pārmeklēt ezera dibenu. Senos laikos no tā ielenkuma gadījumos ņemts dzeramais ūdens. Līdz lielajai zemestrīcei 1563. gadā zem Panotarosas varēja paslēpties vesela armija. Visas alas bija savienotas savā starpā ar pazemes ejām, — pamanījis, ka Mūns neklausās, marķīzs apklusa.

Mūns pētīja skapja saturu. Indes pudeles, cilpas, dunči. Viņš pārvilka ar pirkstu pār malajiešu krisa asmeni. Tas bija pavisam truls.

—   Tie visi ir pielikumi pie detektīvromāniem! — marķīzs pasmīnēja. — Bet šai vietā stāvēja flakons ar mandeļu esenci.

—    Lai nozagtu to, vispirms jāzina, kur atrodas slēpnis?

—   Gvendolīna pirms tam palūdza parādīt grāfa Sančo testamentu … Kad izgāju no bibliotēkas, aizmirsu aizslēgt skapi… Pagaidiet! — marķīzs uztraukti pavicināja rokas. — Pieņemsim, ka Šrīveri tiešām atraduši bagātību un kāds nonāvējis tos, lai piesavinātos dārgumus.

—   Kurš? — Mūns vaicāja.

—    Vai tad neesat jau pats uzminējis? Gvendolīna.

Dzirdēju no dona Benitesa, ka māte piedraudējusi izslēgt viņu no mantojuma …

Neko neatbildējis, Mūns pabīdīja kasti, kurā glabājās cūkādas rullis. Tā bija nevis no dzelzs, bet no plastmasas, ar teicami imitētiem ložu caurumiem. Aiz kastes gulēja revolveris. Mūns instinktīvi atskatījās un ieraudzīja marķīza sejā nepārprotamu izsmieklu. Mūns pacēla revolveri. Ierocis svēra ne vairāk par cigarešu paciņu, jo bija no saspiestām skaidām darināta butaforija.

—    Nožēloju, ka sagādāju jums vilšanos, — marķīzs noplātīja rokas. — Cerējāt ieraudzīt oriģinālu?

—    Jā, to pašu, ko rādījāt Pedro.

—    Vai tad dons Benitess jūs nebrīdināja, ka šim zeņķim nevar ticēt ne vārda? Izdomājumu ziņā viņš pārspēj pat mani.

—    Šaubos. Es esot jūsu iecienītākais detektīvs? — Mūns ironiski pasmīnēja. — Neredzu nekur izgriezumus, par kuriem stāstījāt.

—    Svētā dievmāte! — marķīzs izlikās pārsteigts. — Vai tiešām esmu atstājis uz jums tik briesmīgu iespaidu? Tūlīt pierādīšu, ka kļūdāties. — Viņš piegāja pie plaukta, atbīdīja dažus sējumus, mēģināja kaut ko sataustīt. — Lūdzu tūkstoškārt piedošanu! — viņš gluži satriekts nomurmināja.

—    Pazuduši? Tieši to biju gaidījis.

—    Jā! Ak dievs! — marķīzs saķēra galvu. — Vai tiešām mans dārznieks?! Es aizskrēju pie ģenerāļa, bet viņam pavēlēju mest ugunī visus liekos papīrus.

—    Izsaku savu līdzjūtību …

Šajā brīdī atvērās durvis. Bibliotēkā iesoļoja garš, vēl samērā jauns vīrietis, ģērbies greznā pidžamā. Rokā viņš turēja mapi. Marķīzs metās pie viņa, izrāva mapi un ar vētrainu sajūsmu iesaucās:

—   Te tie ir, veseli! — Tad, atcerējies savus pienākumus, viņš ceremoniāli iepazīstināja:

—    Senjors Mūns… Senjors Brauns… Kā redzat, tas ir cits Brauns … Tam otrajam bija acenes. Un vispār — šis ne ar ko neatgādina manu iecienītāko varoni Eleriju Kvīnu.

Braunam tiešām nebija aceņu. Viņš bija gaišmatis ar pelēkām acīm.

—    Kas par Eleriju Kvīnu? Ko jūs tur melšat, mister

Kastelmare? — Braunam piemita daudziem amerikāņiem raksturīgā nekaunīgā sarunu maniere, kuru Mūns necieta. — Jums pašam nekaitētu uzlikt brilles, lai redzētu, pēc kāda spoka izskatāties! Ko nozīmē šis striptīzs? — Brauns norādīja uz marķīza kailajām kājām.

—    Tas nozīmē, ka esmu amerikāņu bumbu upuris! — marķīzs cirta pretī.

—     Žēl, ka viņi nav sabumbojuši jūsu aizvēsturisko žurku perēkli!

—    Neviens nespiež jūs dzīvot manā pilī.

—     Tā nav jūsu darīšana! — Brauns pagriezās pret Mūnu. — Es esmu Hjū Brauns! Vai jūs gadījumā neesat tas pats Mūns, par kuru te, — viņš uzsita ar plaukstu pa mapi, — sacerēts nezin kas?!

—    Jā gan.

—     Tādā gadījumā man jums jāpaziņo, ka šie skribenti veltīgi jūs tā izlielījuši. Ņemsim kaut vai Spituela lietu. Katrs idiots būtu tūdaļ pamanījis, ka krievu pistole tīšām atstāta nozieguma vietā. Bet jūs to sapratāt tikai pēc veselas mūžības.

—   Jūs interesējaties par Spituela lietu? — Mūns vaicāja.

—     Nē, uzzināju par to tikai tagad, no šī smērējuma. — Brauns grasījās vēlreiz uzsist mapei, bet marķīzs ātri paslēpa to zem mēteļa. — Uzskatu, ka visādi kriminālstāsti der tikai bērniem… Un vispār detektīvi… — Brauns nicīgi saviebās. — Manu veco apsargā divi tādi stulbeņi.

—    Kas ir jūsu tēvs?

—     Jūs pat to nezināt?! Brauna pogas! Pārdodam katru dienu trīs miljonus divi simti tūkstošus pogu! Milzīgs uzņēmums! Visa Panotarosa nav tik daudz vērta, cik mans vecais nopelna vienā dienā.

—    Ļoti iespējams, — Mūns pasmaidīja. — Un tomēr ieteicu jums iepazīties ar detektīvliteratūru,

—     Iesim uz manu istabu, parādīšu jums vienīgo literatūru, kuru atzīstu, — Brauns nicīgi sacīja.

—    Lūdzu, ja tas nepieciešams, — Mūns paraustīja plecus.

Pie Brauna istabas durvīm marķīzs apstājās: — Es jūs labāk uzgaidīšu tepat, mister Mūn!

—    Nekautrējieties, mister Kastelmare! — Brauns noburkšķēja. — Nāciet vien iekšā!

—   Paldies, bet jūsu istaba slikti iedarbojas uz mani. Kļūstu par sieviešu ienaidnieku.

Pārkāpis pāri slieksnim, Mūns saprata marķīza mīklainos vārdus. Visas sienas bija aplīmētas ar Evelīnas Rodžeras fotogrāfijām. Te bija visās valodās iznākušo žurnālu vāki un izgriezumi, kadri no kinofilmām, galvenokārt skati no filmas «Ievas jaunais kostīms».

Brauns atkrita uz sešpadsmitā gadsimta gultas, kura atdusējās uz četrām lieliski izvirpotām nēģeru galvām. Pārsviedis kājas pāri atzveltnei, Brauns norādīja uz grīdu:

—    Lūk, te ir viss, kas nepieciešams izglītotam cilvēkam.

Neskaitāms daudzums žurnālu ar rakstiem par Evelīnu

Rodžeru, lielākoties bagātīgi ilustrētiem mīlas dēku apcerējumiem, veidoja kaut ko paklājam līdzīgu. Hjū Brauns aizsmēķēja cigareti, kas smaržoja pēc medus sīrupa, un, nobirdinājis pelnus tieši uz grīdas, turpināja:

—    Nesaprotu deģenerātus, kas atrod kaut ko saistošu garlaicīgu noziegumu atklāšanā. Pavisam cita lieta — sieviete! Cik daudz reibinošu noslēpumu! Elpa aizraujas!

Arī Mūnam aizrāvās elpa. Vienā no žurnāliem viņš ieraudzīja krāsainu fotogrāfiju. Paraksts skanēja: «Slavenākie peldsezonas viesi Santa-Monikā». Viena slavenība bija Lellīte Rodžera, otra — Rodrigo Gaetano. Savaikstī- jis savā pašapzinīgajā gorillas sejā kaut ko smaidam līdzīgu, Rods sniedza aktrisei saulessargu. Viņa zelta zobos bija iesprausts cigārs. Aiz viņa muguras stāvēja daži jauni cilvēki sasprindzinātām sejām un lūpām pielipušām cigaretēm — droši vien miesassargi.

—    Par Lellīti Rodžeru jāsaka, ka viņa nav sieviete, bet masveida slepkavība! — Un Brauns, ilustrēdams savu dziļo domu, ar veiklu kājas spērienu notrieca no gultas gala sprogainu nēģerēna galvu. Galva aizripoja pa grīdu. Brauns pavadīja to ar skatienu, kā spēlētājs biljarda bumbu. Tikmēr Mūns noslēpa kabatā žurnālu ar Lellītes un Roda Gaetano attēliem.

Šķiroties viņš klusi aizvēra durvis. Mūns bija tikpat kā pārliecināts, ka marķīzs slepus noklausās. Bet gaitenī neviena nebija. Marķīzs stāvēja uz kāpnēm un likās nogrimis sarunā ar savu milzīgo ēnu.

—    Ko jūs esat izdomājis? — Mūns vaicāja.

—   Pagaidām neko. — Marķīzs sarāvās. — Prātoju, uz kāda āķa uzķersies …

—    Kas?

—           Viena milzīga žurka … Tikko redzēju to … Nu kā jums patīk senjors Brauns? — marķīzs pasmīnēja.

—    Pirmais vai otrais?

—           Protams, otrais. Ar pirmo jūs taču neesat pazīstams. Starp citu, vai jums kaut kas neliekas savādi? …

—    Kas tieši?

—          Dīvainā sagadīšanās. Uzreiz divi Brauni, un abi dzīvo pie manis. Man gan stāstīja, ka Amerikā tas esot visizplatītākais uzvārds, bet jūsu vietā es tomēr piesargātos.

—    Pietiek tēlot! — Mūns pārtrauca. — Uz redzēšanos!

—    Atļaujiet jūs pavadīt.

—    Nevajag, es pats atradīšu ceļu.

Nokāpis lejā, Mūns instinktīvi atskatījās. Marķīzs joprojām stāvēja uz platā akmens pakāpiena, ko apgaismoja vienīgā blāvā spuldze. Viņš atgādināja nejēdzīgu spoku, kas pārpratuma pēc baltā palaga vietā uzmetis īsu, rūtainu mēteli. Pēkšņi marķīzs noskrēja lejā pa kāpnēm.

—    Pagaidiet, aizmirsu jums pateikt ko ļoti svarīgu!

Mūns apstājās. Pieskrējis pie viņa, marķīzs noliecās pie

pašas auss:

—          Šis Brauns … Vai nepamanījāt viņa istabā kaut ko aizdomīgu?

—    Nē.

—           Tur nav nevienas žurkas. Tās baidas no viņa! — Atbalsodamies akmens velvēs, čuksti izklausījās kā sikspārņu vēdas. — No sirds ieteicu jums piesargāties! Ja cilvēku neinteresē detektīvliteratūra, kāpēc viņš tādā gadījumā lasa izgriezumus? Jums draud briesmas! Mani krata drudzis, to iedomājoties! — Lai uzskatāmi nodemonstrētu savas jūtas, marķīzs atrāva vaļā mēteli.

Mape, kuru viņš bija piemirsis, nokrita zemē, no tās izbira izgriezumi.

—          Lūdzu tūkstoškārt piedošanu! — marķīzs noliecās, lai savāktu papīrus.

Mūna skatiens nejauši apstājās pie labi pazīstamām rindām no Svena Krāgera reportāžas:

«Slavenie detektīvi Mūns un Deilijs dzīvo pastāvīgās briesmās. Nejaušs garāmgājējs, viesnīcas šveicars, pat mīļotā meitene, jebkurš no viņiem var būt Neredzamā nāve.»

PANOTAROSĀ 1966. g. 23. martā

NAKSNĪGAIS APCIEMOJUMS

Mūnu uzmodināja spējš brīkšķis. Kāds mēģināja atbīdīt krēslu, ko viņš bija aizlicis priekšā balkona durvīm. Mūns automātiski izrāva zem spilvena paslēpto revolveri. Vēl sekunde — un viņš jau tēmēja uz durvīm.

Viņpus aizkariem nespodrajā mēness gaismā iezīmējās cilvēka siluets.

—    Stāt! Citādi šaušu! — Mūns teica gluži mierīgi.

—          Tā esmu es, Evelīna Rodžera! — balss čukstēja. Kaila roka atbīdīja aizkarus.

—   Uzgaidiet, kamēr nolikšu krēslu!

—          Vai jūs katru nakti tā aizbarikadējaties? — Lellīte pēc brīža jautāja. Mūna rītasvārkos ietinusies, viņa tagad sēdēja tai pašā krēslā, kas nupat bija noderējis par nocietinājumu. Pats Mūns bija ielīdis atpakaļ gultā.

—          Vai jūs vienmēr mēdzat apciemot svešus vīriešus caur balkonu?

—           Pirmkārt — mēs esam pazīstami, otrkārt — nevēlējos, lai Ramiross uzzinātu par šo apciemojumu … Vai jums nav cigaretes? Es tā uztraucos …

Mūnam tomēr radās cits iespaids. Lellīte, gluži otrādi, likās pārāk mierīga tik neparastai situācijai. Izvilkusi cigareti un apsēdusies pēc iespējas ērtāk, viņa nepiespiesti aizsmēķēja.

—    Apbrīnojami! — Mūns nomurmināja.

—          Ka man pietika drosmes pārrāpties uz jūsu balkonu? — Lellīte koķeti jautāja.

—          Mani pārsteidz nevis drosme, bet tas, ka alkohols nav atstājis uz jums nekādu iespaidu.

Patiešām, spriežot pēc izdzertā, Lellītei vajadzēja gulēt kā nosistai vai labākajā gadījumā staigāt četrrāpus. Bet viņa, citējot Ramirosu, bija skaidra kā ledusskapis.

—   Prakse! — Lellīte iesmējās. — Un bez tam — tikai, lūdzu, neatklājiet manu noslēpumu — ieņēmu šodien tabletes, kas neitralizē alkohola iedarbību. Gadās brīži, kad gribas piedzerties līdz nemaņai un aizmirst visu pasauli… Taču šodien es gribēju saglabāt skaidru prātu.

—    Jūs zinājāt, ka atnāksiet šurp?

—      Jā. Man radās šī ideja, kad padre Antonio mūs iepazīstināja. Gribu atriebties Ramirosam.

—      Atriebties? Tādā gadījumā jūs neesat izvēlējusies īsto cilvēku.

—      Gribēju jūs palūgt izsekot Ramirosu. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņš mani krāpj. Ja man izrādīsies taisnība, es droši vien zaudēšu prātu. Tā ir mana pirmā īstā mīlestība.

—      Vai pirmajai nebūtu tā kā par vēlu? — Mūns dzēlīgi vaicāja.

—      Jūs maldāties. Ja Holivuda nebūtu mani iemācījusi uzskatīt mīlestību par kaut ko līdzīgu iedzeršanai vai kāršu spēlei, es varbūt nebūtu sapratusi, ka šī ir īstā. Ramirosa dēļ esmu gatava izdarīt diezin ko. Vēlos, lai viņš kļūtu slavens! Es jau paziņoju režisoram, ka piedalīšos jaunajā filmā tikai tai gadījumā, ja mans partneris būs Ramiross.

—   Un ko režisors jums atbildēja?

—      Ka steidzami pasūtīs scenāriju, kur Ramiross tēlos nelaiķi, bet es viņa bēdu nomākto atraitni, kas lūko remdēt skumjas citu skāvienos. — Lellīte rūgti iesmējās. — Bet, vienalga, es savu panākšu! Ramirosa dēļ esmu pat gatava pāriet katoļticībā. Šrīveri mēģināja mani atrunāt un tādēļ sastrīdējās ar padri Antonio. Bet trakā Gvendolīna sastāstīja padrem tādas lietas, ka es nebrīnītos, ja viņš būtu licis savam nēģerim izraut skuķim mēli.

—    Kad šī sadursme notika?

—    Pagājušajā nedēļā.

Mūns uzmanīgi vēroja kinoaktrisi. Nebija šaubu, ka viņai ir pamats ienīst Gvendolīnu.

—      Vai jūs nedomājat, ka Gvendolīna Šrīvera toreiz mēģināja ielavīties pie jūsu drauga vienīgi tāpēc, lai padarītu jūs greizsirdīgu?

—   Tā biju es, nevis Gvendolīna!

—    Jūs?

—          Uzliku melnu parūku. Sejas mums ir līdzīgas. Ja viņai būtu labs grimētājs un mazliet talanta, Gvendolīna varētu pat dublēt mani.

—          Kāda velna pēc jums bija vajadzīga šāda maskarāde?

—          Ramiross reizēm brauca uz Malāgu un pārnakšņoja tur.

—   Jums nebija iebildumu?

—          Gluži otrādi, es aizdevu viņam mašīnu. Ramiross ir lielisks vīrietis, bet, ja ēdienu karte katru dienu sastāvēs no viena un tā paša, lai arī iecienīta ēdiena …

—    Saprotu! — Mūns pamāja.

—          Nekā jūs nesaprotat. Es viņu mīlu! Neprātīgi! Un esmu briesmīgi greizsirdīga. — Lellīte sažņaudza dūres. — Reiz viņš atkal aizbrauca uz Malāgu. Naktī man likās, ka blakus istabā kāds runā. No rīta, kad viņš atgriezās, apskatīju automobili. Riepas bija putekļainas. Putekļainas, jūs saprotat?!

—    Jūs laikam gribējāt teikt, ka tai naktī lija?

—          Jā! Viņš mani krāpa! Tad es iegādājos parūku, lai nākamreiz pārbaudītu.

—          To varēja izdarīt daudz vienkāršāk — atvērt durvis uz blakus istabu. Šveicars teica, ka jums esot dubult- apartaments.

—    Aizbīdāmā bulta atrodas Ramirosa pusē.

—    Ramiross pats izvēlējās istabu?

—    Jā.

—    Brīnos, ka jūs, sevi pazīdama, tam piekritāt.

—    Toreiz man vēl nebija pamata būt greizsirdīgai.

—          Pieņemsim, ka pie jums atrodas cits vīrietis, un pēkšņi — uz sliekšņa stāv saniknotais Ramiross …

—          Vai jūs patiesi domājat, ka viņš uzdrošinātos ienākt bez manas atļaujas? — Lellītes acis nikni uzzibsnīja. Taču, tūdaļ mainījusi toni, viņa ar rūgtumu turpināja:

—          Reiz, kad Ramiross atkal teicās aizbraucam uz Malāgu, es šķitu dzirdam klusas balsis. Atri uzliku parūku un pārrāpos uz viņa balkona. Pie viņa …

—    Bija sieviete!

—          Bija cilvēks, bet kas — nepaguvu saskatīt. Dega tikai blāva naktslampiņa. Es sacēlu troksni, Ramiross ieraudzīja mani un tūdaļ nodzēsa gaismu.

—    Tālāk?

—   Atri atgriezos savā istabā, nometu parūku, iznācu gaitenī un pieklauvēju. Ramiross uzreiz atvēra. Viņš bija viens.

—          Varbūt apmeklētājs bija kaut kur paslēpies, piemēram, vannas istabā?

—          Vai tiešām jūs uzskatāt mani par tādu muļķīti? Paliku pie viņa pa nakti, viņš pats palūdza. Ramiross bija briesmīgi izbijies.

—    Varbūt tikai izlikās?

—    Neticu. Kad ienācu, viņš vēl turēja rokās ieroci.

—    Ieroci? — Mūns sarauca uzacis.

—           Tūdaļ redzams, ka esat no policijas, — Lellīte aizsmakusi iesmējās. — Viņš nopirka pistoli, tiklīdz izlasīja avīzē, ka mans vīrs nozvērējies atriebties. Velti pūlējos viņam iestāstīt, ka Sidnejs tikai reklamē sevi.

—    Viņš jums nenoticēja?

—          Jums ir dīvaina maniere uzdot pilnīgi nejēdzīgus jautājumus. Starp citu, visi policisti, ar kuriem man bijusi darīšana… — Lellīte sastomījās, tad ātri pateica: — Runāsim labāk par tās nakts notikumiem. Ieskatījos vannas istabā, tualetē, atradu iemeslu atvērt pat sienas skapi. Tukšs!

—          Iespējams, ka apmeklētājs paguva aiziet, kamēr jūs atgriezāties savā istabā?

—          Tādā gadījumā es būtu viņu ieraudzījusi vai vismaz sadzirdējusi soļus. Nav šaubu, ka viņa, tāpat kā es, izmantoja balkonu.

—          Tātad jūs tomēr esat pārliecināta, ka tā bijusi sieviete.

—          Kas tad cits? Ramirosam nav nekādas vajadzības slepus satikties ar vīriešiem. Vienkārši smieklīgi!

—          Tātad — caur balkonu? — Mūns pārdomāja. — Kas dzīvo blakus Ramirosam? s

—          Laulāts pāris no Šveices. Tai virzienā viņa nebēga. Tūdaļ saceltos troksnis.

—    Kādēļ?

—          Vīrs guļ uz balkona. Svaigā gaisa labad. Viņš ir astmatiķis.

—          Atliek tikai otrs ceļš. Vispirms uz jūsu balkonu un tad — gar manu istabu … Starp citu, kas toreiz šeit dzīvoja? Šmits?

—   Nē, Šrīveri!

—    Šrīveri? … Ak tā … Bet nākamajā istabā — mis

Gvendolīna. — Mūns iegrima pārdomās. — Paklausieties! Ramiross taču redzēja jūs, pareizāk sakot, viņam likās, ka redz Gvendolīnu… Var noticēt, ka viņš baidījās no jūsu vīra, bet lai cilvēks ar tādiem muskuļiem un ieroci rokā nobītos no traka skuķa!

—          Es jūs nesaprotu, — Lellīte ciešāk ietinās rītasvār- kos.

—          Ramiross varēja izbīties tikai tad, ja noteikti zināja, ka jūs neesat Gvendolīna.

—          Esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņš mani nepazina, — Lellīte kategoriski apgalvoja. — Viņš mani nepazītu pat prožektoru gaismā, kur nu vēl mēnesnīcā …

—           Jūs mani pārpratāt… Iedomājieties, ka jums blakus atrodas Ramiross. Un pēkšņi jūs ieraugāt uz balkona otru Ramirosu!

—           Gvendolīna pie viņa?! Blēņas! — Lellītes balss trīcēja sašutumā. — Mans Ramiross un šī slapjā vista?!

Kinoaktrises vētrainais protests ne visai pārliecināja Mūnu. Iespējams, ka Lellīte tonakt tiešām pazina Gvendolīnu un tagad mēģina to noliegt.

—          Vai jums ir konkrētas aizdomas? — Mūns izlikās, ka piekrīt Lellītei.

—    Nav. Tieši tādēļ vēlos, lai jūs Ramirosu izsekotu.

—    Bet jums taču zināms, ka esmu aizņemts …

—           Zinu! Jūs nopūlaties velti. Lai uzsistu sev cenu, mazā Šrīvera kaut kur slēpjas, bet viņas māti un brāli neviens nav taisījies nonāvēt. Tātad jūsu interesēs ir man piekrist. Jūs nekā nezaudēsiet. Samaksāšu tikpat, cik Šrīvers.

—           Klīst baumas, ka jūs vairāk tērējat nekā nopelnāt. Vai varbūt jums izdevies uziet marķīza Kastelmares apslēpto bagātību? — Mūns pajokoja.

—          Neuztraucieties, esmu atradusi kaut ko daudz labāku — ļoti bagātu mecenātu.

—          Ieteicu jums aprunāties ar marķīzu. Viņam droši vien patiks detektīva loma.

—          Pilnīgi izslēgts! — Lellīte pārprata joku. — Viņam pārāk labas attiecības ar Ramirosu.

—    Tad palūdziet viņa apakšīrnieku Braunu!

—          Braunu? Pēc tam kad esmu redzējusi viņu kopā ar Gvendolīnu…

—    Kur jūs tos redzējāt?

—    Neatceros. Man nav laika nodarboties ar citiem.

—          Protams, jūs esat pārāk aizņemta, pievēršot publikas uzmanību sev. Ieteicu tomēr iepazīties ar Hjū Braunu.

—          Kā jūs nesaprotat! Ja kāds satiekas ar Gvendolīnu, manās acīs viņš ir tukšs gaiss.

—          Varbūt mēs nerunājam par vienu un to pašu Braunu? Viņa tēvs ir miljonārs! Viņš pats iemīlējies jūsos līdz ausīm!

—    Pēc kā jūs tā spriežat?

—          Pēc tapetēm viņa istabā. Visas sienas aplīmētas ar jūsu fotogrāfijām.

Lellīte glaimota iesmējās.

Mūns apsvēra apstākļus. Viņam iešāvās prātā lieliska doma. Aizmirsis aktrises klātbūtni, viņš izlēca no gultas un, paķēris no pelnu trauka lūpu krāsas notriepto cigareti, sāka staigāt pa istabu. Kāri ievilcis dūmus, viņš pagriezās pret Lellīti:

—          Jūs mani pārliecinājāt! Esmu ar mieru izpildīt jūsu uzdevumu!

ĒNAS UZ BALKONA

—          Beidzot! — Lellīte priecājās. — Biju pārliecināta, ka piekritīsiet.

—    Jūs vēl neesat uzklausījusi manus noteikumus.

—    Jau iepriekš pieņemu jebkurus.

—          Noteikums ir tikai viens, toties kategorisks. Es izsekoju Ramirosu, jūs savukārt — Hjū Braunu.

—          Jums ir aizdomas, ka viņš vainojams Šrīveru nāvē? Man tas jāzina.

—    Ar laiku pastāstīšu.

—    Kad?

—           Kad ar jūsu palīdzību būšu savācis pierādījumus, — Mūns miglaini apsolīja. — Jums jāiepazīstas ar Braunu, jāuzaicina pie sevis, pēc iespējas biežāk jāuzturas viņa sabiedrībā .. . Bez tam man vajadzīga Ramirosa istabas slēdzene. Tikai uz dažām stundām, lai…

—           Zinu, lai izgatavotu dublikātu, — Lellīte nervozi pārtrauca. — Neesmu tik naiva, kā jums šķiet. Tikai neredzu nekādas vajadzības. Rakņāties viņa mīlas vēstulēs

neietilpst jūsu uzdevumā. Starp citu, Ramiross vispār nemēdz vēstules rakstīt.

—    Kāds tad īsti ir mans uzdevums?

—   Sekot viņam kā ēnai, līdz uzzināsiet, ar ko viņš satiekas.

—    Jūs tomēr esat naivai — Mūns sacīja, tīši izaicinādams. — It kā Ramiross nezinātu, kas es esmu! Vai arī jūs uzskatāt mani par neredzamu? Mazajā Panotarosā pilnīgi neiespējami kādu nemanīti izsekot! Ramirosa istabā es ceru atrast dažus sīkumus, ko jūs varbūt neievērosiet — matus, lūpu krāsas pēdas, matadatas…

Mūns neskopojās ar argumentiem — slēdzene bija ārkārtīgi vajadzīga.

—    Man vēl jāpadomā, — Lellīte joprojām svārstījās.

—  Neieteicu. Šodien pieņemu jūsu priekšlikumu, rīt — varu atteikt.

—    Labi! — viņa devās uz izeju. — Tūlīt atgriezīšos.

Mūns nedzirdēja nedz apgriežamies slēdzeni, nedz aizveramies durvis. Likās, istabu atstājis spoks. Taču spēcīga parfīma smarža liecināja pretējo. Mūns izskrēja uz balkona un kāri ievilka plaušās jūras gaisu.

Gandrīz vienlaikus atskanēja kluss troksnis Lellītes istabā — kāds bija ienācis. Tai pašā brīdī iedegās gaisma, un Mūns pa auduma spraugu ieraudzīja uz kaimiņu balkona ēnu. Tā nebija Lellīte. Bija pagājis pārāk niecīgs laika sprīdis, lai varētu nokļūt no sliekšņa līdz balkonam. Gaismai iedegoties, Mūns sadzirdēja dobju iekliedzienu — pirmajai ēnai tūdaļ pievienojās otra.

—    Mister Mūn? — klusa balss sauca. Tā bija Lellīte, un viņas balss atskanēja nevis no kaimiņu balkona, bet no durvju puses.

Mūns strauji apsviedās. Kinoaktrise stāvēja uz sliekšņa, naktslampiņas zilganā mirdzuma apstarota. Viņa ienāca tikpat nedzirdami, kā bija aizgājusi. Bet ne jau prasme izvairīties no trokšņa tā apstulbināja Mūnu. Ja Lellīte patlaban stāv viņa priekšā, tad pirms ceturtdaļsekundes viņa nekādā ziņā nav varējusi atrasties savā istabā.

—   Jūs? — Mūns vēl joprojām nespēja uzveikt izbrīnu.

—    Kas tad cits? Te būs slēdzene!

—    Vai tad jūs bijāt pie Ramirosa, nevis savā istabā?

—   Tad jau man rokā nebūtu slēdzene! — Lellīte pavīpsnāja.

—    Bet kurš tādā gadījumā… — Mūns iesāka, bet laikā norija turpinājumu. Iespējams, kaut ari ne visai ticams, ka abas ēnas — bija grūti tās nosaukt par cilvēkiem — atradās blakus istabā ar Lellītes ziņu. Laimīgā kārtā viņa pārāk steidzās, lai pievērstu uzmanību nepabeigtajai frāzei.

—    Man jāatgriežas pie Ramirosa! — aktrise paziņoja. — Viņam nedrīkst rasties aizdomas, ka esmu jūs apciemojusi. Paldies dievam, ka viņš nepamanīja, kas man mugurā. Biju tik aizmāršīga, ka steigā piemirsu novilkt jūsu rītasvārkus… Še, ņemiet! — viņa nometa rītasvār- kus uz krēsla.

—   Vai Ramiross bija savā istabā? — Mūns apzinājās sava jautājuma dīvainību, bet doma, ka viena ēna piederējusi meksikānim, nelika miera.

—   Protams! — Lellīte paraustīja plecus. — Kur tad citur!

—    Viņš gulēja?

—    Nē. Teica, ka patlaban grasījies nākt pie manis.

—    Jūs ticat viņam?

—   Šoreiz — jā. Es pārbaudīju — blakus istabas durvju bulta bija atbīdīta… Nesaprotu, kādēļ tik dīvaini jautājumi? Galvenais, ka slēdzeni izdevās paņemt nemanot.

—    Bet ja nu viņš pamanīs?

—    Gan jau izgudrošu kādu pasaciņu … Ar labu nakti! Ieteicu jums izgulēties, kā nākas, jums noteikti nervi nav kārtībā. Kad pasaucu, jūs tā paskatījāties manī, it kā es būtu spoks, nevis dzīva sieviete.

Lellīte bija tuvu patiesībai. Vēl dažas minūtes pēc viņas aiziešanas Mūns nespēja atkratīties no iedomas, ka ne tikai Lellītes istabu, bet visu viesnīcu apdzīvo nevis cilvēki ar miesu un asinīm, bet dīvaini rēgi.

Taču eksistēja arī realitāte — Šrīveru nāve. Gvendo- līnas nozušana, desmitiem sīku noslēpumu, tai skaitā ēnas uz balkona. Mūns stāvēja istabas vidū un savādā sastingumā ieklausījās klusumā. Aizritēja dārgais laiks, bet viņš joprojām nekustējās ne no vietas. Instinkts lika turpināt izvēlēto izmeklēšanas metodi. Nekādu kautiņu tumsā, nekādu šāvienu, nekādas tiešas iejaukšanās. Ja viņa pretinieki patiešām ir gangsteri no Roda Gaetano sindikāta, tad šai kaujas laukā viņiem ir visas priekšrocības. Protams, nav nekā vienkāršāka par lēcienu uz kaimiņu balkona, no kurienes var iekļūt Lellītes istabā. Bet kur garantija, ka viņš tur atradīs mīklas atrisinājumu, nevis nāvējošu lodi?

Mūns aizslēdza balkona durvis — šai naktij pietiek ar vienu nelūgtu ciemiņu.

Viņš norija miegazāļu tableti un, nodzēsis naktslam- piņu, izstiepās gultā. Istaba ieslīga bālganā puskrēslā. Jūra viegli mirdzēja un vienmērīgi šūpojās. Kaut kāda bezveida masa šķita brīžam ielīstam cauri stiklotajām balkona durvīm, brīžam atkal izplūstam laukā.

Bet smadzenes uzbāzīgi urdīja dažādas hipotēzes, kuras tūdaļ izgaisa, dodamas vietu citām. Pēc sarunas ar Lellīti agrākajām bija nākušas klāt divas jaunas. Gan kinoaktrisei, gan garīdzniekam bija pilnīgs pamats ienīst Gvendolīnu. Taču ienīst vēl nenozīmē likvidēt. Domas pajuka. Iespējams, tur bija vainīgs nogurums, iespējams, — vesela aromātu buķete, kas piepildīja telpu. Oda pēc grima, lūpu krāsas, pūdera, matu lakas, kādas kodīgas smaržas, pat olīvu eļļas, bet visa šī sarežģītā gamma nespēja apslāpēt vienu vienīgo — mandeļu vājo smaržu.

Tā apgāza visus loģiskos apsvērumus, prokurora balsī pieprasīja uzskatīt Gvendolīnu nevis par upuri, bet par noziedznieci. Neuzklausīt to bija pāri spēkiem, tomēr Mūns spītīgi atgaiņāja šo domu. Lai atbrīvotos no tās, viņš mēģināja iztēloties, par ko patlaban tērzē Evelīna Rodžera ar savu Ramirosu. No tā nekas neiznāca, domas ietiepīgi atgriezās izejas punktā, bet tad sāka riņķot ap Ramirosu. Kādēļ viņam vajadzīgs ierocis? Vai Ramiross patiešām tā baidās no Lellītes vīra?

Mūns izlēca no gultas. Viņš bija gluži aizmirsis par savu nodomu savest kopā meksikānieti ar Rozitu Bairdu un paskatīties, kā abi viņa klātbūtnē izturēsies. Viņš iededzināja gaismu un uz papīra ar viesnīcas «Holivuda» attēlu uzrakstīja: «Gaidu tieši desmitos. Mūns.»

Tad uzvilka rītasvārkus, noglabāja revolveri kabatā un izgāja gaitenī. Lellītes istabā bija tumšs, tur nedzirdēja ne skaņas. Domājams, tie, kas tur atradās, aizgājuši, kamēr viņš sarunājās ar kinoaktrisi. Pa blakus istabas durvju spraugu spiedās laukā gaismas strēlīte, tur atskanēja klusi čuksti, varbūt nopūtas. Lellīte nebija melojusi — viņa patiešām atradās pie Ramirosa.

Mūns pabāza zīmīti zem durvīm un atgriezās savā istabā. Viņš mēģināja piespiest sevi iemigt, bet tas neizdevās. Kā zirnītis zem princeses pēļiem Andersena pasakā, revolvera cietais metāls bija skaidri sajūtams caur mīksto spilvenu. Vajadzētu nodzēst naktslampiņu, bet viņš nez kādēļ neuzdrošinājās to darīt. Zilganā, mierīgā gaisma nedaudz nomierināja, taču skatiens aizvien no jauna pievērsās dīvānam, kur vēl pirms dažām dienām bija gulējis Rols Šrīvers.

Mūns iztēlojās, kā viņi te dzīvojuši — misis Šrīvera ar dēlu vienā istabā, Gvendolīna — otrā. Durvis starp istabām atdalīja divas dažādas pasaules. Spriežot pēc Džošua Šrīvera un vietējo iedzīvotāju nostāstiem, misis Šrīvera bija pilnīgs pretstats meitai. Ja viņa nav devusi Gvendo- līnai daudz naudas, tad to varēja izskaidrot nevis ar skopumu, bet ar vēlēšanos iepotēt meitai savus dzīves uzskatus. Ja viņa aprobežojās ar dubultapartamentu, kaut varēja noīrēt veselu stāvu, tad darīja to ne tikai tāpēc, lai nepiesaistītu Roda Gaetano aģentu uzmanību. Arī apslēptā bagātība Melnajā alā neiemiesoja viņas uztverē materiālu vērtību. Gluži otrādi — klejojumi pa pazemes labirintiem deva iespēju aizbēgt no čeku grāmatiņas un neskaitāmajiem kalpotājiem, kas bija pārvērtuši Šrīvera plašo savrupmāju komfortablā cietumā. Savādi gan, bet tieši šī bēgšana no īstenības pierādīja, ka misis Šrīveras un Gvendolīnas dzīves uztverē nav būtisku pretrunu. Viena atrada romantiku seno laiku apslēptajās mantās, otra — modernajos gangsteros.

Mūns norija vēl vienu tableti. Cenzdamies ne par ko nedomāt, viņš ieklausījās čaukstoņā, kas piepildīja viesnīcu, kamēr galu galā tomēr iesnaudās. Viņu uzmodināja klauvējieni. Sākumā klusi, tad aizvien uzstājīgāki. Mūns uzreiz neapjēdza, ka klauvē pie durvīm, nevis kaut kur virs galvas. Gatavs jebkuram pārsteigumam, viņš satvēra revolveri un atslēdza durvis. Apgaismotajā gaitenī stāvēja pasta priekšnieks.

—    Piedodiet, ka uzmodināju, — tas teica.

—    Nāciet iekšā! Kas noticis?

—    Telegrammas. Domāju, ka steidzamas.

—    Vai tās pienākušas tikai tagad?

—    Nē, — pasta priekšnieks sastomījās. — Bet es .. .

—   Apsēdieties un paklusējiet, — Mūns viņu pārtrauca, atplēsdams pirmo telegrammu. Tā skanēja: «Ar atklātu tekstu vai komerciālu kodu Kings» Komerciālais kods, neraugoties uz mīklaino nosaukumu, ir vienkāršs starptautisku īsinājumu sakopojums tirdzniecības un finansu operācijās. Taču Donalds Kings izmantoja šo nevainīgo šifru sava personīgā, tikai pastāvīgiem klientiem zināmā šifra maskēšanai. Savos sakaros ar Kinga aģentūru Mūns ne vienu reizi vien bija šo šifru izmantojis. Taču šoreiz viņš deva priekšroku atklātai spēlei.

—    Atļausiet cigāru? — pasta priekšnieks palūdza.

—    Ņemiet! — Mūns noburkšķēja, uzmezdams atbildes tekstu: «Ar atklātu. Atsūtiet Rodrigo Gaetano paraksta faksimilu. Uzziniet, kas Spānijā uzņemtajā filmā tēlo Fal- stafu. Atsūtiet uzņemšanas grupas dalībnieku pilnu sarakstu.»

Mūns pārlasīja tekstu un atdeva to pasta priekšniekam, kas pa to laiku bija iekārtojies dziļajā klubkrēslā. Uz krēsla muguras nomestos rītasvārkus viņš bija rūpīgi uzkāris pie sienas.

—  Sagatavojiet simts pesetu! — pasta priekšnieks zīmīgi teica.

—    Atradāt numuru? — Mūns nopriecājās.

Pasta priekšnieks nepaguva atbildēt. Saklausījis gaitenī tikko dzirdamus soļus, Mūns deva zīmi klusēt. Tad pačukstēja:

—    Runājiet! Kas ienāk prātā!

Pasta priekšnieks, izrādījis apbrīnojamu reakcijas ātrumu, sāka stāstīt kādu kataloniešu anekdoti, kamēr Mūns pielavījās pie durvīm un negaidot tās atgrūda. Viņa priekšā stāvēja šveicars.

—    Kas jums te meklējams? — Mūns uzkliedza.

—    Klusāk, jūs uzmodināsiet visu viesnīcu, — dons Benitess vainīgi nomurmināja. — Jums ir ciemiņš, tāpēc nodomāju — varbūt vēlaties pacienāt viņu ar vīnu.

—    Tātad jūsu galvenā nodarbošanās nav vis slepena noklausīšanās, bet riteņkrodzniecība? — Mūns pasmīnēja.

—    Ko jus! — šveicars apvainojās. — Pie mums leja ir automātu zāle. Tur ir itin viss — konjaks, vīni, viskijs. Dodiet naudu, zibens ātrumā atnesīšu … Bet ja nevēlaties … — šveicars pagriezās, lai dotos projām.

—   Pagaidiet! Vai, noklausīdamies mūsu sarunu, neredzējāt, kas iznāca no Lellītes istabas?

—    Nevienu neesmu manījis, — dons Benitess ātri atbildēja. Tad apķēries nobubināja: — Kā jums vispār ienācis prātā, ka es …

—   Netēlojiet! — Mūns miermīlīgi teica. — Kur misis Šrīvera glabāja naudu?

—   Pedro Himenesa bankas vietējā nodaļā. Pie mums citas iespējas nav.

—   Un nu pēdējais jautājums. Kas atveda dzimšanas dienai domāto mandeļu torti?

—    No Malāgas? Nezinu, — dons Benitess paraustīja plecus. — Mēs esam sīki ļautiņi, mums neviens nekā nesaka … — viņš apklusa, tad atdzīvojās: — Atcerējos! Tā bija Gvendolīna! Viņa vēl pateica mātei, ka Malāgā satikusi kādu paziņu no Ņujorkas un norunājusi paciemoties pie viņa …

—    Zināt, kas jūs esat? — Mūns izgrūda caur zobiem.

—    Briesmīgs cilvēks. Briesmīgs, jo nav nekā, ko jūs nezinātu. Nebrīnīšos, ja izrādīsies, ka zinājāt, kas nogalinājis Šrīverus …

—    Jūs laikam jokojat, — šveicars apvainojās.

—    Protams! — Mūns nīgri pasmīnēja un pastiepa desmit pesetu.

Ar to pašu aizvainoto izteiksmi šveicars apmainīja naudas zīmi pret atklātni. Mūns atkal dabūja svēto Hu- liānu — dona Benitesa atklātņu sortiments laikam nebija pārāk bagātīgs. Gurdi vilkdams kājas, šveicars devās uz kāpņu pusi, neviļus palēninādams soli pie katrām durvīm.

Turēdams rokā atklātni, Mūns atgriezās istabā. Viņam šķita, it kā pasta priekšnieks uzmestu tai izbrīnās pilnu skatienu. Taču ciemiņš tūlīt vienaldzīgi novērsās, turpinādams sūkt cigāru.

—    Tātad jūs esat atradis numuru, uz kuru zvanīja Šmits, — Mūns atgādināja.

—    Visu nakti ne acu neaizdarīju. Pārskatīju abonentu grāmatu no pirmās līdz pēdējai lappusei… Jūs pareizi uzminējāt — telegrammas pienāca pirms divpadsmitiem. Biju cieši nolēmis nenākt pie jums ar tukšām rokām, — pasta priekšnieks centās izcelt savus nopelnus.

—    Lieliski! Pastāstīsiet par to rīt! — Mūns pārtrauca.

—    Bet tagad īsi un skaidri — kam pieder telefons?

—    Nevienam! — atbilde patiešām bija maksimāli īsa.

—   Vai jūs āzējat mani? — Mūns sašuta.

—    It nemaz. Sarakstā nav tāda numura.

—          Un par šo informāciju jūs pieprasāt simts pesetu? Jūs esat vai nu jokupēteris, vai…

—           Lūdzu, neturpiniet! — pasta priekšnieks piecēlās. — Mēs, spānieši, nemīlam, ka mūs aizvaino… Mana informācija ir šis naudas vērta. Tas, ka numura nav, pierāda ko svarīgu — telefons tiek turēts slepenībā.

—    Patiešām! — Mūns nomurmināja. — Piedodiet man!

—           Šoreiz piedodu! — pasta priekšnieks svinīgi paziņoja un jau citā, ikdienišķā balsī turpināja: — Pie mums visiem abonentiem obligāti jāuzrāda numurs. Izņēmums ir vienīgi valdības locekļi, vispopulārākie matadori un kinozvaigznes … Un bez tam, paši saprotat, par noteiktu summu pie mums var nopirkt visu …

—    Pat ģenerāli Franko? — Mūns pasmaidīja.

—          Ņemiet vērā, ka to teicāt jūs, nevis es! — pasta priekšnieks izlikās nobijies.

Mūns iegrima domās — Šmita loma kļuva aizvien mīklaināka. Pasta priekšnieks pacietīgi gaidīja. Saņēmis honorāru, viņš iebāza banknoti krūšu kabatā, uz sliekšņa vēl atgādinādams:

—          Neaizmirstiet iepazīties ar otru telegrammu. Manuprāt, tajā ir visai svarīga ziņa.

Tā arī bija. Telegramma ar Šrīvera sekretāra parakstu skanēja:

«Misters Šrīvers atrodas šoka stāvoklī ārsti aizlieguši viņu informēt par jūsu pieprasījumu man personīgi par viņa kremācijas pavēli nekas nav zināms»

DESA «EXTRA»

Mūns redzēja šausmīgu sapni… Kaucieni, sprādzieni … viņš pamodās vienos sviedros un ieklausījās. Kaut kur lejā dārdēja sitamie instrumenti. Šim troksnim pievienojās mēbeļu brīkšķi un uzmodināto viesnīcas iemītnieku šķendēšanās.

Mūns izgāja uz balkona. Bija vēl agrs. Ūdenī atmirdzēdama, saule lēnam cēlās virs apvāršņa. Vakardienas Āfrikas karsto dvašu bija nomainījis patīkams vēsums.

Liedags bija tuksnesīgs, atskaitot dažas zvejnieku sievas, kas lāpīja tīklus.

Mūns pārliecās pār margām un ieraudzīja lejā Hjū Braunu sidrabainu saksofonu ielokā. Rokas vēziens — un bungu dārdoņa apklusa. Divdesmit rīkļu sāka pilnā balsī skandināt:

—    Lellīt! Lellīt! Lellīt!

Blakus balkonā atskanēja viegli soļi. Mūns ielūkojās spraugā. Kinoaktrisei mugurā bija tas pats zila neilona naktstērps. Hjū Brauns atkal pacēla roku. No mūziķu pulciņa iznāca dziedonis ar zeltu izšūtos toreadora svārkos un gariem matiem, kas krita pār apkakli. Teatrāli piespiedis roku sirdij, viņš vispirms plaši iepleta muti, lai ievilktu plaušās pēc iespējas vairāk gaisa, tad sāka dziedāt rokenrola ritmā andalūziešu mīlas dziesmu. Līdzīgi spāņu studentiem pogu karaļa dēls sāka iepazīšanos ar rīta serenādi, bet atšķirībā no tiem izteica savas jūtas ar algota mākslinieka palīdzību.

Lellīte aplaudēja. Tad Mūns ieraudzīja, ka lejā nolido puscaurspīdīgs audums, kuram cauri vizuļoja zaļganā jūra. Tā kā pie rokas nebija ziedu, ko spānietes nobirdina saviem zem balkona stāvošajiem kavalieriem, Lellīte bija ziedojusi naktstērpu. Hjū Brauns to uzsprauda savam spieķim un, augstu pacēlis, pavēcināja kā karogu. Orķestris džeza ritmā sāka spēlēt toreadora maršu no «Karmenas». Kaimiņu balkonā atskanēja kaut kas lauvas rēcienam līdzīgs, vēstot Ramirosa parādīšanos.

Mūns atgriezās gultā, uzvilka segu pāri galvai un, ģimenes strīda ieaijāts, atkal iemiga. Viņu uzmodināja klauvējieni.

—    Vienu brītiņu! — pārliecināts, ka tā ir Rozita, Mūns uzmeta rītasvārkus un devās pie durvīm. Uz sliekšņa stāvēja amerikāņu karavīrs.

—    Mašīna jūsu rīcībā, — tas ziņoja.

—   Mašīna? — Mūns izbrīnā nomurmināja. — Kas jūs esat?

—   Kaprālis Milss! Jūsu rīcībā nodotās mašīnas šoferis…

—    Pārāk laipni no ģenerāļa puses, — Mūns uzminēja.

Izvadījis apmeklētāju, viņš devās uz vannas istabu.

Mašīna neizgāja no prāta. Ar ko viņš izpelnījies tādu ģenerāļa uzmanību? Pulkstenis rādīja pusdeviņi. Jāpasteidzas — desmitos jāatnāk Rozitai un Ramirosam. Būdams neziņā, vai automāti viesnīcas zālē apmierina vajadzību pēc barības, viņš tepat uzkoda sviestmaizi un no termosa iedzēra melnu, remdenu kafiju.

Vestibils bija tukšs. Viesnīcas iemītnieki atguva rīta serenādes iztraucēto miegu. Uz marmora kolonu un palmu fona vientuļš savā nodalījumā kvernēja dons Benitess.

—    Labrīt, senjor! — viņš naski pielēca kājās.

Tikai tad līdz Mūna apziņai nonāca, ka viņš un šveicars nav vienīgie vestibilā. Blakus ieejai, dziļā krēslā līdz ausīm iegrimis, pilnīgi nekustīgi sēdēja kaprālis Milss.

—    Kā labi gulējāt? — šveicars apvaicājās ar profesionālu laipnību. — Vai koncerts iztraucēja arī jūs? Tas ir labākais Malāgas orķestris! Kur gan cilvēki ņem tādu naudu? … Klīst baumas, ka jūrā parādījusies nezināma zemūdene, — dons Benitess uzskatīja par savu pienākumu izklāstīt visus jaunumus. — Pedro dzirdējis no kāda amerikāņu zaldāta, ka tie esot krievi. Ko tik neizgudro!

—    Vai Pedro bija atnācis?

—   Gaidīja jau kopš pulksten sešiem. Teicu viņam, ka diez vai jūs tik agri celsieties, tāpēc viņš aizskrēja sagaidīt rīta autobusu.

Šai brīdī durvīs parādījās Pedro. Beidzis tiesāt sviestmaizi, viņš noslaucīja taukainos pirkstus biksēs un sarokojās ar Mūnu.

—   Vai šodien būšu jums vajadzīgs? — zēns lietišķi apjautājās.

—   Jau iztērēji visu naudu un gribi atkal nopelnīt? — Mūns pasmaidīja.

—    Es taču esmu jūsu palīgs, — Pedro sašuta. — Bet jūsu simts pesetu nodevu glabāšanā donam Benitesam … Kas attiecas uz autobusu, tad aizgāju paskatīties, vai nav atgriezies doktors Enkarno. Jums, senjor Mūn, būtu ļoti svarīgi aprunāties ar viņu.

—    Paldies, Pedro. Cik nojaušu, viņš nav atbraucis.

—   Kā jūs to zināt? — Pedro vaicāja ar bērnišķu naivumu.

—    Ne jau velti esmu detektīvs, — Mūns pajokoja.

—   Tad arī es gribu kļūt detektīvs, — Pedro nopietni paziņoja. — Man daudz kas jāuzzina, piemēram, kāpēc mēs ciešam šo riebīgo Franko?

—   Ciet klusu! — dons Benitess bailīgi čukstēja. — Lai dievs nedod, kāds vēl sadzirdēs!

—    Klusēšu jau, klusēšu, — Pedro neapmierināts noburkšķēja un, uzgriezis šveicaram muguru, devās Mūnam līdzi.

Uz ielas viņi ieraudzīja džīpu, kura zaļo virsmu klāja brūnpelēki maskojuma traipi. Pie stūres sēdēja kaprālis Milss, ko Mūns pirms sekundes vēl bija redzējis vestibilā.

— Uz kurieni? — kaprālis apvaicājās automāta balsī.

—    Paldies, nevajag, tas ir pavisam tuvu, — Mūns atteica. Kaprālis Milss neko neteica. Taču, šķērsojis laukumu un ieniris šaurā ieliņā ar veikaliņiem un darbnīcām, Mūns pārliecinājās, ka mašīna seko pa pēdām. Droši vien šoferim bija paradums runāt tikai visnepieciešamāko un burtiski izpildīt priekšniecības pavēles.

Atslēdznieks, kas tajā pašā laikā bija arī vienīgais san- tehniķis un elektriķis, bez sevišķas izbrīnās pieņēma pasūtījumu izgatavot slēdzenes dublikātu. Nebūdams ziņkārīgs — vai arī aiz takta sajūtas, —meistars pat nepainteresējās, kādēļ viesnīcā dzīvojošam cilvēkam vajadzīga otra slēdzene. Tiesa, Mūns bija noņēmis plastmasas ripuļi ar istabas numuru, bet metālā iegravētais viesnīcas nosaukums «Holivuda» nodeva atslēgas piederību. Bet arī tas ietilpa viņa plānos — Lellītei jādod iespēja pārliecināties, ka viņš cītīgi pilda tās uzdevumu.

Pedro izrādījās ziņkārīgāks.

—   Kāpēc jums vajadzīga otra slēdzene? — viņš čukstēja, iznācis uz ielas.

—    Paskaidrošu citreiz.

—    Vai nevar tūlīt? — Pedro uzplijās. — Tas, ka taisāties iekļūt svešā istabā, man pašam skaidrs. Bet šim nolūkam taču nav vajadzīga slēdzene. Marķīzs stāstīja, ka bandīti un slepenpolicisti allaž lietojot mūķīzerus. Viņam pašam to ir vesels saišķis.

—    Interesanti!

—   Uz kurieni? — atskanēja kaprāļa Milsa bezkaislīgā balss.

—   Uz pastu! … Bet tu, Pedro, paliec šeit! Tikko slēdzene būs gatava, aiznes uz viesnīcu!

Pedro nobālēja. Izrādījās, ka tam par iemeslu bija

Mūna rupjā konspirācijas pārkāpšana. Zēns tūdaļ izlaboja kļūdu, nevērīgi paskaidrodams kaprālim:

— Senjoram Mūnam salūzusi čemodāna atslēga. Nācās pasūtīt jaunu.

Nevarēja saprast, vai džīpā bija brīnummotors vai arī pats šoferis bija brīnumdaris. Tiklīdz Mūns paguva iekāpt, darbnīca un durvīs stāvošais zēns zibenīgi izzuda skatienam.

Pastā Mūnu sagaidīja divas telegrammas. Viena no Deilija, otra no Donalda Kinga. Nereaģēdams uz pasta priekšnieka mēģinājumu uzsākt valodas, kuras traucēja bērnu kņada aiz sienas, Mūns drudžainā steigā pārlasīja telegrammas.

«Attiecībā uz Šmitu un doktoru Šveinfurtu palūdzu ziņas no sava RietumVācijas informatora,» Kings ziņoja. «Ar Roda faksimilu radušās grūtības, bet ceru tomēr sadabūt. Falstafa lomu Stenlija Hjūza filmā tēlo pazīstamais itāliešu komiķis Tinto Loreti. Uzņemšanas grupas dalībnieku pilnu sarakstu saņemšu no sava Losandželosas informatora rīt. Vēlu sekmes.»

Mūns neviļus iesmējās. Donalda Kinga pasakainie ienākumi netraucē tam būt pasakaini skopam. Tas, ka viņš nav pažēlojis dažus centus labu sekmju no vēlēšanai, nemaz neizskatās pēc viņa… Mūns pārlūkoja garu garo, Šrīveram piederošo uzņēmumu sarakstu. Tūdaļ aiz universālveikaliem un kaut kādām mīklainām pētniecības firmām sekoja akciju sabiedrība «American Develop- ment Company». Starp daudziem rūpniecības un finansu uzņēmumiem, kuros tai piederēja akciju vairums, Mūns beidzot atrada meklēto. Firma «Viss tūristam», kuras specialitāte bija tūristiem nepieciešamā inventāra un produktu ražošana, kā arī apdrošināšana pret slikta laika dēļ sabojātu atvaļinājumu, piederēja Džošua Šrīveram.

Pat neatvadījies no pasta priekšnieka, ko klienta nevērība jau tā bija pietiekami aizvainojusi, Mūns izskrēja uz ielas, ielēca džīpā un lika braukt uz policijas komisariātu. Deilija telegramma pagaidām palika neatplēsta. Ar to varēja nesteigties, jo vairāk tāpēc, ka Mūns jau iepriekš zināja tās saturu.

Policijas komisariātā riņķoja tās pašas vecās mušas. Dežurants, šoreiz jau cits, kokainā pozā sēdēja uz sola. Ja viņa rokā nebūtu «Fjēstas» spāņu izdevuma, varētu nodomāt, ka viņš sēdēdams militāri sveicina. Pulkvedis Baroha-i-Pinoss aiz tintes notraipītā galda runāja pa telefonu. Pēc oficiālās sejas izteiksmes spriežot, viņš kaut ko ziņoja priekšniecībai. Pamanījis Mūnu, pulkvedis ar skubu nobeidza sarunu un uzrunāja detektīvu, laipni smaidot:

—    Kādas sekmes? Vai uzgājāt pēdas?… Atvainojiet! — Pulkvedis uz pirkstgaliem tuvojās policistam un paņēma grāmatu. Policists gulēja.

—    Kādi cūkas! — Pulkvedis pagriezās pret Mūnu. — Viņiem dod iespēju dienesta laikā iepazīties ar lieliska rakstnieka, spāņu tautas lielā drauga darbiem, bet viņi — sabotē! … Varat iedomāties, kas notiks, ja ģenerālim Debldejam ienāks prātā pavaicāt šim lopam, vai viņš lasījis «Fjestu». Ģenerāļa vietā es apvainotos. Amerikāņi sniedz mums tādu palīdzību, bet mēs pat viņu literatūru nepētām, kā nākas … Paldies dievam, jūs neesat tik viegli aizvainojami kā mēs, spānieši!

—    Varbūt neesat izvēlējušies viņa līmenim piemērotu lasāmvielu? Varu derēt, Marks Tvens neiedarbotos kā miegazāles.

—   Marks Tvens? Kas tas tāds?

—    Amerikāņu rakstnieks.

—    Paldies! Pacentīšos atcerēties… Ziniet, kultūra ir mūsu vājā vieta! — pulkvedis noglaudīja Hemingveja sējumu un no visa spēka iesita ar to policistam pa galvu.

Acīm redzot, šī procedūra iecirknī nebija nekas jauns. Dežurants pielēca kājās, ar vainīgu sejas izteiksmi pacēla no grīdas grāmatu un sastinga iepriekšējā kokainajā pozā.

—    Iesim uz manu kabinetu! — policijas priekšnieks aicināja.

—    Pēdas? — Mūns atcerējās, izklaidīgi aplūkodams sienu, ko klāja Panotarosas fotogrāfija — karte. — To ir tik daudz, ka pietiktu ducim noziegumu. Praksē tas nozīmē, ka nav nekādu pēdu.

—    Toties man kaut kas ir, — pulkvedis izņēma no aktu vākiem dažus attēlus. — Tie ir mis Gvendolīnas Šrīveras kadiljaka riepu nospiedumi.

—    Kur tos atradāt?

—   Netālu no dona Brito sadragātās mājas. Tālāk izsekot neizdevās, viss sadedzis.

—    Beidzot kāds pieturas punkts! Spriežot pēc Panotarosas panorāmas, cilvēks, kas dodas Malāgas virzienā, taisa lielu, tātad speciālu līkumu, lai piebrauktu pie šīs mājas … Tas nozīmē …

—    Nepriecājieties! Riepām ir īpašs raksts, pēc kura var secināt, uz kuru pusi braukusi mašīna. Mis Gvendolīna nevis aizbrauca, bet atgriezās Panotarosā. Pie tam tieši tai laikā, kad notika gaisa katastrofa.

—    Jūs apgalvojat… — Mūnam aizrāvās elpa.

—    Jā. Nopratināju donu Brito. Vēl būdams mājās, viņš redzējis pa logu kadiljaku un kādu cilvēku tajā. Apgaismojums bija fantastisks. Nešaubos, ka tā bijusi mis Gvendolīna. Misteram Šrīveram tas būs smags trieciens.

—    Manuprāt, mis Gvendolīnu vēl pārāk agri apbedīt, — Mūns izgrūda caur zobiem.

—    Lai dievs dod!

—    Bet mašīnas paliekas? Vai esat tās meklējuši?

—    Meklējumi vēl turpinās. Bet atšķirt izkusušā metāla haosā automobiļa riepu gabaliņu no lidmašīnas šasijas gabaliņa ir pilnīgi neiespējami. Piekrītat?

—    Loģiski tas tā būtu. Bet starp mis Gvendolīnas nozušanu un pārējo Šrīvera ģimenes locekļu nāvi noteikti pastāv kāds sakars.

—    Arī šai ziņā nāksies jūs apbēdināt, — pulkvedis līdzjūtīgi pasmaidīja. — No Malāgas beidzot saņemti analīzes rezultāti. Vienā no konservu kārbām atrastas desas atliekas, kas lielā daudzumā satur botulīnu, — un policijas priekšnieks pasniedza Mūnam oficiālu dokumentu ar trim parakstiem un Malāgas policijas pārvaldes zīmogu.

Mūns iegrima smagās pārdomās. Beidzot pajautāja:

—    Vai aizsūtījāt Šrīveram tikai vienu telegrammu?

—    Protams, nē! Nākamajā dienā nosūtīju otru, kurā sīki par visu informēju.

—    Arī to, kā saucas desa, ar kuru saindējušies Šrīveri un Matosinjosu laulātais pāris? — Mūns vaicāja, būdams jau iepriekš pārliecināts par atbildi.

—    Jā!

No policijas komisariāta Māns iznāca pilnīgi salauzts. Nikni atgaiņājies no pakalpīgā kaprāļa Milsa, viņš devās uz viesnīcu kājām. Viss skaidrs, skaidrs līdz riebumam. Uzzinājis, ka viņa piederīgie miruši no paša firmas ražotajiem konserviem, Šrīvers izbijies skandāla un steidzami pavēlējis līķus sadedzināt. Mūnu viņš nav informējis, jo tādā gadījumā nāktos paskaidrot īsto iemeslu. Bet varbūt — nepaguva informēt — satricinājums izsaucis smagu nervu šoku.

Kas attiecas uz Gvendolīnu, tad pilnīgi iespējams, ka viņa patiešām kritusi par upuri gaisa katastrofai. Un visas daudzās aizdomas un šķietamie lietišķie pierādījumi nav nekas cits kā fantāzijas auglis.

PAZUDUŠAS FOTOGRĀFIJAS

Mūns atgriezās viesnīcā tādā noskaņā, ka gribējās tikai sakravāt ceļa somu. Pagaidām viņu atturēja vienīgi iecerētais brauciens uz Puente Alčezerilo.

—    Esiet sveicināti, mister Mūn! — uz kāpnēm parādījās ģenerālis Debldejs. Neraugoties uz vakarvakarā saņemto slikto vēsti, ģenerālis izskatījās možs. Pensneja stikli laipni zibsnīja, viņš izstaroja rīta svaigumu un smaržoja pēc augstākā labuma odekolona.

—    Pateicos par mašīnu. Tiesa, man nav visai skaidrs, kā norēķināsieties par notērēto benzīnu. — Mūns pajokoja bez smaida.

—    Ierakstīsim ailē «slepeni izdevumi», — ģenerālis Debldejs smējās. — Tā ir mūsu priekšrocība, salīdzinot ar jebkuru citu resoru. Šī mistiskā aile sedz visu, sākot ar veselas valsts uzpirkšanu, beidzot ar mūsu līdzstrādnieku intīmajām izpriecām … Starp citu, man nebija ne jausmas, ka jums tāda piekrišana pie sievietēm, — ģenerālis pamirkšķināja.

—    Pāradresējiet savu komplimentu Hjū Braunam. Viņam patiešām ir visas izredzes pāriet no rīta serenādes uz nakts serenādi.

—   Neesiet tik pieticīgs! — ģenerālis piedraudēja ar pirkstu. — Mans adjutants naktī nejauši redzējis, kā no jūsu istabas iznākusi Lellīte. Tikai nedomājiet, ka man ir iebildumi. Šis idiots Ramiross pelna, ka viņam uzliek ragus.

—   Tā bija tīri lietišķa vizīte, — Mūns paskaidroja.

—    Tiešām? — ģenerālis likās ieinteresēts. — Ja nezinātu, ka garīdzniekiem, ārstiem un slepenpolicistiem jāsaglabā profesionālie noslēpumi…

—          Laipnība pret laipnību. Jūs nodevāt manā rīcībā ne vien tulkotāju, bet arī mašīnu …

—    Daru to mistera Šrīvera dēļ, — ģenerālis pasvītroja.

—   Tātad man nekā neesat parādā.

Mūns tomēr pastāstīja par Lellītes uzdevumu, piekodinādams, ka paļaujas uz ģenerāļa klusēšanu. Patiesībā viņš nedeva par to ne plika graša. Panākumi šķita pilnīgi atkarīgi no tā, cik patiesi izdosies radīt ilūziju, ka detektīvs dzīvo stikla namā, kur redzams katrs viņa solis.

Ģenerālis Debldejs kļuva domīgs.

—          Vai tas nozīmē, ka atsakāties no Šrīveru nāves cēloņu izmeklēšanas? — viņš vaicāja.

—           Kā lai jums pasaka. Mana vienīgā reālā cerība ir Puente Alčezerilo. Ja šis brauciens nekā nedos, palikšu te vēl dažas dienas tāpat vien, lai būtu tīra sirdsapziņa…

—    Misters Šrīvers būs ļoti apbēdināts.

—          Neesmu vainīgs. Necerēju, ka lieta izrādīsies tikpat miglaina kā baumas par krievu zemūdeni.

—          Diemžēl tās nav baumas, — ģenerāļa balsī varēja sadzirdēt nemieru.

—   Patiesi?

—    Jā!

Nez no kurienes iznira majors Melbričs, brīdinoši ieklepojās un tikai pēc tam sasveicinājās ar Mūnu.

—    Nemāciet mani! — ģenerālis diezgan asi noteica.

—    Misteram Mūnam pilnīgi uzticos. Būtu labāk noskaidrojis, kurš no mūsējiem atbildīgs par slepenās informācijas izplatīšanos.

Sitiens sasniedza mērķi — majors Melbričs sadrūma. Ģenerālis Debldejs paņēma Mūnu zem rokas un pārgāja uz čukstiem:

—          Tad klausieties, bet tas patiešām lai paliek starp mums. Ja sacelsies panika, man klāsies ļauni. Mēs uztvērām pārraidi, šifrētu, vai saprotat? Precīzi nopeilēt neizdevās. Raidītājs atrodas kaut kur netālu jūrā un visu laiku pārvietojas. Sākumā nolēmām, ka tas ir spāņu kara kuģis, bet flotes komandieris apgalvo, ka šai rajonā viņam kuģu neesot… Nācās izsaukt no Rotas pretzem- ūdeņu laivas ar speciālu aparatūru.

—           Tas ir interesanti, — Mūns teica. Pasakai par krieviem viņš, protams, neticēja. Bet ģenerāļa satraukums pierādīja, ka nozaudētas patiešām ļoti slepenas ierīces.

Viņu personīgi visvairāk interesēja noslēpumainais raidītājs. Telefons ar slepenu numuru, šifrētas pārraides … Roda Gaetano sindikāts nebija vienkārša banda, bet lieliski organizēts uzņēmums ar neaprobežotiem līdzekļiem, kuram kalpoja ne tikai rīkļurāvēji, bet arī ar vismodernāko tehniku apbruņoti speciālisti. Nav nekāda brīnuma, ka sakaru uzturēšanai viņi izmanto ēteru, nevis viegli noklausāmas telefona sarunas …

Mūns apsvēra stāvokli. Ja nojauta viņu neviļ, tad Gaetano ļaudis joprojām atrodas Panotarosā. Tādā gadījumā ģenerālis jāiegūst par sabiedroto. Pēkšņi izlēmis, viņš pastāstīja tam savas aizdomas.

—    Neticu, — Debldejs noraidīja. — Tie varētu būt vienīgi krievi… Drīz uzzināsim. Šoreiz operators uztvēra tikai pārraides beigas. Nākamreiz pierakstīsim visu.

—   Tiklīdz būsiet skaidrībā, informējiet mani, — Mūns palūdza, neskatīdamies uz Meļbriča pusi.

Majora seja pauda atklātu naidīgumu. Smalkie pirksti nervozi burzīja cepuri, pa taisno matu celiņu tecēja sīka sviedru straumīte.

—    Labi, — ģenerālis piekrita un smaidot piebilda. — Ceru savukārt uzzināt no jums jaunumus par Ramirosu un Lellīti.

Stikla durvis aiz ģenerāļa un majora aizvērās. Iegrimuši strīdā, viņi devās pie melni lakotas milzu mašīnas ar garu antenu. Bez šaubām, majors Melbričs pārmeta ģenerālim pārmērīgu vaļsirdību. Turpretī Mūns juta pret ģenerāli dziļu pateicību. Saruna ar Debldeju bija ievirzījusi detektīvu īstajās sliedēs. Tagad viņš pats pabrīnījās par vieglumu, ar kādu bija grasījies piekrist policijas priekšnieka argumentiem. Pat tai gadījumā, ja rīkojums par kremāciju būtu paša Šrīvera dots, palika pietiekami daudz neizskaidrotu problēmu, lai turpinātu izmeklēšanu.

Mūns paskatījās pulkstenī. Piecas minūtes uz vienpadsmitiem. Doties uz savu istabu vēl par agru… Viņš izvēlējās ērtu stūrīti, ko mauru stila kolona un dekoratīvā palma nošķīra no pārējā vestibila. Atslīdzis mīkstā krēsla porolona skavās, Mūns aizsmēķēja. Dziestošā sērkociņa plaiksnīgajā gaismā sienu spoguļi atstaroja neskaitāmas kolonas un palmas. Brīdi Mānam likās, ka viņš atrodas džungļos starp palmām un marmorbaltiem stumbriem, aiz kuriem paslēpušies uzglūn vajātāji, gatavi viņu sagaidīt ar svina krusu. Muļķīga fantāzija! Viņš nav vajātais, bet mednieks. Un, jo atklātāk viņš darbosies, jo efektīvāk aizcirtīsies slepenie slazdi. Mūns ar baudu ievilka dūmu un, atcerējies Deilija telegrammu, atplēsa to.

Telegrammā bija atbilde uz pieprasījumu par Roda Gaetano darbību Spānijā. Starptautiskā policija 1960. gadā uzzinājusi, ka Barselonā atrodas Gaetano bāze kontrabandas narkotisko vielu saņemšanai no Honkongas un tālākai nosūtīšanai uz Ameriku, kā arī Eiropu. Uz turieni devās daži detektīvi Luija Orinjona vadībā. Izliekoties par heroīna uzpircēju, Orinjonam izdevās iepazīties ar bāzes vadītāju Gonzalesu. Laikus brīdināts, tas otras tikšanās laikā šāva uz detektīvu un, to smagi ievainojis, nozuda. Izņemot nejaušu apšaudes aculiecinieku, Orinjons bija vienīgais, kas bija redzējis Gonzalesu. Orinjona liecība atklātu ne tikai Gonzalesu un viņa palīgus, bet arī dažus viņa uzpirktos spāņu policijas darbiniekus. Taču viņš nepaguva to izdarīt. Kāds ārsts Valisters iešļircināja viņam it kā sāpju remdināšanai nāvējošu opija devu. Jādomā, ka ārsts rīkojies pēc Gonzalesa norādījuma, jo pēc pirmās pratināšanas nozudis. Ir pamats domāt, ka Valisters aizbēdzis uz Ameriku. Šīs jezgas rezultātā Rodam Gaetano nācās Barselonas bāzi likvidēt. Uzzināt personas, kas viņu atbalstījušas, neizdevās. Tomēr daži policijas darbinieki tika atcelti no amata. Ārzemnieku uzraudzības nodaļas vadītāju apakšpulkvedi Barohu-i-Pinosu par modrības trūkumu (vēlāk izrādījās, ka Gonzaless un viņa palīgi bija apmetušies Barselonā ar viltotām ārzemju pasēm) pārcēla uz Malāgu. Kopš tā laika trūkst tiešu norādījumu, ka Rods Gaetano uztur sakarus ar Spāniju. «Evening Star» reportieris Arnolds Faremuts, speciālists narkotisko vielu tirdzniecības noslēpumos, apgalvo, ka Gaetano jaunā bāze atrodoties Baleāru salās.

Telegramma bija šausmīgi gara — vesels piedzīvojumu romāns. Vai vērts tērēt tādu naudu, lai paziņotu faktus, ko Mūns zināja jau pirms aizbraukšanas? Spriežot pēc detektīva apmierinātā smaida, tomēr bija vērts. Ar tādu pašu smaidu viņš izlasīja arī pēdējo rindkopu:

«Ņujorkā riebīgs laiks. Ārzemju pases izdošana aizkavējas. Spāņu skaistulēm nāksies vēl mazliet paciesties. Deilijs.»

Saburzījis lapiņu, Mūns iemeta to spļaujamtraukā. Gan jau kāds pacels un izlasīs. Varbūt dons Benitess, varbūt kāds tūrists, kuru atveidi laiku pa laikam aizņirbēja spoguļos.

Tapat kā vakarvakara, Muns vērīgi ielūkojas sejās, salīdzinādams tās ar Roda Gaetano vīru attēliem, ko bija saņēmis no Šrīvera. Ne mazākās līdzības. Automātu zāles durvis pavērās, izlaizdamas gara auguma gaišmati tumšās acenēs. Vienā rokā tas turēja pudeli, otrā — pāris cigarešu paciņu. Viņš mazliet atgādināja Čelmzu, Roda Gaetano pārstāvi sarunu vešanai ar Šrīveru. Gaišmatis pienāca pie dona Benitesa, Mūns viņam sekoja. Tuvumā līdzība šķita vēl mazāka, tomēr Mūns nolēma pārliecināties.

—   Sveiks, Čelmz! — viņš sauca, piebilzdams dažus vārdus gangsteru žargonā.

—    Jūs esat kļūdījies, — gaišmatis vienaldzīgi atteica ar manāmu skandināvu akcentu un pagriezās pret šveicaru: — Pasūtiet rītdienai mašīnu braucienam uz Malāgu!

—    Tiks izdarīts! — dons Benitess paklanījās un tūdaļ pievērsās Mūnam: — Piedodiet, senjor Mūn, apkopēja nevarēja uzkopt jūsu istabu.

—    Jā, jā, laikam esmu aizmirsis nodot slēdzeni, — Mūns pasmaidīja. — Bet tur nav ko uzkopt, atskaitot līķi sienas skapī.

—    Iespējams! —- šveicars savukārt pasmaidīja. — Bet, kad es nejauši pastaigājos pa gaiteni, šis līķis ar kādu sarunājās.

Mūns uzskrēja pa kāpnēm. Marmora pakāpienus klāja plats tepiķis jūras krāsā. Tāds pats, tikai šaurāks, sedza gaiteni. Klusi soļodams pa sintētisko sūnu, Mūns pienāca pie savas istabas un apstājās. Aiz durvīm, kuras aiziedams viņš tīšuprāt nebija aizslēdzis, skanēja Ramirosa skaļā balss, pie tam spāņu valodā. Tātad viņš sarunājās ar Rozitu. Veikli izliktie slazdi bija aizcirtušies. 2ēl, ka blakus nav neviena, kas varētu pārtulkot. Taču visvairāk Mūns cerēja uz savu pēkšņo parādīšanos. Pārsteigti divatā, Ramiross un Rozita noteikti sevi nodos.

Mūns jau izstiepa roku, lai atrautu durvis, kad to kāds satvēra. Viņš spēji apsviedās — blakus stāvēja Pedro.

—    Klusu! — Mūns čukstus brīdināja. — Ko viņš saka? Pārtulko!

—    Neko nesaka … Vienkārši lamājas …

Mūns atgrūda durvis un parāva portjeru. Tumši sarkanajā krēslā sēdēja Ramiross, bet, izņemot viņu, istabā nebija nevienas dzīvas dvēseles.

—          Beidzot! — Ramiross uzlēca kājās. — Nekādi nevarēju sagaidīt. Kas noticis ar manu slēdzeni?

—         Ar kādu slēdzeni? — Pedro jautāja un nemanot pamirkšķināja.

—          Es taču neesmu šveicars, — Mūns pasmīnēja. — Pavaicājiet viņam.

—    Bet jūsu zīmīte? Domāju, ka jūs …

—    Gluži otrādi, cerēju kaut ko uzzināt no jums.

—           Uzzināt? — Ramiross satraukti staigāja pa istabu. — Tad uzziniet! Jūs taču esat detektīvs! Es pat nevaru ieslēgties! Viņi mani nogalinās! — viņš bez kāda sakara izkliedza frāzes.

—           Par ko jūs runājat? — Mūns aizšķērsoja Ramirosam ceļu un ar varu piespieda viņu apstāties. — Kas taisās jūs nogalināt? Kādi viņi? Atbildiet!

—   Es runāju par Lellītes vīru.

—    Bet jūs taču teicāt «viņi».

—           Nu jā, domāju viņa salīgtos gangsterus… Mūsu laikos nav nepieciešams slepkavot personīgi…

Ramiross runāja bezkrāsainā balsī. Šķita, ka viņš saka vienu, bet domā gluži ko citu. Kaut kas nebija kārtībā. Ļoti iespējams, ka meksikānis zina par Mūna manipulācijām ar slēdzeni. Lai to pārbaudītu, detektīvs jautāja:

—    Kad jūs pamanījāt slēdzenes nozušanu?

—          Nesen. Gribēju iet brokastīs. Atbīdu portjeras un redzu — uz grīdas guļ jūsu zīmīte, bet slēdzenes nav. Skrēju tūlīt pie jums …

—    Jūs varējāt uzgaidīt mani savā istabā vai vestibilā.

—   Man likās, ka pie jums būšu lielākā drošībā.

—           Bet jūs taču nebijāt pat ieslēdzies! — Mūns teica, nelikdamies ne zinis par Pedro, kas rādīja viņam slepenas zīmes. Zēns žņaudza saujā no atslēdznieka atnesto pasūtījumu un, spriežot pēc acu izteiksmes, nespēja sagaidīt, kad varēs to nemanot nodot Mūnam.

—           Ieslēgties nevarēju, — Ramiross nervozi aizmeta aizsākto cigareti un uzsmēķēja jaunu. — Arī jūsu durvīm nav slēdzenes.

— Atcerējos! — atskanēja Pedro priecīgā balss.

— Senjor Mūn, kā liekas, redzēju to pirmīt vannas istabā! Tūlīt paskatīšos!

Apmierināts ar savu izdomu, kas beidzot ļāva atbrīvoties no konspiratīvās kravas, Pedro drāzās uz vannas istabu. Mūns smaidīdams sekoja un aizvēra aiz sevis durvis.

—    Aizturiet senjoru Ramirosu, es tikmēr pārmeklēšu viņa istabu, — zēns satraukti čukstēja, nododams atslēgas. — Vai pamanījāt — viņam labajā kabatā ir pistole?

Mūns neatbildēja. Viņš ātri atgrūda durvis, lai paskatītos, vai Ramiross nenoklausās. Tas nekustīgi sēdēja tumši sarkanajā krēslā un bija tik ļoti iegrimis domās, ka pat nedzirdēja Mūnu ienākam.

—   Iešu paskatīties, kur varētu būt jūsu slēdzene, — Mūns teica.

Ramiross nepakustējās. Toties Pedro šai pasākumā gribēja piedalīties par katru cenu. Mūns bez ceremonijām iestūma viņu atpakaļ istabā. Pēc piecām minūtēm detektīvs atgriezās.

—    Slēdzene atrodas jūsu durvīs! Ārpusē! — Mūns tēloja izbrīnu, kaut pats bija atslēgu tur tikko ielicis.

—    Bet kāds taču bija to paņēmis? — Ramiross skraidīja pa istabu. — Kas? Kāpēc? Noskaidrojiet! Tas ir jūsu pienākums!

—    Droši vien, lai saindētu ūdeni karafē, — Pedro autoritatīvi paskaidroja. Mūna palīga loma, kā redzams, zēnam bija pa prātam. — Marķīzs reiz lasīja man priekšā grāmatu, kurā gangsteri noslēpa zem matrača ellesmašīnu …

Ramiross nekādi nebija pierunājams atgriezties savā istabā viens. Tikai pēc tam, kad Mūns, paklausot viņa lūgumam, pārbaudīja sienas skapi, vannas un tualetes istabu, meksikānis mazliet nomierinājās.

Telpa bija līdzīga visiem citiem šīs viesnīcas numuriem. Zilganzaļā jūra aiz loga, ik uz soļa komforts. Taču istabas sienas vēl glabāja nesenā ģimenes skandāla pēdas. No kinoaktrises attēliem bija palikušas pāri tikai spraudītes, pie vienas vēl karājās driska ar zeltītu sandali.

—   Kas te notiek? — meksikānis smagi atlaidās gultā un drebošu roku izvilka no pagultes gandrīz iztukšotu pudeli. Spriežot pēc tā, kā viņš ielēja, varēja secināt, ka šorīt tas nebūt nav pirmais malks.

—          Pagaidām nezinu, — Mūns pašūpoja galvu. — Jūsu vietā es šodien neatstātu istabu.

It kā dabūjis elektrisko šoku, Ramiross izlaida no pirkstiem plastmasas glāzi. Mūns bija apmierināts — cilvēks tādā stāvoklī drīzāk izpļāpā noslēpumus.

—           Kas jums kait? Nomierinieties! — Mūns uzlika meksikānim roku uz pleca.

—          Man iešāvās prātā, ka… — Ramiross neizrunāja līdz galam.

—           Saindēts? — Mūns tieši no pudeles izdzēra dažus malkus. — Kā redzat, nekas ļauns ar mani nenotiek.

—    Bet slēdzene? Te kaut kas slēpjas.

—           Vispirms jāizdibina, kas to bija paņēmis. — Mūns izlikās pārdomājam. — Droši vien tas notika naktī, kamēr jūs bijāt pie Lellītes. — Mūns sasprindzināti gaidīja atbildi. Ja Ramiross uzķersies uz āķa, būs skaidrs, kam piederējusi viena ēna uz balkona.

—           Naktī? Nekādā ziņā! Pēc kokteiļa vakara tikai dažas minūtes pakavējos pie viņas. Tikko Lellīte ieņēma miegazāles, devos tūlīt uz savu istabu un neizgāju līdz pašam rītam, — pēc balss spriežot, viņš nemeloja.

—          Vai pagājušo nakti kāds jūs apciemoja? — Mūns, cerēdams kaut ko uzzināt, turpināja izprašņāšanu.

—          Apciemoja? Jūs esat prātu zaudējis! — meksikānis iekliedzās, bet pēc tam sāka smieties. — Ak tā, jūs domājat Lellīti! Viņa atnāca ap trijiem, nokāpa pēc cigaretēm un tad palika, kamēr šis leijerkastnieks neuzmodināja mūs ar savu serenādi…

Meksikānim, liekas, nenāca ne prātā turēt Lellīti aizdomās par slēdzenes nozušanu.

—           Varbūt kāds ielavījās no blakus istabas, kamēr jūs abi gulējāt? — Mūns ietiepīgi turpināja uzstādīt jautājumus.

—          Blēņas! Tur neviena nebija, — pārāk ātri atbildēja Ramiross. — Pie tam durvis allaž aizbultētas.

—   Ja arī Lellīte ir pie jums?

—    Vienmēr!

—    Atliek vienīgi balkons.

—    Arī balkona durvis es aizslēdzu.

—    Kāpēc tāda piesardzība?

—    Es jau jums teicu .,, Lellītes vīrs … Viņš ir traks!

—          Kāpēc jūs tai naktī tā nobijāties no Gvendolīnas Šrīveras?

Ramiross klusēja.

—    Varbūt sapratāt, ka tā nav viņa?

—          Viņa, kas gan cits?! Vienkārši biju samiegojies un uzreiz nepazinu viņu.

—    Toties viņa, domājams, redzēja jūsu apmeklētāju.

—           Meli! — Ramiross nobālēja. — Viņa to tīšām izgudrojusi, lai satracinātu Lellīti. Pie manis nebija nevienas sievietes, zvēru jums.

—    Neesmu apgalvojis, ka tā bija sieviete.

—    Vai tad es būtu slēpis no Lellītes vīrieti?

—    Kāpēc melojāt viņai, ka braucat uz Malāgu?

—    Vai tā ir pratināšana? — Ramiross kļuva pikts.

—           Pagaidām tikai draudzīga tērzēšana. Neaizmirstiet, ka esmu ieradies, lai noskaidrotu, kas vainīgs Šrīveru nāvē un kas atgadījies ar Gvendolīnu. Jūs kaut ko slēpjat.

Ramiross pacēla no grīdas plastmasas glāzi un, piepildījis līdz malām, iztukšoja. Nogaidījis, kamēr rokas pārstāj trīcēt, viņš smīnot teica:

—           Ir gan jums fantāzija! Bet, kas attiecas uz Malāgu, tad, būdams manā vietā, jūs visu saprastu. Lellīte ir die- vīga sieviete, bet reizēm tomēr gribas pabūt vienatnē. Tāpēc ķēros pie meliem. Ceru, tas paliks starp mums.

Mūnam aizejot, atslēga durvīs apgriezās divas reizes un bija dzirdams pistoles drošinātāja uzvilkšanas troksnis.

Kad Mūns ienāca savā istabā, Rozita Bairda stāvēja pie loga. Gaisma krita tieši viņai sejā. Tā atgādināja aiz vecuma nomelnējušu acteku dievekļa zelta masku ar diviem melniem akmeņiem ieslīpos ietvaros. Pedro, ierāpies ar kājām krēslā, šķirstīja žurnālu, ko Mūns vakar bija slepus paņēmis no Hjū Brauna.

—           Ja nemaldos, jums bija jāierodas desmitos? — Mūns teica sveiciena vietā. Viņš tiešām dusmojās, vairāk gan uz sevi nekā uz Rozitu. Nesaprotami, kā viņš varējis vakar iedomāties, ka starp Rozitu un Ramirosu pastāv slepeni sakari!

—           Atnācu laikā, bet jūsu istabā tupēja šis tips. Sapratu, ka nenoturēšos un iecirtīšu viņam pļauku,

—    Kur jūs bijāt visu šo laiku?

—           Lejā, televīzijas zālē. No Pamplonas translēja lielisku vēršu cīņu, tur pašlaik noris kārtējā fjesta.

—    Un ja man nāktos aizbraukt bez jums?

—- Nenāktos. Palūdzu šveicaru paziņot, tikko aizies mans… — Rozita piesarka un apjukusi pabeidza teikumu: — Mans uzbāzīgais pielūdzējs.

Šai brīdī Pedro iekliedzās. Rādītāja pirksts pielipa attēlam, kur Evelīna Rodžera bija nofotografēta Santamo- nikas pludmalē kopā ar Rodu Gaetano.

—           Tas taču … — zēns iesāka, bet, pašķielējis uz Rozitu, žigli teica: — Tā ir senjora Rodžera, vai ne?

—           Protams, viņa! — Mūns ar smaidu apstiprināja, tad laipni palūdza tulkotāju: — Mis Bairda, lūdzu, nokāpiet vestibilā! Pasakiet kaprālim Milsam, lai sagatavojas braucienam.

— Es viņu nepazīstu.

—           Pazīt nav grūti. Vispirms ieraudzīsiet krēslu, bet pēc tam cilvēku, kas ar to pilnīgi saplūdis. Neuztraucieties, viņš jums neuzmāksies ar komplimentiem. «Uz kurieni?» — ir vienīgā kaprālim Milsam zināmā frāze.

Mūns pats nesaprata, no kurienes pēkšņi radusies tāda rotaļīga noskaņa. Droši vien tāpēc, ka ar Pedro palīdzību beidzot izdevies uziet konkrētas pēdas.

Nogaidījis, līdz durvis aizcirtās, viņš noglauda lielā konspiratora spuraino galvu.

—    Malacis! Kurš no viņiem Brauns?

—         Vai visi detektīvi māk lasīt citu domas? — Pedro uzlūkoja viņu ar sajūsmu.

—    Tikai tad, ja tās sakrīt ar paša domām.

—          Šitas! — Zēna pirksts apstājās blakus Roda Gaetano miesassargam.

. Mūns noliecās, lai apskatītu, kādā krāsā viņam acis. Par vēlu! Tieši tai vietā jau greznojās trekns traips. Bet tam arī nebija lielas nozīmes. 'Žurnālu attēli ne vienmēr atveido īsto krāsu.

—           Tas pats, kas dzīvoja pie marķīza! Viņš toreiz slēpās aiz klintīm, toreiz, kad senjorita Gvendolīna deva tam naudu, — Pedro lepni paziņoja. Pamanījis, traipu, viņš vainīgi apslapināja pirkstu ar siekalām un rūpīgi notīrīja savā vestē.

—    Kādas viņam acis — pelēkas?

—   Pelēkas … — Pedro nedroši atbildēja. Varēja just, ka viņam ļoti gribas atbildēt apstiprinoši.

—    Varbūt tomēr melnas!

—    Melnas gan! — Pedro piekrita, taču beigās drosmīgi atzinās: — Taisnību sakot, neatceros, līdz tai reizei nebiju viņu redzējis.

Mūns atcerējās no Šrīvera saņemtos fotoattēlus. Viņš jau vakar gribēja parādīt tos donam Benitesam, bet aizmirsa. Varbūt Pedro pazīs kādu? Kur gan viņš tos nolicis? Pirms gulētiešanas viņš attēlus vēl caurskatīja, bet pēc tam iebāza naktssvārkos. Svārki karājās pie sienas aptuveni tai vietā, kur pirms dažām minūtēm stāvēja Rozita Bairda. Mūns iebāza roku kabatā. Tajā atradās vienīgi kabatlakats. Fotogrāfijas bija pazudušas.

VILTOTAIS ČEKS

Dons Benitess, kas zināja itin visu, pastāstīja, ka Evelīna Rodžera Hjū Brauna pavadībā aizgājusi uz pludmali. Mūns atstāja viņai zīmīti:

«Atbrauciet uz Puente Alčezerilo. Pulksten divos Ramiross tur satiksies ar cilvēku, ko redzējāt viņa istabā. Nekādā ziņā nebrauciet viena, tas radīs aizdomas. Ieteicu paņemt līdz Hjū Braunu, tikai nesakiet viņam brauciena iemeslu. Iestāstiet, ka jums tur norunāta tikšanās ar mani. Mūns.»

Pirms aploksnes aizlīmēšanas viņš uzmanīgi pārlasīja tekstu. Izlikt citiem lamatas — kutelīga nodarbošanās, jāuzmanās, ka neiekrīti pats. Šķiet, viss kārtībā. Lellītei jāuzķeras.

Ne kaprālis Milss, ne Rozita Bairda nezināja ceļu uz Puente Alčezerilo. Taču Pedro, veikli ierāpies džīpā, nokomandēja:

— Brauciet! Es parādīšu!

Tiklīdz mašīna izkustējās, kaprālis Milss, uzticīgs savam paradumam, ieslēdza ceturto ātrumu. Taču viņam nācās tūdaļ palēnināt gaitu. Ielu pārplūdināja kareivji. Viena maiņa atgriezās uz nometni atpūtā, bet otra ar lāpstām, laužņiem un kaut kādiem neizprotamiem sapieru instrumentiem brezenta futrāļos devās uz darbu.

Netālu no dona Ernando krodziņa Mūns ieraudzīja

garīdznieka melnādaino kalpu. To ielenca iedzēruši kara jūrnieki. Spriežot pēc smiekliem un atsevišķiem izsaucieniem, amerikāņi bija viņu izraudzījuši par savu asprātību mērķi. Kāds vicināja viņam pie deguna dunci, piesolīdams noskūt. galvu, cits izlikās pieliekam pie uzacīm degošas šķiltavas. Melnajā, it kā no akmens cirstajā sejā nenodrebēja neviens muskulis. Majestātisks, klusuma togā ietinies, nēģeris lēnām virzījās caur ierindu, it kā apkārt būtu nevis cilvēki, bet tukšums. Ieraudzījuši Rozitu, jūrnieki tūdaļ aizmirsa nēģeri un aizšķērsoja ceļu mašīnai.

—    Paskat, mūsu Rozi ja? … Pamet šo veco mērkaķi un nāc pie mums! … Rozij, nāc pie manis, spānietes man apnikušas!

Komplimenti bija parupji, taču tajos bija nomanāma neviltota sajūsma. Un, spriežot pēc smaida, Rozita Bairda neapvainojās.

Toties kaprālis Milss bez jebkāda brīdinājuma palielināja ātrumu, tikko nenotriekdams no kājām krietni iereibušu jūrnieku.

—   Jūs varējāt viņu sabraukt, — Mūns teica, ieklausīdamies tālumā gaistošajās klaigās.

—    Un kas par to? — kaprālis Milss bezkaislīgi atteica. Pieturēdams stūri ar kreiso roku, viņš ar labo izvilka no krūšu kabatas ādas futlāri, izņēma cigareti un aizsmēķēja.

—    Un pareizi butu darījis, — Pedro pēkšņi atsaucās.

—    Viņi ir fašisti, neko labāku viņi nav pelnījuši.

—   Kāpēc fašisti? — Mūns jautāja ar smaidu.

—    Vai tad neredzējāt, kā viņi ņirgājās par nēģeri?

Šī incidenta dēļ, Mūns tikko neaizmirsa apstāties pie bankas. Klerks baltā virskreklā ar melnu kaklasaiti un tumši zilām uzrocēm virs sniegbaltās žaketes izmainīja kādai pavecai dāmai ceļa čekus pesetās. Izvadījis klienti, viņš profesionāli laipni griezās pie Mūna:

—    Lūdzu, senjor! … Pedro Himenesa banka veic jebkuras operācijas visās pasaules lielpilsētās, tai skaitā akciju pirkumus, piedalīšanos biržas spēlē un totalizatoros.

—   Vai varat man pateikt, kāda summa atradās misis Ūnas Šrīveras kontā?

—    Dīvaini! — Klerks aizdomīgi pašķielēja uz Mūnu.

—    Pavisam nesen ar tādu pašu jautājumu pie manis

griezās marķīzs Kastelmare. Bet cieņa, ko izjūtu pret viņu, tāpat kā pret jums, senjor, tomēr nedod man tiesības pārkāpt mums dāvāto uzticību …

—    Senjors Mūns ir detektīvs, — Pedro iejaucās.

—           Tas neko nenozīmē. Ieguldījumu absolūtā slepenība ir mūsu bankas pamatprincips.

—    Piezvaniet policijas priekšniekam! — Mūns uzstāja.

Klerks ne visai labprāt paklausīja. Pēc īsas tālruņa

sarunas viņš ar vēl mazāku patiku izsniedza pieprasīto izziņu:

—     18. martā uz tekošā rēķina bija 16 747 pesetas.

—    Diezgan pieticīgs noguldījums miljonāriem.

—           Šī summa attiecas tikai uz vietējo nodaļu. Misis Šrīverai bija neaprobežots rēķins mūsu bankā. Nauda pēc vajadzības tika pārskaitīta no Malāgas.

—    Vai mis Gvendolīnai arī bija pilnvaras?

—    Jā.

•— Vai viņa pēdējā laikā izņēma kādu lielāku summu?

—    Tieši 18. martā.

—    Ar pilnvaru?

—            Nē, — klerks sastomījās. — Redzat, iepriekšējā tiienā misis Šrīvera anulēja pilnvaru. Senjorita Gvendolīna uzrādīja čeku, ko bija parakstījusi māte. Viņa izņēma …

—    Nepūlieties! Visu atlikušo summu, vai ne?

—    Tiešām, bet kā jūs to zināt?

—           Senjors Mūns ir detektīvs, viņa amats — visu zināt, — Pedro lepni paskaidroja. — Bet es esmu viņa palīgs!

—    Parādiet man čeku! — Muns palūdza.

—          Čekus aizsūtu uz Malāgu … Vai kaut kas nav kārtībā? — klerks uztraucās.

—           Čeks droši vien ir viltots. Piezvaniet misteram Hi- menesam, lai nodod parakstu grafologa ekspertīzei!

Klerks nobālēja. Metās jau pie telefona, bet, atcerējies savus pienākumus, atgriezās.

—           Uz redzēšanos, senjor! Mūsu banka allaž gatava jums pakalpot. Jebkuras operācijas visās pasaules… — teikuma beigas pa pusei noslāpēja aizcirstās durvis.

Uz ielas Mūns mazliet aizkavējās, lai aizdedzinātu cigāru un pārdomātu negaidīto notikumu pavērsienu. No iekšpuses atskanēja klerka uzbudinātā balss.

— Padre Antonio! — tas kliedza, dabūjis savienojumu. Tad balss kļuva neskaidra, spāņu frāzes pārvērtās murmināšanā, bet Mūnam nebija nekādu šaubu, ka klerks ziņo par viņa apciemojumu.

Izkļuvis no šaurajām ieliņām uz ceļa, kaprālis Milss brauca ar vislielāko ātrumu. Garām aiztrauca kalna nogāze ar sīciņām cilvēku figūrām, pret debesīm pacēlās un palika aizmugurē robotais pils tornis. Kalnu pārejā tā pati uz romiešu kolonas drupām novietotā lauku rācija ar vadu, kas pazuda krūmājos, tā pati riepu sava gotā sarkanā, mālainā zeme, ko Mūns bija ievērojis jau pagājušajā reizē, tas pats amerikāņu seržants, kas, viņam iebraucot, pārbaudīja pasi. Iespējams, ka cits, taču pārsteidzoši līdzīgs pirmajam.

Ceļš bija vienmuļš. Caur bālganu putekļu mākoni, monotoni atkārtojoties, slīdēja garām akmeņu nožogojumi, olīvu un apelsīnu birzis, nelieli apstrādātas zemes gabali, kur rosījās zemnieki. Brīžiem likās, ka viņi brauc pa lauksaimniecības muzeju, kur vissenākais eksponāts bija koka spīļarklā iejūgts vērsis, bet pats modernākais — vecs, ap- kvēpis traktors. Nabadzīga zeme. Kristus seja pie ceļmalas krucifiksiem, šķiet, izteica nevis abstraktas sēras par grēcīgo ļaužu dzimumu, bet krustā sistās spāņu tautas nepiepildītās cerības un sāpes.

Bet, patiesību sakot, Mūnu daudz vairāk nodarbināja nozagtās fotogrāfijas. Veikli gan Ramiross viņu apvedis ap stūri! Cik pārliecinoši viņš notēloja līdz nāvei pārbiedētu gļēvuli, pats klusībā smiedamies par vientiesi Mūnu, kurš tīšām atstājis durvis neaizslēgtas. Mūns jutās nelāgi.

Tomēr sakāves rūgtumam jaucās klāt arī zināms gandarījums. Tas, ka fotogrāfijas nozagtas, pierāda, pirmkārt, to, ka tajās redzams vēl kāds Gaetano vīrs, kas uzturējies Panotarosā un droši vien uzturas arī vēl tagad. Vai gan citādi Ramiross būtu tā riskējis? Otrkārt, ar šo rīcību viņš sevi atmaskojis. Tagad būs pamats pieprasīt orderi viņa apcietināšanai. Un tas jau ir solis uz priekšu.

Bet vai tie nav pārsteidzīgi maldi? Mūns sarauca uzacis. Nē, Roda Gaetano ļaudis parasti ir daudz piesardzīgāki. Viņi pēdas nemēdz atstāt. Pie tam, ja labi padomā, Ramirosam nebija nekādas vajadzības sagaidīt Mūnu viņa istabā. Tad jau varētu aplaupīt veikalu, bet pēc tam mierīgi sagaidīt policiju. Nē, Ramiross nav vainīgs. Bet kas tad? Rozita? Kad Mūns ienāca, viņa stāvēja tieši blakus rītasvārkiem. Pedro bija aizņemts ar žurnālu, tāpēc viņai bija itin viegli nemanīti izņemt no kabatas attēlus. Bet varbūt tos nozagusi Lellīte? Kad aktrise gāja pēc slēdzenes, viņai mugurā bija Mūna rītasvārki. Bet kāpēc tieši Lellīte? Tāpat varētu turēt aizdomās pasta priekšnieku. Kāpēc viņš apsēdās tieši tai krēslā, uz kura bija uzmesti rītasvārki? Bet varbūt īstais vaininieks ir Pedro? Pedro, kas ar tādu aizdomīgu gatavību pieteicies viņam palīdzēt? Pedro, kura konspiratora talants lika domāt, ka viņam ir pieredze šādās lietās?

Pedro? Muļķības! Kas gan viss neienāk prātā! Lai izvēdinātu galvu, Mūns sāka vērot ainavu. Ceļš sazarojās. Atstājis aizmugurē Malāgas šoseju, džīps rāpās augšup. Visapkārt slējās saules apsvilināti dzeltenzaļi kalni. Te bija manāmi karstāk nekā piekrastē. Putekļaini akmeņi, nošķiebušies koka krucifiksi, baltas, žēli blējošas aitu ēnas kaut kur augstu virs galvas. Viņi pabrauca garām laika zoba sagrauztam stabam ar sarūsējušas ķēdes atliekām. Pie tā droši vien kādreiz pieķēdētas raganas un ķeceri, iekams inkvizīcijas sārts pārvērtis to miesas apdegušos kaulos un pelnu čupā.

Šai mirklī Mūnam likās, ka juceklīgais aizdomu un minējumu labirints, kurā viņš galīgi nomaldījies, izskaidrojams ar šīs zemes īpašo ietekmi. Fanātiķi un atkritēji, prātā jukuši karaļi, kas lēja asinis un lūdza dievu, konkvistadori dzelzs bruņās un sazvērnieki mūku tērpos. Zaglīgu soļu un apslēpta naida pilna krēslaina pasaule, ko ar tādu spēku iemūžinājis savās vīzijās E1 Grēko, liekas, itin labi sadzīvoja ar mūslaiku bumbvedējiem, kuri nesa degoša benzīna, saindētu šķembu un slepenu ierīču lietus gāzi.

No šīm juceklīgajām domām Mūnam sāka reibt galva.

—   Pusspāniju par tableti! — viņam izlauzās pret paša gribu.

—    Jūs kaut ko teicāt, mister Mūn? — Rozita vaicāja.

—   Nekas. Vienkārši sāp galva … Pedro, vai nezini, kur te tuvākā aptieka?

—   Varbūt Puente Alčezerilo? — Pedro nedroši sacīja. — Vispār pie mums baznīcu ir vairāk nekā aptieku.

—         Varu jums izpalīdzēt, — Rozita atsaucās. — Man tabletes vienmēr līdz … Dzīve nav tik patīkama nodarbošanās, kā dažam labam rādās. Viens samaksā par to ar brīvprātīgu cietumu, cits ar pastāvīgām galvas sāpēm.

—    Lai gan tas nav visai pieklājīgi no manas puses, tomēr šoreiz — lai dievs svētī jūsu galvas sāpes! — Mūns pasmīnēja.

Rozita satvēra militāro planšeti, kas karājās tai pie sāna un attaisīja rāvējslēdzēju. Planšete pa pusei atvērās, zem celofāna Mūns saskatīja baltu četrstūri, kuram bija liela līdzība ar fotogrāfijas kreiso pusi. Rozita tūdaļ aizrāva slēdzēju un aizdomīgi ātri nomurmināja:

—    Atvainojiet, esmu aizmirsusi tabletes mājās.

Mūns grasījās kaut ko teikt, bet Pedro tai brīdī iesaucās:

—    Tūlīt būsim klāt!

Viņi iebrauca šaurā aizā. Lejā rēca upe. Baltas putu šļakatas lidoja augšup, mezdamas sejā sīksīkus ūdens putekļus. Pretējā krastā vizēja sliedes. Tālumā atskanēja lokomotīves pūtiens, atbalsodamies pret klints sienu, kas karājās virs galvas. Priekšā iznira metāla tilta spraišļi.

—   Puente spāniski nozīmē tiltu, — Pedro paskaidroja. — Tāpēc arī pilsētiņai tāds nosaukums. Lūk, te jau tā ir!

Aiz līkuma pacēlās un tūdaļ nozuda baznīcas torņa smaile ar sašķiebušos, apsūbējušu krustu. Ceļš kļuva platāks un izveidoja kaut ko līdzīgu laukumam. Klintī iecirstas kāpnes veda augšup. Mašīnu nācās atstāt lejā. Pa priekšu soļoja Pedro, mērkaķa veiklībā pieveikdams stāvos pakāpienus. Aiz viņa — Rozita, kas visu laiku krampjaini žņaudza planšeti. Trešais gāja kaprālis Milss. Viņš bija izteicis vēlēšanos izlocīt kājas un tagad kāpelēja, cigareti lūpai pielipinājis. Pēdējais smagi soļoja Mūns. Pierē bija iegūlusies drūma rieva. Viņu tā nodarbināja Rozitas planšete, ka uz brīdi aizmirsās brauciena mērķis.

GANGSTERA BRAUNA PAVADONE

Pilsētiņa izskatījās pamesta. Vienīgās dzīvās būtnes bija sivēns, kas gulēja iešķērsām ielai, un loterijas biļešu pārdevējs, kas nekustīgi sēdēja uz saliekamā krēsliņa skopā platānas ēnā. Skrandās, kas turpat vai krita nost no izdēdējušā auguma, un mūžvecā salmu cepurē tas atgādināja putnu biedēkli. Sadzirdējis soļus, biļešu pārdevējs atdzīvojās. Melnu aceņu aizsegtās acis pagriezās pret nācējiem:

—    Pērciet biļetes! Pērciet biļetes, kungi! Pērn pārdevu biļeti, uz kuras krita lielais laimests. Esmu akls, vecs vīrs, neiešu jums melot. Nepaejiet garām, skaistulīti Neejiet garām savai laimei!

—   Ko viņš tur saka? — Mūns vaicāja Rozitai. Tā izlikās nedzirdam. Viņas vietā pārtulkoja Pedro:

—    Nekā sevišķa, — zēns saviebās. — Melo! Viņi visi melo. Lielais laimests! Es lai viņam noticētu! … Ar ko sāksim? — viņš lietišķi vaicāja. — Vispirms iegriezīsimies krogā. Pie mums tur uzzina visus jaunumus.

Viņi pagāja garām frizētavai ar putekļiem klātu logu un lielu piekaramo atslēgu, garām produktu veikalam. Pedro apstājās pie neizskatīgas vienstāva ēkas, kuras pelēko mūri izdaiļoja kliedzoši sarkani burti «Dzeriet koka- kolu!». Šis reklāmas uzraksts, ko bez maksas piegādāja amerikāņu firma, visnotaļ aizstāja īpašniekiem pašu izkārtnes.

Krodziņā valdīja pustumsa. Degunā iesitās skābena vīna un piedegušas eļļas rūgtenā smaka. Saimniece cieši gulēja, galvu uz letes nolikusi. Virs viņas blāvi mirdzēja apzeltīta svētbilde — madonna ar bērniņu. Pedro uzsita ar dūri pa tukšu mucu. Saimniece pamodās. Kārtodama matus un miegaini staipīdamās, viņa pienāca pie viesiem.

Mūns pasūtīja pusdienas un, paklausot Pedro padomam, uzaicināja arī saimnieci iebaudīt glāzīti. Saimniece nozuda aiz letes un gandrīz tai pašā mirklī atgriezās ar paplāti, uz kuras bez dažām pudelēm atradās arī liela bļoda ar sālītām mandelēm un zaļām olīvām. Dzēriens pilnīgi attaisnoja mazliet dīvaino nosaukumu «Pestītāja asinis». Biezais vīns dega zaļajās šķautnainajās glāzēs ar rubīna liesmu. Tas bija vēss, tikko no pagraba atnests, ar patīkami rūgtenu piegaršu.

Saimniece izrādījās ārkārtīgi mazrunīga, īsta līdziniece kaprālim Milsam. Sagatavojusi pusdienas, kas sastāvēja no vārītām forelēm ar piedevām, viņa apsēdās uz akmens sola pašā maliņā un nesteigdamās sūca vīnu. Mūns bija tā izsalcis, ka atlika sarunas līdz tam brīdim, kad vēders būs dabūjis savu tiesu. Klusēšana ieilga. Brīžiem uz ielas dzirdēja soļus, kuriem sekoja tāluma apslāpēti biļešiu pārdevēja saucieni. Beidzot saimniece, pietiekami parādījusi, ka pļāpība nebūt nav spāņu nācijas iezīme, apvaicājās:

—    Tūristi? Mēs jau atrodamies nomalē, te reti kāds iegriežas. — Viņa runāja dziedošā, stieptā intonācijā. Rozita bez grūtībām paguva sinhroni pārtulkot.

—    Ļoti labi! — Mūns nopriecājās. — Tādā gadījumā jūs noteikti atcerēsieties visus ārzemniekus, kas te pēdējā laikā bijuši.

—   Ārzemniekus? — saimniece noraidoši pakratīja galvu.

—    Meklēju savu radinieci. Pirms dažām dienām viņa pazudusi bez vēsts. — Mūns teica, lai aizkustinātu krodzinieci. — Pamēģiniet atcerēties, tas ir ļoti svarīgi. Viņa taisījās braukt uz Puente Alčezerilo.

—   Pazudusi? — saimniece atdzīvojās. — Vai griezāties pie policijas?

—    Pats par sevi saprotams. Bet, kā redzat, bez panākumiem.

—    Nu jā, — saimniece nopūtās. — Pie mums policija der tikai tad, kad jāapcietina par politiku. Vai redzējāt frizētavu? Rau, arī donu Sebastjānu pirms dažām dienām aizveduši. Kas tas bija par meistaru! Viņš agrāk strādāja Barselonas teātrī «Odeons»… Ak jā, jūs jautājāt par savu radinieci… Kāda» viņa izskatās?

—    Ja jūs būtu papūlējusies apskatīt fotogrāfiju, kas jau dažas minūtes guļ jūsu priekšā, tad nenāktos tērēt tik daudz vārdu, — Mūns noburkšķēja, jau būdams galīgi pārliecināts, ka mazrunīgu spānieti var atrast vienīgi kapsētā.

Saimniece iededzināja elektrību, lai labāk apskatītu attēlu.

—    Cik skaista meitene! Gluži kā spāniete! Jūsu meita? Nē? Varbūt krustmeita? Arī nē? Ak, cik es neapķērīga! Jūs noteikti meklējat savu sievu. Aizbēgusi, vai ne? Ar mīļāko, jā? Vai jūs tai piedosiet, kad atradīsiet?

—    Pakāršu! — Mūns iesaucās. — Tulkot nevajag, mis Bairda! — viņš steidzīgi piebilda. — Tas tikai dienesta vajadzībām. Pajautājiet, vai viņa redzējusi Gvendolīnu. Lai atbild ar «jā» vai «nē», visu pārējo lai atstāj saviem memuāriem.

—   Nevaru atcerēties, — pagrozījusi fotogrāfiju pirkstos, krodziniece nolika to atpakaļ. — Varbūt arī redzēju, bet droši vien noturēju par spānieti un tādēļ neievēroju. Vai tas bija sen?

—     18. martā!

—    Ko jūs sakāt! Tieši tai dienā apcietināja donu Sebastjānu! Ap dienas vidu viņš vēl bija atnācis zvanīt pa telefonu, bet pēc dažām stundām to aizveda …

•— Kāda velna pēc jūs tulkojat šīs pļāpas? — Mūns uzbruka Rozitai.

—    Kā vēlaties, — tulkotāja paraustīja plecus, turpinādama klausīties saimniecē. — Mister Mūn, šķiet, tas jūs interesēs … Viņa tikko atcerējusies, ka Gvendolīnu jau meklējusi policija.

—    Policija? Kad? — Mūns saausījās.

—    Nu jā, — krodziniece pamāja. — Tai pašā dienā, kad apcietināja donu Sebastjānu, pie manis iegriezās policijas virsnieks. Tāds cienīgs, pasūtīja nevis vīnu, bet viskiju.

—    Un viņš izprašņāja jūs par šo meiteni? — Mūns vaicāja ar ironiju.

—    Mani gan ne. Bet varbūt veci, kas pārdod loterijas biļetes. Redzēju abus runājamies.

—    Tikai ne par Gvendolīnu! 18. martā viņu neviens vēl nedomāja meklēt, visi bija pārliecināti, * ka meitene aizbraukusi uz citu pusi… Neko darīt, nāksies izjautāt citus… Bet saimniecei nododiet manu pateicību par saturīgo sarunu un pasakiet, ka policijas virsnieks droši vien bija atbraucis sakarā ar viņas dievinātā friziera apcietināšanu, nevi^ sakarā ar manu aizbēgušo sievu … — Mūns dāsni samaksāja un piecēlās. — Pedro, vai esi aizmidzis?

—    Es domāju, — zēns vainīgi pielēca kājās.

—    Tad tāpēc no tevis nedzirdēju ne skaņas. Kādu nostāstu par bandītiem, pistolēm un naudu esi šoreiz sacerējis?

—   Dieva vārds, es nemeloju! Viņa pateica senjoram Braunam, ka braukšot uz Alčezerilo.

—    Varbūt tu kaut ko sajauci?

—    Nekādā ziņā, pats dzirdēju. Vai tad mana vaina, ka viņa izskatās kā spāniete? — Pēkšņi Pedro apstājās. — Zināt ko? Izjautāsim loterijas biļešu pārdevēju, viņš allaž uzturas uz ielas, tātad redz visu.

—    Pirmā dzirdēšana, ka aklie redz, — Mūns smējās.

Pedro nogaidīja, kamēr viņi iznāca no kroga, tad, viltīgi piemiedzis aci, noprasīja:

—   Kāpēc tad viņš, uzrunādams Rozitu, nosauca to par skaistuli?

—    Lai pamanītu, cik skaista mis Bairda, nav jābūt redzīgam, — Mūns pajokoja. — Bez tam pie jums parasti visas sievietes dēvē par skaistulēm.

—    Šoreiz pieķēru gan! — Pedro gavilēja. — Kad gājām garām, senjorita neteica ne vārda. Kā tad viņš zināja, ka mūsu pulciņā ir sieviete? Viņam tāda profesija, tāpēc jāizliekas. Ļaudis tic, ka akls, nelaimīgs ubags citiem spēj nest laimi.

—   Tu esi velnišķi acīgs! — Mūns uzslavēja. — Izrādās, ka šoreiz aklais biju es.

—   Pērciet biļetes! Nopērciet no veca, akla vīra biļetes! — Pārdevējs pamanīja viņus jau iztālēm.

—    Dodiet šurp! — Mūns piegāja klāt un pavicināja biļešu pārdevēja acu priekšā banknoti. — Pārtulkojiet viņam, mis Bairda!

—   O! Simts pesetu! — pārdevējs pielēca no krēsliņa. — Diemžēl man nebūs ko izdot.

—    Ja ņem vērā, ka esat akls, jums ir lieliska redze! — Mūns ar smaidu konstatēja. — Klausieties! Šī nauda ir jūsu, ja atcerēsieties, kad un kādos apstākļos esat redzējis šo te meiteni, — viņš parādīja fotogrāfiju.

Pārdevējs paskatījās apkārt. Pārliecinājies, ka tuvumā nav neviena vietējā, viņš noņēma melnās acenes un ielūkojās attēlā. Šī procedūra ievilkās, jo pārdevēja skatiens lēkāja no fotogrāfijas uz naudas zīmi.

—   Labāk paslēpiet, — Pedro pačukstēja. — Citādi viņš patiesi vēl zaudēs redzi.

Vecis pagrozīja fotogrāfiju, ne labprāt atdeva atpakaļ un atkal uzlika acenes.

—    Nu? — Mūns skubināja.

—    Nē. Nekad neesmu redzējis. Ticiet man, senjor, ar lielāko prieku būtu pateicis pretējo. — Viņš smagi atlaidās krēslā un, zaudējis jebkuru interesi par Mūnu, sāka skandināt: — Pērciet biļetes no veca, akla vīra!

Mūns jau grasījās iet prom, kad pēkšņa doma lika tam atgriezties.

—   Pedro, apraksti viņam to cilvēku, kam Gvendolīna nodeva naudu.

—    Senjoru Braunu?

—    Protams!

Pūlēdamies neizlaist nevienu ārējā izskata sīkumu, Pedro diezgan precīzi noraksturoja Brauna personu.

—   Jums veicas, senjor. Viņu es tiešām redzēju. Lai uz vietas kļūstu akls, ja meloju. Uzvalks bija cits, viss pārējais atbilst aprakstam. Jauns amerikānis, viņu pavadīja burvīga jauna meitene.

—   Tai jābūt viņai! — Mūns iesaucās. — Paskatieties vēlreiz!

—   Nē, nē, — šoreiz vecais vīrs uzmeta fotogrāfijai tikai paviršu skatienu. — Seja tā kā līdzīga, bet viņa bija gaišmate … Neredzēju, kā viņi ieradās, biju aizsnaudies. Kad pamodos, amerikānis patlaban iznāca no pasta.

—   Vai tas notika dienā, kad apcietināja jūsu frizieri? — Pedro vaicāja, cenzdamies pierādīt, ka pietiekami apguvis detektīva profesiju.

—   Jā, bet viņu aizveda tikai pēc dažām stundām. To labi atceros, jo redzēju meiteni iznākam no frizētavas. Amerikānis tai kaut ko pateica angļu valodā un pēc tam devās uz pārtikas bodi, bet viņa pagāja man garām… Tāda skaistule …

Atskaitot viņu, neviens nebija redzējis noslēpumaino blondīni. Toties pārtikas veikala īpašnieks apstiprināja viņa stāsta otro pusi. Tiesa, Brauna ārieni viņš neatcerējās, bet kāds ārzemnieks viņa veikalā tai dienā tiešām iegriezies. Viņš sapircis lielā vairumā produktus, galvenokārt konservus un alkoholiskus dzērienus. Pusmūža sievietei, kas strādāja pastā, arī neizdevās apmeklētāju atcerēties, toties viņa labprāt ļāva Mūnam ieskatīties apdrošināto vēstuļu sarakstā. Tai dienā reģistrēta tikai viena vienīga apdrošināta vēstule. Uz kvīts pasakņa bija rakstīts: Panotarosa, Holivudai. Acīm redzot, pasta darbiniece noturējusi viesnīcas nosaukumu par uzvārdu. Tomēr tā bija īsta veiksme. Ja nosūtītājs bijis Brauns — un par to Mūns gandrīz nešaubījās — tad tas pierādīja, ka viņš sarakstās ar kādu viesnīcas iemītnieku. Pateikdamies par nejauši saņemto informāciju, Mūns sapirka veselu kolekciju atklātņu, kurās Spānija izskatījās kā operešu stilā dekorēta paradīze.

Lai izrādītu savu cieņu tik ievērojamiem apmeklētājiem, pastniece pavadīja viņus līdz durvīm.

— Kas tas?! Lai visi svētie stāv man klāt! — pastniece pēkšņi iekliedzās, drebošu roku norādīdama uz ielu, pa kuru pilnā sparā drāzās aklais biļešu pārdevējs. Pieskrējis pie pasta, vecis atcerējās savu lomu un gaudulīgā balsī ierunājās:

—    Palīdziet nabaga aklajam! Meklēju ārzemniekus. Vai tie nav gadījumā gājuši te garām?

—   Droši vien jūs meklējat mūs? — Mūns ar smaidu piedalījās šai izrādē.

—   Jā, jā. Pazīstu jūs pēc balss. Nāciet man līdz!

Aizgājis līdz vietai, kur pastniece to vairs nevarēja

dzirdēt, viņš satraukti čukstēja:

—    Tikko redzēju. Viņu! Vispirms sadzirdēju automašīnas rūkoņu, tad viņi pagāja man garām. Viņa kopā ar kādu kungu. Nevis ar to, kas bija atbraucis toreiz. Frizūra arī cita, tomēr pazinu senjoru no pirmā acu uzmetiena …

—    Par ko jūs runājat, velns parāvis?!

—    Par blondīni… Nu, par to pašu … Viņi iegāja krodziņā.

Mūns iesvilpās. Pavēlējis pārējiem palikt uz vietas, viņš devās atpakaļ uz krogu. Pienācis pie loga, ko pa pusei aizklāja vīnogulāju stīgas, viņš ieskatījās telpā. Pustumsā mirdzēja svētbilde ar madonnu, bet tieši sev priekšā Mūns redzēja kuplu matu kalnu. Galva pagriezās pret logu, un viņš tikko neiekliedzās, sastapies ar Lellītes trulo skatienu.

ŠRlVERA TELEGRAMMA

—    Nekautrējieties, mister Mūn! Nāciet vien iekšā! — aiz loga atskanēja Hjū Brauna vīpsnājošā balss.

Mūns paklausīja. Krodziņā sēdēja tikai divi apmeklētāji — Lellīte un pogu karaļa dēls, kura galvu greznoja no aktrises naktstērpa improvizēts turbāns. Abi bija jau manāmi iereibuši.

—    Vēl pāris pudeļu! — Hjū Brauns pamāja saimniecei un parādīja divus pirkstus. — Tikai nedomājiet piejaukt ūdeni, misis kā-jūs-tur-sauc! Misters Mūns ir ģeniāls detektīvs, viņam pietiek uzmest skatienu krānam, lai atmaskotu jūs! — tas viss bija domāts pašam Mūnam, jo krodziniece nesaprata angliski ne vārda.

—    Jums šodien labs garastāvoklis, — Mūns piezīmēja.

—    Kā tad! Svinu uzvaru! Salīdzinot ar to, ģenerāļa Granta uzvara pār konfederātiem ir sīkums. Dzersim par to!

—    Ģenerālis Grants? — Lellīte atsaucas. — Pazīstams vārds, liekas, esmu par viņu kaut ko dzirdējusi.

—    Es visvairāk apbrīnoju Lellīti par pilnīgo nekam nevajadzīgo zināšanu trūkumu. Dzersim par to! Nekautrējieties, mister Mūn, es pacienāju.

Lellīte glaimota iesmējās, iztukšoja glāzi, tad atcerējās:

—    Kā tad, tas taču ir ģenerālis, ko tēloja Laionels Makkormiks filmā «Virdžīnijas roze»!

—    Uz jūsu veselību! — Mūns saskandināja ar aktrisi, tad pagriezās pret Hjū Braunu: — Uzskatiet sevi par uzvarētāju? Domājat, visi šīs sievietes noslēpumi jums jau kabatā? Nebūt ne, galvenais atrodas manējā, — Mūns piesita svārku kabatai, kur bija noglabāts atslēdznieka pagasta votais slēdzenes dublikāts. Hjū Brauns kaut ko nomurmināja, bet Mūns jau atkal pagriezās pret Lellīti: — Kā jums patīk Puente Alčezerilo?

—    Pagaidām esmu redzējusi tikai šo nožēlojamo bufeti, kur nav pat kārtīga viskija, — Lellīte saviebās, paskatījās pulkstenī, tad pavēlnieciskā tonī uzrunāja Braunu: — Nokāpiet pagrabā un atnesiet šās dziras vietā kaut ko pieklājīgāku! Tā vien liekas, ka es dzeru dīķa ūdeni ar visām vardēm.

—    Tad tāpēc man izklausījās, ka kurkst, — Hjū Brauns piecēlās un, neprasīdams atļauju, nozuda aiz letes. Viņam sekoja pārsteigtā saimniece.

—    Jau desmit minūtes uz trim, — Lellīte čukstēja, pavadīdama Braunu ar skatienu. — Kur ir Ramiross?

—    Bīstos, ka sarunā ar viņu biju neapdomīgs, — Mūns sameloja.

—    Ar ko viņam vajadzēja satikties?

—    Pagaidām vēl nezinu … Iespējams, ar to pašu cilvēku, kas atbrauca uz šejieni 18. martā …

Ja Mūns cerēja, ka Lellīte uzķersies uz šā āķa, tad viņš kļūdījās.

—    Droši vien jūs esat mani sajaukuši ar Brjdžitu Bardo, — viņa izsmejoši teica. — Šai caurumā esmu šodien pirmo un, cerams, pēdējo reizi, pie tam, tikai paklausīdama jūsu aicinājumam.

Šai mirklī Hjū Brauns atgriezās ar lielu, resnvēderainu, tīmekļiem klātu pudeli.

—    Lūk! — viņš svinīgi lika to galdā. — Spriežot pēc pelējuma, šis vīns nogulējis traukā kopš pasaules radīšanas, tātad kurkstošu varžu tajā noteikti nav, par dinozauriem gan negalvoju.

Mūns ātri atvadījās. Te vairs nekas nebija darāms. Turklāt Hjū Brauns aizsmēķēja pēc sīrupa smaržojošu cigareti. Pedro, Rozita Bairda un kaprālis Milss sagaidīja viņu laukumā pie kāpnēm. Blakus džīpam tagad stāvēja balta sporta mašīna — divvietīgs mazerati ar spēcīgu motoru un milzīgu bagāžnieku. Virs radiatora karājās naktstērpa zilā driska, kas aizvietoja karodziņu.

Upe sagaidīja viņus ar apdullinošu dārdoņu. Kaprālis Milss, neizlaizdams no zobiem cigareti, vadīja mašīnu pa šauro gaiteni, ko veidoja stāvais krasts un klinšainā krauja virs galvas. Tas nebija ceļš, bet dzega mēnessērdzīgo naksnīgai pastaigai.

Mūns izlikās aizsnaudies. Caur pievērtajiem plakstiem viņš uzmanīja Rozitu Bairdu. Šķita, ka pēc informācijas, kas saņemta no biļešu pārdevēja, var nešaubīties par to, ka fotogrāfijas paņēmusi Lellīte. Paņēmusi tāpēc, ka tajās attēloti viņas līdzzinātāji, ar kuriem kopā tā ieradusies Panotarosā Roda Gaetano uzdevumā. Tomēr nekādi neizgāja no prāta Rozitas Bairdas skuba, kad viņa konstatēja, ka tabletes pret galvas sāpēm aizmirsusi mājās. Patiesībā viņa varētu to apgalvot tikai tad, ja būtu kārtīgi pārmeklējusi planšeti.

Planšete tagad šūpojās Mūna acu priekšā. Rozita sēdēja ar pusaizvērtām acīm. Paskatījusies Mūnā un pārliecinājusies, ka viņš guļ, meitene atkal iegrima domās.

—    Jūs aizraujaties ar fotografēšanu? — Mūns bija paredzējis, ka viņa balss izsitīs Rozitu no līdzsvara.

—   Es? — viņa izbīlī atpleta acis. — Kāpēc jūs tā jautājat?

—   Tāpēc, ka pirmīt, kad atvērāt planšeti, ieraudzīju tur…

—    Man nav nekādu fotogrāfiju! — Rozita iesaucās, nenogaidījusi teikuma beigas. Neļaudams tai atjēgties, Mūns satvēra planšeti un atrāva līdz galam slēdzēju. Jā, viņš nebija maldījies! Zem celofāna gulēja vesela paciņa fotogrāfiju, tieši tāda paša formāta — kā no Šrīvera saņemtās. Tās gulēja ar attēlu uz leju, bet vienā, kas bija no pakas izslīdējusi, varēja skaidri saredzēt vīrieša kājas.

Gandrīz tai pašā acumirklī planšete izrāvās no viņa rokām. Rozita bija ar visu spēku parāvusi pleca siksnu. Tās gals pavīdēja aiz mašīnas. Planšete sagriezās gaisā un aizlidoja lejā.

—    Viens nulle jūsu labā, — Mūns noburkšķēja.

Rozita sagrīļojās. Kad viņa ierunājās, vieta, kur planšete bija pazudusi ūdens virpulī, jau atradās tālu aizmugurē.

—    Neesmu vainīga … Pilnīgi nejauši… Siksna pārtrūka … — viņa runāja tikko sadzirdami. Gluži bālajā sejā ieplūda krāsa.

—    Vai nebūs par daudz nejaušību? Vispirms jūs nejauši aizmirstat tabletes, kuras pastāvīgi nēsājat līdz, tad tieši tai brīdī, kad interesējos par fotogrāfijām, tikpat nejauši pārtrūkst siksna. Cerams, jūs vismaz neesat tās tikpat nejauši paņēmusi?

—    Nesaprotu. Tie bija mani attēli.

—    Un vīrieša kājas arī bija jūsējās? — un, nepievērsdams meitenei uzmanību, Mūns pagriezās pret Pedro: — Kā sauc šo vietu?

—    Upe saucas Rionegro, angliski tas nozīmē Melnā upe. Pašlaik atrodamies netālu no trešās krāces.

Visu ceļu līdz Panotarosai Mūns nesacīja ne vārda. Kas attiecas uz Rozitu, tad viņas sastingusi seja vairāk nekā jebkad atgādināja metālā izlietu sena meksikāņu dievekļa masku. Mūns pavēlēja apstāties pie pasta. Tikko džīps nobremzēja, Rozita izlēca un, pat neatvadījusies, ātri aizgāja.

Izrāpies no mašīnas, Mūns ieraudzīja Bilu Ričiju.

—    Priecājos jūs sastapt! Esmu tā noilgojies pēc jūsu sabiedrības, mister Mūn, — aktieris teatrāli pakratīja detektīva roku. — Jūs tikko pabraucāt man garām, es pamāju, bet diemžēl jūsu uzmanību pilnīgi saistīja skaistā dāma, kas sēdēja blakus. īsta meksikāņu skaistule! Katru reizi, viņu ieraugot, man nāk prātā Doloresa del Rio … Reiz man bija jāfilmējas kopā ar viņu, bet par nožēlošanu …

— Ar ko? Ar Rozitu Bairdu?

—    Kas par muļķībām, ar lielisko Doloresu! Vai atceraties filmu «Meksikāņu naktis»? Tur ir dievīgs kadrs — gargarie melnie mati aizstāj Doloresai tērpu.

—    Un kāds tam sakars ar Rozitu Bairdu? Viņa taču ir sidrabaina blondīne, ja vien es neesmu daltoniķis.

—    Pagājušā reizē viņa bija tumšmate un pie tam tāda kā tropu nakts. Tādi paši mati kā tai pazīstamajā epizodē! Jāsaka, formas tērpā viņa nav tik fotogēniska kā baltā kleitā ar baltām kurpītēm.

—    Kad jūs viņu redzējāt?

—    Pirms divām nedēļām. Viņa iznāca no viesnīcas un tāpat kā nupat ātri pārskrēja pār laukumu. Droši vien negribēja, lai kāds ievēro. Tas bija tieši tai naktī, kad Lellīte aizsūtīja mani pēc doktora Enkarno.

Mūns apgriezās. No Ričija saņemtā informācija īsu mirkli bija izstūmusi no apziņas apkārtējo pasauli. Nav patīkami, ka šai sarunai bijuši liecinieki. Pedro lielās ausis likās izstiepušās garumā.

—    Paldies, Pedro. Tu man neesi vairs vajadzīgs.

Ausis ievilkās atpakaļ, seja sakrunkojās apvainojumā. Mūns pārlaida roku matiem, kas atgādināja dzeloņainu krūmu, un pačukstēja:

—    Ja radīsies nepieciešamība, palūgšu donu Benitesu tevi pasaukt… Un ne vārda par to, ko esi redzējis un dzirdējis. Neaizmirsti, ka esi mans palīgs.

Zēns tūdaļ kļuva jautrāks. Sazvērnieciski pamirkšķinājis Mūnam un augstprātīgi pamājis Bilam Ričijam, viņš palēkdamies aizskrēja.

—    Kaprāli Mils!

—    Klausos, ser! — šoferis, kas ar neilona sūcekli slaucīja putekļus, pacēla vienaldzīgas acis. Tajās varēja saskatīt pasvītrotu vienaldzību pret visu, atskaitot priekšniecības tiešās pavēles.

—   Varat braukt, mašīna man šodien vairs nebūs vajadzīga.

—   Jūsu darīšana, bet saskaņā ar saņemto rīkojumu esmu jūsu rīcībā līdz pulksten nulle nulle.

—    Apsveicu, mister Mūn! Es arī neatteiktos no tāda iespaidīga labvēļa kā ģenerālis Debldejs! — un Bils Ričijs it kā nejauši pakalpīgi pavēra durvis, lai ielaistu Mūnu.

Sadzirdējis soļus, pasta priekšnieks izskrēja no sava dzīvokļa. Rokā viņš turēja mitru dvieli, aiz sienas skanēja izmisīgas bērnu raudas.

—   Šie neciešamie palaidņi! — viņš šķendējās. — Jums pienākušas telegrammas, mister Mūn!

—    Un man? — Ričijs vaicāja bezcerīgā balsī.

—    Kā parasti. Līgums ar Holivudu.

Mūns atgāja sāņus un pārlūkoja korespondenci. Deilijs ziņoja, ka ārzemju pases izdošana joprojām aizkavējoties. Mūns smīnēja un uzrakstīja:

«Jūsu klātbūtne ārkārtīgi nepieciešama. Pielieciet visus spēkus, lai paātrinātu pases saņemšanu.»

Viņš tīšām nostājās tā, lai Bils Ričijs varētu izlasīt tekstu, un ar gandarījumu konstatēja, ka pēdējais šo iespēju izmantojis.

—    Pašam vēstuļu nav, tāpēc interesējaties par svešām? — Mūns sausi apvaicājās. Runāt nācās diezgan skaļi — brēcieni aiz sienas joprojām nemitējās.

—    Neinteresējos, drīzāk apskaužu, — vecais aktieris smagi nopūtās. — Saņemt vēsti no paziņām un radiem — tā taču ir laime!

—    Tādā gadījumā jums būs prieks par šo vēsti, — Mūns pasniedza viņam Donalda Kinga telegrammu, kas aizņēma desmit veidlapu. — Tā attiecas uz jums.

—    Uz mani? — Ričijs pussoli atkāpās.

—    Jā, gan. Šai sarakstā figurē visi, kas piedalījušies Stenlija Hjūza filmā. Falstafa lomu tēlojis Tinto Loreti.

—    Neesmu jūs mānījis, — Bils Ričijs saduga kā no sitiena, — Stenlijs man tiešām piedāvāja šo lomu, bet…

—    Bet, tā kā jums bija balss saišu hronisks iekaisums, jums piedāvāja notēlot kurlmēmo, — Mūns pasmīnēja. — Sākumā tiešām domāju, ka režisors jūs nolicis kaut kur dibenplānā. — Mūns apklusa pirms beidzamā trieciena. — Bet jūsu vārda šai sarakstā vispār nav!

—    Jā, manis nav, — nespodri zilās acis aizplīvuroja asaras. — Vairs nederu komiskām lomā. Stenlijs Hjūzs teica, ka, skatoties uz manu Falstafu, cilvēkiem gribas raudāt. Manā vietā bija jāizsauc itālietis. Es nevainoju Stenliju. Tiesnesis var reizēm atļauties augstsirdību, bet režisors — ne … Un vispār zaudētājos neesmu palicis … Pateicoties šim gadījumam, sapratu, ka man ir visas iespējas kļūt par izteikti dramatisku aktieri… Ja jūs būtu ar

mieru uzrakstīt detektīvfilmas scenāriju.., — viņš lūdzoši uzlūkoja Mūnu.

Bērnu raudas aiz sienas aprāvās uz visaugstākās nots. Iestājās svētsvinīgs klusums. Pasta priekšnieks izvilka no ausīm vates kušķus, Mūns atviegloti nopūtās, tikai Bils Ričijs joprojām stāvēja kā skulpturāls nelaimes iemiesojums.

—   Pastāstiet sīkāk par tikšanos ar Rozitu, Bil, — Mūns draudzīgi uzsita viņam pa sakumpušo plecu.

—    Sīkāk? Allaž gatavs jums pakalpot! — vecais aktieris izstiepās taisnāks, pat mēģināja pasmaidīt. — Lellīte pateica, lai atnākot, viņa būšot ļoti priecīga. Bija ārkārtīgi jauki, mēs daudz dzērām, tad viņa aizsūtīja mani vēl pēc dzeramā, pie viena man bija jāatved arī Brauns, nu tas žurnālists, kas dzīvoja pilī pirms pogu karaļa dēla.

—   Un kur atradās Ramiross?

—    Lellīte teica, ka esot aizbraucis uz Malāgu … Klausieties tālāk … Centos viņai ieskaidrot, ka tā nav mana vaina, ja Brauns interesējas nevis par viņu, bet par Gvendolīnu Šrīveru … Tad viņa sacīja, ka būtu labprāt noindējusi šo pussprāgušo kaķeni… Tad atnāca padre Antonio, līdz šim viņš nekad tik vēlu nebija nācis, abi sāka par kaut ko sačukstēties. Es jutos aizvainots, bet iet projām neuzdrošinājos — jezuīts varēja Lellīti noskaņot pret mani… Viņai pēkšņi kļuva nelabi, man vajadzēja skriet pakaļ doktoram Enkarno … Dakteri nesastapu, vēlāk izrādījās, ka viņš bijis pie Matosinjosiem, atcerieties, tā laulātā pāra, kas pirms Šrīveriem saindējās ar konservēto desu. Viņi bija jau tuvu nāvei; pirms doties uz viesnīcu, šis nolādētais melnsvārcis bija tiem sniedzis pēdējo bikti un grēku atlaidi… Atgriezos atpakaļ, bet Lellīte mani vairs neielaida, sacīja, ka gribot doties pie miera.

Mūns pacietīgi klausījās. Kāda mānīga zemapziņas balss čukstēja, ka aiz šā banālā notikuma slēpjas kaut kas svarīgāks.

—   Vai esat pārliecināts, ka Lellīte, jums atgriežoties, bija viena?

—    Kad pienācu pie durvīm, man likās, it kā viņa sarunātos ar garīdznieku. Bet viņa laikam dzērumā runāja pati ar sevi.

—    Kāpēc jūs tā domājat?

—   Dons Benitess vēlāk pateica, ka melnsvārcis sen aizgājis.

—   Vai Lellīte bieži sadzeras līdz tādam stāvoklim, ka jāizsauc ārsts?

—   Nē, viņa ir izturīga kā kamielis, — Bils Ričijs pašūpoja galvu. — Tas bija pirmais gadījums.

—   Tātad pēc tam, dodamies mājās, jūs ieraudzījāt Rozitu Bairdu iznākam no viesnīcas?

—    Agrāk! Viņa iznāca, kad devos pie daktera Enkarno.

—   Vai nesatikāt kādu no viesnīcas iemītniekiem? Gaitenī? Varbūt vestibilā? Papūlieties atcerēties!

—    Vestibils bija pilnīgi tukšs, to es atceros. Tik vēlā stundā visi jau guļ. Par padies Antonio nēģeri nav vērts runāt, suns allaž gaida savu saimnieku … Viņš stāvēja pie viesnīcas, vienīgi zobi baltoja tumsā kā ģindenim, es pamatīgi pārbijos… Piemērots pārītis — svētulis melnos svārkos un melnādains pagāns… Nebrīnīšos, ja izrādīsies, ka tieši viņi abi aizgādājuši mis Gvendolīnu uz viņpasauli! — Bils Ričijs šai brīdī atgādināja vecu lauvu, kas nevarīgās dusmās rāda zvērnīcas apmeklētājiem apdrupušus ilkņus.

Atvadījies no viņa, Mūns ātri uzmeta tekstu jaunam, Donalda Kinga aģentūrai adresētam pieprasījumam. Teksts skanēja:

«Žurnāls Pacific Revue 1966, numurs 11. Attēls ar parakstu: slavenākie peldsezonas viesi Santa-Monikā. Steidzami atsūtiet sīku informāciju par cilvēku — trešo pa labi. Uzziniet, vai Federālā izmeklēšanas biroja kartotēkā ir ziņas par Ramirosu Vilju, bijušo Losandželosas restorāna oficiantu, un tulku leitnanti Rozitu Bairdu, kas dienē jūras kara bāzē Rotā, Spānijā. Paātriniet atbildi attiecībā uz Šmitu un doktoru Šveinfurtu.»

—    Jums diezgan dārgi izmaksā šī telegrāfiskā sarakste, — pasta priekšnieks teica. — Varbūt šoreiz sūtīt nevis zibens, bet parasto?

—   Esiet bez bažām, atliks ari jums. Radusies atkal iespēja nopelnīt.

—   Kas jūs interesē? — pasta priekšnieks bija gatavs pakalpot.

—     18. martā Puente Alčezerilo pastā nodota vēstule. Adresāts dzīvo viesnīcā «Holivuda». Uzvārds nav zināms, tā vietā pasaknī kļūdaini ierakstīts viesnīcas nosaukums. Par šo uzvārdu samaksāšu simts pesetu!

—    Jūs mani iepriecinājāt. Domāju, ka atkal nāksies augu nakti rakņāties pa telefonu sarakstu. Šis uzdevums ir pavisam vienkāršs. Protams, tādā gadījumā, ja vēstule jau pienākusi.

—    Apritējušas četras dienas.

—   Tas neko nenozīmē. Pasts iet aplinkus, caur Malāgu, bet tur, tā vismaz stāsta, dažas vēstules pārbaudot slepena cenzūra. Tādās reizēs pasts pienāk ar nokavēšanos… Tūdaļ palūkosimies.

Kamēr pasta priekšnieks izskatīja grāmatu, kurā reģistrē ierakstītās vēstules, viņš paguva pastāstīt vairākas anekdotes, ieskaitot anekdoti par Franko un Džonsonu. Mūns bija dzirdējis pēdējo jau pirms gadiem divdesmit, tikai toreiz Džonsona vietā figurēja Hitlers.

—    Jums veicas! — pasta priekšnieks pusvārdā pārtrauca kārtējo anekdoti. — Atradu! Adresāta uzvārds — Šrīvera!

—    Šrīvera? — Mūns bija sagaidījis visu, tikai ne to. — Tas nevar būt! Jūs esat kļūdījies.

—    Paskatieties pats! Vienīgā vēstule, kas pienākusi no Puente Alčezerilo pēdējās dienās.

—    Vai neatceraties, kam tā bija domāta — mis Šrīverai vai viņas mātei?

—    Par nožēlošanu, ierakstām tikai uzvārdus. Bet atmiņā tādi sīkumi neaizķeras.

—   Varbūt paskatieties — kas parakstījies par saņemšanu?

—    Tas jums nepalīdzēs. Par ierakstītām vēstulēm parakstās dons Benitess, pēc tam viņš vai pastnieks saliek tās pa kastītēm pēc istabu numuriem.

Vēl pavisam nesen Mūns bija pārliecināts, ka Brauna vēstule sūtīta kādam viesnīcā dzīvojošam bandas loceklim. Vēl vairāk, viņam gandrīz nebija šaubu, ka tā adresēta Šmitam. īstenība tikpat maz līdzinājās minējumiem kā viss šai neparasti sarežģītajā, ārkārtīgi mīklainajā gadījumā. Domās nogrimis, Mūns izklaidīgi iedeva pasta priekšniekam apsolīto honorāru un piedevām dažus cigārus. Tikai atvadoties, viņš atģidās pavaicāt:

—    Kad vēstule īsti pienākusi?

—    Deviņpadsmitajā.

—    Deviņpadsmitajā! Tai dienā Šrīveri vēl bija dzīvi. Tātad viss vēl nav zaudēts. Ja vēstule adresēta Gvendo- līnai, iespējams, ka to saņēmusi misis Šrīvera vai Rols.

Cik ātri vien spēdams, Mūns devās uz viesnīcu. Centrālo laukumu piepildīja trokšņains ļaužu pūlis. No apgaismotās baznīcas atskanēja korāļi, viesnīcas atvērtajos logos — džezs. Atbrīvojis ar elkoņiem sev ceļu, tikko izvairījies no kautiņa ar amerikāņu lidotāju, kam nejauši bija iesitis krietnu dunku, Mūns aizelsies ienāca vestibilā. Stikla durvīs stāvēja dons Benitess un, kā parasti, palocīdamies neredzamajiem klientiem, baudīja vakarīgo svaigumu.

Piegājis pie pusatvērtajām, melni numurētajām debeszilās plastmasas pastkastītēm, kas atgādināja bišu stropu, Mūns nolēma, ka vēstule varētu būt pienākusi jau pēc Šrīveru pārvešanas amerikāņu medpunktā un vēl mierīgi guļ savā nodalījumā. Kastīte ar divpadsmito numuru bija tukša, toties trīspadsmitajā patiešām atradās vēstule. Nepapūlējies vispirms aplūkot aploksni, Mūns drudžainā steigā to atplēsa.

Vēstule bija rakstīta ar mašīnu, pie tam vācu valodā. Viņa rokās bija nokļuvusi Šmita korespondence. To apstiprināja Ķelnes zīmogs.

—    Jūs atplēsāt svešu vēstuli! — viņam aiz muguras stāvēja šveicars. — Ja senjors Deviljē uzzinās, viņš noraus man galvu … Nē, nē, senjor Mūn, jums es nepārmetu, tā ir tikai mana vaina … Parasti, ja viesis aizbraucis, nosūtām korespondenci uz viņa atstāto adresi vai nogādājam atpakaļ. Bet šoreiz nebija adreses, bez tam cerēju, ka senjors Šmits vēl atgriezīsies … Komfortablas viesnīcas apvienojums ar viduslaiku pili spētu pievilināt pat visizlutinātākos tūristus. No izdevīga veikala tik ātri neatsakās…

—  Don Benites, šī vēstule ir adresēta man! — Mūns uzsvēra.

—   Jums? — dons Benitess gatavojās protestēt.

—   Lūk, pierādījums! — Mūns izņēma no kabatas portfeļa divdesmit pesetu banknoti.

—    Protams, jums! Es kļūdījos! — šveicars pamirkšķināja, varen ātri paslēpa aploksni un naudu kabatā, tad nesteigdamies noskaitīja duci svēto.

—          Bet tagad, don Benites, pamēģiniet pierādīt,, ka jums ir ne tikai lieliska dzirde, bet ari puslīdz pieklājīga atmiņa.

—    Par dzirdi tiešām nevaru sūdzēties, — šveicars mazliet skumji pasmaidīja. — Kas attiecas uz atmiņu, tad mūsu laikos laimīgāks ir nevis tas, kas atceras, bet tas, kas prot aizmirst. Man bija divi dēli.. . Pēc tam sākās pilsoņu karš, un, kad tas beidzās, dēlu man vairs nebija.

—    Kurā pusē viņi karoja?

—   Taisnajā pusē, senjor Mūn, — dons Benitess teica ar cieņu un palocīdamies piebilda: — Ar ko varu pakalpot?

—    Deviņpadsmitajā martā pienākusi vēstule r^isis Šrī- verai vai Gvendolīnai, noteikti nezinu. Kas to paņēmis, un kur tā varētu būt?

—    Deviņpadsmitajā? Tūlīt pēc katastrofas? Jūs prasāt no manis pārāk daudz… Visa viesnīca bija pilna ar karavīriem, stiepa senjora Debldeja un senjora Melbriča mantas, urba sienu, lai ievilktu ģenerāļa istabā tiešu vadu ar Vašingtonu … Bet man nācās ieskaidrot tūristiem, ka nav nekāda pamata uztraukumam … Man jau tā galva griezās riņķī, un tad vēl traģiskais atgadījums ar Šrī- veriem.

—    Jūs taču toreiz vēl nezinājāt, ka Šrīveri nomirs.

—    Es .. . Bet lidotāji taču jau bija gājuši bojā?

—    Ir jau labi… Man tikai aizdomas, ka jūs arī šoreiz vadāties no savas gudrības: aizmirst ir izdevīgāk nekā atcerēties.

—    Par izdevīgumu, manuprāt, senjor Mūn, neesmu teicis ne pušplēsta vārdiņa. Tieši otrādi, pārāk bieži atceros to, ko labāk būtu aizmirst.

—    Neesmu atbraucis šurp filozofēt, — Mūns asi pārtrauca. — Vai kāds varētu man pārtulkot šo vēstuli?

—    Jums vajadzēs uzgaidīt, — dons Benitess pievērsās dēlim, uz kura karājās slēdzenes, — neviena no vāciešiem patlaban nav. Bet šveicieši, kas dzīvo blakus senjoram Ramirosam, runā tikai franciski.

Uz kāpnēm parādījās Lundholms, gaišmatis ar melnām acenēm un skandināvu akcentu.

—    Senjors Lundholms droši vien varēs jums palīdzēt, — šveicars nopriecājās. — Tiku dzirdējis, ka viņš sarunājas ar senjoru Šmitu vāciski.

—   Vai jūs tiešām protat vācu valodu? — Mūns griezās pie Lundholma.

—    Jā gan. Geteborgā man pieder importa un eksporta firma, šai nozarē valodu zināšanas ir nepieciešamas. Ko jūs gribējāt?

—    Senjors Mūns saņēmis vēstuli no Vācijā dzīvojošas attālas radinieces, — dons Benitess, viltīgi smaidīdams, paskaidroja. — Senjora Mūna ģimene tik sen emigrējusi uz Ameriku, ka viņš paguvis aizmirst dzimto valodu.

Mūns pasmīnēja. Lūk, kas apmācījis Pedro lielajā konspirācijas mākslā!

Dalgo Būbij! — Lundholms tulkoja. — Pie mums viss ir kārtībā. Mazajam parādījušies pirmie zobiņi. Anna-Luīza pasūtījusi konfirmācijai jaunu kleitu Parīzē …

Šmita vēstule atgādināja sīku ģimenes notikumu hroniku. Valstī, kur pastāv nelegāla cenzūra, tas ir visideālākais paņēmiens šifrētiem ziņojumiem. Taču daži sīkumi lika Mūnam domāt, ka tā drīzāk ir pilnīgi nevainīga pļāpāšana.

Mūns uzkāpa savā istabā. No kāpnēm raugoties, vestibils ar marmora kolonām, zaļajām palmām, spoguļsienām, tērzējošiem un laikrakstos iegrimušiem viesnīcas iemītniekiem bija redzams kā uz delnas. Tikai tagad Mūns pamanīja kaprāli Milsu — tikpat nekustīgu kā krēsls, kurā tas sēdēja.

Ienācis istabā, Mūns atvēra balkonu. Jūra ielauzās istabā, sašūpojās aizkari, paisuma šalkoņa dunēja ausīs. Diena tuvojās nobeigumam. Šķiet, tajā pilnīgi trūka dramatisku notikumu, tomēr Mūns apzinājās, ka vēl viena tāda diena nogāzīs to no kājām. Un te vēl pie durvīm pēkšņi atskanēja bungu rīboņai līdzīga klauvēšana. Acīm redzot, apmeklētājs ļoti steidzās.

Mūns atslēdza durvis. Uz sliekšņa stāvēja pasta priekšnieks, aiz viņa gaitenī varēja saredzēt donu Benitesu.

—   Varu jums… — nepacietīgi žestikulēdams, iesāka pasta priekšnieks, bet Mūns to apklusināja.

—    Don Benites! — viņš pasauca šveicaru. — Cienāt savu viesi ar vīnu netaisos, tātad iztikšu bez jūsu pakalpojumiem! Bet, ja jūs vēlreiz nejauši pastaigāsieties gaitenī, es negalvoju par sekām. Skaidrs?… Nu, kas ir? — aizcirtis durvis, Mūns uzrunāja pasta priekšnieku, kas nepacietīgi mīņājās uz vietas. — Vai beidzot atcerējāties, kam bija domāta vēstule?

—          Nē! Bet nupat pienākusi ārkārtīgi svarīga telegramma. Ja jūs būtu redzējis, kā es skrēju!

—    Vai esat pārliecināts, ka bija vērts tā skriet?

—          Tik pārliecināts, ka, nesaņēmis nekādu atbildi uz klauvējieniem, jau domāju, ka esat beigts.

Telegramma bija no Šrīvera.

«Piedodiet atrados smagā stāvoklī aviācijas katastrofā gājis bojā mans vecākais dēls Džons sekretārs tikai tagad ziņoja par jūsu pieprasījumu rīkojumu par kremāciju neesmu devis glābiet Gvendolīnu atskaitot viņu man pašlaik nav vairs neviena piederīgā glābiet kamēr nav par vēlu»

PANOTAROSĀ 1966. g. 24. martā

VAI GVENDOLĪNA IR MADRIDĒ?

Mūns redzēja sapni iestādi ar gariem, padrūmiem gaiteņiem, viktoriāniska stila logiem, ko aizsedza melni aptumšošanas aizkari, un blāvi zilām spuldzītēm pie eņģelīšiem rotātajiem griestiem. Viņš pamodās tieši deviņos, izdzirdis rokaspulksteņa — modinātāja kluso zvanīšanu, un ar smaidu atcerējās sapni. Jau ilgus gadus Mūns nebija sapņojis par sešstāvu ķieģeļu ēku Londonas priekšpilsētā — Slepenā dienesta dešifrēšanas nodaļu, uz kurieni bija aizkomandēts praksē. Darbs bija riebīgs. Ik dienu nācās lasīt, vēlreiz un vēlreiz pārlasīt desmitiem vēstuļu, urbjoties starp rindām. Tā bija korespondence, kuras autori lietoja tā saucamo brīvo kodu. Vārds «dīvāns» vienreiz apzīmēja zemūdeni, citreiz Trafalgaras skvēru, bet reizēm — neko, vienkārši bija starpmateri- āls šifrēto vārdu vidū …

Šis sapnis nebija nejaušs. Iemesls tam bija Šmita vēstule, kas, acīm redzot, pat miegā nedeva mieru uzbudinātajām smadzenēm. Līdzība starp Šrīveru lietu un Mūna darbu Londonā bija nenoliedzama.

Mūns nepaguva ne saģērbties, ne nomazgāties, kad pie durvīm klauvēja.

—   Labrīt, — ar šiem vārdiem Pedro iedrāzās istabā. — Es jau sen jūs gaidu.

—    Atkal kopš sešiem? — Mūns pajokoja.

—    Kopš pieciem, — Pedro apmulsa. — Atcerējos kaut ko ļoti svarīgu, bet dons Benitess aizliedza pirms deviņiem jūs modināt. Jūs vaicājāt par …

—   Pagūsi! Vispirms jāpaēd.

Pedro acumirklī atnesa no automātu zāles duci sviestmaižu, pudeli vīna un divas tases melnas kafijas. Minūtes piecas viņš koncentrēti košļāja barību, bet galu galā tomēr neizturēja:

— Jūs jautājāt, vai neesmu redzējis vēl kādu no šiem gangsteriem. Es nē, bet dons Kamilo gan, liekas, redzējis. Kaut kādi Brauna paziņas esot atbraukuši ar kuteri.

Šī ziņa lika Mūnam nekavējoties doties pie zvejnieka. Termometrs rādīja divdesmit grādu. Šur tur dzeltenajās smiltīs raiboja peldtērpi un milzīgas uzpūšamās bumbas. Pat tāds magnēts kā Lellīte nebija paspējis pārvērst Panotarosas pludmali piejūras kūrvietām raksturīgajā mudžeklī, kur saulē un pašu sviedros cepinās cieši sablīvēti cilvēki. Tikai divās vietās valdīja dzīvība. Netālu no pansijas «Prādo» peldējās amerikāņu kareivji. Vaļējos logos stāvēja sievietes un kaut ko viņiem sauca, pavadīdamas vārdus ar smiekliem un žestiem.

Pa labi, triju palmu ēnā nostājušies, tūristi vēroja kādu ūdensslēpotāju. Mūns piegāja tuvāk. Tā bija Evelīna Rodžera. Viņa uzlidoja viļņu galotnēs, vingri atbalstījusi slaidās kājas pret slēpēm, cenzdamās saglabāt izdevīgu, ne vienu reizi vien spoguļa priekšā iestudētu pozu. Motorlaiva strauji pagriezās, apbraukdama kārtējo šķērsli. Kinoaktrise ar veiklu kustību atrāvās no ūdens un uzvijās gaisā. Pārlidojusi šķērslim, Lellīte pazuda zem viļņa. Ramiross, kas kopā ar tūristiem viņu novēroja, iekliedzās. Šī patētiskā izsauciena vienīgais nolūks bija nodemonstrēt savu kvēlo mīlu. Visi labi zināja, ka Lellīte ir lieliska peldētāja — savā pēdējā filmā «Ievas jaunais kostīms» viņa pat zemūdens epizodēs bija iztikusi bez dublieres.

Mūns aizgāja līdz pussapuvušiem steķiem, kur, pēc Pedro nostāstiem, allaž stāvēja Kamilo motorlaiva. Taču viļņos šūpojās tikai dzelzs muca ar lielu tērauda riņķi, ko zvejnieks izmantoja laivas piesiešanai. Piesedzis acis ar plaukstu, Mūns vēroja ūdens klajumu, kas neciešami dzirkstīja saules staros.

Zemu — gandrīz virs galvas aizlidoja kaijas, netālu no krasta šūpojās nedzīvas medūzas caurspīdīgais jumols. Motorlaivas nebija. Droši vien Kamilo izbraucis selgā.

Mazliet tālāk bija noenkurojušies amerikāņu kara kuģi. Mazi, veikli kuterīši uzturēja satiksmi ar krastu. No re- produktoriem skanēja apdullinoša mūzika. Sēdēdami uz zemūdenes šaurā korpusa, četri peldbiksēs tērpušies jūrnieki spēlēja kārtis.

Mūns devās uz policijas komisariātu, taču pusceļā nogriezās un iegāja pastā.

—          Piesakiet sarunu abonentam, ar kuru mēdza sarunāties Šmits! — detektīvs pavēlēja. — Runāsiet jūs!

—          Es?! Ko tad es varu pateikt? — pasta priekšnieks izskatījās galīgi apjucis.

—          Teiksiet, ka Šmitam pienākusi vēstule… Pajautāsiet, uz kurieni nosūtīt.

Pasta priekšnieks pieteica steidzamu sarunu, tad svinīgi paziņoja:

—          Starp citu, šodien man ir svētki! — viņš parādīja uz sienu, kas atdalīja dienesta telpas no dzīvokļa. — Vai dzirdat?

—    Gluži otrādi, itin neko nedzirdu.

—           Tur jau tas joks. Bērni aizbraukuši pie vecmāmiņas. — Sadzirdējis signāla zvanu, pasta priekšnieks piegāja pie telegrāfa aparāta, no kura izslīdēja papīra lenta. Turpinādams sarunāties ar Mūnu, pasta priekšnieks veikli sagrieza to vienādos gabalos un sāka uzlīmēt uz veidlapām.

—    Sakiet, lūdzu, — vai Hjū Brauns vēstules saņem?

—           Ne ieizi. Bet viņš diezgan bieži iegriežas pie manis tāpat papļāpāt. Tik daudz sālītu anekdošu jau sen netiku dzirdējis. Starp citu, liekas, viņš interesējas par jūsu korespondenci.

—    Un jūs?

—          Jūsu labvēlīgā attieksme man ir dārgāka par visasprātīgāko anekdoti, jo vairāk tāpēc, ka nereti to apstiprināt ar simts pesetām.

—    Bet ja nu kādā asprātīgā anekdotē figurēs divi simti?

—          Jums par spāniešiem ir aplams priekšstats. Tiesa, pats esmu sacījis, ka pie mums var nopirkt itin visu, bet tas raksturīgi tikai cilvēkiem, kam ir ko pārdot. Mums, nabagiem, nav ar ko tirgoties — gods nav pārdodams.

Šai brīdī viņus beidzot savienoja ar Madridi. Saruna ilga pusminūti. Pa šo laiku pasta priekšnieks paguva izmirkt sviedros, bet Mūnam aiz sasprindzinājuma gandrīz vai uznāca krampji.

—          Kas? — Mūns jautāja, tikko pasta priekšnieks bija noņēmis austiņas.

—          Pulkvedis Barensio. No bailēm tikko nenoriju mikrofonu …

—    Kas viņš ir?

—    Kara ministra adjutants… Pateica, ka Šmits aizbraucis, un nometa klausuli. — Pasta priekšnieks atkal metās pie telegrāfa aparāta, lai saķertu pa zemi aizvi- jušos garo lentu. — Vai esat apmierināts?

—    Un kā vēl! — Mūns pakasīja pakausi un devās uz izeju.

—   Uzgaidiet! — pasta priekšnieks uztraukti sauca. — Jums telegramma!

Mūns lasīja tieši no lentas. Kad viņš beidza, viņa priekšā gulēja vesela papīra kaudze.

«Par Rozitu Bairdu un Ramirosu Vilju kartotēkā ziņu nav. Prokurors Matisons, kas vadījis izmeklēšanu sakarā ar restorāna «Kukarača» kāda apmeklētāja noslepkavošanu, izdibinājis, ka restorāns pieder Rodam Gaetano un ir narkotisko vielu izplatīšanas centrs Klusā okeāna piekrastē. Trešais pa labi uz fotogrāfijas — viens no Roda tuvākajiem palīgiem, iesauka Kids, īstais vārds nav zināms. Visbiežāk darbojas ar uzvārdiem Pasters, Gon- zaless, Brauns. Papildus informēju: uz tās pašas fotogrāfijas redzama Evelīna Rodžera (īstajā vārdā Līna Mos- trela). Uzturoties šogad Santa-Monikā,viņa satikusies ar Rodu Gaetano trīs reizes, vienu reizi abi kopā devušies makšķerēt. Rodžera mēdza bieži apmeklēt restorānu «Kukarača». Pirms aizbraukšanas uz Holivudu viņa dzīvoja Bruklīnā un bija jauniešu bandas «Bizoņi» locekle. Daži no šīs bandas vēlāk kļuvuši pazīstami gangsteri. Faksimilu izsūtīju ar fototeletaipu.»

Policijas komisariātā Mūns iegāja brīnišķā omā. Dežurants, ņemot palīgā žestus un sarunu vārdnīcu, izskaidroja, ka pulkvedis Baroha-i-Pinoss atrodoties apspriedē pie ģenerāļa Debldeja. Mūns apsēdās uz sola un aiz gara laika ņēmās aplūkot mušu notraipīto Franko ģīmetni. Kāda neizprotama iemesla dēļ tā saistīja arī policista uzmanību. Paķēris no galda grāmatu, kuru, pēc nosaukuma spriežot, bija sarakstījis Mūna tautietis, viņš uz pirkstgaliem tuvojās portretam. Atskanēja blīkšķis — uz grīdas nokrita pusducis beigtu mušu. Policijas priekšnieka prombūtnē dežurants uzskatīja par interesantāku iepazīstināt ar amerikāņu literatūru mušas.

Mūns nedzirdēja policijas priekšnieku ienākam,'viņš to konstatēja pēc dežuranta uzvešanās. Ar zābaku ierīvējis grīdā pēdējās literārās lekcijas rezultātu, dežurants vispirms izlikās iegrimis lasīšanā un tikai pēc brīža šķietami izklaidīgi nosveicināja.

—    Vai redzējāt, kā esmu viņus izdresējis? — pulkvedis pamirkšķināja Mūnam un laipni aicināja kabinetā.

Mūns klusēdams pasniedza Šrīvera telegrammu.

—    Jā, tas izmaina stāvokli, — pulkveža gaļīgā seja sadrūma. — Bet es tomēr lāgā nesaprotu … Analīze taču pierāda.

—    Neko tā nepierāda … Mēs neesam ņēmuši vērā ļoti vienkāršu patiesību — organiskā sairšana un līdz ar to indes rašanās neizbēgami sākas jebkurā kārbā, kas vaļēja nogulējusi zināmu laiku. Ja analīzei, kā tas noticis šai gadījumā, kārbas ņems no atkritumu konteinera, vismaz vienā no tām noteikti uzies botulīnu …

—    Tiešām, esmu pielaidis rupju kļūdu, neskatoties uz to, ka turpat pusi mūža atrodos policijas dienestā, — pulkvedis greizi pasmaidīja.

—    Nepārmetiet sev, pulkvedi! Tā nav jūsu vaina, ka darīšana bija ar ārzemniekiem, nevis ar kriminālnoziedzniekiem … Pie viena gribētu jūs palūgt pieprasīt no Barselonas Gonzalesa un doktora Valistera lietu.

—    Jūs teicāt — Gonzalesa? — pulkvedis satrūkās. — Pagaidiet, sāku kaut ko atcerēties, tas taču notika manā laikā … — pulkvedis nogrima pārdomās, tad izbrīnā uzlūkoja Mūnu. — Ja jau jūs interesējaties par Gonzalesu, iznāk, ka jūsu hipotēze kaut kādā veidā saistīta ar narkotikām? Tas taču ir absurds.

—    Nevis ar narkotikām, bet ar Rodu Gaetano.

—    Tas ir pārāk negaidīti, lai es spētu uzreiz sagremot. Man tomēr šķiet, ka jūs atrodaties uz maldīga ceļa. Tad jau Šrīveru nāve drīzāk jāsaista ar mis Gvendolīnas nozušanu.

—   Saistīt var visādi.

—    Bet kāpēc neizveidot šādu ķēdi: Šrīveru nāve — iemesls, Gvendolīnas nozušana — sekas … Esmu savācis par viņu papildu informāciju.

—   Vēl vakar jūs bijāt pārliecināts, ka viņa gājusi bojā gaisa katastrofas laikā.

—    Kopš tā laika šis tas izmainījies. Esmu saņēmis te- lefonogrammu no Madrides… Kas tur ir? — viņš nervozi sauca, pamanījis, ka durvis lēnām paveras.

—     Tas esmu es! — kabinetā mulsi iespraucās dons Benitess.

—    Nedrīkst! Esmu aizņemts! — pulkvedis uzbļāva.

—    Kāpēc tas ēzelis jūs vispār ielaida?!

—    Atvainojiet, bet tur nebija nekāda ēzeļa.

—      Vai tad var strādāt tādos apstākļos? — pulkvedis nikni sūdzējās Mūnam. — Ateja atrodas pagalmā, aresta telpas bijušajā šķūnī… Nu labi, klājiet vaļā! — viņš pagriezās pret šveicaru. — Tikai žiglāk! Kas jums tur lēcies? Zādzība? Kautiņš?

—      Ko jūs runājat, priekšnieka kungs, mums ir pieklājīga viesnīca! … Es, patiesību sakot, pie senjora Mūna, — viņš palocījās. — Atminējos, ka vēstuli, kas jūs interesēja, atnesa pievakarē, kad Šrīveri jau bija nogādāti uz amerikāņu nometni… Kaut gan varu arī kļūdīties.

Mūns pateicās un, pārsteigdams pulkvedi, izmeklēti laipni pavadīja donu Benitesu laukā uz ielas. Laimīgā kārtā tai brīdī atgriezās dežurants, un donam Benitesam vairs nebija nekādas iespējas slepus noklausīties detektīva sarunu ar policijas priekšnieku.

—     Kas tā par vēstuli? — pulkvedis apvaicājās, kad Mūns atgriezās kabinetā.

—    Tā bija adresēta Šrīveriem, autors — Brauns…

—     Brauns? Šrīveriem? — pulkvedis pabrīnījās un, uztvēris Mūna skatienu, paskaidroja. — Es runāju ar Hjū Braunu. Bet viņš taču atbrauca tikai divdesmit pirmajā, dienu pirms jums.

—      Iepriekš pilī dzīvoja viņa vārdabrālis, — Mūns nevērīgi piezīmēja. Dalīties ar policijas priekšnieku visā informācijā, kas bija viņa rīcībā, Mūns netaisījās.

—    Iespējams, ka jūs iepazināties ar Brauna vēstuli, kad skatījāt cauri misis Šrīveras papīrus, — Mūns vērīgi palūkojās pulkvedī.

—    Nē! — tas mierīgi izturēja detektīva skatienu.

—   Jums droši vien zināms, ka ar papīriem iepazīstas tikai tad, ja pastāv aizdomas par slepkavību vai pašnāvību … Toreiz es pilnīgi paļāvos uz daktera Enkarno kompetenci .. . Vēstules neviens nelasīja, tās sapakoja un kopā ar citām mantām aizsūtīja misteram Šrīveram.

—    Vai jūs pats to izdarījāt?

—     Jā. Policistiem nedrīkst pārāk uzticēties — ieraudzīs kādu mantiņu un paņems. Tā sakot, piemiņai.

•— Vai nepamanījāt aploksni ar zīmogu «Puente Alčezerilo»?

—      Aplokšņu papīros nebija, un visas vēstules bija no mistera Šrīvera.

—      Nupat apgalvojāt, ka neesat tās lasījis, — Mūns viņu pieķēra.

—      Visas sešas bija rakstītas uz Šrīvera firmas veidlapām, — pulkvedis pasmaidīja. — Lai to pamanītu, nav obligāti jāiepazīstas ar saturu.

—      Bet varbūt vēstuļu tomēr bija vairāk, piemēram, septiņas? — Mūns vaicāja it kā pa jokam, izlikdamies vērojam gar logu soļojošo sapieru vadu.

—      Jūs man neuzticaties?! — policijas priekšnieks tik pēkšņi pielēca kājās, ka Mūns katram gadījumam atvirzījās nostāk. Kaut kur viņš bija lasījis, ka satracināts vērsis ir sīkums, salīdzinot ar aizvainotu spānieti. Bet policijas priekšnieks jau strauji devās pie seifa. Viņš atgriezās ar mapi un mierīgākā tonī sacīja:

—      Ņemiet vērā, jūs esat tikai privātdetektīvs, es varētu ar jums vispār nerunāt, ja ģenerālis Debldejs nebūtu lūdzis sniegt jums vislielāko atbalstu. Tāpēc labāk ne- ķīvēsimies sīkumu dēļ. Te būs mantu saraksts un te — attiecīgais tulkojums. Varat paši pārliecināties!

Pavirši ieskatījies, Mūns zem rindas «6 vēstules» ieraudzīja — «fotoaparāts «Codax», 107 krāsainas filmiņas, 213 fotogrāfijas». Redzētais lika viņam atcerēties incidentu ceļā no Puente Alčezerilo uz Panotarosu.

—     Tātad atgriezīsimies pie telefonogrammas, — pulkvedis iesāka, bet Mūns viņu pārtrauca:

—    Vai Melnajai upei ir kāda ieteka?

—    Neliels ezers… Ko nozīmē šis jautājums?

—     Man iekrita Melnajā upē armijas parauga planšete ar vērtīgiem fotoattēliem …

—    Kurā vietā?

—    Aiz trešās krāces.

—      Jums veicies. Šai krācei, atskaitot foreles, neviens priekšmets nespēj pārkļūt. Nekavējoties došu rīkojumu uzsākt meklējumus … Un kas tie par uzņēmumiem? — pulkvedis painteresējās.

—      Ģimenes, — Mūns sameloja. — Pie viena es, būdams jūsu vietā, grieztos pie Madrides pārvaldes ar lūgumu uzsākt doktora Enkarno meklēšanu.

—    Es taču nevaru apcietināt cilvēku tikai par to, ka viņš nepareizi noteicis diagnozi un pēc tam aizbraucis savās darīšanās… — pulkvedis paraustīja plecus. — Gribas cerēt, ka viņš pats atgriezīsies.

—    Un ja neatgriežas?

—   Tad arī pazīmju izplatīšana nekā nedos. Cik ilgi jau meklē mis Gvendolīnu!

—   Cilvēkam grūtāk paslēpties pašam nekā noslēpt līķi, — Mūns pasmīnēja.

—   Ja esmu jūs pareizi sapratis, jūs apgalvojat, ka mis Gvendolīna varētu būt nogalināta?

—    Varbūt.

—    Tādā gadījumā man jums jāsagādā vilšanās, — pulkvedis piebīdīja Mūnam lapiņu, ko jau sen bija turējis rokā, un nobeidza: — Viņa ir dzīva!

—   Dzīva! — Mūns iesaucās. — Kāpēc tad neteicāt to agrāk?

—    Divreiz mēģināju, bet jūs abas reizes pārtraucāt. Šī telefonogramma saņemta no Madrides, no Galvenās policijas pārvaldes … Gvendolīna redzēta Madridē!

—    Kas viņu redzējis?

—    Kāds Roberto Līma … Vispār viņš ir kriminālnoziedznieks, bet strādā pie mums par informatoru un līdz šim vienmēr apgādājis ar vērtīgām ziņām. Viņš apgalvo, ka dažus vakarus pēc kārtas allaž vienā un tai pašā laikā — starp vienpadsmitiem un divpadsmitiem — redzējis personu, kas atbilst dotajām pazīmēm, krodziņā «Pie septiņiem laupītājiem». Tas atrodas Puerto de Sol laukumā, un to apmeklē diezgan apšaubāma publika.

—   Vai kāds pārbaudīja šo informāciju?

—    Madrides policijai nav vaļas noņemties ar tādiem sīkumiem. Tur pašlaik ļoti nemierīgi. Sāksies ar demonstrācijām, bet beigsies velns viņu sazina ar ko … Es pats arī būtu aizbraucis, ja rokas nesasaistītu šī nolādētā gaisa katastrofa.

—    Vai nezināt, cikos no Malāgas izlido nākamā lidmašīna uz Madridi? — Mūns enerģiski piecēlās. Viņš prata zaudēt. Pie tam — vai tad šo varēja saukt par zaudējumu! Pulkveža hipotēze bieži vien arī pašam bija ienākusi prātā — par spīti pierādījumiem, kas it kā norādīja uz Roda Gaetano sindikātu. Lai būtu kā būdams, sameklēt

Gvendolīnu nozīmē nosoļot vismaz pusceļu līdz patiesībai.

—   Labi neatceros, šķiet, vakarā. Ja viņu atradīsiet — nekavējoties telegrafējiet!

—    Kā ar orderi apcietināšanai?

—    Ja apstiprināsies mūsu viedoklis, atļauju izdos bez grūtībām turpat Madridē. Novēlu sekmes! — pulkvedis svinīgi piecēlās un cieši paspieda Mūnam roku.

ŠRĪVERU pavadonis

Ceļā uz viesnīcu Mūns nolēma pirms aizbraukšanas tomēr aprunāties ar Kamilo. Šoreiz zvejnieka motorlaiva atradās parastajā vietā. Kārtējais vilnis vieglītēm pasvieda to uz augšu, pie mucas piesietā trose ritmiski saspringa un atslāba. Mūns nepamanīja laivā nekādu dzīvības pazīmju, taču izžautie garie gumijas zābaki liecināja, ka saimnieks ir mājās. Mūns izģērbās, apbēra drēbes ar smiltīm un iebrida ūdenī. Krasts šai vietā bija diezgan stāvs. Mūns peldēja bez trokšņa brasā, ko bija - iemācījies vēl skolas gados, lai biedētu meitenes. Viņam jau gandrīz izdevās pieķerties motorlaivas bortam, kad pazemās kajītes durvīs parādījās drūma seja.

Aizcirtis durvis, zvejnieks iegrūda Mūnu atpakaļ ūdenī, pavadīdams šo izdarību ar veselu spāņu vārdu straumi.

—   Nebiju sagaidījis tādu viesmīlību! — Mūns iznira un dažus mirkļus sprauslāja ūdenī.

—   Nekā nedzirdu! Esmu kurls! — Kamilo sauca nepareizā angļu valodā. — Vācieties pie velna!

—   Lūdzu! Ja jums būs vairāk pa prātam parunāties ar mani policijas komisariātā!

—    Labi, labi, — acīm redzot, Kamilo dzirdēja tikai tad, kad tas bija izdevīgi. — Peldiet uz krastu un tur uzgaidiet mani.

—    Manuprāt, varam aprunāties arī jūsu kajītē.

—    Nē! — Kamilo strupi pateica un pēc pauzes piebilda: — Tur man ir tīkli… Smird pēc zivīm!

Mūns piekāpās. Peldot projām, viņš ievēroja konservu kārbu, ar kuru zvejnieks pasmēla no mučeles ūdeni. Etiķeti greznoja tās pašas gardās desas šķēles, par kurām ar tādu sajūsmu stāstīja Pedro. Iztukšojis kārbu, Kamilo

iesmēla vēlreiz, atkal izdzēra, bet tad, uzvilcis garos zābakus, pārlēca no laivas uz mucu un, turēdamies uz viņam vien zināma sēkļa, aizbrida līdz krastam.

—   Piedodiet, senjor, — Kamilo ierunājās negaidīti laipni, — kad man ir paģiras, varu izdzert sausu vai visu Vidusjūru … Kas jūs interesē?

Mūnam negribējās sākt sarunu ar tiešu jautājumu, tādēļ viņš pateica pirmo, kas iešāvās prātā:

—   Vai jūs nenobijāties, kad jūsu izzvejotais lidotājs pateica, ka sācies karš?

—    Ko tikai cilvēki nemelš!

— Bet blāzma? Droši vien arī es būtu nodomājis, ka nomesta atombumba …

—    Blēņas! Krieviem Panotarosa nav vajadzīga! Un vispār pēc frankistu cietuma man nekāds karš neliekas vairs briesmīgs. Lidotājs, tas gan bija pārbijies. Kad ieraudzīja visu debesi vienās liesmās, nolēma, ka sprāgusi bumba. Kliedza, ka tagad mēs visi iešot bojā… Sākumā es arī lā kā noticēju .,.

—   Ka visi ies bojā vienas bumbas dēļ? Jūs droši vien pārklausījāties!

—    Ļoti iespējams … Ar dzirdi man vispār tā pavāji… Pie tam majors Melbričs, kas mani pēc tam nopratināja, pateica, ka lidotājs esot sajucis prātā. Vārdu sakot, ja arī kaut ko dzirdēju, tad tie bija ārprātīgā murgi…

—    Jūs strādājāt pie Šrīveriem par pavadoni?

—    Jā! Senjors Brauns, kas dzīvoja pie marķīza, bija izgudrojis, ka salas tuvumā redzēts milzu kalmārs. Sakarā ar to viņi mani arī nolīga … Romantika, briesmonis ar piecpadsmit metrus gariem taustekļiem … Senjora šai ziņā likās vēl bērnišķīgāka nekā puika … Protams, ja jau cilvēkam nav jārūpējas par dienišķo maizi, viņš var atļauties izošņāt alas, meklēt apslēptas bagātības vai nirt ar akvalangu visādos caurumos.

—    Vai viņi ar jūsu palīdzību kaut ko atrada arī?

—    Vienīgi apakšzemes ejas paliekas, tas arī viss. Agrāk krasts bijis saistīts ar Svētlaimīgās vientulības salu … Pēc tam viņi veselu nedēļu nerādījās… Tikai pēdējā dienā atnāca atkal… Palūdza, lai aizvedot viņus uz … — neizrunājis līdz galam, Kamilo pēkšņi apklusa.

—    Uz salu? — Mūns vaicāja.

—           Nē, uz Kosta Ažūru, tā ir neliela ostas pilsētiņa starp Panotarosu un Rotu. No rīta aizvedu, bet pirms pusdienām atvedu atpakaļ.

—    Kāpēc viņi uz turieni brauca?

—   Nezinu, man viņi to nesacīja.

—          Tātad Brauns apgalvoja, ka esot redzējis milzīgu kalmāru?

—          Jā, jā, — zvejnieks pamāja. — Manuprāt, arī viņš bija mazliet jucis. Bieži brauca uz Svētlaimīgās vientulības salu, pat palika tur pa nakti. Izlikās pētām kaut kādus krabjus…

—    Izlikās?

—           Vienreiz ieskatījos viņa spainī, kamēr paša nebija klāt. Brauna sazvejotie krabji bija nosprāguši jau pirms simts gadiem … Vārdu sakot — tūristi nobijās no kal- māra, un neviens uz salu vairs nebrauca. Bet senjora un puika, tieši otrādi, taisni vai samīlējās salā.

—    Vai Gvendolīna viņus pavadīja?

—          Dievs pasarg! Skuķis briesmīgi baidījās no ūdens. Reiz bērna gados slīkusi… Kopš tā laika pat ar tvaikoni baidījusies braukt.

—    Bet es redzēju attēlu, kurā viņa vizinās ar gliseri.

—           Tas ir senjora Deviljē gliseris, tā paša, kuram pieder viesnīca. Ja gribat zināt, fotogrāfija uzņemta dažus soļus no krasta. Turklāt senjorita pieprasīja, lai es drošības labad stāvētu blakus.

—          Jūrnieki parasti ne visai labi prot peldēt, — Mūns piezīmēja.

—    Kā jūs zināt, ka esmu bijis jūrnieks?

—          Pēc tetovējumiem… Kāds jums uz kuģa bija amats?

—    Nav jūsu darīšana! — Kamilo izgrūda caur zobiem.

—    Un tomēr?

—           Biju pavārs! — Kamilo dusmīgi nošņāca un neuzaicināts sāka stāstīt: — Senjors Deviljē bija tai skuķī samīlējies līdz ausīm, bet senjorita Gvendolīna viņu neieredzēja. Pirms aizbraukšanas senjors nozvērējās viņu iegūt — lai tur vai kas, pat tad, ja nāksies aizvest ar varu.

—          Nolaupīt? Interesanti! — Mūns nomurmināja. — Vai domājat, ka viņš uz to spējīgs?

—           Kāpēc gan ne? — zvejnieks paraustīja plecus. — Bagāts cilvēks … Ko tik viņi neizgudro, lai izklaidētos.

—    Sakiet — ko jūs domājat par Šrīveru nāvi?

—          Kāpēc jūs tā jautājat? — zvejnieks neuzticīgi uzlūkoja Mūnu.

—          Tāpat vien … Kā viņi jutās, kad jūs aizvedāt tos uz Kosta Ažūru?

—    Labi. Atceļā gan sūdzējās par nelabumu.

—    Vai viņiem bija līdzi desu konservi?

—           Tā bija viņu ikdienas pārtika. Zinu, uz ko jūs tēmējat… Dakteris Enkarno nez kādēļ izdomāja, ka viņi saindējušies.

—    Vai tad tas neatbilst patiesībai?

—           Kad atbraucu pakaļ, viņiem vēl bija atlikušas dažas konservu kārbas, vienu viņi atdeva man. Ja dakterim būtu bijusi taisnība, arī es jau sen gulētu kapā.

—          Pedro stāstīja, ka jūs esot redzējis cilvēkus, kas ar kuteri atbraukuši uz salu.

—          Jā, tas notika apmēram pirms divām nedēļām. Atgriezos no zvejas, redzu, pie salas piebraucis liels kara kuteris… Amerikāņu. Kad pietauvojos, blakus krastā piestāja arī viņu laiva. Matroži palika pie airiem, bet trīs cilvēki nokāpa krastā. Brauns, kāds amerikānis privātā un jauna sieviete.

—    Vai viņai mugurā bija formas tērps?

—    Nē. Uzposusies kā uz balli, skaistā baltā kleitā.

—    Tumšmate?

—    Lāgā neievēroju, bija jau krēsla.

—          Vai atceraties, vakar policijas komisariātā nopratināšanā piedalījās leitnante — tulks. Vai viņa nebija līdzīga sievietei kuterī?

—          Nē, tulkotājai mati bija mēness apspīdēta viļņa krāsā, bet tai — pavisam tumši.

—           Tātad tomēr! — Mūns apmierināti pasmaidīja. — Un tagad mēģiniet iztēloties tulkotāju nevis ar sidrabainiem, bet gariem, melniem matiem!

—          Viņa! — zvejnieks paplakšķināja pa gūžām. — Noteikti viņa! Kā man pašam neienāca prātā!

Jau atvadīdamies, Mūns nez kādēļ jautāja:

—    Ko jūs sakāt par krievu zemūdeni?

—    Pazīstam šos jokus, — zvejnieks nospļāvās. —"Pasaciņas! Ja jau nācās izgudrot krievus, tad pašiem kaut kas nav kārtībā!

— Šoreiz tās laikam tomēr nebūs tikai baumas vien. Amerikāņi notvēruši šifrētu pārraidi.

Zvejnieks uzmeta Mūnam skatienu, kas lika šermuļiem pārskriet pār muguru un, neteikdams ne vārda, aizsoļoja uz laivu.

Satikšanās ar Kamilo sniedza bagātīgu vielu pārdomām. Aizdomīgā noslēgtība, kad runa bija par viņu pašu, nekādi nesaskanēja ar lielo vaļsirdību, kad runa bija par citiem. Viņa informācija sniedza diezgan daudz interesantu faktu, protams, tai gadījumā, ja nebija melīga. Bija gan vairāki iemesli viņam ticēt: ziņas par Rozitas Bairdas atbraukšanu saskanēja ar Bila Ričija liecību; Brauna izgudroto milzu kalmāru zvejnieks bija jau pieminējis policijas komisariātā. Visbeidzot juceklīgais stāsts par izzvejoto lidotāju saturēja dažus diezgan nepārprotamus mājienus.

Lai cik dīvaini tas arī izklausītos, tieši šis lidotājs pašlaik interesēja Mūnu visvairāk. Vai viņš tiešām bija sajucis prātā, kā to apgalvojis majors Melbričs?

Domās nogrimis, zemu noliektu galvu Mūns soļoja gar dzeloņdrāšu žogu. Iespējams, viņš pat nepamanītu, ka iet gar militāro nometni, ja nebūtu ieraudzījis to pašu autobusu bez logiem, kas jau pirmajā apmeklējumā saistīja viņa uzmanību. Slēgtais, noslēpumainais, pienbaltais autobuss izraisīja veselu asociāciju ķēdi, kas no sanitāriem baltajos halātos un gumijas kameras trako savaldīšanai sniedzās līdz lidotājam, bet no lidotāja līdz kalsnajam, garajam cilvēkam, kas toreiz mazgājās dušas kabīnē un likās tik pazīstams.

Mūns aizvēra acis, lai labāk atsauktu atmiņā šā cilvēka izskatu. Sejas panti izplūda, toties viņš labi atcerējās mediķiem raksturīgo rūpību, ar kuru tas rīvēja nagus. Ķirurgs? Diez vai. Bet tomēr ļoti iespējams, ka šim cilvēkam ir sakars ar medicīnu. Varbūt zinātnieks? Bet kur Mūns viņu tādā gadījumā būtu redzējis? Vienīgā vieta, kur nācās sastapties ar zinību vīriem, bija viņa drauga un kaimiņa profesora Holmena dzīvoklis. Mūns juta, ka no patiesības viņu atdala tikai plāna sieniņa. Bet, jo mokošāk viņš pūlējās izlauzties tai cauri, jo vairāk noskaitās, ka desmitiem citu, neatliekamu mīklu un jautājumu, kas prasīja tūlītēju atbildi, aizkavējuši pievērst uzmanību šim, iespējams, tik pazīstamajam cilvēkam.

Izšķīries Mūns pagriezās atpakaļ, bet nometnes vārtos sastapa sargposteņa un dežurējošā virsnieka enerģisku pretestību. Apliecības uzrādīšana neatstāja nekāda iespaida — nometnē pavēlēts ielaist tikai tos, kam ir dušas taloni. Mūns palūdza izsaukt majoru Melbriču vai medicīnas daļas priekšnieku, bet abi, ja dežurējošā virsnieka vārdiem varēja ticēt, no paša rīta aizgājuši uz Melno alu. Gribot negribot nācās atlikt šo problēmu līdz tam laikam, kad viņš būs atgriezies no Madrides.

Pienācis pie viesnīcas, Mūns ieraudzīja blakus garāžai armijas helikopteru, kas atgādināja lielu, caurspīdīgu spāri. Pilots dzeltenā kombinezonā un lidotāja cepuri galvā garlaikodamies aplūkoja uz pludmali ejošās sievietes.

—    Kaprāli Mils! — Mūns sauca, ienākdams vestibilā. Krēsls, kas stāvēja blakus ieejai, neatsaucās. Tikai tagad Mūns atcerējās, ka nav redzējis parastajā vietā arī džīpu. Acīm redzot, ģenerālis Debldejs nez kādēļ nolēmis, ka turpmāk Mūns var pilnīgi iztikt ar paša kājām.

—   Lidmašīnu sarakstu! — viņš sauca donam Benite- sam.

—    Lūdzu! — pārtraucis pieticīgo maltīti, šveicars pasniedza zilus ādas vākus ar spāņu, amerikāņu un franču aviolīniju raibajiem prospektiem. — Senjors Debldejs lūdza jūs piekāpt, tikko pārnāksiet.

—    Nav laika! — Mūns, izskatīdams sarakstu, atgaiņājās. Viena lidmašīna ar pārsēšanos Seviljā izlidoja no Malāgas sešpadsmitos piecās; cita — tiešā divdesmitos četrdesmit. — Kad atiet nākamais autobuss? Pasūtiet biļeti!

—   Pēc divām stundām, — dons Benitess palocījās. — Bet ģenerālis lika pateikt, ka tas esot ļoti steidzami.

Mūns lādēdamies devās pie ģenerāļa. Tur viņu pārsteidza Rozita Bairda, kas, acīm redzot, bija sagatavojusies aizceļot. To liecināja glīta aveņkrāsas ceļa soma, ko Rozita turēja uz ceļiem.

—    Vai aizbraucat? — Mūns šķietami nevērīgi vaicāja, drudžaini apsvērdams ieganstu viņas aizkavēšanai.

—   Kā tad! Kopā ar jums! — Rozita piecēlās un militāri nostiepa rokas gar sāniem.

—    No pulkveža uzzināju, ka taisāties uz Madridi, — ģenerālis Debldejs smējās. — Tāpēc esmu jums sagatavojis šo patīkamo pārsteigumu. Mans personīgais helikopters nogādās jūs uz mūsu gaisa karaspēka bāzi, no turienes ar reaktīvo iznīcinātāju jūs nepilnas stundas laikā nokļūsiet Madridē … Leitnantes Bairdas personā jūs atrādīsieties gan labas tulkotājas, gan apburošas sievietes sabiedrībā…

—    Un es, muļķis, cerēju, ka jums būs jaunumi par raidītāju, — Mūns, aizmirsdams pat pateikties, apjukumā nomurmināja.

—   Varat iet, leitnant! — ģenerālis pavēlēja. — Uzgaidiet misteru Mūnu lejā!

Rozita paņēma čemodāniņu un, militāri pasveicinājusi, izgāja. Mūns pavadīja viņu ar skatienu, kas pauda ne tikai profesionālu interesi, bet vairāk sajūsmu par viņas melnīgsnējo, glezno seju un baltajā frencī iespīlēto, vingro augumu.

—    Kā redzu, Rozita iedarbojas pat uz jums, — ģenerālis pasmaidīja … — Kas attiecas uz raidītāju, tad sakiet paldies dievam, ka jūs nedzirdēja mans adjutants… Šie fakti nav domāti kurai katrai ausij … Tieši šorīt atkal notvērām pārraidi. Esmu jau aizsūtījis to uz Vašingtonu atšifrēšanai… Diemžēl tā ir vienīgā veiksme. Kods joprojām nav atrasts, majors, meklēdams šķembas, izķemmē apakšzemes ezeru Melnajā alā, bet pagaidām bez kādiem rezultātiem…

—   Cik saprotu, ezerā tās nevienam nesagādā briesmas …

—    Pastāv uzskats, ka ezeram ir pazemes noteka, kas beidzas jūrā … Indīgais pretkorozijas sastāvs viegli šķīst ūdenī, tātad ar laiku var apdraudēt peldētāju veselību… Vārdu sakot, nepatikšanu līdz kaklam. Toties jūs var apsveikt ar izcilu veiksmi!

—    Apsveikt tā kā vēl par agru. Vēl nav zināms, vai informācija nav kļūdaina.

—    Sēdēdami uz vietas, jūs to nepārbaudīsiet. Jālido uz Madridi! Un, jo ātrāk, jo labāk… Starp citu, neieteicu pārāk paļauties uz Madrides policijas atbalstu. Viņiem tur pilnīgi pietiek savu likstu. Katram gadījumam sagatavoju mūsu vēstniekam lūgumu nodot dažus slepenus aģentus jūsu rīcībā.

—  Nemaz nezinu, kā jums pateikties, — Mūns nomurmināja.

Tieši tai mirklī viņš saprata visu. Ģenerāļa laipnība lika padomāt. Ar tādu pašu pārliecīgu laipnību parasti piedāvā aizvizināt līdz mājām ciemiņu, no kura grib tikt vaļā. Tai pašā mirklī viņš beidzot atcerējās, kāds uzvārds ir garajam, kalsnajam cilvēkam, kas mazgājās dušas kabīnē.

Spiezdams ģenerāļa roku, Mūns pēkšņi iebilda:

—    Un tomēr es lidošu ar pasažieru lidmašīnu. Jūsu — militārās pēdējā laikā pārāk bieži cieš avārijas, bet man negribas nomirt ātrāk, iekams nebūšu uzzinājis, kāpēc Gvendolīna slēpjas tieši Madridē.

Aizejot no ģenerāļa, rīcības plāns bija jau gatavs. Sagatavojis ceļam somu un uzrakstījis vēstuli, viņš nokāpa vestibilā.

—    Braucu uz Madridi! — Mūns paziņoja šveicaram. — Sameklējiet Pedro, man viņam pirms aizbraukšanas šis tas jāpavaicā.

—   Skrienu, senjor Mūn! Te būs jūsu pasūtītā biļete. Esmu to jau pieskaitījis jūsu …

Vārds «rēķins» tā arī palika neizteikts. Krēsls blakus ieejai atdzīvojās. No tā līdzīgi spokam piecēlās kaprālis Milss un savā parastajā bezkaislīgajā balsī paziņoja:

—    Esmu jūsu rīcībā. Kad izbraucam uz Malāgu?

—    Pēc divām stundām.

—    Jūs uz Malāgu? — aiz muguras noskanēja Ramirosa balss. — Ļoti gleznaina pilsēta! Esmu tajā vienkārši iemīlējies.

—    It sevišķi, ja ņem vērā, ka redzējāt to, neiziedams no savas istabas, — Mūns pasmīnēja. — Pasakiet, kur dzīvo Bils Ričijs.

—   Es jūs pavadīšu, — Ramiross piedāvāja, sāji smaidīdams.

Mūns devās uz. durvju pusi un šai brīdī sajuta sev pievērstu skatienu. Viņš ātri apgriezās, tieši laikā, lai ieraudzītu spogulī Rozitas Bairdas ieslīpās acis. Tās lūkojās dīvaini: it kā izbīlī, it kā apslēpti draudot.

SLEPENA MISIJA

Nesenais smieklu karalis bija izvēlējies savai rezidencei ielej iņu, ko ieskāva pakalni. Saulē izbalējušam, daudzās vietās salāpītajam telts brezentam bija nožēlojams izskats. Ieejas priekšā stāvēja prīmuss, blakus kastroļi un panna. Starp apelsīnu kokiem izvilktajā telefona stieplē karājās šorti un sporta krekls.

Bils Ričijs gulēja. Kamieļvilnas sega ar Toledo viesnīcas zīmogu līgojās nevienmērīgās elpas taktī. Kreisā roka nemierīgi taustījās pa kasti, kas aizvietoja naktsskapīti. Uz tā blāvi spīdēja dzeltena pudelīte ar tabletēm un kaut kas balts — ūdens glāze ar tajā peldošajiem mākslīgajiem zobiem. Teltī valdīja mijkrēslis. Mūns atmeta veco palagu, kas aizstāja durvis. Spilgts staru kūlis apgaismoja brezentam piestiprinātas, izbalējušas, sagumzītas fotogrāfijas. Tās attēloja Bilu Ričiju slavas zenītā. Vēl gluži jauns, viņš komiski karājās trīsdesmitā stāva logā, kūleņoja pa ūdeni, krita katlā ar krēma tortēm. Mūns paskatījās gulētājā. Vecīgā seja ar iekritušajiem vaigiem pauda dziļu bezcerību.

Mūna uzmodināts, Ričijs jutās neērti, kā dāma, kas pārsteigta delikātas kosmētiskas procedūras laikā.

—   Mister Mūn? Tik negaidīti! … Lūdzu, aizgriezieties! … Tagad var.

Mūns apgriezās. Liekie zobi jau atradās savā vietā. Seja, gribas piepūlē atjaunojusies, atkal, kā parasti, izstaroja liekuļotu možumu.

—    Man ir priekšlikums, — Mūns iesāka bez ievada.

—   Attiecībā uz detektīvscenāriju? Tas būtu lieliski! Man, starp citu, ir grandioza ideja! — vecais aktieris, likās, kļuva jaunāks par divdesmit gadiem.

—    Tad jo labāk. Pārrunāsim to ceļojuma laikā.

—    Es? — Bils Ričijs apstulba.

—    Jā, ir ziņas, ka Gvendolīna Šrīvera uzturas Madridē. Iespējams, viņa mani pazīs pēc attēliem presē, mana parādīšanās var viņu izbiedēt. Bez tam jūs protat spāņu valodu.

—   Tas nāk tik pēkšņi! — Ričijs nomurmināja. — Kad man jālido?

—    Nekavējoties!

—           Tūlīt? — Bils Ričijs savilka augstāk segu, viņš likās pagalam apjucis. — Tas nav iespējams… Esmu slims … Sirds … Temperatūra…

Atcerējies uz stieples izžautās drēbes, Mūns ar pūlēm slēpa smaidu:

—          Zāles nopirksim jums gatavu apģērbu veikalā! Un nevienam ne vārda! Sakiet visiem, ka pavadīsiet mani līdz Malāgai.

Pedro, aiz nepacietības lēkādams, jau gaidīja Mūnu vestibilā.

—          Kāds slepens uzdevums? — viņš čukstēja ar cerībām.

—          To vēl nevar zināt, — Mūns pasmaidīja. — Bet, ja atbildēsi uz dažiēm jautājumiem, kā nākas, esmu ar mieru atstāt tevi savā vietā … Ejam pie manis.

Pedro, priekā starodams, uzdrāzās pa kāpnēm. Taču jau pirmais jautājums sastapa stūrgalvīgu klusēšanu.

—    Nezinu, — viņš izspieda ar pūlēm.

—           Nezini, kas bija tai sainī, ko Rols Šrīvers atnesa savā dzimšanas dienā? — Mūns vērīgi paskatījās zēnā. — Tu taču atnāci kopā ar viņu. Labāk pasaki, ka negribi atbildēt.

—          Nevaru. Marķīzs arī izjautājās, viņš ir mans draugs, tomēr nekā neesmu viņam teicis.

—    Kāpēc?

—    Apsolīju Rolam nekā neteikt par virvi!

—          Tātad par virvi? … Nav ko pārdzīvot, Pedro, es to jau sen zināju. Gribēju tikai pārbaudīt, vai tu proti klu.- sēt. Vai viņš tev teica, kam tā vajadzīga?

—           Nē. Tikai sacīja, ka tai jābūt ļoti garai un izturīgai. Sadabūjām tādu pie kāda zvejnieka, viņš no tās gribēja pagatavot tīklu… Rols samaksāja tik daudz, ka es par to veselu gadu varētu pieēsties līdz kaklam, toties virve bija gandrīz kilometru gara.

—          Vai esi ar viņu kādreiz bijis Svētlaimīgās vientulības salā?

—    Nē.

—    Vai tur ir alas?

—           Nēģeru ala. Tur kādreiz slēpušies melnie vergi, tāpēc alu tā sauc. Tunisijas vergu tirgotāju kuģis vētras laikā ticis izmests salā, daudzi nēģeri noslīkuši,. citi sadumpojušies. Pēc tam tie izķerti, bet visus neizdevies samedīt. Dažiem kaut kādā noslēpumainā ceļā izdevies nokļūt uz sauszemes.

—    Kāpēc noslēpumainā? Vienkārši pārpeldēja.

—          Leģenda stāsta, ka viņi nav pratuši peldēt. Katram tas arī nebūtu pa spēkam. Senjora Rodžera, tiesa, reiz aizpeldēja, bet bija gandrīz pusdzīva, tikko spēja pēc tam pozēt fotogrāfam… Marķīzs man stāstīja, ka viens no šiem nēģeriem nokļuvis līdz pašai Granādai un strādājis par galveno einuku harēmā, uz kurieni marķīza sencis sūtījis savas meitas.

—    Vai tu vispār zini, kas ir harēms?

—           Protams! Kaut kas sieviešu klosterim līdzīgs. Sievietes aiz gara laika tur visu laiku kaujas, bet, lai viņas netraucētu sultānam gulēt, tās sargā einuki.

—          Pieci! — Mūns pasmaidīja. — Bet tagad pasaki, — ja tevi vajātu, teiksim, policija, vai tu varētu paslēpties Nēģeru alā?

—          Tāds muļķis es neesmu. Par šo alu visi zina. Kalnos gan ir vesels lērums alu, par kurām nevienam nav ne jausmas, arī piekļūt tām grūti.

—    Ak tā … Vai pazīsti donu Kamilo?

—    Jā.

—    Vai viņš ir labs pavārs?

—          Manuprāt, viņš vispār neprot gatavot. Zivis izvāra vai ēd kaltētas. — Pedro nolaizījās.

—          Diezgan pieticīgi, ja ņem vērā, ka viņš bijis kuģa pavārs.

—           Pavārs? — Pedro pabrīnījās. — To jums kāds samelojis. Dons Kamilo man stāstīja, ko viņš darījis uz kuģiem … Kaut ko saistītu ar spuldzītēm … Bet pēc cietuma viņu vairs nav paņēmuši atpakaļ sliktās dzirdes dēļ.

—    Par ko viņu apcietināja?

—          Pilsoņu kara laikā pie mums te nogāzusies krievu lidmašīna. Lidotājs ar izpletni izlēcis, viņu atraduši mans vectēvs un dons Kamilo, bet marķīza tēvs paslēpis pilī. Pēc tam kāds viņus nodevis. Vecais marķīzs nomira cietumā, bet dons Kamilo ļoti ilgi nosēdēja, līdz pēdējai amnestijai …

—    Un tavs vectēvs?

—    Nošāva, kad esot mēģinājis bēgt… Bet es atriebšos par viņu, kad būšu liels… Vai neticat? Es jums kaut ko parādīšu, ja solāties mani nenodot.

—    Solu.

—    Tad skatieties! — Pedro svinīgi atpogāja savu apdilušo sarkano vesti. Uz iekritušajām, bērnišķīgajām krūtīm bija ietetovēti divi vārdi: «No pasaran!» — republikāņu armijas kaujas sauciens, kas dzīvoja pat zem miljoniem tonnu smagā kapakmens, ko frankisti pašapzinīgi dēvēja par «27 miera gadiem».

Lai cik savādi, tieši šis tetovējums izkliedēja Mūna pēdējās šaubas. Aizsūtīt kādu uz Pamplonu bija pilnīgi nepieciešams, bet uzticēties nevarēja nevienam, atskaitot šo zēnu. Viņš prot turēt mēli aiz zobiem, pie tam nevienam neienāks prātā viņu izjautāt vai izsekot.

—   Pedro, uzklausi mani uzmanīgi! Uzticu tev svarīgu uzdevumu. Tik svarīgu, ka neesmu par to sacījis nevienai dzīvai dvēselei, izņemot tevi.

Mūns sāka čukstēt. Istabā gan nebija slepenu mikrofonu, tomēr lieka piesardzība nekad nav par ļaunu. Viņam runājot, Pedro piepūtās aiz lepnuma par viņam uzticēto slepeno misiju. Kad Mūns izgāja zēnam nopakaļ vestibilā, viņš dzirdēja, ka lielais konspirators paziņo šveicaram:

—    Zināt, don Benites, es izlūdzos senjoram Mūnam autobusa biļeti. Viņam tā vairs nav vajadzīga, bet es nekad vēl neesmu bijis Malāgā. Pie tam tur ir milzums tūristu, varbūt palikšu uz dažām dienām un kaut ko nopelnīšu.

Ar somu rokā Mūns izgāja uz ielas. Kaprālis Milss sēdēja pie stūres, blakus viņam Bils Ričijs jaunā uzvalkā, pakaļējā sēdeklī — Rozita Bairda. Mūnam bija nodoms atstāt viņu Panotarosā, bet viņš izmainīja savu lēmumu. Prātīgāk, ja pretinieks ir acu priekšā, nevis aiz muguras.

Kaprālis Milss jau bija nospiedis starteri, kad pie viesnīcas aizelsies pieskrēja pulkvedis Baroha-i-Pinoss.

—    Atnācu novēlēt laimīgu ceļu! Un galvenais — gandrīz piemirsu jums piekodināt… Madridē noteikti iegriezieties Čikote bārā, to jums parādīs katrs garāmgājējs … Tur bieži sēdēja misters Hemingvejs! Saimniekam ir vesels muzejs vecu vīnu! Pagrabā arī retas šķirnes … Mums ir paruna «Spāniju vislabāk var izprast pēc vīniem,, vēršiem un sievietēm!».

Viņš grasījās vēl kaut ko teikt, bet kaprālis Milss jau piedeva gāzi. Centrs palika aiz muguras. Aiz pagrieziena skatienam pavērās kalna lēzenā nogāze, kur rosījās karavīri. Divu diennakšu laikā Panotarosa bija ieguvusi pārsteidzošu līdzību ar piefrontes pilsētu.

Ģenerāļa Debldeja vīru drudžainā darbība marķīza īpašumā bija izjūtama vēl vairāk. Krūmāja vietā, kur marķīzs bija atradis šķembas, rēgojās milzīga bedre. Tās priekšā mētājās kaudzē samesta aparatūra. No pils stiepās elektrisks kabelis, nozuzdams melnajā caurumā, ko apsargāja divi automātiem bruņoti vīri. No turienes izkāpa krāsainos kombinezonos tērpušies kareivji un, uzkrāvuši mugurā kaut kādus rīkus, atkal pazuda.

—    Hallo, mister Mūn! — viens no tiem aizkavējās.

Tikai pēc balss Mūns pazina majoru Melbriču. Militārā blūzē, uzrotījis piedurknes līdz elkoņiem, augstos zābakos un sviedros piemirkušā laiviņā, no kuras spraucās laukā salipuši mati, viņš vairs nelīdzinājās pats sev.

—   Meklējat? — Mūns vaicāja ar ironiju.

—    Kā redzat. Ne jau katram uzsmaida tāda laime kā jums. Par vienu dienu ar mūziku un meitenēm labā Madrides viesnīcā es tagad laikam atdotu visas pasaules bagātības …

—    Bagātības? Gadu simteņiem ilgi tūkstošiem cilvēku, sākot no grāfa Sančo mazdēliem līdz pat Šrīveriem, meklējuši Melnajā alā pasakainus dārgumus. Bet jūs ar tādu pašu cītību, tikai ņemot palīgā vismodernāko tehniku, meklējat pavisam citus dārgumus, varbūt pat esat jau atradis …

—    Kādus dārgumus? — majors izgrūda caur zobiem.

—    Divdesmitā gadsimta dārgumus! Bumbas šķembas. Jūs pats būtu uzminējis, par ko runāju, ja jūsu domas nemaldītos pavisam citā sfērā.

—    Kādā sfērā, ja drīkstu jautāt?

—   Sevišķi slepenā, — Mūns pasmīnēja. — Bet es daru jums to zināmu — filozofijas sfērā.

—    Filozofam Sokrātam pasniedza nevis glāzi krietna viskija, bet kausu ar indi… Laimīgu ceļu! — un majors Melbričs atkal izgaisa alas melnajā atverē.

Rozita Bairda palika mašīnā. Bilam Ričijam gribējās katrā ziņā padižoties marķīza priekšā ar savu jauno uzvalku, bet kaprālis Milss, paziņojis, ka pārkarsis motors, devās uz pili pēc ūdens. Neraugoties uz troksni, ko sacēla ieejas durvju sarūsējušās viras un atbalss daudzkārt pavairotie soļi, neviens nenokāpa lejā, lai atnācējus sagaidītu. Vecā aktiera pavadīts, Mūns uzkāpa otrajā stāvā.

Tumšā nišā rēgojās ar dzelzi apsistas, kokgriezumiem klātas ozolkoka durvis, sarūsējusi piekaramā atslēga un aizšaujamā bulta. Tās bija tikpat masīvas kā ieejas durvis. Aiz biezā ozolkoka, kas spētu izturēt viduslaiku karavīru uzbrukumu, bet padotos veiklam mūķīzerim, sākās pils neapdzīvotā daļa. Marķīza un Hjū Brauna telpas atradās gaiteņa otrā galā.

Neklausīdams Bila Ričija brīdinājumam, Mūns atgrūda pretējās durvis un nokļuva it kā medus ziepju noliktavā. Hjū Brauns, saldena cigarešu dūmu mutuļa ietīts, zvilnēja senlaicīgajā gultā un šķita pilnīgi nogrimis ar kinožurnālu izgriezumiem aplīmēto sienu vērošanā. No četriem sprogainajiem nēģerēniem bija palicis pāri tikai viens, tas pats ar nolauztu degunu. Galvu nepagriezis, Hjū Brauns pamāja Mūnam:

—    Nāciet, mister Mūn, nav ko kautrēties! Tiesa, noziedznieku sabiedrībā jūs justos daudz labāk, bet, lai sagādātu jums patiku, arī es varu kādu noslepkavot.

—    Paldies. — Mūns atteica. — Negribu pārtraukt jūsu brīnišķīgo nodarbību. Kas gan ir pasaules visskaistākie skati, salīdzinot ar dievīgo Lellīti!

—    Tādā gadījumā vācieties! — Hjū Brauns norūca.

—    Pie velna?

—   Pie marķīza, tas nozīmē vienu un to pašu. Starp citu, viņam ir ciemiņi.

Mūns pieklauvēja pie blakus durvīm. Marķīzs mazliet pavēra tās un tūdaļ iznāca gaitenī. Mūns paguva ieskatīties telpā. Viens no viesiem bija dons Brito, otrs — zvejnieks Kamilo.

—    Jūs draudzējaties ar donu Kamilo? — Mūns vaicāja.

—    Tas ir bēdīgs pārpratums! Man —vienai no Spānijas visvecākās dzimtas pēdējām atvasēm tā ir pilnīgi nepiemērota sabiedrība. Dons Kamilo atnesis svaigu astoņkāji. Tagad, kad amerikāņi tik devīgi atmaksājuši morālos un psihiskos zaudējumus, varu beidzot atļauties šādu delikatesi.

—    Bet dons Brito?

—       Palicis bez pajumtes. Kā labs kristietis esmu tam

piedāvājis savu viesmīlību. Pie tam, ņemiet vērā, pilnīgi bez maksas, ja neskaita saimniecības darbus… Lūdzu tūkstoškārt piedošanu! — marķīzs pēkšņi uztraucās. — Patiesi kauns — sarunāties ar tik cienījamiem viesiem koridorā! Iesim uz bibliotēku.

Marķīzs laipni atvēra ar skārdu apsistās durvis un tikai tad pievērsa uzmanību Ričijam:

—    Zili brīnumi! Vai tas esat jūs, vai arī man rēgojas?

—          Es! — aktieris paziņoja ar teatrālu kautrību. — Vai esmu tik ļoti pārvērties?

—          Nerunāju par saturu, bet par jūsu jauno eleganto iesējumu. Vai tiešām jums beidzot izdevies noslēgt līgumu par lomu?

—          Jā, inscene … — Ričijs iesāka, bet Mūns tieši laikā it kā nejauši pagrūda aktieri. — Tas ir, mistera Mūna scenārijā, — Ričijs izlaboja savu kļūdu. — Tēlošu … detektīva lomu. Vai neticat?

—           Kāpēc gan ne? Ja romānā «Ķeriet slepkavu!» noziedznieku notver paralizēta vecmāmiņa, tad senjora Mūna scenārijā, pats par sevi saprotams, jums būs vispiemērotākā loma.

—           Marķīz, jūs kļūstat rupjš! — Ričija bargā, pašapzinīgā sejas izteiksme atbilda jaunajam uzvalkam.

—         It nemaz. Ja jūs notversiet Gvendolīnu, apsolu jums savu neesošo apslēpto mantu.

Šai mirklī durvis atvērās. Ienāca Hjū Brauns. No greznās pidžamas augškabatas mutauta vietā spraucās laukā zilā naktstērpa drisķa. Nesasveicinājies viņš klusuciešot pienāca pie plauktiem un sāka rakņāties grāmatās.

—          Velti pūlaties, — marķīzs piezīmēja. — Detektīvromāns ar nosaukumu «Evelīnas Rodžeras caurspīdīgais noslēpums» nav vēl uzrakstīts.

—          Mani interesē kaut kas pavisam cits, — Hjū Brauns noburkšķēja.

—    Kas tieši? — Mūns apvaicājās.

—    Nav jūsu darīšana!

Mūns paskatījās pulkstenī, bija jāpasteidzas.

—    Marķīz, es braucu uz Malāgu, — viņš paziņoja.

—          Kāpēc ziņojat par to man, nevis donam Benite- sam? — marķīzs paraustīja plecus.

—           Tāpēc, ka uzticos jūsu aristokrātiskajai gaumei. Vai neieteiksiet, kādas ievērojamas vietas būtu apskatāmas?

—   Ak tā! — marķīzs izmainīja toni. — Sāciet ar Kristus uzvaras katedrāli. Tā uzcelta tajā vietā, kur pēc mauru izdzīšanas dzīvoja karalis Ferdinands ar savu galmu. Galminieku vidū bija arī mans sencis grāfs Huans Kastelmare, — marķīzs stāstīja diezgan ilgi. Visa Malāgas vēsture bija saistīta ar viņa tiešajiem vai netiešajiem radiem.

—   Pirmajai reizei pilnīgi pietiek, — Mūns viņu pārtrauca. — Tātad jūs apgalvojat, ka seno mauru cietoksni Džebelu vislabāk apmeklēt mijkrēslī? Tā arī darīšu!

Mūns nemanot atskatījās. Hjū Brauns pārlapoja kādu grāmatu, bet pēc saspringtajiem sejas muskuļiem varēja spriest, ka viņš uzmanīgi noklausās.

SATIKŠANĀS UZ CIETOKŠŅA VAĻŅA

Malāga mudžēt mudžēja no tūristiem. Katru vēsturisku ēku blīvā gredzenā apjoza automašīnas ar angļu, franču, amerikāņu, vācu mašīnu numuriem. Veikalu un restorānu uzraksti vairākās valodās liecināja, ka Spānijā ik uz diviem vietējiem iedzīvotājiem viens ir tūrists. Acīs vēl dūrās cieņa, ko nez kādēļ izrādīja kaut kādam marķīzam Lariosam, marķīza Kastelmares radagabalam no mātes puses. Te bija gan viņa vārdā nosaukts bulvāris, gan kafejnīca «Pie marķīza Lariosa», gan krūšutēls centrālajā parkā.

Līdz mijkrēslim neatlika daudz laika. Bija jāpasteidzas. Pirmkārt, vajadzēja atbrīvoties no kaprāļa Milsa.

—   Brauciet uz lidostu! — Mūns pavēlēja. — Katrā ziņā sadabūjiet divas biļetes uz nākamo reisu Malāga — Madridē!

—    Jums un leitnantei? — nez kādēļ vaicāja kaprālis.

—    Protams!

Ričijs izbrīnā paskatījās uz Mūnu.

—   Bet kā tad … — viņš iesāka, taču apjēdzis īstā laikā norija teikuma beigas.

Ievērojamo vietu apskati Mūns iesāka ar Pedro Hi- menesa banku. Saņēmis pie lodziņa diezgan lielu summu, no kuras pusi nemanot iedeva Bilam Ričijam, detektīvs palūdza kādu darbinieku aizvest viņu pie bankas īpašnieka.

—          Vai esat ar kaut ko neapmierināts? — darbinieks apjuka.

—          Ar to, ka uzdodat nevajadzīgus jautājumus! — Mūns atcirta.

Pedro Himenesa kabinets atgādināja senlaicīgu ieroču izsļ^di. Vairogi, šķēpi, arkebūzes… Aiz milzīga, kokgriezumiem rotāta galda pacēlās tronim līdzīgs krēsls, ko vainagoja divpadsmit apustuļu koka skulptūras. Tas bija tukšs. Toties citā uz sarkanas ādas fona melnoja garie garīdznieka svārki. Padre Antonio! Spriežot pēc pozas, kādā garīdznieks sēdēja, varēja domāt, ka viņš atrodas savās mājās.

—          Patīkama satikšanās! — garīdznieks aizsita ciet kontu grāmatu un glaimīgā balsī uzaicināja: — Lūdzu, sēdieties! īpašnieks tūlīt atnāks.

—          Sveiki, padre! — Rozita, kas bija apstājusies uz sliekšņa, paspēra dažus soļus.

—           Nē, nē! — padre Antonio pacēla roku. — Ejiet vien paelpot svaigu gaisu. Pārtulkošu ne sliktāk par jums.

—    Kā vēlaties! — un Rozita aizgāja.

—    Kāpēc jūs viņu aizsūtījāt prom? — Mūns jautāja.

—          Pārāk skaista, — garīdznieks domīgi sacīja. — Neieteicu uzticēties skaistām sievietēm.

—    Bet jums?

—          Man var. Kamēr mūsu intereses nesadursies … — garīdznieks paskatījās Mūnam tieši acīs. — Kāpēc jūs savedāt Evelīnu Rodžeru ar Hjū Braunu?

—          Bet kāpēc jūs gribat viņu savest ar Romas pāvestu? — Mūns atcirta.

—          Tas ir mans pienākums pret vienīgi īsto baznīcu, — mazliet augstprātīgi atteica garīdznieks.

—          Bet kāpēc jūs esat izraudzījies tieši viņu, nevis kādu citu, pieņemsim, mani?

—           No jums labākajā gadījumā iznāktu ticīgs ateists, — garīdznieks pilnīgi negaidot iesmējās. — Jūs varat no manis nebīties. Tādus kā jūs es neaiztieku. Jūs taču redzējāt manu nēģeri. Kā bija, tā arī palika pagāns. Viņam ir no maizes pagatavots dieviņš. Vispirms noskaita lūgšanas, tad apēd.

—         Diezgan ērta reliģija. Bet no maizes dieviņa līdz katoļu dievam nav pārāk liels attālums.

—    Katrā ziņā ne tik tāls, lai tas traucētu viņam kļūt par katoli. Bet kā pagāns viņš man vairāk pa prātam. Mans nēģeris runā tikai bantu izloksnē, es esmu vienīgais cilvēks, kas viņu saprot, tāpēc viņš man tik uzticīgi kalpo.

—    Starp citu, kas tas par svēto Huliānu? — Mūns vaicāja. — Cik saprotu, viņš ārkārtīgi populārs šai pusē.

—    Pirmā dzirdēšana. Pie mums tik daudz svēto, cik abonentu telefonu sarakstā … Starp mums runājot, svētie nav mana specialitāte. Dievam vajadzīgi nevis svētuļi un lūgsnu skaitītāji, bet karavīri — cilvēki, kas vīrišķīgi panes ciešanas un tikpat vīrišķīgi mirst.

—   Un, ja nepieciešams, spēj nogalināt, — Mūns izaicinoši konstatēja.

—    Ja tas nepieciešams — bez šaubām. Taču dzīvs sabiedrotais ir vērtīgāks par beigtu ienaidnieku … Neieteicu jums pārāk uzticēties ģenerālim Debldejam.

—   Vai šis padoms būtu uzskatāms par avansu uz mūsu nākamās savienības rēķina?

—    Varat domāt, kā pašam patīk. Varētu pastāstīt jums vēl vairāk, ja jūs savukārt pateiktu man, kas par cilvēku ir Hjū Brauns.

—   Un kādas ir jūsu domas?

—   Es domāju, ka jūs, ja vien vēlētos, varētu par viņu pastāstīt diezgan daudz.

—    Iespējams, bet, ja mēs viens otram izklāstītu savus noslēpumus, pasaulē būtu garlaicīgi dzīvot… Es, piemēram, taču jums nejautāju, kāpēc Panotarosas filiāles klerks pēc mana apciemojuma zvanīja tieši jums, kāpēc jūs te sēžat un izskatāties tā, it kā banka piederētu jums personīgi.

—    O, tas ir tik vienkārši kā Kristus parādīšanās tautai. Klerks, zinādams, ka braucu uz Malāgu, palūdza mani pateikt par čeku. Bet pie sava labā paziņas Pedro Hi- menesa esmu ieradies ar lūgumu paildzināt kredītu Evelīnai Rodžerai. Un, gaidīdams viņu, atsvaidzināju savas zināšanas aritmētikā, — garīdznieks ar smaidu norādīja uz kontu grāmatu.

—   Vai Rodžerai nepieciešams kredīts?

—   Viņa atteikusies parakstīt jauno kontraktu, kamēr Ramirosam nepiešķirs labu lomu jaunajā filmā. Tagad viss atkarīgs no tā, kurš no abiem izrādīsies istūrgalvī- gāks — viņa vai režisors.

—    Redzams, jūs rūpējaties ne tikai par viņas dvēseli, bet arīdzan par čeku grāmatiņu, — Mūns iedzēla.

Kabinetā ienāca pazema auguma kungs ar vairākām konta grāmatām padusē. Ieraudzījis Mūnu, viņš saviebās un kaut ko valdonīgi pateica spāņu valodā, acīm redzot, palūdza uzgaidīt aiz durvīm, kamēr nobeigs sarunu ar padri Antonio. Garīdznieks tāpat spāniski kaut ko paskaidroja viņam. Neapmierināto grimasi tūdaj aizstāja laipns smaids. Mūns izklāstīja sava nāciena mērķi. Baņķieris pamāja.

—    Jā, jā, — padre Antonio precīzi pārtulkoja gandrīz katru viņa vārdu. — Atdevu čeku, ko senjorita Gvendolīna bija uzrādījusi apmaksai, ekspertīzei un tieši šodien saņēmu rezultātu. Man ar nožēlu jāpaziņo, ka senjoras Šrīveras paraksts izrādījies viltots.

—    Vai paziņojāt policijai?

—    Lai dievs pasargā! Misters Šrīvers ir pārāk izdevīgs klients. Tā ir viņa ģimenes lieta, kurā principā neiejaucos.

Apmierināti svilpodams, Mūns iznāca uz ielas. Bils Ričijs stāvēja skatloga priekšā un tīksminājās ar savu spoguļattēlu, rīkodamies pilnīgi pretēji Rozitai Bairdai, kas aplūkoja žilbinošos tērpos ģērbtos manekenus. Bet džīpā — ar mūžīgo cigareti zobos un parasto vienaldzīgo sejas izteiksmi sēdēja kaprālis Milss.

—    Vai dabūjāt biļetes? — Mūns apvaicājās.

—    Te būs! Brīvu vietu nebija, bet es aizgāju pie lidlauka priekšnieka un visu nokārtoju.

—   Oho! Jūs progresējat! Teikuma garums daudz uzska- tāmāk liecina par jūsu cītību nekā pašas biļetes.

—    Uz kurieni? Uz lidlauku? — kaprālis Milss, acīm redzot, uzskatīja, ka reaģēt uz komplimentiem neietilpst viņa dienesta pienākumos.

Mūns ātri apsvēra situāciju. Vispirms jātiek vaļā no Rozitas Bairdas. Kas attiecas uz kaprāli, tad gan jau līdz lidmašīnas atiešanai kaut kas iešausies prātā.

—    Tā kā būtu laiks… — viņš paskatījās pulkstenī. — Mis Rozita, esmu pārdomājis, mani pavadīs misters Ričijs. Atšķirībā no jums un manis viņš personīgi pazīst Gvendolīnu, tātad zina, kāda viņa izskatās. Bet šai gadījumā tas ir svarīgāk nekā nevainojams tulkojums un tāda pati āriene … Pasēdiet kādā restorānā vai kafejnīcā, kaprālis atbrauks jums pakaļ.

Pretēji Mūna paredzējumam Rozita bez vilcināšanās piekrita.

—    Kaprāli, es būšu kafejnīcā «Pie marķīza Lariosa»… Novēlu jums abiem laimīgu lidojumu!

Mūns nogaidīja, līdz baltais frencis nozuda aiz stūra. Kāpdams džīpā, viņš ieraudzīja baltu sporta automobili, kas lielā ātrumā aiztraucās tai pašā virzienā, iejukdams satiksmes straumē.

Lidlaukā Mūns ielūdza savus pavadoņus restorānā un palika tur līdz pēdējai minūtei. Uz katru kaprāļa atgādinājumu, ka laiks iet, viņš ar iereibuša cilvēka ietiepību atbildēja, ka vēl vienai glāzītei laika atliku likām. Un, tikai kad reproduktorā jau trešo reizi atskanēja uzaicinājums nokavējušamies pasažieriem, nosaucot tos vārdā, viņš pameta oficiantam banknoti un, vilkdams sev līdzi Ričiju, paskrēja garām kontrolei.

Pie pašas lidmašīnas viņš iegrūda biļeti rokā pagalam apjukušajam aktierim, pats sasprindzināti novērodams barjeru, aiz kuras bija palicis kaprālis Milss. Atšķirt viņu no citiem pavadītājiem bija neiespējami — sejas neskaidri baltoja tumsā. Tādēļ Mūns cerēja, ka kaprālis savukārt neredz arī viņu. Tai brīdī, kad autofurgons, kas bija atvedis pasažieru bagāžu, atbrauca nost, Mūns, neviena nepamanīts, ielēca tajā un tādā veidā izbrauca no lidlauka.

Vakara ugunīs mirgojošā Malāga skanēja. Kādā vaļējā logā trinkšķināja mandolīnu, citā kaut kur blakus skaļi kauca radio. Mandolīna nepadevās. Nonācis līdz Kristus uzvaras katedrālei, kuras melnais masīvs slējās satumsu- šajās debesīs, Mūns joprojām dzirdēja skumjo melodiju.

—   Ai, cik romantiski! — tumsā izdvesa kāda balss ar amerikāņu akcentu.

—   Ejam, Širlij, nokavēsim vēl vakariņas, — ērcīgi atsaucās cita.

Vadīdamies pēc marķīza norādījumiem, Mūns pagriezās pa kreisi, tad pa labi, pagāja garām mauru pils drupām un iznāca tieši pie cietokšņa. Uzkāpis pa akmens kāpieniem, Mūns pagāja zem krēslainas velves. Viņam pretim dvesa gadsimtu miklums un apsūnojušu akmens bluķu saltums. Neskatoties uz vēlīno stundu, te uzkavējās daudz tūristu. Viņi stāvēja uz platā cietokšņa vaļņa un kā apburti lūkojās uz jūru. Skats patiešām bija brīnišķīgs. Osta ar raibajām piekrastes un kuģu ugiinīm, aiz tās melnā jūra, bet pie paša apvāršņa — bālgani mēļā saulrieta atblāzma.

Mūns apgāja apkārt valnim. Pretējā pusē nebija ko redzēt, ja neskaita pašu pilsētu, kas no šejienes neizskatījās visai pievilcīga. Lejā melnoja mauru pils drupas. Tā kā šajā pusē tūristi vakaros nekad neuzturējās, muzeja administrācija nebija parūpējusies par apgaismošanu. Bija tik tumšs, ka Mūns tikko nenogāza no kājām kādu pārīti, kas bija saplūdis ar sūnām apaugušo mūri. Viņš pagāja vēl dažus soļus un apstājās. Ambrazūrā bija redzams melns siluets, kas mazliet iezīmējās uz debess fona. Piegājis klāt, Mūns aizdedzināja sērkociņu. No tumsas pastiepās roka, lai to nodzēstu.

—    Tātad esat tomēr atnācis? — Mūns atspiedās pret mūri. — Neticēju.

Pēc pusstundas, pievienojies tūristu grupai, Mūns nemanot atstāja Džebelas cietoksni.

Uz ielas bija daudz siltāk nekā mitrajos viduslaiku mūros. Tomēr Mūnu kratīja tāds kā drudzis. Sekodams neona reklāmai, viņš iegriezās kādā bārā un pasūtīja pus- pudeli spāniešu iecienītā paegļu degvīna un vakariņas. Pirmo glāzīti viņš iztukšoja vienā elpas vilcienā. Alkohols mazliet sasildīja. Otro viņš dzēra jau bez sevišķas patikas, maziem malciņiem, nogrimis skumīgās pārdomās. No tranzistora, kas stāvēja uz letes, skanēja deju mūzika. Mūns neapmierināts paskatījās uz bārmeni, kas tūdaļ pieklusināja uztvērēju.

Cigāra zilā dūmu strūklas spirāle aizvijās pāri tukšajam bāram. Skatiens izklaidīgi klejoja pa starptautisko firmu reklāmām, kas greznoja sienas. Sēdēdami zem tamlīdzīgiem uzrakstiem, cilvēki patlaban dzēra itāliešu ver- mūtu, skotu viskiju, Minhenes alu, jautri tērzēja, priecājās par dzīvi un nenojauta, ka pirms dažām dienām mazajā spāņu ciematā Panotarosā norisinājusies traģēdija, kas skar arī viņus. Noslēpumam, ko bija atklājis Mūns, nebija nekā kopēja ar Šrīveru nāvi, bet tas bija daudz briesmīgāks.

—    Piedodiet, jūs aizmirsāt samaksāt, — bārmeņa sauciens apstādināja Mūnu pie pašām durvīm.

Mūns samaksāja un apvaicājās, kā nokļūt uz starptautisko telefona centrāli. Pēkšņi, piegājis pie tranzistora, pagrozīja metāla slēdzi. Bārā ielauzās Parīzes publikas smiekli, amerikāņu dziedātājas aizsmakusi balss, krievu tautas melodija, dievkalpojums Madrides katedrālē.

—    Labs uztvērējs? — Mūns jautāja.

—    Lielisks. Visu mūžu sapņoju par tādu.

—    Cik jūs par to samaksājāt?

—          Dabūju gandrīz par velti. Pie mums te uzstājās Do- mingess. Jūs droši vien dzirdējāt — Spānijas slavenākais toreadors! Man izdevās caur pazīšanos dabūt biļeti uz koridu. Kāds traks tūrists piedāvāja man par biļeti šo te mantiņu. Pie mums tā maksā veselu bagātību.

—    Dodu divreiz vairāk!

—    Kāpēc pārmaksāt, senjor? Nopirksiet rīt veikalā.

—    Tranzistors man vajadzīgs šonakt!

—          Saprotu… Šodien pusnaktī pēc vietējā laika no Ņujorkas translē boksu. Cīņu par pasaules čempiona titulu smagajā svarā. Par kuru jūs esat noslēdzis derības — par Kasiusu Kleju vai francūzi?

—          Nē, draudziņ, runa ir par maču starp Mūnu un Debldeju.

—          Neesmu neko dzirdējis par tādiem. Kas tas par svaru?

—    Vissmagākais, kodoltermiskais!

Uz ielas Mūns jutās diezgan nelāgi. Kabatā tranzistors nelīda iekšā, bet līdzināties zaļknābjiem, kas pat uz publisko ateju soļo ar mūziku, negribējās. Taču cerība uz pārraidēm, kuras šonakt varēs noklausīties, zināmā mērā mazināja neērtības sajūtu. Kad Mūns iegāja sarunu punkta plašajā zālē, metāliska balss skaļrunī patlaban ziņoja:

—    Ņujorka, ceturtā!

Pajauns vīrietis, kas bija tērzējis ar spilgtu sarkanmati, pa galvu pa kaklu metās uz kabīni. Tas bija Lellītes pielūdzējs Hjū Brauns.

Mūns pasūtīja Pamplonu. Savienojumu deva jau pēc dažām minūtēm. Vada otrā galā atsaucās Pedro skaņā balss. Saruna risinājās par fjestu, toreadoriem un vēršiem. Mūns lielāko tiesu klusēja, ieklausīdamies vārdu izvirdumā, kas nāca no ceturtās kabīnes. Hjū Brauns runāja gandrīz vienīgi par Lellīti. Garām ejot piezīmēja, ka saticis kādu Stārku, un atkal ņēmās bubināt par Lellīti. Pašās beigās Mūns sadzirdēja arī savu vārdu:

—    Šis blēdis Mūns arī ir te!

Blēdis Mūns pasmaidīja un pasūtīja Stokholmu, laikraksta «Dagbladet» redakciju, kurā strādāja Svens Krāgers. Viņam pateica, ka Krāgers atrodoties komandējumā. Kad Mūns gāja projām, Hjū Brauns vēl arvien runāja pa tālruni. Acīm redzot, temats par Lellīti bija gluži neizsmeļams.

Kafejnīca «Pie marķīza Lariosa» atradās visdzīvākajā tirdzniecības centrā. Skatlogi applūdināja asfaltu ar žilbinošu mirdzumu. Garāmgājēji labprāt apstājās pie tiem, lai apbrīnotu izskatīgās — pa lielākajai daļai importa preces. Spriežot pēc sejām, vēlēšanās iegūt šīs vitrīnās izliktās dārgās mantas tālu pārspēja pirktspēju. Pie kafejnīcas stāvēja dažas mašīnas un tūristu firmas lielais autobuss. Ne vēsts no džīpa vai kaprāļa Milsa; iespējams, viņš ar Rozitu jau aizbraucis uz Panotarosu. Toties Mūns tūdaļ pamanīja Evelīnas Rodžeras balto mazerati sporta mašīnu. Tā viņu interesēja visvairāk.

Kafejnīca sastāvēja no vairākām telpām. Noformējums tīšuprāt bija vecmodīgs, mēbeles rokoko stilā, kristāla lustras, gleznas smagos zelta rāmjos, virs katra galdiņa — bronzas lukturis ar rožainu elektrisku sveci. Pirmajā zālē nebija ne Rozitas, ne Lellītes. Otrajā tāpat. Mūns jau grasījās doties tālāk, kad ieraudzīja netālu no durvīm melnos garīdznieka svārkus. Apmeklētāja seju aizklāja atvērts laikraksts, bet uz galdiņa guļošais portsigārs ar noslēpumainajiem krustiņiem pilnīgi aizstāja vizītkarti.

Nerēķinādamies ar padres Antonio uzkrītošo vēlēšanos palikt neredzamam, Mūns jau pagriezās pret viņu, kad pēkšņi ieraudzīja trešās zāles dziļumā Rozitu. Viņa dzīvi sarunājās ar kādu vīrieti, kas sēdēja ar muguru pret Mūnu.

—    Labvakar! — Mūns sauca.

Tulkotāja pagrieza galvu. Tai pašā brīdī viņas kavalieris pielēca kājās ar tādu skubu, ka apgāza krēslu. Mūnam gar acīm aizzibēja Ramirosa seja. Izlicies, ka nav to pazinis, Mūns apsēdās pie galdiņa un, it kā nekas nebūtu noticis, ielēja sev pudeles dibenā atlikušo vīnu.

—    Jūs… jūs neesat aizlidojis? — Rozita tikko izdvesa.

—    Kā redzat! — Mūns paskatījās tai virzienā, kur tikko bija sēdējis padre Antonio. Uz krēsla atradās tikai avīze.

—   Atvainojiet, — Rozita piecēlās, — man jāaiziet uz dāmu istabu.

—   Pagūsiet. Vispirms noskaidrosim kādu jautājumu, — Mūns apklusa uz brīdi.

Noliekusi galvu, Rozita sāka drudžaini rakņāties somiņā.

—           Mani interesē, kāpēc šis nekauņa visu laiku jums uzmācas, neraugoties uz jūsu neslēptajām antipātijām?

—          Pavaicājiet viņam, — Rozita izvilka pūdernīcu un sāka pūderēt vaigus.

—         Dīvaini… Pēc izdzertās pudeles spriežot, jūs pārāk nesteidzāties tikt no viņa vaļā.

—    Viņš pienāca klāt tikai mirkli pirms jums.

—    Bet otra glāze?

—    Te sēdēja kāda dāma.

—           Tad lūdzu piedošanu, kļūdīties ir cilvēcīgi. Oficiant! — Mūns pasauca. — Leitnante vēlas samaksāt.

—           Divas tasītes kafijas, mazs konjaks, — viesmīlis ieskatījās bloknotā. — Bet jūsu kavalieris pasūtījis trīs pudeles vīna … Tātad kopā … Tūlīt saskaitīšu.

—          Jūs maldāties, tā bija dāma, — Mūns ironiski uzlūkoja Rozitu.

—           Iespējams, — viesmīlis nevaļīgi norūca. — Tagad jaunatne tā ģērbjas, ka vīrieti grūti atšķirt no sievietes… Bet atļaujiet! — viņš pēkšņi sarauca uzacis. — Es taču pats savām acīm redzēju viņu iznākam no vīriešu tualetes!

Izbaudīt sava ļaunā joka efektu Mūnam neizdevās. Pie galdiņa pienāca pieklājīgi ģērbies sirms vīrietis.

—    Vai nepazīstat? — viņš uzrunāja Mūnu.

—    Nē! — Mūnam nekādi neizdevās atcerēties.

—           Nopērciet biļetītes no veca, akla vīra! — svešinieks noskandēja žēlabainā balsī.

—    Tagad pazinu. Ko jūs te darāt?

—           Svinu. Vislielākie svētki ir tad, kad varu būt redzīgs. Puente Alčezerilo ciematā tas kaitētu manai profesionālajai reputācijai.

—          Un droši vien tik labu uzvalku jūs tur arī neuzdrošinātos uzvilkt…

Rozita pārtulkoja mokoši lēni, likās, viņa aizmirsusi abas valodas reizē.

—           Tas ir mans svētku uzvalks, — vecais vīrs apjuka un ātri pārgāja uz citu tematu. — Patiesību sakot, pienācu klāt gaišmates dēļ. Kad viņa pēc jūsu aizbraukšanas gāja man garām, speciāli uzrunāju to. Seja tā pati, par to man nebija nekādu šaubu. Bet viņa izturējās dīvaini.

—    Kā to saprast?

—    Izlikās mani nepazīstam. Toreiz pārdevu viņai loterijas biļeti ar laimīgo numuru 000111, bet viņa paskatījās uz mani kā uz trako.

Kad Mūns ar Rozitu iznāca no kafejnīcas, iela bija gandrīz tukša. Lellītes automašīna un tūristu bāzes autobuss bija projām. Taču pie pašām durvīm stāvēja džīps ar izslēgtu motoru. Kaprālis Milss gulēja ar cigareti zobos. Mūns uzmodināja viņu. Kaprālis aizmeta cigareti un iedarbināja motoru.

Mūns pavadīja smēķa galu ar aizdomu pilnu skatienu. Atsitusies pret bruģi, cigarete izšķīla dzirkstis. Savādi…

—   Vai ilgi gulējāt? — viņš vaicāja.

—   Kad piebraucu, jūs patlaban iegājāt kafejnīcā… Nolēmu uzgaidīt.

—    Un ko jūs darījāt pirms tam?

—    Nekā.

—    Vai tad nemaz nebrīnāties par to, ka redzat mani?

—   Tā nav mana darīšana … Braucam?

Nakts bija neizprotamu aromātu pilna. Mākoņu spraugās mirdzēja atsevišķas blāvas zvaigznes. Zemnieku mājiņas, kas dienā atstāja tik nožēlojamu iespaidu, tagad, starmešu apsudrabotas, aiztrauca garām kā pasakaini tēli.

Mūns aizvēra acis un atkal ieraudzīja dzirksteļojošo cigareti. Kad viņš tās atvēra, blakus bija kaprāļa Milsa sasprindzinātā seja. Viņš likās pilnīgi iegrimis mašīnas vadīšanā. Tomēr Mūns nevarēja atbrīvoties no aizdomām. Vai kaprālim izdevies apvest viņu ap stūri, izsekot līdz Džebelas cietoksnim, nemanītam novērot satikšanos uz cietokšņa vaļņa?

Mūns pagriezās, lai paraudzītos uz Rozitu. Nekustīgais stāvs saplūda ar tumsu. Bija redzamas vienīgi plaši ieplestās acis, kas lūkojās tieši uz viņu. Trīsstūris Rozita-Rami- ross-padre Antonio kļuva aizvien mīklaināks. Bet Mūns bija pārāk noguris, lai tagad par to prātotu. Garām aiz- vizēja baznīcas baltā ēka ar svēto statujām tumšajās nišās. Tūlīt pēc tam Mūns cieši aizmiga.

Viņš pamodās, kad mašīna jau tuvojās Panotarosai. Aiz klintīm pavīdēja pils robotais tornis. Mazliet tālāk apkaimi apgaismoja starmešu spilgtā gaisma. Divi kareivji soļoja gar dzeloņstiepli, aiz kuras varēja redzēt zilas mucas. Šai apgaismojumā viņu indīgi zaļā formas tērpa krāsa šķita zilgana kā slīkoņa āda.

Panotarosa gulēja. Tālu jūrā šūpojās dažu zvejnieku laivu vadu gunis. Šur tur no vārtiem uz vāji apgaismotā bruģa krita kāda vēlīna pārīša dubultēna. Pie debesīm slīdēja mākoņu izķēmotais mēness sirpis, ar to konkurēja tālu saredzamais, mirdzošais viesnīcas uzraksts. Neona burts «O» krampjaini raustījās, droši vien bija bojāts kontakts.

Taču gulēja tikai pilsētas centrs. Kalna austrumu nogāze, kur kustējās daudzi lukturi, joprojām atgādināja iztraucētu skudru pūzni. Ap pieci simti kareivju arī tagad turpināja drudžainos meklējumus. Mūns pasmīnēja. Viņš nekad nebija varējis iedomāties, ka bumba var pazust kā kniepadata siena kaudzē.

Viesnīcas vestibilā Mūns mazliet aizkavējās, lai apskatītu savu attēlu spoguļsienā. Gandrīz visas lustras bija nodzēstas. Pustumsā palmas un koloņas vēl vairāk atgādināja džungļus. Aiz palmu zara viņā lūkojās svešāda nogurusi seja — viņš pats.

—    Labvakar, senjor! — dons Benitess, pieceldamies no krēsla, kurā bija snaudis, izsoļoja no tumsas gaismas strēlē. — Pareizāk sakot, ar labu nakti!

—   Vai Ramiross sen kā atgriezies?

—    Apmēram pirms stundas. Viņš tieši sadūrās ar Hjū Braunu, kas gāja projām no senjoras Rodžeras. Abi tā plosījās, ka man vēl tagad galva sāp. Nekādi nevaru aizmigt.

—   Vai jūs gultā kādreiz esat gulējis?

—    Reizēm guļu, — dons Benitess pasmaidīja. — Mani tādās reizēs aizvieto sieva. Bet arī tā nav īstā atpūta, visu laiku grozos, domāju, vai tikai viesnīcā kaut kas nav noticis.

—    Vai jums gadījies redzēt viesnīcā Rozitu Bairdu? Ne jau tagad, pirms gaisa katastrofas.

—   Nekad, — šveicars pārāk ātri atbildēja.

—    Vai padres Antonio nēģeris bieži nāk šurp?

—    Bieži gan. Parasti paliek uz ielas, bet dažas reizes uzkāpa augšā… Sakiet — kas kaprālis Milss par cilvēku? — Mūnam par lielu izbrīnu, arī dons Benitess kaut ko pajautāja.

—    Kādā ziņā?

—          Mēģināju patērzēt ar viņu, bet viņš klusē. Sākumā nodomāju — kurlums, bet viņš taču jums parasti jautā «uz kurieni?». Varbūt viņam tāds dienests …

—   Varbūt, — Māns atturīgi pateica. — Kad ir nacionālās loterijas nākamā izloze?

—    Šosvētdien. Es tur vienmēr laimēju.

—    Arī pērkat biļetes?

—    Nē, bet es saņemu komisijas naudu. Tūristiem slinkums pašiem pārbaudīt sarakstu.

—   Vai Evelīna Rodžera devusi jums pārbaudīt savējās?

—    Nē, viņa ir prātīga sieviete, neskatoties uz ekscentrisko ārieni. Un nauda viņai nav visai vajadzīga.

—    Bet man stāstīja …

—    Zinu, zinu … Starp mums runājot, — dons Benitess pazemināja balsi, — par istabu viņa jau divas nedēļas nav maksājusi. Bet viņa var dzīvot uz kredīta kaut veselu gadu. Vislabākā reklāma viesnīcai… Loterija domāta nabaga ļaudīm vai dienderiem, kuriem vienalga — palaist miljonus spēļu namos vai nopirkt biļeti par simts pesetām.

Uz tepiķotā marmora kāpnēm atskanēja klusi soļi, kas pārgāja spalgā stakato, tiklīdz Lellīte nokāpa vestibilā. Viņas seja šķita bālāka nekā citās dienās, iespējams, vājās apgaismošanas dēļ.

—    Saņemiet! — viņa nevīžīgi nometa uz letes paku jaunu naudas zīmju. — Parāds un mēnesi uz priekšu! — Neievērodama šveicaru, kas dziļi palocījās, viņa pagriezās pret Mūnu: — Mister Mūn, vai jūs neuzaicināsiet mani savā istabā? Man jākonsultējas ar jums par kādu manas jaunās filmas epizodi.

Lellīte apsēdās tai pašā tumši sarkanajā krēslā, kurā bija sēdējusi pagājušo reizi. Mūns bija jau pamanījis, ka tas pievelk visus ar magnētisku spēku. Varbūt tāpēc, ka zilu krēslu viesnīcā bija pārāk daudz.

Mūns aizdedzināja citu pēc citas griestu lampu, stāvlampu, pat naktslampiņu. Nez kādēļ viņam neparko negribējās palikt ar Lellīti divatā krēslainā istabā, zinot, ka aiz sienas, iespējams, noslēpušies tie divi, kuru ēnas toreiz krita uz balkona. Tagad bija labi redzams, ka aktrise patiešām izskatās citādāk nekā parasti. Gandrīz bez grifha, mazāk iedegusi nekā kakls un kailie pleci, seja likās nogurusi.

—   Par kādu epizodi jūs gribat konsultēties? — Mūns pārtrauca pārāk ieilgušo klusumu.

—          Kurā slepenpolicists savāc pierādījumus par vīra neuzticību.

—    Nākamā vīra, — Mūns izlaboja.

—           Tā ir tikai formalitāte, — Lellīte nopūtās. — Sākumā divas trīs naktis, kas līdzinās bumbas sprādzienam Āfrikas mūžamežos, pēc tam tev uzrāda vekseli, par kuru nākas maksāt gadiem ilgi.

—          Par kādām naktīm jūs runājat? — Mūns izklaidīgi vaicāja.

—          Par pirmo pazīšanos ar Ramirosu, — Lellīte iesmējās. — Par ko gan citu? Nu, ko jūs varat man ziņot? *

—           Kā pieņemts teikt pie mums tādos gadījumos: «Izmeklēšana norit sekmīgi, policija ir noziedzniekam uz pēdām, bet aiz taktiskiem apsvērumiem spiesta pagaidām klusēt…» Pacietieties mazliet, pēc dažām dienām viss noskaidrosies… Un kā jums ar Hjū Braunu?

—           Man tāds iespaids, ka viņš par jums interesējas vairāk nekā par mani.

—    Un vēl par ko?

—    Par Ramirosu.

—          Starp citu, jūs, šķiet, iepazināties ar viņu restorānā «Kukarača»?

—    Jā. Bet kāds tam sakars ar Hjū Braunu?

—          Tagad jautājumus uzdodu es. — Mūns uz brīdi apklusa. — Vai sen pazīstat Rodu Gaetano?

—          Es varētu jums neatbildēt, bet, lai sagādātu jums prieku, pateikšu — sen.

—    Kopš «Bizoņu» laikiem?

—    Jā.

Mūns pieceļas.

—           Esmu spiests jūs brīdināt — ja mēģināsiet aizbraukt no Panotarosas, nekavējoties pieprasīšu orderi jūsu apcietināšanai.

—           Klausieties, Mūn, — Lellīte lēnām piecēlās no krēsla un pienāca pavisam tuvu. Tieši savā priekšā Mūns redzēja viņas nicīgi piemiegtās acis. — Izbeidziet šos jokus! Jūs tikai nokļūsiet muļķīgā stāvoklī! Rodam daļēji pieder kinostudija «Artija», kur uzņēma manu pirmo filmu. Citādi starp mums nekas nav bijis — ne tumšu padarīšanu, ne gultas … Bet «Bizoņi», Bruklīnas doku rajona netīrās ielas, pamestā kapsēta, kur pilnīgā tumsā khisuciešot kāvās ar nažiem, uzvarētāju godināšana dūmos tītā, lētā

bāriņā ar drebulīgu mūzikas automātu un duci noleijerētu skaņuplašu — jā, tas viss patiešām bija. Tā ir mana jaunība. Un, pat ja gribētu atteikties tagad no tās, nevarētu. Tieši viņai man jāpateicas par to, ka kļuvu Holivudas zvaigzne. Tā bija viņa, kas iemācīja mani kairinoši smaidīt priekšplānā, kamēr dibenplānā vīrieši izcaurumo cits citu ar pistolēm …

—   Vai nav pārāk vēls sentimentālām atmiņām? — Mūns pasmīnēja. — Nezinu, kā jūs mēdzat pavadīt naktis, bet man gribas gulēt.

—    Bet man nospļauties uz to, ko jūs gribat… Ja jau esat mani ievilcis šai muļķīgajā sarunā, tad arī pabeigsim to. — Viņa izņēma no kabatas platīna portsigāru, uz kura ar sīkiem rubīniem bija izlikts ģenerāļa Vestmorlenda veltījums, un nervozi aizsmēķēja. — Pēc viena tāda kautiņa mūsu banda bija kļuvusi slavena, bet Džo nokļuva cietumā… Man bija toreiz sešpadsmit gadu, Džo bija bandas vadonis. Es ļoti lepojos ar to, ka viņš mīl tieši mani un tagad sēž ieslodzījumā par īstu slepkavību. C. B. C. televīzijas studija nolēma uzņemt par mums dokumentālu filmu, bet bez Džo piedalīšanās tas bija gandrīz neiespējami, viņš bija velnišķīgi efektīgs, kad rīkojās ar nazi.. . Viņi sarunāja, lai Džo atlaiž uz filmēšanu policistu apsardzībā. Džo aizbēga, pa ugunsdzēsēju kāpnēm uzkāpa uz jumta, bet policisti — viņam pa pēdām. Virs viņiem pavisam zemu riņķoja televīzijas helikopters, bet operators, pats riskēdams dabūt pierē nejaušu lodi, tikai uzņēma un uzņēma … Režisors bija prātīgs, nosēdināja mani kontroles televizora priekšā un lika sekot medībām. Mani rādīja starp vajāšanas kadriem. Tad manam zēnam, viņš bija tikai mazliet vecāks par mani, iedragāja kāju un viņš nogāzās. Kamēr Džo krita no sa- zin kāda stāva, helikopters krita līdz, un visu to noraidīja uz ekrāniem pamīšus ar manu seju. Bet stundu pirms viņa bērēm pie manis atnāca režisors un teica: «Bērniņ, tas bija vienkārši kolosāli, skatītāji ir trakā sajūsmā, kontrakts ar Holivudu ir man kabatā, apsveicu!» . .. Un, kad pārējie apglabāja Džo, es jau sēdēju lidmašīnā un ļoti lepojos ar to, ka biju kļuvusi kinozvaigzne.

Lellīte aizgāja, bet līdz nāvei pārgurušais Mūns vēl vienmēr nelikās gulēt. Viņš gaidīja jaunāko ziņu nakts izlaidumu. Ņujorka translēja mūziku. Nekad vēl moderno deju mežonīgie ritmi nebija viņam likušies tik nejēdzīgi un nogurdinoši. Tomēr viņš ar varonīgu pacietību turpināja gaidīt. Būs vai nebūs? Beidzot dziedātāja muzikālo klaigāšanu nomainīja diktora balss. Pasaule, kā allaž, bija notikumu pilna. Mūns palaida tos gar ausīm. Bet, lūk, pērkonam līdzīgi beidzot atskanēja vārds, ko viņš bija gaidījis ar tādu nepacietību, — Panotarosa!

«Līdz šim nevienam nezināmais spāņu zvejnieku ciemats Panotarosa, par kuru cilvēce uzzināja pavisam nesen sakarā ar slavenās kinoaktrises Evelīnas Rodžeras uzturēšanos un gaisa katastrofu, jau atkal pretendē uz vietu pasaules vēsturē.

Pirms stundas uz «New-York Times» redakciju piezvanīja slavenā gaišreģe mis Minerva Zingere. Viņa paziņoja, ka telepātiska seansa laikā tai kļuvis zināms, ka Panotarosai draud lielas briesmas, kas saistītas ar radia- ciju. Kā ziņo mūsu korespondents, gandrīz vienlaikus Stokholmā iznācis avīzes «Dagbladet» speciālizdevums ar Svena Krāgera reportāžu «Radioaktīvā nāve zem Spānijas debesīm». Zviedru žurnālists apgalvo, it kā amerikāņu bumbvedējs, kas pirms dažām dienām sadūries virs Panotarosas ar degvielas lidmašīnu, vedis ūdeņraža bumbas. Viena 110 tām krītot izšķīdusi. Pentagona pārstāvis kategoriski noliedz šo faktu.»

PANOTAROSA 1966. g. 25. martā

OTRĀ GRĀMATA

DIVKAUJA VIRS BEZDIBEŅA

PANOTAROSA 1966. g. 25. martā

PRESES KONFERENCE

Mūns pamodās samērā agri. Aiz stikla zalgoja jūra, pa zaļo linoleju dejoja saules vizma. Viņš nomazgājās aukstā dušā un izdzēra melnu kafiju. Est negribējās, pat smēķēt ne. Pēc dažiem dūmiem Mūns nolika cigāru un ieslēdza tranzistoru. Ņujorka atkārtoja tikai savu vakardienas ziņojumu, pārējās amerikāņu stacijas runāja par visu ko, izņemot Panotarosu. Toties Marseļa angļu valodas pārraidē, atsaucoties uz zviedru žurnālista rakstu, veltīja šim notikumam diezgan lielu uzmanību.

Avarējušais bumbvedējs bija no tām lidmašīnām, kas veic diennakts atompatruļu gar sociālistisko valstu robežām saskaņā ar programmu «24 no 24 stundām». Pacēlies

no savas bāzes Fort Smitā Nebraskas štatā ar četrām ūdeņraža bumbām, bumbvedējs B 52 ar numuru 13-37 bija pārlidojis Kluso okeānu, Āziju un Eiropu. Virs Panotarosas tas ņēma degvielu atceļam pāri Atlantijas okeānam. Franču radiokorespondents bija paguvis intervēt pazīstamo atomfiziķi profesoru Bagarē-Kaširēnu. Profesors paskaidroja: ja viena no bumbām tiešām sašķīdusi, tad cilvēkiem, kam bijusi tuva saskare ar šķembām, draud radioaktivitāte no brīvībā tikušajām urāna un plutonija daļiņām, kā arī cieto gamma staru apstarojums. Viņš atgādināja, ka tas esot jau desmitais gadījums, kad amerikāņi pazaudē atombumbas. Līdz šim sprādziens neesot noticis tādēļ, ka drošinātāji bijuši kārtībā. Taču tas, ka Savienoto Valstu teritorijā pazaudētajai bumbai no sešiem drošinātājiem pieci nav funkcionējuši, pierāda, ka katastrofas iespēja ir pārāk liela.

Kad Mūns jau gribēja izslēgt radio, viņš izdzirdēja kaut ko tādu, kas lika viņam pielēkt kājās.

«Rotā spāņu policija apcietinājusi amerikāņu kara jūrniekus, kas ieveduši narkotiskas vielas no Singapūras. Ir pamats domāt, ka viņi darbojušies ciešā saskarē ar amerikāņu noziedznieku sindikātu …»

Rota! Jūras kara bāze, kur dienē Rozita! Tas bija laimīgs gadījums, par kādu sapņo katrs detektīvs. Mūns nodzina bārdu, uzvilka tīru virskreklu un gandrīz svētku noskaņā nokāpa lejā uzzināt no dona Benitesa pēdējos jaunumus.

Vestibils šķita krietni izmainījies. Tūristu bija pamaz. Tie sēdēja pulciņos pa četriem pieciem, galvas kopā sabāzuši, un bažīgi laiku pa laikam pameta acis uz četriem vīriešiem vestibila vidū. Viens no tiem pacienāja biedrus ar plakanas pudeles saturu. Cits, mājīgi atlaidies atzveltnes krēslā, kaut ko pierakstīja bloknotā. Līdz Mūnam atlidoja dzīva tērzēšana franču un spāņu valodā.

—   Žurnālisti! — uztvēris viņa skatienu, satraukti čukstēja dons Benitess. — Uzklupa kā vanagi! Vai jūs jau dzirdējāt? Runā, it kā šķembas nevis ķīmiski saindētas …

—   Bet radioaktīvas? — Mūns pabeidza.

—    Klusāk! — šveicars nošņāca. — Sadzirdēs vēl tūristi, lai dievs nedod! Viesnīcā nepaliks neviena cilvēki Saimnieks man par to galvu noraus … Slarp citu, pa vilni 15,2 pirms dažām dienām to jau ziņoja, — dons Benitess čukstēja.

—    Kas tas par vilni? — Mūns brīnījās.

—    Pagrīdes raidstacija «Pireneja», — dona Benitesa čuksti izklausījās gandrīz šaušalīgi. — Tikai nedomājiet, ka pats klausījos, man citi stāstīja… Labrīt, senjora Stainhantera! Kā gulējāt? Cerams, labi? — šveicars palocīdamies sveicināja pavecu amerikānieti.

—    Rēķinu! — viņa izņēma no somiņas čeku grāmatiņu.

—    Braukt projām tik brīnišķīgā laikā? — dons Benitess noplātīja rokas. — Un bez tam, senjora, te tik daudz jūsu tautiešu. Tādēļ vien būtu vērts palikt.

—    Bet šīs briesmīgās baumas. Pa radio ziņots, it kā mūsu lidotāji pazaudējuši atombumbu. Vai viņi tiešām nevarēja atrast kādu piemērotāku vietu?

—    Vai tad mūsu laikos var ticēt tam, ko ziņo radio un avīzes? — dons Benitess sašuta.

—    Labi, es padomāšu. Bet jūs tikmēr uzziniet, vai man pienākas apdrošinājums par sabojātu atpūtu, ja šīs jezgas dēļ nāksies aizbraukt.

—   Varat paļauties uz mani! — dons Benitess godbijīgi sveicināja un atkal pagriezās pret Mūnu:

—    Šodien no Amerikas ieradies profesors Stārks, slavenais speciālists staru slimībā … Un zināt, kas vēl dzīvo mūsu viesnīcā? Ne par ko neuzminēsiet… Svens Krā- gers …

Donam Benitesam nācās pārtraukt sarunu, lai nomierinātu laulāto pāri no Šveices. Šoreiz viņam neveicās — varbūt tādēļ, ka šveicieši vāji prata angliski. Apsolījis atsūtīt apkopēju ceļa somu sakravāšanai, dons Benitess atkal čukstēja:

—    Svens Krāgers ir pazīstams zviedru žurnālists. Tāda reportāža, ka mati ceļas stāvus. Katru sīkumu izošņājis!

—   No kurienes jums zināms par šo reportāžu?

—    To pārraidīja «Pireneja» no pirmās līdz pēdējai rindkopai. Sešos no rīta.

—    Bet tas vēl nepierāda, ka viņš dzīvo viesnīcā, — Mūns pasmaidīja.

—    Kā gan citādi? Tādas detaļas, ka taisni jāpabrīnās… Piemēram, par mani, it kā es pārdodu svētos. Viņu tikko izsaukuši uz pratināšanu pie ģenerāļa Debldeja, pats dzirdēju … Viņš dzīvo ar viltotu uzvārdu, proti… — dons

Benitess pēkšņi aizvēra muti un izteiksmīgi parādīja uz kāpnēm.

Pārlēkdams uzreiz divus pakāpienus, lejā noskrēja Mūnam pazīstamais zviedrs. Tumši pietvīkusi seja liecināja, ka viņš tuvu infarktam.

—      Ko vēlaties, senjor Lundholm? — dons Benitess līdzjūtīgi apvaicājās.

—      Pasūtiet biļeti uz autobusu! Rīt braucu projām! — zviedrs uzbļāva.

—   Kas vainas? Vai jums te vairs nepatīk?

—      Šie nolādētie jeņķi uzdrošinās apgalvot, ka esmu spiegs no laikraksta! Gēteborgā visi zina, ka esmu godīgs komersants … Nekaunība!

—      Jā, jā, — dons Benitess līdzjūtīgi pamāja, tad atkal pārgāja uz čukstiem: — Jūs jau nu gan varētu atzīties, vismaz tagad, projām braucot, senjor Krāger!

—    Kas par Krāgeru? — zviedrs saniknojās vēl vairāk.

—    Mani sauc Lundholms!

—    Piedodiet, pārteicos, — dons Benitess dziļi palocījās.

—    Un tomēr — vai tas par ūdeņraža bumbām ir tiesa, jeb vai jūs pats izgudrojāt?

—      Jūs te visi esat jukuši! Es nekavējoties braucu projām! Sagādājiet mašīnu! — Lundholms uzkliedza un izmetās uz ielas.

Šveicars pavadīja viņu ar vainīgu skatienu, tad nopūties uzrunāja Mūnu:

—      Redziet nu, trīs cilvēki jau brauc projām. Un kas būs tālāk? — Tad, kaut ko atcerējies, viņš iesita sev pa pieri. — Visu šo uztraukumu dēļ esmu jums aizmirsis pateikt, ka senjora Ramirosa durvīm uz viņa pieprasījumu pielikta jauna atslēga.

—   Vai esat pārliecināts, ka tas mani interesē?

Sarunu pārtrauca majors Melbričs, kas aicināja žurnālistus pie ģenerāļa. Mūns pievienojās. Majors viņu īgni uzlūkoja, tomēr neko neteica. _

Ģenerāļa istaba izskatījās plašāka nekā pagājušajā reizē. Iespējams, tāpēc, ka visi logi bija atdarīti, balkona un savienojamās durvis plaši atvērtas. Visur stāvēja vāzes ar rozēm — tumši sārtām, tējas, baltām. Ziedu aromāts saplūda ar dārga odekolona smaržu. Atskaitot ģenerāli Debldeju, istabā atradās jauniņš seržants un kaktā pa pusei paslēpies gara auguma, privātā ģērbies kalsnējs cilvēks ar šauru, inteliģentu seju. Uz galda stāvēja četri mikrofoni, kuru vadi sniedzās majora Melbriča istabā.

Žurnālisti trokšņaini iegāzās telpā un, bez uzaicinājuma apsēdušies, aizsmēķēja gādīgi sagatavotās cigaretes un cigārus. Vienīgi kāds francūzis ar gaskonieša bārdiņu deva priekšroku paša pīpei.

—    Atvainojiet šo iebrukumu, ģenerāli! — Mūns nogaidīja, kamēr tas paspieda rokas viesiem. — Kā redzams, esmu iekļuvis preses konferencē. Varbūt man labāk aiziet?

—    Tieši otrādi! — ģenerālis Debldejs ar viesmīlīgu žestu norādīja uz brīvu krēslu. — Turklāt šī ir tikai neliela draudzīga tikšanās. Preses konferences parasti sasauc, lai kaut ko atmaskotu vai noslēptu, bet mēs šodien iepazīstināsim vienīgi ar kailiem faktiem… Esiet pazīstami: visapburošākā meitene amerikāņu armijā, leitnante Rozita Bairda, mūsu spāņu tulks, bet šoreiz turklāt šīs improvizētās pieņemšanas saimniece!

Uz savienojamo durvju sliekšņa stāvēja Rozita ar paplāti rokās. Kausu, glāžu un glāzīšu stiklu klāja ledaina rasa, aiz tās vizuļoja daudzkrāsaini šķidrumi. Viņa pati baltajā, iecietinātajā frencī, gurniem pieguļošajos, īsajos svārciņos un kurpēs ar smailiem papēžiem atgādināja kārdinošu stjuarti no reklāmas plakāta. Ģenerālis deva žurnālistiem laiku apbrīnot viņas augumu, tad turpināja:

—    Franču tulks — seržants Sanermons, starp citu, pieder pie senas franču dzimtas, kas Luija XV laikā pārcēlusies uz Jaunorleānu.

Žurnālists ar smailo bārdiņu briesmīgā akcentā paziņoja, ka pats lieliski runājot angliski, otrs francūzis tam piebalsoja.

—    Jo labāk! … Seržant Sanermon, jūs esat brīvs! Kādu sulu, kungi? Apelsīnu, granātu, ananasu? Vai varbūt kaut ko stiprāku? Ieteicu «Manhetenas projektu», majors Melbričs ir īsts meistars tā pagatavošanā.

Žurnālisti izvēlējās kokteiļus. Vienīgi francūzis ar gaskonieša bārdiņu, paziņojis, ka pirms pusdienām dzerot tikai aperatīvu, deva priekšroku savai pudelei. Viņa kolēģis nocēla plecā pakārtu reportiera magnetofonu.

—    Varat nepūlēties! — ģenerālis viņu apstādināja. — Blakus istabā nolikti četri magnetofoni ar lielisku ste- reoskaņu. Vēlāk saņemsiet gatavu ierakstu.., Tātad sāksim! Ļoti priecājos, ka te ir klāt misters Mūns, viens no mūslaiku gudrākajiem detektīviem, cilvēks, no kura neko nav iespējams noslēpt. Tā ir labākā garantija, ka informācija, ar ko jūs iepazīstināšu, atbilst īstenībai.

Žurnālisti uzņēma šo joku ar piekrišanas smiekliem, kuriem pievienojās arī ģenerālis. Tikai francūzis ar bārdiņu viltīgi vaicāja:

—  Kāpēc tad jūs slēpāt šo īstenību veselas sešas dienas?

—    Mēģināšu paskaidrot, — ģenerālis pamāja. — Mums, pretizlūkiem, ir paruna: «Vienīgais ienaidnieks, no kura nav glābiņa, ir panika.» Bez tam bumbvedējs bija pazaudējis svarīgas slepenas ierīces, tādēļ no kara noslēpuma viedokļa būtu bijis nepiedodami pievērst sabiedrības uzmanību Panotarosai.

—   Vai tās jau atrastas? — jautāja viens no spāniešiem.

—    Nē. Būšu atklāts — tieši tādēļ mēs bijām spiesti atsaukt zviedru žurnālista Svena Krāgera sniegtās ziņas. Tās tā arī būtu palikušas avīžu sensācija, kādas izgudro gandrīz katru dienu, ja tām pa pēdām nesekotu pazīstamās gaišreģes Minervas Zingeres paziņojums. Lai cik skumji tas būtu, mani tautieši vairāk tic kāršlicējām nekā presei. Zingeres paziņojums izraisīja īstu vētru — tālruņi zvanīja bez apstājas, un prezidents, kuram sabiedriskā doma liekas svarīgāka par slepenību, deva rīkojumu …

—   Starp citu, kāpēc neesat aicinājuši Svenu Krā- geru? — bārdainais francūzis atkal pārtrauca.

—    Mums vēl nav izdevies izdibināt, zem kāda vārda viņš slēpjas. Ja Krāgers uzskata par labāku palikt ēnā, tad tā ir viņa personīgā darīšana. Es pats arī dažos gadījumos esmu par slepenību un netraucēju citus sekot šim principam, — ģenerālis pasmaidīja, bet žurnālisti smējās. Spriežot pēc visa, bija jūtams, ka viņš iekarojis to simpātijas.

Pie durvīm pieklauvēja. Majors Melbričs atslēdza. Ieraudzījis padri Antonio un vietējo mācītāju, viņš jautājoši paskatījās uz ģenerāli.

—    Aiciniet, aiciniet! … Lūdzu apsēsties!

—    Vietējie iedzīvotāji ir nobažījušies, — padre Antonio sacīja. — Viņi palūdza mūs, savus garīgos ganus, uzzināt visu patiesību, lai cik nežēlīga tā arī būtu. v

—          Vispirms, padre, atļaujiet pateikties jums par brriifš- ķajām rozēm! — ģenerālis cieši paspieda viņam roku un paskaidroja žurnālistiem. — Taisni šodien ir mana dzimšanas diena. Un vislabākā dāvana man šai dienā ir tas, ka varu jums paziņot — vairs nav ne mazākā pamata uztraukumam … Majors Melbričs pastāstīs jums, kas veikts!

Atšķirībā no ģenerāļa majors netiecās pēc popularitātes. Runa bija īsa un zināmā mērā līdzinājās viņa paša nevainojami taisnajam matu celiņam.

—    Dažas dienas mēs zaudējām, izdarot iepriekšēju izlūkošanu, pēc tam izdevās noteikt apdraudēto rajonu. Sašķīdušās bumbas pamatmasa laimīgā kārtā sadragājusi Melnās alas velvi un iekritusi pazemes ezerā, no kurienes mēs esam izzvejojuši gandrīz visas šķembas. Pārējās, kas bija nokritušas alas apkaimē, atrastas jau agrāk. Darbus Melnajā alā nobeigsim šovakar.

—   Un kādi meklējumi tiek veikti kalna nogāzē? — otrs francūzis painteresējās.

—   Meklējam slepenās ierīces, — majors strupi atteica.

—    Un tagad varu iepriecināt jūs ar mazu sensāciju! — ģenerālis Debldejs piecēlās. — Pirms vairākiem gadiem žurnālistu uzmanību saistīja viena no pasaules izcilākā speciālista staru slimībā profesora Stārka pazušana. Jūs droši vien atceraties, ka viņš bez kāda iemesla pārtrauca darbu pētniecības institūtā un pēkšņi aizbrauca no Čikāgas nezināmā virzienā … Paklīda baumas, ka viņu nolaupījuši krievi… Daru jums zināmu, ka profesors Stārks strādā pie mums! — Ģenerālis iestarpināja pauzi, ko aizpildīja izbrīna saucieni, un, izbaudījis efektu, nobeidza:

—    Profesor, piecelieties un parādieties presei!

—    Ko? — kaktā sēdošais kalsnējais cilvēks izklaidīgi vaicāja. — Vai jūs par mani runājat?

Viens no spāņu žurnālistiem ķērās pie fotoaparāta, bet ģenerālis ar smaidu aizkavēja viņu:

—    Skatīties un pat aptaustīt — cik vien vēlaties! Bet fotografēt aizliegts! Priekšniecība uzskata profesoru par slepenu objektu. Kā redzat, viņam, lai saglabātu kara noslēpumu, nācies pat nodzīt savu slaveno bārdu!

Pirmais iesmējās francūzis ar ķīļbārdiņu. Taču arī pārējie prata novērtēt ģenerāļa smalko ironiju attiecībā uz spiegu māniju.

—    Lūk, — ģenerālis turpināja, — profesors apliecinās jums, ka, pateicoties laikā spertajiem piesardzības soļiem, vietējiem iedzīvotājiem it nekas nedraud, atskaitot vienīgi alkoholismu. Man ziņoja, ka pēc mūsu kompensācijas izmaksas attiecīgo izpriecu vietu apmeklēšana strauji augusi. Kas attiecas uz augsnes radioaktīvu piesārņošanu, tad Panotarosa joprojām paliks viena no visveselīgākajām kūrvietām uz zemeslodes.

—    Un kā ar jūru? — viens no spāniešiem jautāja, — Nav taču izslēgts, ka daļa šķembu iekritusi līcī, bet ūdens, kā zināms, palielina radioaktivitāti.

—    Pilnīgi izslēgts! Rēķinādamies, ka tādas baumas var rasties, mēs esam ielūguši spāņu valdības locekļus, kuri ieradīsies rīt mūsu sūtņa pavadībā. Tiks sarīkoti ūdens- svētki, kuru programmā ietilps arī peldēšanās. Šo svētku zvaigzni jūs tūlīt ieraudzīsiet.

Majors Melbričs jau stāvēja pie durvīm. Tikko ģenerālis deva zīmi, tās atsprāga vaļā un istabā ielauzās žilbinošu staru straume. Evelīnai Rodžerai bija mugurā īss tērps no metāla plāksnēm, ko saturēja kopā bronzas va- žiņas. Metāls izstaroja tādu spožumu, ka apžilba acis.

—    Lūdzu, — ģenerālis pasmaidīja, — Evelīna Rodžera, Holivudas zvaigzne, Amerikas lepnums! Tagad varat gan skatīties, gan fotografēt!

Kādas desmit minūtes žurnālisti apbēra Lellīti ar jautājumiem un cītīgi pierakstīja savas piezīmju burtnīcas. Izmantodams šo brīdi, padre Antonio noliecās pie Mūna.

—    Starp citu, vakar kāds pārvedis uz viņas kontu Pedro Himenesa bankā ļoti lielu summu, — viņš pačukstēja.

—    Kurš?

—    Anonīms ziedotājs. Esmu pārliecināts, ka tas ir Hjū Brauns, — garīdznieks pētījoši paskatījās uz Mūnu.

Ģenerālis, kas bija pacietīgi gaidījis, kamēr žurnālisti apmierinās savu ziņkāri, pacēla roku.

—    Bet tagad dosim mis Evelīnai nelielu atelpu. Rīt jūs esat ieaicināti uz svinīgām brokastīm marķīza Kastelmares pilī. Tās notiks pirms ūdenssvētkiem. Marķīza dzimta ir ļoti sena, tāpat kā VIII gadsimtā celtā pils. Vakarā pilī tiks sarīkots rauts. Es ceru, ka žilbinošās Evelīnas Rodžeras klātbūtne un jūsu korespondences izkliedēs ļaunprātīgos izdomājumus un baumas. Spānija ir mūsu draugu zeme, un mums būtu ļoti žēl, ja šīs nelaimīgās bumbas dēļ, no kuras vairs nav jābīstas, Panotarosa zaudēju tūristus un ienākumus.

—   Vai esat pārliecināts, ka sašķīdusi tikai viena bumba? — bārdainais francūzis jautāja.

—    Ja tas ir joks, tad labprāt pasmiešos kopā ar jums, — ģenerālis sfeprotoši pasmaidīja. — Bet, ja jūsu jautājums izriet no man labi saprotamās vilšanās, ka no Panotarosas nekādu sensāciju vairs nevarēs izsist, tad pašā noslēgumā pasniegšu jums vēl vienu pārsteigumu.

Ģenerālis ieturēja zīmīgu pauzi un gluži kā iluzionists, kas ar efektīvu žestu izvelk no tukša krātiņa rēcošu tīģeri, pacēla balsi:

—    Krievi medī slepenās ierīces. Panotarosas tuvumā konstatēta viņu zemūdene, tā raida šifrētas pavēles. Par to arī rakstiet!

Mūns šai brīdī nez kādēļ atcerējās savu pirmo apmeklējumu cirkā. Mājās māte pēc tam jautāja, kas viņam visvairāk paticis, un viņš bez vilcināšanās atbildēja: «Burvis! Es jau iepriekš zināju, ka viņš sazāģēs tanti un to atkal salīmēs, bet pa kuru laiku viņš vēl paguva noslēpt tās cepurē dzīvu trusi?»

Ģenerālim bija izdevies panākt savu. Kad nobeigumā žurnālistus uzaicināja uzdot jautājumus, gandrīz neviens nerunāja par radiāciju.

—    Atļausiet man? — Mūns pacēla roku. — Gribu kaut ko pajautāt majoram Melbričam. Majora kungs, kāpēc gan jums nepameklēt slepenās ierīces Svētlaimīgās vientulības salā?

—   Jūs esat jokupēteris, mister Mūn, — viņš atsaucās ar smīnu. — Bet tas ir vēl bīstamāk nekā būt filozofam!

GVENDOLĪNAS VĒSTULE

Gaitenī Mūnu panāca profesors Stārks.

—    Šķiet, esmu jūs jau kaut kur sastapis, — viņš nedroši teica, tuvredzīgām acīm ieskatīdamies Mūna sejā.

—   Jā, pirms daudziem gadiem pie profesora Holmena.

—   Pie Holmena? Kā tad, labi atceros tos laimīgos laikus, kad man vēl nebija atņemtas tiesības apciemot draugus, — profesors nopūtās.

—   Es jūs arī pazinu tikai ar grūtībām, jūs pa šiem gadiem esat stipri izmainījies.

—          Tas nav nekāds brīnums! Biju zinātnieks, bet tagad esmu kļuvis par slepenu objektu, — profesors skumji smējās, atvērdams ciemiņam istabas durvis. — Pasēdiet pie manis! Negribas palaist garām izdevību patērzēt par senajiem laikiem. Rīt mani jau atkal var iebāzt kastē aiz septiņām atslēgām.

—   Tajā pašā, kurā jūs pirms sešām dienām atgādāja uz Panotarosu, lai tikai šodien izvilktu dienas gaismā? — Mūns pasmaidīja.

—    Pirms četrām, — profesors precizēja.

—   Jums jāaizsūta pateicības telegramma Minervai Zin- gerei. Ja nebūtu viņas, jums vēl joprojām būtu jāslēpjas nometnē. Tagad jūs vismaz dzīvojat viesnīcā kā visi normāli cilvēki, — Mūns pajokoja.

—   Man arī te ne visai patīk. Pie profesora Holmena bija daudz omulīgāk, vai ne?

Mūns atcerējās grāmatu piebāzto Holmena dzīvoklīti, kas atradās tai pašā namā, kur dzīvoja Mūns. Atcerējās savādnieku saimnieku vecajos rītasvārkos, kas bija uzmesti pāri uzvalkam, un viņa melno pūdeli Kārlu. Pie Holmena pulcējās gandrīz vienīgi zinātnieki. Mūns ne vienmēr saprata viņu strīdu būtību, bet bija tik patīkami klusi sēdēt kaktā un no turienes klausīties zinātnieku sarunās. Profesors Holmens bija vācu emigrants, kam savā laikā nācies bēgt no hitleriešiem, visiem viņa paziņām bija diezgan progresīvi uzskati. Pēkšņi Mūnu sagrāba izmisīgas ilgas pēc mājām. Gribējās aizsūtīt visu pie velna, lai jau rīt atkal atrastos savā dzīvoklī Voterfrontstrītā, kur pa logiem varēja redzēt pa Hudzonu slīdošos tvaikoņus. Bet viņš tūdaļ apspieda šo nostalģijas lēkmi.

Pa profesora istabas logiem varēja redzēt laukumu. Tur cēla kaut ko līdzīgu Triumfa arkai, cirvju klaudzoņa visu laiku ielauzās abu sarunā. Profesors arī smēķēja cigārus, un Mūns labprāt aizpīpēja viņa piedāvāto Brazīlijas «su- perioru». No profesora čemodāna izvilktā «Napoleona» pudele vēl vairāk sasildīja atmosfēru. Bet, tikko Mūns pieminēja radiāciju, profesors smaidīdams aizbildinājās ar kara noslēpumu.

—   Vienīgais, ko varu jums atklāt, ir tas, ka kopā ar mani atsūtīta vislieliskākā aparatūra, kāda jebkad izmantota radioaktīvu daļiņu meklēšanai. Tāda pati atradās nesen avarējušajā lidmašīnā «Globemaster».

Pamazām saruna ievirzījās teorētiskā plāksnē.

—    Staru slimība vēl maz izpētīta, un pret to nav efektīvu līdzekļu. Kaula smadzeņu pārstādīšana, ko pielietojuši franču ārsti dienvidslāvu zinātnieku glābšanai, ne vienmēr dod pozitīvus rezultātus. Cilvēki mirst un turpinās mirt līdz tam laikam, kamēr netiks panākta kodolieroču pilnīga aizliegšana.

—   Bet Panotarosā? — Mūns cerēja, ka konjaks atraisījis profesora mēli.

—    Lūdzu, bez provokācijām, — profesors pasmaidīja. — Redziet, nopietnām briesmām šai gadījumā bija pakļauts tikai tas, kas atradās sašķīdušās bumbas tiešā tuvumā, pie tam pietiekami ilgi, lai cietie gamma stari iedarbotos.

—   Vai jūs kaut ko saprotat no saindēšanās? — Mūns pēkšņi jautāja.

—    Ne vairāk par jebkuru ārstu. Kara laikā man nācās strādāt uz hospitāļa kuģa, kur katrs ārsts bija vispirms hirurgs. Pēc kapitulācijas pie mums nogādāja dažus japāņus ar nopietniem radioaktīviem apdegumiem. Šim apstāklim man arī jāpateicas par tagadējo specialitāti.

Mūns tomēr izšķīrās pastāstīt par Šrīveru nāvi un savām hipotēzēm. Simptomu uzskaitīšana lika profesoram savilkt uzacis.

—    Redziet, reizēm dažādu slimību ārējie simptomi ir līdzīgi, sākot ar vēdera tīfu un beidzot ar staru slimību. Bet, ņemot vērā, ka jau pirms Šrīveriem divi vietējie iedzīvotāji arī saindējušies ar desas konserviem, es daktera Enkarno vietā droši vien būtu noteicis to pašu diagnozi.

—    Neaizmirstiet, ka pazudusi Šrīvera meita. Tātad ar konserviem tam visam nav nekāda sakara.

—    Neredzu tur nekādas pretrunas, — profesors pakratīja galvu. — Inde, kas pazīstama ar botulīna nosaukumu, ir organiskas sairšanas produkts. Bet to iemācījušies radīt arī sintētiskā ceļā. Piemēram, jau kopš vairākiem gadiem botulīns ietilpst mūsu armijas ķīmisko ieroču arsenālā. To var ari iešļircināt kārbā, caurums tikpat kā nebūs saredzams.

Viņus pārtrauca klusi klauvējieni pie durvīm.

—    Lūdzu iekšā! — profesors aicināja. Ieraudzījis pasta priekšnieku ar telegrammu rokā, Mūns pamāja profesoram.

—   Atvainojiet, bet es meklēju jūs, mister Mūn.

—    Kā jūs zinājāt, kur esmu? — Mūns vaicāja un tūdaļ pats uzminēja: — Dons Benitess pateica, vai ne?… Pie- sargieties no mūsu šveicara, profesor, nebūšu pārsteigts, ja izrādīsies, ka viņš zinājis par jūsu ierašanos vēl pirms tam, kopš atbraucāt… Vai atļausiet?

Uzaicinājis pasta priekšnieku tikmēr apsēsties, viņš iepazinās ar Donalda Kinga ziņojumu.

«Joahims Maria Šmits, pastāvīgā dzīves vieta Ķelnē, Princrupertalejā 6, būvuzņēmējs, cēlis Hamburgas — Minhenes autostrādi, raķešu poligonu 126 un citus lielākus kompleksus. Kopš 1963. gada viens no jauktās spāņu-vācu firmas «Stabil» direktoriem. Firma būvē militāros objektus pēc bundesvēra, spāņu kara ministrijas un daļēji amerikāņu armijas pasūtījumiem. Nacionālsociālistiskās partijas biedrs, izgājis denacifikāciju, par krimināliem pārkāpumiem nav tiesāts. Doktors Hanss Švein- furts, speciālists zobu protezēšanā, klientūra visaugstākajā sabiedrībā, taisījis mākslīgos zobus Konradam Adenau- eram.»

Mūnam nāca smiekli. Ne tikai tāpēc, ka Donalds Kings, it kā tīšām demonstrēdams savu informētību, ziņoja par bijušā kanclera liekajiem zobiem. Viņš smējās arī pats par sevi. Šmits, ko laikam kāds no kara ministrijas bija brīdinājis par ūdeņraža bumbām, aizbēdzis no radiācijas, un vēstule Mūnam bijusi tipiski vāciska humora paraugs, bet viņš to vācieti gandrīz vai ieskaitījis gangsteros. Mūns uzrakstīja jaunu pieprasījumu Kingam:

«Kas ir Pedro Himenesa bankas Malāgā faktiskais īpašnieks? Kam pieder Holivudas kinostudija «Artija»? Ziņas par liekiem zobietn un krūtīm nav nepieciešamas.»

Pasta priekšnieks paņēma lapiņu, bet aiziet vēl netaisījās.

—   Nu, kas jums vēl uz sirds, — Mūns saprata pareizi. — Klājiet vaļā!

—    Tiešām nezinu … Varbūt iesim uz jūsu istabu?

—   No profesora man nav nekādu noslēpumu … Dodiet šurp!

Pasta priekšnieks piesardzīgi izvilka no kabatas foto- telegrammu. Beidzot! Roda Gaetano paraksta faksimils desmitkārtīgā pavairojumā. Un ar tām pašām ortogrāfis- kājām kļudam, kadas Muns redzēja uz marķīzam dāvinātās fotogrāfijas.

—    Ņemiet! — Mūns aiz priekiem pasniedza piecdesmit pesetu naudas zīmi.

—    Pielieciet vēl tikpat daudz, lai būtu apaļš rēķins, — pasta priekšnieks pamirkšķināja.

—    Par ko?

—    Par vienu telefona sarunu. Man iešāvās prātā, ka vēstule, par kuru interesējāties, piegādāta viesnīcā nevis 19. martā, bet tikai 20. no rīta. Tādā gadījumā tā varbūt aizsūtīta atpakaļ ar atzīmi «Adresāts te vairs nedzīvo», tāpēc arī piezvanīju uz Puente Alčezerilo pastu. Donja Karolīna apsolījās paskatīties.

—    Cītība, ko izrādāt, lūkodami iztukšot manu kabatu, pelna visaugstāko atzinību, bet man nav ne mazākās pārliecības, ka Brauns atpakaļadresē uzdevis Puente Alčezerilo. No kurienes jums zināms, ka viņš nav uzrakstījis «Sahārā, Galvenajā oāzē, Kamieļa kungam»?

—    Lūdzu tūkstoškārt piedošanu! — durvju spraugā parādījās galva. — Es esmu marķīzs Kastelmare! Senjor Mūn, vai jūs nevarētu uz mirkli iznākt laukā?

Gaitenī Mūns sadūrās ar donu Benitesu un donu Brito. Smagi elsdami.viņi stiepa saritinātu paklāju. Pazaudējis līdzsvaru, šveicars izlaida gleznu, ko turēja iežmiegtu padusē. Marķīzs paķēra to un, tikko neiegāzis Mūnam pa galvu, nomurmināja:

—    Lūdzu piedošanu!… Jūsu istabā karājas viens bārdains tips. Viņš pilnīgi varēs aizvietot manu vectēvu pa mātes līniju — hercogu Viljaermosu!

—    Vai jūs tomēr nepaskaidrotu?

—    Rīt atbrauc manas meitas līgavainis, viņš pavada ministru … Jāsaved pils kārtībā… Ko tik nedara meitas laimes labad! … Jā, pavisam aizmirsu… Uzaicinu jūs uz rautu! Nebrīnieties, ģenerālis Debldejs piešķīris man pabalstu. Lielajiem inkvizitoriem pie viņa jāpamācās… Tātad jūs man aizdosiet to tipu ģimenes portretu galerijai?

—   Ja jums nav iebildumu pret to, ka viņš griež leijerkasti, lūdzu!

—    Tas ir taisni labi! Hercogs dievinājis mūziku, — un, iedrāzies kā viesulis istabā, marķīzs uzlēca uz galda un parāva gleznu. Tajā vietā, kur pirms tam bija nagla, parādījās liels caurums. Marķīzs, nolēcis no galda, ņēmās skraidīt pa istabu.

—  Vai jums nav iebildumu, ja paķeršu līdz šo vāzi? Un šo spoguli? Cik aristokrātisks pelnu trauks!

—   Uz tā ir viesnīcas «Holivuda» attēls, — Mūns brīdināja.

—    Nekās, būs labi, zem smēķu galiem tikpat neredzēs … Don Brito, ņemiet šo te sarkano atzveltnes krēslu, pēc krāsas tas tieši pieskaņots gobelēniem, kas patapināti no Malāgas mākslas muzeja… Starp citu, — marķīzs piemiedza aci, — dons Brito atcerējies, ka drīz pēc tam, kad reaktīvais motors sagāza viņa mājokli kā kāršu namiņu, viņš redzējis trakā ātrumā aizjoņojam sen- joritas Gvendolīnas automobili un tajā cilvēku ar fantastisku masku. Tā viņam vismaz licies.

—   Vai viņam varbūt liekas, ka uz šīs bildes patiešām attēlots hercogs Viljaermosa? Leijerkastnieka fantastiskajā maskā, ko? — Mūns norūca.

—   Jūs man vēl pateiksiet paldies par to masku, — marķīzs pasmīnēja un, it kā izvairīdamies no tālākas sarunas, ātri satvēra krēslu. Gribēja uzvelt sev to mugurā, bet ievaidējies nolika atpakaļ uz grīdas. — Pēdējā laikā nezin kādēļ griežas galva, — viņš sūdzējās.

Marķīzs ar saviem palīgiem aizgāja, bet Mūns palika viens pusizlaupītajā telpā. Bez sarkanā atzveltnes krēsla istaba šķita zaudējusi savu īpatnējo seju. Caurums sienā hipnotizējoši pievilka kā indiešu jogu paša naba. Mūns skatījās uz sienu, acis nemirkšķinādams. Tapešu abstraktais zīmējums izplūda, siena šķita kā ekrāns. Uz tās, zibenīgi nomainīdami cits citu, aizņirbēja smadzeņu projicēti kadri. Naksnīgajās debesīs viena otrai tuvojas divas lidmašīnas, ellišķīga dārdoņa, sprādziens, ugunīga siena… Briesmīgs slapjš cilvēks lidotāja kombinezonā, ar skābekļa masku sejas vietā izķepurojas no tīkliem, norauj masku un baismīgā balsī kliedz, ka sācies karš… Sešpadsmitgadīgā Lellīte sēž kontroles televizora priekšā, redz trakā ātrumā projām slīdošu jumtu, skrejošas kājas, mežonīgu seju, lidojošas lodes… Lellīte, ģērbusies metāliskā tērpā, kas izstaro neciešamu mirdzumu, ienāk ģenerāļa istabā… Bila Ričija nespodri zilās, asarojošās acis. Padres Antonio caururbjošās acis… Ģenerāļa Debldeja vizošais pensnejs, kas paslēpj acis… Seja, acis, seja bez acīm, maska …

Visu šo asociāciju ķēdi bija izraisījis marķīza stāsts par fantastisko masku. Caur šo juceklīgo savārstījumu mēģināja izlauzties kaut kāda jēga. Bet notvert to Mūns nepaguva. Durvis, ko viņš bija aizmirsis pieslēgt, strauji atvērās. Uz sliekšņa stāvēja pasta priekšnieks. Mūnam, kas bija ar varu izrauts no stagnācijas stāvokļa, viņš likās līdzīgs erceņģelim Gabrielam, taču šis turēja rokā nevis liesmojošu zobenu, bet aploksni.

—    To tikko atveda, — pasta priekšnieks satraukti stāstīja. — Vēstule nogulējusi Puente Alčezerilo jau vairākas dienas… Bet jūs sacījāt: «Sahārā, Kamieļa kungam! …» Nebūtu bijis manis, tā nogulētu līdz pastardienai! — pasta priekšnieks priecīgi nobēra, jau iedomādamies kabatā simts pesetu.

Mūns izrāva viņam no rokas aploksni. Vēstule bija adresēta misis Šrīvera i. Otrā pusē uzrādīta Puente Alčezerilo — grūti salasāms ielas nosaukums un jau gluži nesaburtojams uzvārds. Šķērsām aploksnei bija uzrakstīts «Adresāts nomiris». Visu to viņš paguva ievērot, kamēr drudžaini plēsa vēstuli vaļā.

No aploksnes izkrita nevienmērīgiem ķeburiem klāts bālgani violets papīrs. Gandrīz infantilais rokraksts nebija vēl izveidojies. Mūnam ar grūtībām izdevās atšifrēt kricelīgos burtus.

«Mani nolaupījuši bandīti, iespējams, no Gaetano bandas. Izturas pret mani ciešami. Bet, ja līdz svētdienai norādītajā vietā nenoliks miljonu pesetu, mani nogalinās. Ja Malāgas bankā nav pašlaik tik daudz -naudas, lai tēvs nekavējoties izsūta. Kas attiecas uz mūsu strīdu, tad es ļoti nožēloju. Glāb mani! Gvendolīna.»

Lapiņas otrā puse bija aplīmēta ar dažāda lieluma no laikrakstiem izgrieztiem burtiem. Šā teksta anonīmais autors sīki aprakstīja alu Panotarosas apkaimē, kur pēc tumsas iestāšanās jānoliek izpirkums, un brīdināja, ka jebkurš mēģinājums izsekot vai ziņot policijai par cilvēku, kas atnāks pēc naudas, beigsies ar Gvendolīnas nāvi.

—    Kāda mums šodien diena? — Mūns nepacietīgi jautāja. Notikumu un faktu lavīna, kas bija vēlusies pār viņu kopš ierašanās Panotarosā, bija izjaukusi laika ritumu.

Reizēm viņam šķita, ka dzīvo šeit jau kopš mūžīgiem laikiem, reizēm, ka atlidojis tikai vakar.

—    Sestdiena!

—    Sestdiena! Paldies dievam, tad viss vēl nav zaudēts!

Atstādams tālu aiz sevis pasta priekšnieku, Mūns pa

galvu pa kaklu noskrēja pa kāpnēm un uzsauca donam Benitesam:

—    Viesu grāmatu! Mudīgāk!

Neievērodams šveicaru, kas ziņkāri lūkojās pāri viņa plecam, Mūns salīdzināja violeto vēstuļpapīru ar ierakstu grāmatā. Burtam «m» bija tie paši aplīši, tas pats vieglprātīgais, it kā dejojošais «a». Un tomēr tas varēja būt veikls viltojums. Galīgu spriedumu var taisīt tikai pēc grafoloģiskās ekspertīzes. Mūns tā steidzās, ka pat aizmirsa paskaidrot šveicaram, kādam nolūkam paņem viesu grāmatu līdz. Viņš metās pie durvīm un tikai tagad pamanīja kaprāli Milsu mierīgi pieceļamies no krēsla.

—   Uz Malāgu! — Mūns uzsauca. — Nē, vispirms iegriezieties pilī!

v Kamēr džīps, apdzīdams aizbraucošo tūristu mašīnas, ar visiespējamāko ātrumu traucās uz pili, Mūns, abstrahējies no vēstules satura, izanalizēja dažas tehniskas detaļas. Uz aploksnes un vēstulē redzams viens un tas pats rokraksts. Kas attiecas uz izgriestajiem iespiedburtiem, tad šāda tipa salikums un papīrs nebija raksturīgs nevienam angļu un amerikāņu masu tirāžas izdevumam. Tātad burti izgriezti no kāda mazizplatīta laikraksta vai žurnāla, varbūt pat no grāmatas. Šī analīzes tieksme, kas bija izveidojusies daudzu gadu praksē, šoreiz gan likās nevajadzīga. Vēstuli nosūtījis Brauns, par to nav nekādu šaubu. Vienīgais, kas jānoskaidro, vai tā ir īsta vai viltota. Un tomēr Mūns nebeidza prātot par burtu tipu, kas likās pazīstams. Vēl vairāk, viņš neskaidri atcerējās kaut kur pavisam nesen to redzējis.

Pils pagalmā stāvēja armijas studebekers, līdz pašai augšai piekrauts ar mēbelēm. Izkraušanu vadīja dons Brito. Divi amerikāņu kareivji lādēdamies nesa pa caurumaino paceļamo tiltu atzveltnes krēslus, citi stiepa pa kāpnēm milzīgu senlaicīgu bufeti. Viņu saceltais troksnis Mūnam noderēja. Neviena nepamanīts, viņš ieslīdēja jnar- ķīza istabā. Kopš pagājušās reizes iekārtojums neībija

mainījies ne par matu — melnais, ķirmju sagrauztais krucifikss, vecais skapis ar atlupušajām inkrustācijām, spartāniskā kušete ar sairušo segu un kā izsmieklam — no žurnāla izgrieztais Mūna portrets. Izņēmis portretu no apzeltītā rāmja, viņš izvilka zem tā paslēpto Roda Gaetano fotogrāfiju ar autogrāfu un veikli ielika savu ģīmetni atpakaļ. Fotogrāfiju viņš piesardzīgi sarullēja, lūkodams nesabojāt uzrakstu, bet ielikt kabatā vairs nepaguva. Durvis bez trokšņa atvērās un uz sliekšņa stāvēja Hjū Brauns.

—    Atkal sajaucāt istabas? — viņš pamirkšķināja. — No manis varat nekautrēties, mister Mūn! Šķiet, esmu jūs pilnīgi nepamatoti turējis aizdomās — to tagad pats redzu. Jūs taču tikai apbrīnojat savu portretu! Cik iespaidīgs zods! Bet šī dziļdomīgā acu izteiksme droši vien liek nodrebēt visrūdītākajam noziedzniekam! — Hjū Brauns vēlreiz pamirkšķināja un tikpat klusi pazuda.

Marķīzu Mūns sastapa lielajā zālē. Uz akmens grīdas gulēja gobelēni, pie sienas, blakus nelaiķes vecmāmiņas autoportretam, jau karājās dažas gleznas.

—    Jūs pie manis? — marķīzs ar āmuru rokās nokāpa no saliekamajām kāpnēm. — Tā jau zināju, ka gribēsiet dzirdēt manu hipotēzi par cilvēku maskā.

—    Varu tāpat uzminēt jūsu hipotēzi. Maska bija pielikums romānam «Nāve karnevāla virpulī», Gvendolīna to jums nozagusi kopā ar flakonu.

—    Pagaidiet! Nekustieties! — marķīzs izlikās aplūkojam Mūnu caur palielināmo stiklu. — Tā, tagad man viss skaidrs. Atminējums jums ir jau rokā. Tikai, pie svētās madonnas, ne vārda! Jums droši vien zināms, ka sengrieķu tirāns Dionīss uzcēlis īpašu akustisku alu, lai slepus noklausītos savus ciemiņus …

—    Jā, arī to, ka viņu pēc tam nogalinājuši, — Mūns sausi piezīmēja. — Majors Melbričs jau iepazīstināja mani ar grieķu vēsturi, tāpēc varat nepūlēties.

—    Tam, ko gribu teikt, nav nekāda sakara ne ar slepkavību, ne ar majoru. Grasījos jūs brīdināt, ka viens no maniem senčiem bija ne mazāk ziņkārīgs par Dionīsu. Šai zālē ir vieta, no kurienes lieliski var dzirdēt katru vārdu pat tad, ja tas tiek čukstēts. Tāpēc katram gadījumam iesim labāk uz bibliotēku!

Bibliotēkā Mūns bez kādiem ievadiem parādīja vēstuli.

—   Vai pazīstat šo rokrakstu?

—    Jā, tas ir Gvendolīnas… Bet, senjor Mūn, vai tad jūs uzķersieties uz šī āķa? Lieta taču gluži skaidra: tas ir triks, kura mērķis — novērst aizdomas par mātes un brāļa noindēšanu!

—   Pasakiet labāk — kāpēc jūs ieinteresēja misis Šrīveras noguldījums?

—    Ja jau jūs to zināt, tad esat izrādījis līdzīgu interesi. Un tas savukārt nozīmē, ka gribat pārbaudīt manu hipotēzi, ko esmu izzīdis no pirksta. Ļoti priecājos.

—    Es priecātos vēl vairāk, ja jūs apsēstos un uzrakstītu — «Apliecinu, ka uzrādīto vēstuli rakstījusi Gvendolīna Šrīvera».

—    Un tas ir viss? — marķīzs zobgalīgi vaicāja. — Bet es domāju, jūs liksiet man rakstiski apliecināt, ka to sacerējis esmu es. Lūdzu! "

Marķīzs piegāja pie galda, lai sameklētu papīru. Mūns izklaidīgi viņu vēroja. Nez kāpēc detektīva uzmanību saistīja kārtīgā kaudzē saliktie Elerija Kvīna detektīval- manahi. Kamēr marķīzs rakstīja, Mūns nemanot kādu pārlapoja. Atmiņa nebija vīlusi! Tas pats salikums! Kā tas nereti gadās, pēc viena atklājuma sekoja cits. Zem galda gulēja sudrabā kalta ķemme, kas tūdaļ izsauca atmiņā majora Melbriča līdz riebumam taisno celiņu. Vēl pavisam nesen preses konferencē Mūns šo ķemmi bija redzējis majora smalkajos pirkstos.

—   Majors Melbričs laikam bieži atnāk pie jums papļāpāt? — Mūns it kā nejauši jautāja.

Marķīzs uzrakstīja teikumu līdz galam un tikai tad atbildēja:

—    Kas? Ak majors? Nekad. Viņš pārāk aizņemts.

—    Un kas tas? — Mūns pacēla suku.

—    Pierādījums, ka nav likuma bez izņēmuma. Šodien majors paņēma no manis grāmatu «Dienvidspānijas alas», par kuru esmu viņam stāstījis. Man ir aizdomas, ka viņš meklē Melnajā alā nevis šķembas, bet manus ģimenes dārgumus, kurus Gvendolīna visdrīzāk jau izpārde- vusi kādam Madrides juvelierim.

—    Ko es dzirdu, mister Kastelmare? — bibliotēkā bija ienācis Hjū Brauns. — Ja par ģimenes dārgumiem saucat savas žurkas, tad esmu spiests jūs apbēdināt: šodien runcis aprijis trīs lielus briljantus, — sarunādamies viņš paķēra no galda Gvendolīnas vēstuli. — Ko es redzu? Bezpalīdzīga skaistule laupītāju ķetnās! Mister Mūn, rai nepateiksiet, kur viņa noslēpta? Ja tuvumā, tad labprāt palīdzēšu viņai kavēt laiku.

—   Velti cerēt, — marķīzs pasmīnēja. — Pēdējo reizi viņa atradās tuvumā 18. martā.

—    Bet, manuprāt, viņa jāmeklē netālu no alas, kur misis Šrīverai bija jāatstāj izpirkšanas maksa, vai arī… — Mūns zīmīgi ielūkojās marķīzam acīs: — Vai arī jūsu pilī!

—    Tā ir ideja! Iešu pameklēt viņu! — Brauns smejoties izmetās ārā no bibliotēkas.

—    Kā redzat, pat šis trakais reaģē uz jūsu murgiem kā normāls cilvēks, — un marķīzs ņēmās mierīgi ķemmēt ūsas ar majora Melbriča suku.

—    Un tomēr palūgšu jūs iepazīstināt mani ar pils neapdzīvoto daļu, — Mūns teica vislaipnākajā tonī.

—   Bet ja nu es atteikšos?

—   Tad jūsu detektīvkolekciju papildinās vēl viens pielikums — kratīšanas orderis.

—    Saprotu jūsu smalkjūtīgo mājienu. Ejam!

Marķīzs tīšām ļoti lēni atslēdza piekaramo atslēgu un

noņēmās ar aizbīdāmo bultu. Beidzot smagās ozolkoka durvis pavērās. Nevis ar vecīgu čīkstoņu, kas īpatnēja sen nekustinātām virām, bet gandrīz bez trokšņa. Istaba, kurā iegāja Mūns, bija astoņstūraina, pilnīgi bez mēbelēm, ar zirnekļu tīmekļiem aizvilktiem logiem un biezu putekļu kārtu uz saplaisājušās akmens grīdas. Šķērsām līdz nākamajām durvīm stiepās skaidri redzami vīriešu kāju nospiedumi. To bija daudz, bet Mūna vērīgā acs tūlīt noteica, ka caur telpu staigājis nevis pusducis, bet divi cilvēki. Pirmais — vairākkārt, otrais, kas centies kāpt sava priekšteča pēdās, — tikai divas reizes, vienu turp, otru atpakaļ, pie tam samērā nesen.

—    Senjor Mūn, esmu jūsu parādnieks līdz kapa malai! Noziedznieki manā pilī! Tas pārspēj vispārdrošākos sapņus! Tāpēc jau dārznieks apgalvoja, it kā naktīs te staigājot spoks.

Aizsteigdamies Mūnam priekšā, marķīzs ar skubu atvēra durvis citu pēc citas. Pēdas pēkšņi izbeidzās drūmā pustumšā istabā ar guļamnišu, virs kuras karājās pussa- trunējis baldahīns. Pēdu nospiedumi atdūrās pret kailu sienu bez logiem un durvīm, tādēļ radās iespaids, ka marķīza noslēpumainie viesi izgājuši tai cauri kā spoki.

SLAZDI

Tajās pāris stundās, kuras Mūns pavadīja Malāgā, Panotarosa bija galīgi pārvērtusies. No rīta tā vēl atgādināja piefrontes pilsētiņu, tagad — pilsētu, kur steidzami evakuē iedzīvotājus, jo karaspēks pamet ierakumus.

Bruģi tricināja naglotu zābaku dima. Kareivji un jūrnieki atgriezās nometnē. Radās iespaids, ka ģenerālis Debldejs teicis korespondentiem patiesību. Bet Mūns bija pārliecināts, ka meklējumi pārtraukti tikai sakarā ar augsto viesu ierašanos, kuriem par godu Panotarosa sāka greznoties karogiem, lai gan svinīgā gatavošanās nemaz neatbilda pašreizējai situācijai.

Pie Himenesa bankas vietējās nodaļas, ko rotāja Spānijas karogs un apsveikuma lozungs, stāvēja gara rinda. Ārzemnieki izņēma savus noguldījumus. Džīpam garām aizdārdēja tūristiem piebāzts autobuss ar veselu kalnu ceļa somu uz jumta. Bet virs ļaužu pamestās austrumu nogāzes karājās helikopteri, atgādinot kaijas, kas, zivis meklēdamas, slīd pār viļņiem. Mūns nešaubījās, ka tajos atrodas aparatūra radioaktivitātes reģistrēšanai. Ģenerālis Debldejs prata apvārdot jebkuru. Tikai viņš pats un majors Melbričs zina, kur īsti nokritušas sašķīdušās bumbas šķembas — Melnajā alā vai kādā citā vietā desmit jūdžu apkaimē. Pie tam vēl nemaz nav zināms, cik bumbu sašķīdušas.

Policijas komisariātā valdīja rosme. Pulkvedis Baroha-i- Pinoss deva norādījumus saviem padotajiem. Sasveicinājies ar Mūnu, viņš atvainojās:

—   Esmu līdz kaklam aizņemts. Ja jūs pārāk nesteigtos, tad …

Mūns atbildes vietā parādīja Gvendolīnas vēstuli.

—    Iesim uz kabinetu! — pulkvedis tūdaļ atrada laiku. — Vai esat pārliecināts, ka tas riav viltojums?

—    Es tikko atbraucu no Malāgas. Grafologs patiešām apliecina, ka rokraksts nav viltots. Pilnīga raksturīgu sīkumu sakrišana vēstulē, viesu grāmatas ierakstā un pat Gvendolīnas viltotajā parakstā uz čeka. No rakstura nekur nevar aizbēgt.

—   Apsveicu! — pulkvedis svinīgi piecēlās, sniegdams Mūnam roku.

—   Apsveikt vēl nav par ko, — Mūns paraustīja plecus.

—    Brīnījos, kad uzzināju, ka jūs neesat aizlidojis uz Madridi. Bet jūs izrādījāties tālredzīgāks par mani. Tagad arī es ar nokavēšanos saprotu, ka Roberto Līmas ziņojums pamatojas uz pārpratumu. Gvendolīnas nolaupīšana, bez šaubām, notikusi Panotarosā. Ne jau velti jūs, dodamies uz Madridi, pa ceļam vispirms iegriezāties pilī,

—    Vai nevar mazliet skaidrāk, pulkvedi?

—    Nav ko spēlēt ar mani slēpšanos, — pulkvedis piemiedza aci. — Starp citu, varu izpalīdzēt jums ar papildu detaļu attiecībā uz Hjū Braunu, ko jūs izsekojat. Vai pamanījāt, kādas viņam acis?

—    Manuprāt, pelēkas.

—    Bet ārzemju pasē rakstīts: zilas. Kā jums tas patīk? Nebaidieties, mister Mūn, es netaisos piesavināties jūsu nopelnus. Vai tad labs izpildītājs, kaut arī viņam pulkveža pakāpe, var sacensties ar virtuozu? Hipotēze ir jūsu, es kā pieticīgs darbarūķis tikai palīdzu savākt materiālus.

—    Kas par hipotēzi?

—    Jūs mani eksaminējat? Lūdzu! … Marķīzs ir ubags, savu senču dārgumus viņam nav izdevies atrast…

—    Piedodiet, ka jūs pārtraucu. Ja apslēpto bagātību atrastu kāds cits, vai viņam jādalās ar marķīzu?

—    Tur jau tā lieta, ka ne. Zeme, uz kuras atrodas pati ala, konfiscēta jau marķīza tēva laikos. Tagad marķīza teritorijā palikusi tikai ieeja .. . Tātad sapnis par pasakainajām bagātībām nav piepildījies. Bet pastāv reālā Gvendolīna Šrīvera. Marķīzs, bez šaubām, zināja, ka viņa ir viena no Amerikas visbagātākajām mantiniecēm…

—    Jūs uzskatāt, ka marķīzs viņu nolaupījis?

—    Es tikai izklāstu jūsu hipotēzi saviem vārdiem. Vai gan cilvēkam, kam pietrūkst līdzekļu pat pieklājīgam uzvalkam, ienāks prātā tērēt naudu milzīgai detektīvlitera- tūras bibliotēkai, ja viņš necerēs iegūt no tās kādu labumu? Parakņājieties, kā nākas, viņa kolekcijā, jūs noteikti atradīsiet sējumu, kur viss aprakstīts: gan upurim nodiktētā vēstule, gan no avīzes izgrieztie burti, gan ala, kur jāatstāj izpirkšanas maksa. Vienīgais, kas vēl pietrūka marķīzam nodomu īstenošanai, bija uzticams palīgs. Arī tas atradās — Hjū Brauna personā.

—   Jūs tikai aizmirstat, ka vēstuli nosūtījis cits Brauns.

—   Tā ir veikla acu apmānīšana, kas apveda ap stūri ari mani. Bija un ir tikai viens vienīgs Brauns.

—    Un kā ar ārieni?

—    Esmu ievācis izziņas. Augums sakrīt. Kas attiecas uz seju un pasi, tad mūsu laikos abus izmainīt ir tikpat kā nospļauties.

—    Jūsu izklāstījumā mana hipotēze līdzinās Agatas Kristi šedevram. Bet, par cik mēs abi steidzamies, atliksim tās sīkāku iztirzāšanu līdz rītdienai. Esmu atnācis, lai palūgtu no jums pusduci policistu.

—    Kratīšana? Priecājos, ka beidzot esat atklājuši savas kārtis. Bet es arī neesmu muļķis. Varu pateikt, ka orderis jau izrakstīts. Diemžēl būs mazliet jāuzgaida. Rīt atbrauc marķīza nākamais znots, informācijas un propagandas ministra sekretārs, vīrs ar lielu ietekmi valdības aprindās. Var iznākt nepatikšanas, bez tam, kad brālis krita nežēlastībā, mans stāvoklis jau tā ir nedrošs.

—   Bet es domāju, ka tas sašķobījies pēc Barselonas lietas, — Mūns pasmaidīja.

—    Jūs esat nepareizi informēts, — policijas priekšnieks pacēla balsi, bet tūdaļ atkal nomierinājās. — Pie viena saskaņā ar jūsu lūgumu esmu jau pieprasījis šīs lietas kopiju. Kā jūs tagad pats pārliecinājāties — pilnīgi bez vajadzības. Mums darīšana tikai ar vienu noziegumu — Gvendolīnas nogalināšanu. Kas attiecas uz Šrīveriem …

—    Nogalināšanu? — Mūns sarauca uzacis.

—    Protams! Marķīzs un Hjū Brauns nav muļķi. Nelaimes gadījums ar misis Šrīveras un Rola saindēšanos bija tas liktenīgais apstāklis, ko nevar iepriekš paredzēt. Tā vietā, lai saņemtu miljonu pesetu, vajadzēja ar skubu iznīcināt pēdas. Ja viņi izgudrojuši izmeklēšanas maldināšanai tādu ģeniālu gājienu kā telegrammu par kremāciju, tad, bez šaubām, būs parūpējušies arī par līķa iznīcināšanu.

—    Visu cieņu, pulkvedi!

—   Novēlojusies gaišredzība diemžēl nav nekādas nopelns. Vai jūs domājat, ka lieku lielas cerības uz kratīšanu? Piekritu tai, lai sirdsapziņa būtu tīra, ne vairāk! Esmu gatavs saderēt, ka neatradīsim nevienu lietišķu pierādījumu, — policijas priekšnieks noplātīja rokas.

—    Attiecībā uz marķīzu un it īpaši Hjū Braunu pilnīgi pievienojos jūsu pesimistiskajām prognozēm. Bet Šrīveru slepkavas mēs ar dieva palīdzību tomēr pakārsim.

—    Slepkavas! Es jūs nesaprotu… Jūs, šķiet, tikko bijāt vienis prātis uzskatīt šo notikumu par nelaimes gadījumu.

—   Vienam otram tas tiešām būs nelaimes gadījums… Piezvaniet uz Malāgu, lai izsūta konservu bundžu, kurā atrasts botulīns.

—   Jūs neuzticaties analīzei? — pulkvedis manāmi uztraucās. To varēja izskaidrot ar aizvainoto nacionālo lepnumu: kaut kāds privātdetektīvs uzdrošinās apšaubīt spāņu policijas autoritatīvo darbību.

—   Pasarg dievs, — Mūns piecēlās. — Rīt jums ir grūta diena, tāpēc jūs vairāk neaizkavēšu.

—    O, jā! Nodrošināt tik augstu viesu neaizskaramību ir tiešām ārkārtīgi atbildīgs uzdevums. Esmu jau pieprasījis mobilās gvardes eskadronu… Bet mēs neizrunājāmies līdz galam. Nevaru saprast, kam jums īsti vajadzīga šī bundža. Varbūt kā suvenīrs? — pulkvedis mēģināja jokot.

—    Kā mācību līdzeklis, kas pierāda, ka tikko manāms dūriens var radīt pilnīgi ticamu versiju, it kā saindēšanos izraisījuši bojāti produkti.

*

Panika, kas bija pārņēmusi Panotarosu, visspilgtāk izpaudās viesnīcā. Klaudzēja durvis, skraidīja apkopējas. Rosījās somām, fotoaparātiem un lietus mēteļiem apkrāvušies iemītnieki. Kāpnes bija okupējuši noskranduši puikas — tie paši, kas sagaidīja Mūnu atbraukšanas dienā. Sakumpuši zem somām, viņi kāpa lejā, nolika kravu vestibilā un, jautri sasaukdamies, drāzās atkal augšup. Nesējiem tūristu pēkšņā bēgšana nozīmēja tikai vienu — iespēju nopelnīt.

Dons Benitess, sviedriem noplūdis, izrakstīja rēķinus, viņam palīdzēja sieva — trausla sieviete skumjām zeltaini brūnām acīm.

— Es jūs gaidu, — Mūns teica.

—    Nav laika! Vai neredzat, kas te notiek? — noguruma dēļ šveicars tikko varēja parunāt. — Nu jau ziņo visas radiostacijas… Es gandrīz vai pušu raujos. Bet naktī man jābūt pie marķīza, jāsagatavo pils pieņemšanai … Jocīgi, ja Svens Krāgers nebūtu sacēlis šo paniku, es droši vien tā arī nodzīvotu, neredzējis nevienu dzīvu ministru.

—    Es jūs tomēr gaidu! — Mūns ar uzsvaru sacīja. — Atnesiet auklu, jūsu mēteli un formas cepuri! — Viņš pamatoti cerēja, ka dona Benitesa ziņkāre tomēr gūs virsroku.

—   Labi, tūlīt atbrīvošos!

Gaitenis atgādināja grautiņa ainu. Lielajā marmora urnā un turpat uz grīdas bija sakrautas tukšas kartona kārbas un pudeles, konservu bundžas, saplīsuši celofāna maisiņi, ārzemju laikrakstu kaudzes. Parakņājies šajos atkritumos, Mūns izzvejoja dažus žurnālus un lielu loksni iesaiņojamā papīra. Četrstūrainās sloksnēs sagrieztie žurnāli imitēja naudas zīmes. Uzlicis virspusē dažas banknotes, Mūns tīšām vietumis pārplēsa iesaiņojumu.

Ilūzija radās tik pārliecinoša, ka tai noticēja pat dons Benitess.

—    Vai tad jūs tiešām taisāties samaksāt viņiem izpirkumu? Miljonu pesetu — tas nu gan par traku! — šveicars nopūtās. — Lai nopelnītu tādu lērumu, man būtu jāstrādā par šveicaru vienlaikus visās pasaules viesnīcās. Vispār tagad visizdevīgākā ir blēža profesija. Varbūt arī man vecumdienās pārkvalificēties?

—    Manuprāt, jūsu kvalifikācija jau tā pietiekami augsta … Kā jums liekas, vai kāds nāks pēc izpirkšanas maksas?

—   Diez vai… Bet no otras puses, ja noziedznieks visu šo laiku nav uzturējis sakarus ar ārpasauli? — dons Benitess skaļi prātoja. — Pieņemsim, es taisījos nolaupīt jūs, bet līdzdalībnieku man nebūtu. Es izvēlētos slēptuvi, no kurienes ar binokli var novērot vietu, kur jāatstāj nauda…

—   No jums iznāktu lielisks gangsteris, don Benites! Un tālāk?

—          Protams, es būtu pietiekami gudrs, lai nerādītos. Pat nakti ne — vēl ieraudzītu kāds paziņa, tad viss būtu pagalam…

—    Tātad jūs pieļaujat, ka nolaupītais varētu arī nezināt par Šrīveru nāvi? — Mūns ar dona Benitesa palīdzību pārbaudīja paša domas. Tas, ka Kids Brauns rīkojies viens, nekādi neatbilda pārējiem faktiem. Bet atmest šo iespēju nepārbaudītu arī būtu bijis muļķīgi, līdz šim Panotarosa bija atnesusi ne vienu vien pārsteigumu.

—    Es neesmu slepenpolicists, — dons Benitess paraustīja plecus. — Jūsu vietā es būtu drīzāk uzģērbis amerikāņu formas tērpu, pašlaik tas ir pats piemērotākais mas- kējums.

—    Tikai ne manam nolūkam. Kas varētu aiznest naudu, ja misis Šrīvera būtu vēl dzīva?

—    Droši vien viņa pati…

—   Bet ja baidītos? Vēstule taču varēja būt slazds, lai ievilinātu arī viņu.

—    Tādā gadījumā viņa būtu sūtījusi kādu citu.

—    Kuru konkrēti?

—    Visdrīzāk mani. Naudu man uzticēt var, bet, ja nogalinās, arī nekas — par vienu nenozīmīgu cilvēciņu pasaulē mazāk.

—    Pareizi, tāpēc arī tēlošu donu Benitesu.

Mūns ātri uzvilka mēteli, uzcēla apkakli, uzvilka dziļi pār pieri formas cepuri, ievilka galvu plecos un šveicaram raksturīgā gaitā pagājās pa istabu. Radās pārliecinošs iespaids, it kā viņš ik brīdi būtu gatavs palocīties kādam viesnīcas iemītniekam. Bet, kad viņš turklāt, apstājies pie durvīm, izlikās noklausāmies sarunu, pat dons Benitess nespēja novaldīt smieklus.

—   Tas jums gan lieliski izdodas, senjor Mūn. Tā vien liekas, tūlīt jūs izvilksiet no kabatas duci svēto.

Ietinies šveicara siltajā mētelī, Mūns nekustīgi gulēja krūmos. Bija gandrīz pilnīgi satumsis. Viņš tikai ar pūlēm varēja saskatīt ieeju alā. Pārlicis revolveri no sastingušās labās rokas kreisajā un mazliet pagriezies, lai uzbāzīgie zari neskartu seju, detektīvs atkal pārvērtās par nekustīgu statuju.

Līdz šim viss notika tā, kā bija paredzēts. Tumsai ^stājoties, pa nomaļu ceļu Mūns iznāca no viesnīcas. Ārpus ciemata viņš sastapa kādu dona Benitesa paziņu, kas, protams, noturēja viņu par īsto šveicaru. Mūns ar žestu parādīja, ka steidzas. Garāmgājējs kaut ko spāniski uzsauca un nozuda. Šī satikšanās lieku reizi pierādīja, ka Mūna izvēle bijusi pareiza. Ja cilvēkam galvā šveicara cepure bet uz ielas ir tumšs, gandrīz katrs nodomās, ka satiktais patiešām bijis šveicars.

Pa stāvām, grūti izkāpaļājamām takām Mūns nokļuva līdz kalnu plato, kur atradās vēstulē norādītā ala. Iešķeltā, dzeroklim līdzīgā eja bija saskatāma jau iztālēm. Ne mirkli neaizmirsdams savu lomu, Mūns, piesardzīgi atskatīdamies, šķērsoja klajumu alas priekšā. Nolicis paku norunātajā vietā, viņš skriešus devās atpakaļ, cenzdamies sacelt pēc iespējas lielāku troksni. Turklāt bija jāpatui prātā, ka dons Benitess, pieradis pie nekustīga dzīves veida un mocīdamies ar reimatismu, kustas pavisam citādi nekā Mūns. Tas bija pats grūtākais. Viena lieta — tēlot kādu skatuves spilgtajā gaismā, gluži cita — tumšā, klusā vietā, kur tevi, liekas, neredz neviena dzīva dvēsele. Noskrējis kādus divsimt soļus un sasniedzis kokiem apaugušu vietu, Mūns pieplaka zemei un, slēpdamies aiz krūmiem, uzmanīgi rāpās atpakaļ.

Te nu viņš gulēja jau vairāk nekā stundu. Kaut kur tumsā dūca helikopters. Lūgumu palīdzēt ģenerālis Debldejs pretēji gaidītajam bija uztvēris kā pašu par sevi saprotamu lietu. Sarunā ne reizi netika pieminēts nenotikušais Madrides brauciens. Ģenerālis tūdaļ bija ar mieru ne tikai dot helikopteru, bet arī nestāstīt pagaidām neko policijas priekšniekam. Pēdējo lūgumu Mūns motivēja ar vēlēšanos sagādāt pulkvedim pārsteigumu. Nepatīkami bija vienīgi tas, ka helikopterā atradās majors Melbričs, kas vadīja operāciju.

Gulēt klusi kā pelei, sajūtot zem ceļiem asus akmentiņus, bet uz pieres — dzeloņainu zaru, bija īsts varoņdarbs. Domas visu laiku atgriezās pie neērtībām un nekādi nevēlējās koncentrēties ap to, kas patiešām bija pārdomu vērts. Kādus notikumus slēpa Gvendolīnas vēstule? Nolaupīšana ar nolūku dabūt izpirkumu neietilpa Gaetano sindikāta parastajā darbībā. Rekets — organizēta šantāža deva daudz prāvākus, pie tam pastāvīgus ienākumus. Iznāk, ka Kids Brauns šoreiz rīkojies uz savu galvu.

Brauna uzturēšanās Panotarosā, acīm redzot, nav bijusi saistīta ar Šrīveriem. Uzzinājis, kas viņi tādi, viņš nolēmis neievērot saimnieka intereses, bet parūpēties par savējām. Satiekoties ar Gvendolīnu, viņš vairākas reizes tai draudējis, pieprasot naudu. Lai atpirktos, Gvendolīna viltojusi čeku. Summa likusies Braunam pārāk niecīga, tādēļ viņš meiteni nolaupījis. Tāds varētu būt vienīgais ticamais notikumu izskaidrojums, bet Mūns labi apzinājās, ka patiesība, iespējams, atrodas bezgala tālu no šī visai pārliecinošā slēdziena.

Aizritēja vēl piecpadsmit, divdesmit minūtes. Nervi saspringa, bet par smēķēšanu nebija ko domāt. Visapkārt bija pilnīgs klusums. Vismazākā kustība kļūtu dzirdama simts pēdu attālumā. Zemu pār galvu aizlidoja helikopters, dūkoņa attālinājās, atkal iestājās klusums. No pils, kuras apveidi neskaidri iezīmējās tālumā, atplūda apslāpētas skaņas. No pils torņa ar binokļa palīdzību noteikti var redzēt ne tikai alas ieeju, bet droši vien arī krūmos paslēpušos cilvēku.

Mūns nervozi nožāvājās. Izredzes tēlot statuju arī nakts otrajā pusē nemaz neiepriecināja. Kad viņš jau klusībā nolēma pēc stundas aiziet, pēkšņi saklausīja krūmos brīkšķi. Mūns neviļus satrūkās. Pēc ilgā klusuma likās, ka zari švīkst pie pašas auss. Tad atskanēja soļi — viegli, žigli. Vēl pirms tam, kad alas priekšā iznira cilvēka figūra, Mūns jau zināja, ka tā ir sieviete. Ar uzmanīgu kustību viņš pacēla pie acīm staru tālskati. Tumsa tūdaļ izgaisa. Fokusā skaidri iezīmējās alas ieeja. Mūns pavirzīja binokli mazliet sānis un izbrīnā tikko neizlaida to no rokām. Evelīna Rodžera! Kaut kas viņas izskatā likās neparasts. Tā bija viņa, tikai citādi sakārtotiem matiem. Mūns ar pūlēm piespieda sevi nekustēties. Nē, lai aktrise vispirms ieiet alā. Pa to laiku viņš nemanot piezagsies klāt un nogriezīs atkāpšanās ceļu.

No iecerētā lieliskā plāna nekas neiznāca. Aiz klintīm parādījās helikopters, pār apkārtni pārslīdēja prožektora gaisma. Lellīte iekliedzās un metās bēgt. Helikopters pazuda tai pašā virzienā. Mūns pāris reižu izšāva gaisā un tikai tad apjēdza, ka norunātais signāls krietni nosebojies. Viņš metās nopakaļ, bet jau pēc brīža saprata, ka sekošana bezcerīga. Izredzes iegāzties aizā vai lauzt sev kaklu bija daudz reālākas.

Ik brīdi klupdams un lādēdamies, Mūns ar pūlēm nokļuva uz ceļa. Tieši viņa priekšā zaigoja pils apgaismotie logi. Taču patlaban vajadzēja pēc iespējas ātrāk tikt viesnīcā. Laimīgā kārtā pils vārtos parādījās studebekers, kas bija atvedis mēbeles. Šoferis nogādāja Mūnu līdz pašai viesnīcai.

—    Vai Evelīna Rodžera jau atgriezusies? — Mūns vaicāja, atdodams dona Benitesa sievai mēteli un cepuri.

—    Nē! — viņa automātiski uzmeta skatienu dēlim ar slēdzenēm un pārlaboja: — Manuprāt, senjora Rodžera ir mājās. Katrā ziņā manas dežūras laikā viņa viesnīcu nav atstājusi.

Piemirsis nogurumu, Mūns metās augšā pa kāpnēm. Viņš tā steidzās, ka tikko neapgāza urnu ar tūristu bēgšanas taustāmajām pēdām. Konservu kārbas blīkšķēdamas vēlās pa kailo marmora grīdu. Paklāju bija paņēmis marķīzs — pēc platuma tas noderēja paceļamā tilta pārklāšanai.

No kinoaktrises istabas skanēja uzbudinātas balsis. Pat nepapūlējies pieklauvēt, Mūns atgrūda durvis un izbrīnījies apstājās uz sliekšņa. Gandrīz visu telpu aizņēma ceļa somas. Lellīte stāvēja pie sienas skapja un dusmīgi meta savas mantas. Viņa bija tā iekarsusi, ka nepamanīja Mūna ienākšanu. Toties ģenerālis Debldejs, Ramiross un padre Antonio nesaprašanā lūkojās viņā.

—    Ienākot dāmas istabā, jāpieklauvē! — Ramiross sacīja vāji slēptā īgnumā. — Un vispār jums te nav ko meklēt!

—    Pievaldiet savu meksikāņu temperamentu! — ģenerālis norūca. — Varbūt misteram Mūnam izdosies mūsu trakojošo primadonnu vest pie prāta. — Viņš pievērsās detektīvam: — Viņa taisās aizbraukt! Vai saprotat, kāds skandāls būs? Uz. viņu balstās visi rītdienas svētki. Evelīna Rodžera — tas ir karogs, bet, kad karogs nolaists, neviens vairs netic uzvarai.

—    Pie velna! — Lellīte īslaicīgi pārtrauca savu nodarbošanos. — Jūs mani piemānījāt! Negribu jūsu politikas dēļ kļūt par neglīteni! W^

—          Nomierinieties! — padre Antonio it kā svētīdams pacēla abas rokas. — Jūs taču mīlat Ramirosu … Ģenerālis par visu jau parūpējies.

—    Par tādu kontraktu jūs pat sapņot nevarējāt, — ģenerālis ātri iestarpināja. — Filmu uzņems Panotarosā.

Par atbildi Lellīte svieda ģenerālim ar zelta sandali, ko patlaban grasījās ielikt somā. Sandale, netrāpījusi mērķī, ielidoja Ramirosam sejā.

—    Nu redziet! — viņš nostenēja. — Un tas jau turpinās turpat divas stundas. Viņa pavisam zaudējusi prātu!

—   Esiet vīrietis! — padre Antonio mierināja Ramirosu. — Dievs nepieļaus, lai viņa aizbrauktu.

—    Ejiet pie joda ar savu dievu un pie viena ar Romas pāvestu! Jūs man visi derdzaties! Ja dievs patiešām būtu, viņš nepieļautu tādu nejēdzību kā ūdeņraža bumbas.

—    Mis Rodžera, esiet prātīga! Aizparīt atbrauc uzņemšanas grupa. Jūsu partneris būs Ramiross! Lūk, režisora telegramma, — ģenerālis pavicināja to kā trumpi.

—   Vai tiešām? — Lellīte ironiski vaicāja.

—    Jā, viņš filmēsies amerikāņu lidotāja lomā.

—    Lai filmējas! — Lellīte satvēra telegrammu un saplēsa sīkās driskās. — Lai filmējas šai nolādētajā Panotarosā, ja vēlas palikt plikpauris! — Viņa aizcirta čemodānu. — Bet es negribu! — Viņa ķērās pie vaļējo atvilktņu satura. Vēstules juku jukām ar fotogrāfijām ielidoja atvērtajā somā.

—    Katrs idiots zina, ka no radiācijas vispirms izkrīt mati. Varbūt pavēlēsiet man valkāt parūku? — viņas kliedziens pārgāja histērijā. — Vai nepietiek ar to, ka man nav neviena īsta zoba! Vai tā esmu es, kas no ekrāna uzsmaida miljoniem? Tā ir dentista māka, kas smaida!

—   Senjora Rodžera, nezaimojiet! — padre Antonio maigi satvēra viņu aiz rokas. — Dievs tas kungs apveltījis jūs ar tādiem lieliskiem matiem!

—    Jums patīk? — Lellīte aizsmakusi iesmējās. — Varat paturēt piemiņai! — Sekoja zibenīga kustība. No aktrises galvas atdalījās kupla matu kodeļa un nokrita garīdzniekam pie kājām. Vīrieši apstulbuši skatījās uz to, kas bija palicis. Lellīte, kas tagad izskatījās pēc izpūruša pusaudža, raudāja.

—    Es braucu projām! Projām! — varēja saklausīt caur asarām. — Palieciet, ja tīk. Metiet savas bumbas, filmējiet savas melīgās filmas! Es gribu dzīvot! — Viņa

drudžaini izrāva vidējo atvilktni. Sakvojāžā cits pēc cita lidoja rēķini, telegrammas, čeku grāmatiņas. Tiem sekoja liela kartona kārba. Pēkšņi viņa apstājās un, it kā kaut ko atcerējusies, ņēmās tajā rakņāties.

—   Lūdzu! — viņa sniedza Mūnam kādu paciņu. — Jūsu fotogrāfijas … Es tās …

Ģenerālis Debldejs ieklepojās. Lellīte apveltīja viņu ar naida pilnu skatienu, tomēr paskaidroja jau citā tonī:

—   Jūs toreiz atstājāt tās rīta svārkos, bet es aizmirsu atdot…

Lellīte nikni aizcirta čemodānu un garšļaukus iekrita gultā. Bet pilnīgi apjukušais Mūns stāvēja istabas vidū ar attēliem rokā un nekā nesaprata.

HJū Brauns noņem masku

Mūns iznāca gaitenī un tikai tagad pamanīja neparasto klusumu. Vienīgi aiz dažām durvīm varēja sadzirdēt rakstāmmašīnu klaboņu. Ne soļu, ne smieklu, ne ūdens šļakstēšanas, ne balsu, ne krācienu. Radiopārraides bija veikušas savu. Varēja vēl neticēt Svenam Krāgeram vienam pašam, bet, kad trauksmes signālu uztvēra citi, panika bija nenovēršama. Šai situācijā rītdienas izrāde bija ārkārtīgi nepieciešama, lai klusinātu pasaules sabiedriskās domas sašutuma balsi. Mūns brīnījās, ka viņš vēl spējīgs domāt par tādām lietām, kad pēdējās trīs stundas uzdevušas tik daudz mīklu. Laiks būtu majoram Melbri- čam ierasties pie ģenerāļa ar ziņojumu. Interesanti, ko viņš stāstīs.

Mūns atslēdza durvis un, domās nogrimis, atkal aizslēdza. Tad devās uz iemīļoto sarkano krēslu un, nonācis līdz tai vietai, kur tas parasti stāvēja, atcerējās, ka krēslu aiznesis marķīzs. Tumsā sataustījis zilo un iegrimis mīkstajā porolonā, viņš nogrima pārdomās kā nirējs ūdenī…

Vannas istabas durvis klusi atvērās — Mūns nekā nedzirdēja. Istabā iedegās spilgta gaisma, arī tad viņš nepagrieza galvu. Un tikai tad, kad cilvēks, kas Panotarosā " bija pazīstams ar Hjū Brauna vārdu, pienāca pavisam tuvu, Mūns piecēlās tam pretī.

— Kas noticis? —- viņš jautāja čukstus. — Ja jau esat atnācis… -

—   Jūsu ģeniālā minēšanas spēja, kā allaž, mani pārsteidz!

—   Beidziet savus pliekanos jokus, Deilij, un, galvenais, runājiet klusāk!

—    Nekautrējieties, mister Mūn, varat mani joprojām saukt par Hjū Braunu! — Deilijs paplikšķināja Mūnam pa muguru un turpināja dramatiskā tonī: — Noticis tiešām kaut kas tāds, ko policijas atskaitēs dēvē par ārkārtēju gadījumu … Esmu atradis Gvendolīnas automobili!

—    Kur? — Mūns pielēca kājās.

—    Kā zināms, jūsu saprātīgais norādījums izpētīt alas Panotarosas apkārtnē nedeva pozitīvus rezultātus. Alu ir tik daudz, ka šo darbu es varētu pabeigt tikai savā simtajā dzimšanas dienā. Šodien marķīza bibliotēkā jūs ļāvāt saprast, ka Brauna slēpnis droši vien atrodas netālu no alas, kur bija jānoliek izpirkuma summa. Arī to man diemžēl neizdevās pārbaudīt. Atkal uzdūros veselam pazemes labirintam, bet bāzt galvu kurā katrā tumšā caurumā, godīgi sakot, man nemaz nav pa prātam. No šādiem caurumiem mēdz izlidot ne vien sikspārņi, bet arī lodes. Pie tam. doma nomirt tumsā, kad neviens neredz tavu varonīgo ģīmi, man vienmēr bijusi derdzīga …

—   Mani interesē mašīna, nevis apstākļi, kādos jūs vēlētos mirt!

—    Tad ļaujiet vispirms izstāstīt par mašīnu! … Atceļā es apmaldījos. Galu galā neesmu taču kalnu buks, kas orientējas pēc ožas! … Un tieši tad uzdūros pēdām…

—   Kalnu buka? — Mūns īgni pārtrauca.

—    Pietaupiet savu drūmo humoru, tas jums vēl noderēs, kad pabeigšu savu stāstu … Riepu pēdas veda līdz kraujai, no kuras… — Deilijs iestarpināja izteiksmīgu pauzi.

—    No kuras mašīna novēlusies aizā? — Mūns iesaucās.

—   Nepārtrauciet… No kuras pārsteigumā tikko neno- vēlos pats, kad ieraudzīju sarkano kadiljaku. Automobilis bija atsities pret klinti, pēc tam ar noslāpušu motoru turpinājis slīdēt uz priekšu, kamēr iestrēdzis krūmājā.

—    Kādā stāvoklī tas atrodas?

—    Skatieties pats! — Deilijs izvilka no kabatas attēlu. — Kreisais spārns saliekts, prožektori un aizsargstikls sadauzīts…

Nelielā attālumā izdarītais uzņēmums atgādināja ab- strakcionista gleznu — daži tumši traipi uz gaiša fona.

—    Asinis? — Mūns jautāja.

—          Jā. Uz priekšējā sēdekļa. Iztaisīju analīzi. B grupa, pozitīvais rezuss … Lūk, tagad jūsu drūmais humors tiešām būtu ļoti noderīgs!

—    Asinis var būt no stikliem.

—          Es arī tā domāju, bet mašīnā nav nevienas drumslas.

—          Pēc jūsu domām — Gvendolīnu … — Mūns neizrunāja līdz galam.

—           Mūsu firmā, kā zināms, pastāv darba dalīšana. Es esmu tikai funkcionāla piedeva jūsu domāšanas aparātam.

—    Vai apskatījāt tuvāko apkārtni?

—    Nepaguvu.

—    Nekavējoties jātelegrafē Šrīveram!

—          Jau izdarīts. Tieši tādēļ sīkāku apskati nācās atlikt uz rītdienu.

—    To izdarīšu pats.

Pie durvīm kāds delikāti pieklauvēja. Mūns izteiksmīgi pamāja uz vannas istabas pusi.

—          Kas tur ir? — viņš sauca, dodams savam palīgam iespēju noslēpties.

—    Tas esmu es, Debldejs!

—           Nāciet iekšā, ģenerāli! Diemžēl man nav nekāda cienasta — nedz lieliskā «Manhetenas projekta», nedz ķīmiski saindētu šķembu un slepenu ierīču kokteiļa, kur olīvu vietā peld radioaktīvas daļiņas.

—           Jūs velti zobojaties par mani, mister Mūn! … Runāsim par lietu. Majoram Melbričam neizdevās noķert to sievieti. No helikoptera bijis grūti izsekot — traucējušas klintis un koki. Tad majors pavēlējis nolaisties, bet viņa jau bija paguvusi nozust.

—    Vai majors pazina viņu?

—          Kā viņš to varēja, ja redzēja pirmo reizi! — ģenerālis pabrīnījās. — Viņš saka, tā esot gaišmate, neko citu no augšas nav saskatījis.

—    Bēdīgi, — Mūns nomurmināja.

—           Un to sakāt jūs? Es vēl tagad nevaru attapties no brīnumiem. Kurš gan, izņemot jūs, paredzētu, ka pēЈ izpirkšanas maksas tomēr ieradīsies!

—    Tad man, pēc jūsu domām, aiz priekiem jālēkā līdz griestiem? Tas bija vienīgais konkrētais pavediens Šrīveru lietā, un tas pats pārtrūcis! Kāpēc majors Melbričs nenogaidīja manu signālu?

—    Droši vien pārāk uztraucās …

—   Labi, ka viņš no uztraukuma nav vismaz uzmetis man uz galvas ūdeņraža bumbu.

—    Pēc jūsu dzēlīgā mājiena spriežot, jūs nekādi nevarat man piedot. Bet pamēģiniet iejusties manā ādā! Mani atsūtīja gādāt, lai publika neuzzinātu katastrofas sekas. Vienīgi Šrīveru nāve spēja aizvilināt jūs no patiesības, tādēļ man nācās pielietot viltību, lai sakarsētu jūsu interesi. Tagad varu izsūdzēt grēkus …

—    Nav vērts, ģenerāli. Par to, ka Evelīna Rodžera paņēma no manis fotogrāfijas, jūs pārskaitījāt viņas kontā krietnu summiņu, slēpdamies aiz diezgan caurspīdīgas anonīma ziedotāja izkārtnes …

—    Toties pulkvedis Baroha-i-Pinoss pilnīgi bez maksas apgādāja jūs ar informāciju par aizdomīgo krogu «Pie septiņiem laupītājiem», kur it kā redzēta Gvendolīna Šrīvera! — ģenerālis smējās. — Vēl tagad esmu pārliecināts, ka tā bijusi pirmšķirīga izdoma! Bet jūs tomēr neuzķērā- ties uz āķa! … Ciest sakāvi no gudrāka pretinieka — arī tas zināmā mērā ir gods. Bet tagad, kad mūsu šaha partija nobeigta, varu apliecināt, ka esmu ne tikai jūsu talanta cienītājs, bet arī draugs. Būšu priecīgs sniegt jums jebkuru palīdzību!

—    Bīstos, ka rit pēc izrādes izgāšanās jums pašam noderēs ātrā palīdzība.

—    Jūs neesat pārāk tālu no patiesības. Ja Evelīna Rodžera tiešām aizbrauks, nāksies izsaukt nevis ātro palīdzību, bet bēru katafalku, — ģenerālis pasmīnēja. — Bet man atlicis vēl viens līdzeklis, lai viņu pārliecinātu …

—    Ja tas ir līdzeklis matu ataudzēšanai, tad apgādājiet ar to visus Panotarosas iedzīvotājus! — Mūns nobeidza sarunu un izvadīja ģenerāli ārā.

Viņš nogaidīja kādu brīdi, tad izlaida Deiliju no slēptuves.

—    Es nekļūdījos, Mūn, kad toreiz pa telefonu nosaucu jūs par vecu blēdi! — Deilijs pārmeta. — Lamatas, tvarstīšana ar helikopteru, kaut kāda noslēpumaina blondīne,

Lellīte taisās aizbraukt — jums taču daudz vairāk jaunumu nekā man! — Deilija čuksti jau pārgāja klaigāšanā.

—    Klusāk, cik reižu var lūgt vienu un to pašu?!

—    Mikrofona nav, esmu jau pārbaudījis.

—    Neaizmirstiet, ka modernā ēkā tos pilnīgi aizstāj sienas. Bez tam ir vēl dona Benitesa ausis, kuras jūs neesat viņam nogriezis.

—   Šonakt viņš ir pilī. Tātad varat neraizēties, mister Mūn!

Mūns ātrumā izklāstīja pēdējos notikumus.

—    Ārprāts! — Deilijs purināja galvu. — Nevienam kriminālromāna autoram tādi trakumi nebūtu ienākuši prātā. Ja nu kāds spēj iekļaut šo mistiku loģikas ietvaros, tad tas esat vienīgi jūs.

—    Es neesmu dievs tas kungs! Ja attēlus, uz kuriem redzami Roda Gaetano vīri, paņēmusi Lellīte, — kādas kompromitējošas fotogrāfijas tādā gadījumā bijušas Rozitas planšetē? Skaidrs, ka Lellīte tonakt atnāca pie manis ģenerāļa uzdevumā, kas bija iecerējis Ramirosa izsekošanu, lai aizvilinātu mani no bumbām. Skaidrs, ka tai laikā tieši viņš bijis Lellītes istabā, bet kam tad, velns parāvis, piederējusi otra ēna, ko redzēju uz balkona?

—   Varbūt Ramirosam? — Deilijs vaicāja bez sevišķas pārliecības.

—    Varu galvot, ka viņš nav izgājis no savas istabas. Turpināsim rēbusa sastādīšanu: Lellīte nav atstājusi viesnīcu — kā tad viņa tomēr nokļuva pie alas?

—    Tīri tehniski to vēl varētu izskaidrot. Majors Melbričs nogādājis viņu ar helikopteru turp un atpakaļ, visu pārējo notēloja īpaši jums.

—    Neredzu nekādas jēgas. Tādā gadījumā Lellītei nebija ne mazākās vajadzības atdot man fotogrāfijas, bet ģenerālim — atzīties savos grēkos.

—    No savas puses varu pievienot vēl vienu jautājumu: ja Lellīte bijusi kopā ar Braunu Puente Alčezerilo, kāpēc tad man nav izdevies atrast viņas pirkto loterijas biļeti? — Deilijs pilnīgi automātiski atvēra skārda bundžu un iemeta mutē kukurūzas cepumu. Apmēram pusminūti viņš to domīgs košļāja.

—   Nu, vai ģeniālā hipotēze radusies? — Mūns zobgalīgi paskatījās uz viņu. " - .

—          Jā, pie tam veselas divas: vai nu mums darīšana ar atdalītiem Siāmas dvīņiem, vai arī mums dubultojas acu priekšā.

—          Labi, pagaidām liksim Lellītei mieru. Vai jūs kaut ko atradāt slēpnī pils neapdzīvotajā daļā?

—    Kā jūs vispār zināt par maniem meklējumiem?

—          Pēc pēdām. Tur, kur centāties kāpt svešos kāju nospiedumos, nebija tik daudz putekļu.

—    Vai arī marķīzs tās pamanīja? — Deilijs uztraucās.

—    Nē.

—          Paldies dievam! Viņš visu laiku vēroja mani. Līdz pat šai dienai man nekādi neizdevās iekļūt aizslēgtajās istabās. Bet izrādījās, ka tas nav pats grūtākais. Ja jūs zinātu, kā nopūlējos, meklēdams slēpņa slepeno mehānismu!

—    Un rezultāts?

—   Slēpni izmantojis Kids Brauns.

—   Vai nekļūdāties?

—          Nekādā ziņā! Atcerieties zvejnieka Kamilo stāstu par krabjiem? Slēpnī uzgāju čaumalas gabaliņu …

—    Krabja čaumalas?

—           Jā, bet arī tas vēl nav viss. Pie čaumalas bija pielipis balts pulveris. Uzminiet — kas tas par pulveri? Heroīns! Krabji izmantoti kā konteineri narkotiskajām vielām.

—           Lieliski! Atliek tikai sakopot faktus loģiskā secībā. Brauns savā laikā vadījis Barselonas bāzi narkotisko vielu ievešanai. Ramiross strādājis restorānā «Kukarača», ko Rods Gaetano izmantojis to izplatīšanai. Rozita dienēja Rotā, kur nesen apcietinātie amerikāņu kara jūrnieki nodarbojušies ar to pašu narkotisko vielu ievešanu …

—          No turienes slepenā krava nogādāta uz Svētlaimīgās vientulības salu, kādu laiku glabājusies marķīza pilī, bet pēc tam izplatīta Eiropas tirgos, — Deilijs turpināja. — Sarežģīta organizācija!

—           Citādi tas nemaz nevar būt. Rods Gaetano savā arodā ir īsts meistars. Sarežģīta daudzpakāpienu operācija, kurā katrs loceklis ne vien piedalās, bet arī kontrolē citus. Katram ir ticama izkārtne: Braunam — okeanoloģija, Ramirosam — romāns ar Lellīti, Rozitai — kara dienests. Laiku pa laikam viņa atbrauca uz Panotarosu, lai Ramirosa istabā slepus satiktos ar Braunu… Nu, ko teiksiet?

—    Ierosinu izveidot no jūsu Versijas scenāriju Bilam

Ričijam un nosaukt «Milzu kalmārs». Nekādu citu praktisku nozīmi tai neredzu. Esam te ieradušies, lai noskaidrotu Šrīveru nāvi. Diemžēl ikviens jauns atklājums atsviež mūs izejas punktā. Pamēģiniet kaut kā saistīt heroīnu ar telegrammu par kremāciju un asinīm kadiljakā!

—   Var jau pafantazēt. Brauns kaut kādā veidā piesaistījis Gvendolīnu operācijai, Šrīveri nejauši uzzinājuši par to un …

—   Un tāpēc tie likvidēti? Bet vēstule, kurā pieprasīts izpirkums?

—   Labi, pafantazēsim mazliet tālāk… Vēstule ir vienīgi Brauna paša iniciatīva.

—   Pieņemsim. Bet no kā tādā gadījumā baidījās Ramiross?

—    Pamēģināsim virzīties pa citu ceļu, — Mūns skaļi prātoja. — Uzzinājis, ka Šrīveri uzturas Panotarosā, Gaetano pavēlēja nogalināt visus trīs. Brauns iemīlējās Gven- dolīnā un nolēma viņu paglābt, protams, parūpējies par attiecīgu savas augstsirdības honorāru. Ramiross izsekoja viņus un nogalināja Gvendolīnu, bet tagad baidās no Brauna atriebības.

—    No jums iznāktu lielisks pasaku sacerētājs, — Deilijs pasmaidīja. — Bet, ja rīkotu konkursu, nevar vēl zināt, kurš no mums uzvarētu. Paklausieties, lūdzu: Šrīverus noslepkavoja ģenerālis Debldejs mistera Šrīvera uzdevumā, majoram Melbričam tas zināms, viņš šantažē ģenerāli, tādēļ drīzumā arī tiks nogalināts. Gvendolīnu nolaupīja Brauns. Nēģeris, nodomājis apprecināt Gvendolīnu ar padri Antonio, uzdeva Braunam nolaupīt viņu. Laulību ceremonija notika sarkanajā kadiljakā, un šajā laikā Bils Ričijs nošāva Gvendolīnu, sajaucis to ar savu nelaiķi sievasmāti. Lai noslēptu pēdas, stratēģiskās aviācijas galvenā pavēlniecība nometa ūdeņraža bumbas … Bet slēdzienu no visa tā atļauju taisīt jums.

—    Slēdziens ir nepārprotams: drīzumā mūs abus iespundēs psihiatriskajā slimnīcā! — Mūns nikni nokoda cigāram galu un izspļāva. — Bet, starp citu, esmu jums pateicību parādā! Kamēr jūs murgojāt, atcerējos, ka dakterim Enkarno pēc kādas afēras ar narkotikām nācās bēgt uz Ameriku. Viņš, nav šaubu, bija ceturtais tajā bandā. Un tas, ka viņš nozuda tūlīt pēc Šrīveru nāves, pierāda, ka neesam nemaz tik tālu no patiesības. Man šķiet..-.

Mūns apklusa, lai ieklausītos tikko sadzirdamos soļos.

—    Kas tur staigā? — Deilijs čukstēja.

—   Droši vien dons Benitess. Viņš allaž pastaigājas gar durvīm visinteresantākajos momentos.

Deilijs atkal pazuda vannas istabā, bet Mūns, klusītēm pavēris durvis, palūkojās ārā. Pirmais, ko viņš pamanīja, — gaitenis grima tumsā. Tad no tumsas iznira melns stāvs, kas, pārkāpis slieksni, izrādījās pasta priekšnieks.

—   Nekādi nevarēju atrast jūsu durvis, mister Mūn! Jums telegrammas!

—    Pateicos! Bet, cik noprotu, jūs esat ieradies ne tikai tādēļ. Droši vien atkal atcerējāties kaut ko svarīgu?

—    Tikai dažas vecas anekdotes, — pasta priekšnieks pasmaidīja. — Es ceru, ka jūs neesat aizmirsis … Vēstule, ko jums atnesu, tika nocenota simt pesetu vērtībā, bet saņēmis esmu pagaidām tikai piecdesmit… Šai sakarā ir kāda laba anekdote. Kāds basks satiek savu parādnieku un saka viņam . ..

—    Te būs divsimt! — Mūns steidzīgi pārtrauca viņu. — Piecdesmit — mans parāds, pārējais par to, ka jūs izstāstīsiet anekdoti līdz galam pēc manas aizbraukšanas.

Atstājis durvis vaļā, Mūns izvadīja ciemiņu līdz apgaismotajām kāpnēm. Tumsa kaitināja, viņš pagrieza slēdzi, bet elektrība neiedegās. Acīm redzot, izsprādzis korķis. Atgriezies istabā, Mūns pasauca Deiliju:

—    Varat iznākt!

—    Vai maz ir vērts? Ja turpināsies tādā pašā garā, tad man labāk vispār apgulties vannā un nelīst vairs laukā… Telegrammas? No kā?

—   Tūdaļ paskatīsimies … «Spāņu konsulāts atteicies dot vīzu. Ļoti žēl, bet jums vajadzēs iztikt bez manis. Vēlu sekmes. Deilijs.» — Mūns lasīja.

—    Sakāt, ko gribat, bet tas patiešām bija ģeniāli! — Deilijs ar pūlēm valdīja smieklus. — Ja es būtu ģenerāļa Debldeja līdzstrādnieks, tad mani paaugstinātu par dezinformācijas nodaļas vadītāju. Kas tagad noticēs, ka esmu ieradies Panotarosā dienu pirms jums?

—   Jūs esat pārcenties, nāksies vēl kādu laiciņu pabūt Hjū Brauna ādā.

—   Šīs muļķīgās telegrammas dēļ? — Deilijam izstiepās gara seja.

—          Ne tikai tāpēc. Man liekas, jūsu inkognito vēl noderēs. Bet palikt pilī jūs vairs nevarat.

—   Vai uzskatāt, ka marķīzs kompromitē mani?

—          Otrādi. Policijas priekšnieks šodien izteicis piezīmi par jūsu acu krāsu. Marķīzu viņš jau sen uzskata par aizdomīgu, tāpēc, pārvākdamies uz viesnīcu, izdarīsiet labu darbu. Šeit jūs esat patlaban daudz nepieciešamāks — vajadzēs nepārtraukti sekot Rozitai un Ramirosam.

—    Kad man jāpārvācas?

—    Nekavējoties.

—    Vajadzētu aiziet pēc čemodāna.

—    Neieteicu. Tikko radīsies iespēja, atnesīšu pats.

—          Bet mana zobu suka? — Deilijs nopūtās. — Džentlmenis bez zobu sukas nav nekāds džentlmenis.

—           īpaši, ja ar šo zobu suku atmūķē piekaramās atslēgas svešās mājās, — Mūns pasmaidīja. — Paņemsiet pagaidām manu. — Viņš iegrima pārdomās, tad sacīja: — Man radusies laba doma — marķīzs paziņos policijai, ka atradis Gvendolīnas mašīnu. Līdz ar to viņš būtu reabilitēts policijas priekšnieka acīs.

—         Jūs gan esat īsta lapsa, — Deilijs paklakšķināja ar mēli. — Cerat, ka marķīzs, jūsu šķietamās uzticības ieaijāts, atjaunos kontaktus ar Braunu?

—    Vai uzskatāt viņu par līdzdalībnieku?

—           Un jūs ne? … Ak tā, jūs taču vēl neesat dzirdējis manu pēdējo jaunumu… Vārdu sakot, es jau stāstīju jums, ka nosūtīju Šrīveram telegrammu …

—          Cerams, ne no Panotarosas? — Mūns vaicāja, apzinādamies, ka šis jautājums būtu vietā pirms pusstundas. Bet sarunā, kurā ārkārtīgi svarīgi fakti birst kā no gaisa, aizmirst kādu sīkumu ir piedodami.

—          Jāatzīstas, ka tikko neizdarīju šo nāves grēku, par cik taisījos tik un tā apglabāt Hjū Braunu. Bet man taisni laikā iekrita prātā jūsu uzdevums izdibināt, vai Hjū Brauns 19. martā bijis Kosta Ažūrā.

—   Šī hipotēze tagad galīgi atkritusi.

—          Mūžīgi jūs pārtraucat. Vārdu sakot, aizbraucu uz turieni, nosūtīju telegrammu, parakstījies jūsu vārdā, bet pēc tam centos izpildīt uzdevumu. Neviens no «U&m, ko iztaujāju, nav redzējis Hjū Braunu. Toties ostas matrozis, kas pazīst Kamilo, apgalvo, ka zvejnieks šai dienā patiešām atbraucis uz Kosta Ažūru, bet viens.

—   Viņš taču apgalvo, ka aizvedis Šrīverus!

—      To es arī zinu, bet, kāpēc viņš melo, noskaidrojiet jūs! Kā jums patīk šāds noslēpumains notikums: reiz vēroju viņu ar tālskati no pils torņa. Viņš izbrauca jūrā, izmeta tīklu, ielīda kajītē, pēc desmit minūtēm izvilka tukšo tīklu un atgriezās krastā.

—     Paldies, Deilij! Tas ir tieši tas ķēdes posms, kas man pietrūka.

—      Varu jums piedāvāt vēl vienu. Marķīzs pieķēra mani pie šīs nodarbības, un pēc tam mans tālskatis pazuda bez vēsts.

—    No čemodāna, kur glabājas jūsu zobu sukas?

—    Jā.

—    Tadā gadījumā marķīzs nopratis, kas jūs tāds esat.

—      Nedomāju vis… Marķīzs redz manī savu kolēģi. Bet ir vēl trešais ķēdes posms: dons Kamilo un dons Benitess nāk pie viņa katru dienu. Viņi ieslēdzas četratā ar donu Brito un, lai neviens nedzirdētu, par ko tie runā, ieslēdz tik spalgu mūziku, ka pat žurkas aizbāž ausis ar ķepām.

—     Tas ir diezgan interesanti, bet tam nav nekāda sakara ar Šrīveriem.

—    Labprāt dzirdētu jūsu argumentus.

—      Grafologs salīdzinājis Gaetano parakstu uz marķīzam it kā dāvātās fotogrāfijas gan ar faksimilu, gan ar marķīza rokrakstu. Autogrāfs ir viltots, tas ir vienkārši jauks joks, uz kura esam krietni uzķērušies.

—     Bet no Elerija Kvīna detektīvalmanaha izgrieztie burti Gvendolīnas vēstules otrajā pusē?

—      Jūs piemirsāt, ka Kids Brauns dzīvoja pie marķīza. Rādīdams man šodien slēpni, ap kuru jūs tā nopūlējāties, marķīzs, starp citu, pastāstīja, ka tur esot atradis grāfa Sančo testamentu, kur norādīta apslēptās mantas atrašanās vieta.

—     Un jūs to uzskatāt par pierādījumu marķīza nevainībai?

—      Nē. Bet savā laikā viņš arī Braunam stāstījis par testamentu un par slēpni. Vai jūs tas apmierina?

—      Neesmu tik lētticīgs un izklaidīgs kā jūs. Desmit mi- mūtes jūs jau turat rokā otru telegrammu. Vai nebūtu laiks uzzināt Šrīvera atbildi uz manu pieprasījumu par asins grupu?

—   Mans dievs! — Mūns satvēra galvu. — Par Gvendolīnu tiešām esam pavisam aizmirsuši!

Viņš atplēsa blanku. Burti lēkāja acu priekšā, un pagāja kāds mirklis, kamēr viņš apjēdza, ka telegrammu nosūtījis Donalds Kings:

«Kinostudija «Artija» pieder Losandželosas finansistu grupai. Viens no tiem ir Saimons Dispanto — Roda Gaetano uzticamības persona. Attiecībā uz banku esmu pieprasījis savu Madrides informatoru.»

—    Diezgan laba ziņa, — Deilijs teica. — Priecājos par Lellīti. Tagad jums gribot negribot būs jāpiekrīt, ka viņas attiecības ar Gaetano neatbilst nevienam kriminālkodeksa pantam. No galvenā ļaundara viņa tagad pārvērtusies par Ramirosa un ģenerāļa aizsegu. Piekrītat?

Mūns klusēja. Viņš sasprindzināti ieklausījās blakus istabas varbūtējos trokšņos, bet nekas nebija dzirdams. Droši vien Lellīte aizbraukusi. Vai viņš drīkstēja viņu laist projām? Vai varēja ticēt, ka Lellīte pati nāca izpirkumam pakaļ? Tas runāja pretī loģikai — tāpat kā daudz kas cits. Viss, kas šķita mīklains un neizprotams Šrīveru lietā, likās koncentrējamies ap Lellīti. Tādos apstākļos izšķirties par kādu lēmumu ir ārkārtīgi grūti. Tāpat kā tai naktī, kad kaimiņu balkonā parādījās divas ēnas, Mūns instinktīvi izvēlējās pasīvu lomu.

—    Par agru priecājaties, Deilij, — viņš beidzot noteica. — Ja Lellīte palikusi, jums nāksies sekot viņai ik uz soļa… Bet, ja ne, pamēģiniet atrast viņas līdzinieci, ja tāda patiešām būtu.

—    Kā gan citādi izskaidrot šo mistiku?

—    Mistika nav izskaidrojama ar loģikas palīdzību. Man brīžiem ir tāda sajūta, ka Panotarosu, it sevišķi šo viesnīcu, apdzīvotu spoki. Rodžeras spoks nāk pēc izpirkuma, kamēr viņa pati kravā savas ceļa somas, lai pēc tam noplēstu sev no galvas spokainus garus matus. Misis Šrīveras un Rola rēgi kopā ar zvejnieku Kamilo brauc uz Kosta Ažūru, bet viņi paši… Ko viņi darījuši 19. marta priekšpusdienā? — Mūns atkal apklusa, šoreiz uz ilgāku laiku. Atgāzies krēslā, viņš šķita snaužam — acis bija puspievērtas, cigārs nodzisis. Pēc dažām minūtēm D.eilijs sadzirdēja saspringtus čukstus:

—          Jāuzzina, kur ieslodzīts frizieris no Puente Alčezerilo … Atcerieties, loterijas biļešu pārdevējs redzējis Lellīti iznākam no frizētavas …

Sarunu nācās pārtraukt. Enerģiski klauvējieni pie durvīm vēstīja jauna apmeklētāja ierašanos. Atvēris durvis, Mūns ieraudzīja šķiltavu uguntiņu un tās gaismā ķīļbār- diņu.

—          Jūs? — Mūns jautāja, brīnīdamies, kas gan franču žurnālistam vajadzīgs no viņa tik vēlā stundā.

—    Jūs izsauc.

—    Pie kā?

—           Nu, kā viņu tur sauc, pie tā … — neskatoties uz francūža apgalvojumu, ka viņš perfekti pārvalda angļu valodu, viņam acīm redzami pietrūka vārdu.

—          Kad es tikko beidzu diktēt mašīnrakstītājai, sauca jūs …

—          Vai tad jūs paņēmāt līdzi mašīnrakstītāju? — Mūns mehāniski jautāja, joprojām nesaprazdams, ko no viņa grib.

—    Ne jau šeit, Parīzes redakcija! Ejiet ātrāk!

Tikai tagad Mūns apjēdza, ka viņu sauc pie telefona. Viņš skrēja pa gaiteni, uzdrāzdamies kaut kādām papīra kaudzēm. Logs bija atvērts, caurvējš kustināja lapas. Tumsā šķita, it kā spoki, pāršķirstot avīzes, iepazīstas ar biržas kursu, augstāko aprindu dzīves un kriminālnoti- kumu jaunumiem.

Tukšais vestibils bija tikko apgaismots. Ar vīra mēteli apsegusies, aiz letes gulēja dona Benitesa sieva. Mūns sataustīja nolikto klausuli.

—          Kas runā? Vai jūs, pulkvedi? — viņš kliedza, nez kādēļ pārliecināts, ka runā ar policijas priekšnieku. Šveicara sievas krākšana traucēja saprast jau tā slikti sadzirdamos vārdus.

—    Runājiet skaļāk! — Mūns lūdza.

—          Vai viņi arī to nogalinājuši? — kāda pilnīgi sveša balss jautāja.

—    Kas runā? — Mūns kliedza.

—    Panotarosa? — telefonistes balss iejaucās.

—    Jā! Velns parāvis, kas runā?

—          Viesnīca «Holivuda»? Paaiciniet pie tālruņa misteiu Mūnu! — sacīja jau cita telefoniste ar mundru Ņujorkas akcentu.

—     Tas esat jūs, mister Šrīver? — Mūns bija beidzot sapratis, ar ko savienots.

—     Sakiet man patiesību! Vai viņa mirusi? — balss vecīgi drebēja — varbūt pie tā bija vainīgi traucējumi telefona līnijā, iespējams arī, ka pats Šrīvers pēc visa notikušā stipri pārvērties.

—    Jūs velti uztraucaties! — Mūns viņu mierināja.

—    Sakiet — kāda viņai asins grupa?

Šrīvers jautājumu, acīm redzot, nebija sadzirdējis. Viņš sāka runāt par kaut kādu dienasgrāmatu. Traucējumu izkropļotā balss te pazuda, te atkal iznira. Mūns ar grūtībām saprata, par ko runā. Starp misis Šrīveras un viņas dēla mantām, kas bija aizsūtītas uz Ņujorku, nav atrasta burtnīca, kur Rols mēdza pierakstīt dienas notikumus. Šrīvers bija pārliecināts, ka viņa pēdējie ieraksti spēj dol kādu pieturas punktu attiecībā uz slepkavu personību.

Dienasgrāmatas nozušana bija ievērības cienīgs fakts, taču šobrīd daudz svarīgāka bija asins grupa. Atmetis pie malas jebkuras ceremonijas, Mūns vairākkārt atkārtoja jautājumu. Viņam nācās kliegt, bet savu viņš tomēr panāca.

—    Kāpēc jūs mani mokāt? — Šrīvers novaidējās.

—   Jūs taču pats labi zināt, ka viņai ir… — balss pēkšņi pārtrūka. Bija dzirdams dobjš troksnis. Mūna piere pārklājās aukstiem sviedriem.

Pagāja vesela mūžība, patiesībā viena vai divas minūtes, kamēr vada otrā galā atkal bija dzirdama balss:

—     Misteru Šrīveru nupat piemeklējusi jauna nervu lēkme. — Mūns uzminēja, ka runā sekretārs. — Es jau lūdzu, lai uztic šo sarunu man, bet viņš nepaklausīja. Tagad lūdzu jūs nekā neslēpt. Ja mis Gvendolīna Šrīvera …

—    Pagaidiet! Kāda viņai asins grupa?

—    B grupa!

—    Bet rezuss? Kāds rezuss?

—   Pozitīvais.

—    Tādā gadījumā baidos, ka …

Neizrunājis līdz galam, Mūns nolika klausuli. Viņam pietrūka drosmes pabeigt traģisko frāzi. Viņš it kā redzēja savā priekšā Šrīveru, sagumušu, bēdu salauztu. Seju aizklāja rokas ar zilganām, vecīgām dzīslām, nevarīgie pleci drebēja mēmās raudās. Šrīvers piederēja pie tiem cilvēkiem, kurus Mūns ne visai ieredzēja. Bet nelaimes stundā pat miljonārs ir tomēr cilvēks, kam nevar liegt līdzjūtību.

Mūns izberzēja acis, un vīzija izgaisa. Nebija nekā, atskaitot tukšo, pustumšo vestibilu un dona Benitesa aizmigušo sievu. Viņas krākšana atgādināja putekļu sūcēja rūkoņu, un šķita, spokainas apkopējas novāc straujās bēgšanas pēdas.

Tad šai skaņai pievienojās cita. Aiz loga lija lietus. Pirmais lietus, kopš Mūns bija ieradies Panotarosā.

PANOTAROSĀ 1966. g. 26. martā

LOTERIJAS BIĻETE NR. 000111

Tikko Mūns bija paguvis nomazgāties dušā, apģērbties un kaut ko iekost, ieradās policijas priekšnieks ar ziņu, ka atrasta Gvendolīnas mašīna. Jau dažas minūtes vēlāk kaprāļa Milsa džīps joņoja cauri Panotarosai. Ceļš vijās kalnā. Garām pazibēja pils, un džīps ieskrējies viegli uzveica vairākus straujus kāpumus. Kādā ceļa posmā, kur mežonīgas klintis aizklāja Panotarosu un jūru, motors it kā protestēdams draudīgi iekaucās un mašīna apstājās.

—   Vai jau klāt? — atcerējies lomu, kas viņam jātēlo, Mūns jautāja. — Kas pirmais atrada mašīnu?

—   Marķīzs Kastelmare, — policijas priekšnieks saviebās. — Iznāk, ka veltīgi esmu turējis viņu aizdomās.

—   Tālāk jums vajadzēs iet kājām, — kaprālis Milss paziņoja.

Diena solījās būt neciešami karsta. Vismaz tā likās Mūnam. Kamēr viņi rāpās augšup, virskrekls lipa pie miesas. Smaržoja zāle. Debesīs riņķoja lija. Putns meta dīvainus lokus, visu laiku atgriezdamies vienā un tajā pašā vietā. Kādā aizā Mūns ieraudzīja cilvēku figūriņas. Pēc krietna brīža viņi bija pie mērķa. Zem zaļas lapotnes kā ugunsgrēka liesma saulē zvīļoja kadiljaka sarkanais lakojums.

Mūna pirmā reakcija bija izbrīns. Te nevarēja samanīt neko tādu, kas kaut aptuveni atgādinātu ceļu — apkārt tikai akmeņi. Vienīgi ārprātīgais vai arī cilvēks nāves briesmās dzītu mašīnu pa tādu apvidu. Nepaļaudamies uz savu palīgu, Mūns ar lupu apskatīja mašīnas priekšējo sēdekli un grīdu — nekur nevarēja saskatīt ne mazākās stikla drumslas. Viņš aprēķināja ātrumu, ar kādu braukusi mašīna. Ņemot vērā straujo kāpumu un nelīdzenumus, tas diez vai pārsniedzis desmit jūdžu. Tātad atkrita arī iespēja, ka braucējs ievainots avārijas laikā.

Policijas priekšnieks nofotografēja visu mašīnu, tad atsevišķas detaļas. Panotarosā nebija policijas fotogrāfa. Gaidīt, kamēr atbrauks kāds no Malāgas, viņš negribēja, jo pēc stundas vajadzēja sagaidīt viesus. Mūns apskatīja klinti, kurai mašīna bija uzskrējusi. Spriežot pēc lauskām, kas gulēja apkārt, mašīna bija ietriekusies pagrieziena brīdī. Mūns noliecās, lai pārbaudītu, vai uz prožektora un aizsargstikla gabaliņiem nav redzamas asinis. Kaut kas vizuļojošs saistīja viņa uzmanību — spīdums šķita citāds nekā stiklam. Sūnās paslēpies priekšmets izrādījās metāla sprādze. Pēc formas tā nekādi nevarēja piederēt sievietes tērpam. Pārliecinājies, ka policisti viņu neredz, Mūns paslēpa atradumu celofāna maisiņā.

Atgriezies pie mašīnas, Mūns pa otram lāgam to sīki apskatīja. Viņu gaidīja jauns atklājums. Deilijs steigā nebija ievērojis asins pēdas uz stūres. Saplūdušas ar tumši sarkano laku un ar neapbruņotu aci gandrīz neredzamas, tās skaidri iezīmējās palielināmajā stiklā. Toties Mūns neatrada neviena pirksta nospieduma — tam, kas vadījis mašīnu, bijuši cimdi.

Pēc tam Mūns izpētīja apkārtni. Starp akmeņiem šur tur auga mitras sūnas vai stiepās nelielas mitru smilšu strēles, ko bija izbradājuši policisti. Mūnam šķita, ka starp daudzām svaigām pēdām saskatāmas arī vecas. Lietus deformētas, tās bija tik neskaidras, ka nevarēja konstatēt, vai tās atstājis cilvēks vai zvērs. Tieši tāpēc Deilijs, acīm redzot, nav uzskatījis par vajadzīgu ziņot par tām. Pēdas sakās apmēram desmit soļu no mašīnas, vietām nozuda, kāpa augšup un tad galīgi izgaisa. Aplēsis iespējamo virzienu un sekodams tām, Mūns uzdūrās kādai alai. Laimīgā kārtā vienam policistam bija lukturis. Alā Mūns neatrada nekādas pazīmes, kas liecinātu, ka te uzturējies cilvēks. Ala nobeidzās ar šauru gaiteni, pie tam tik zemu, ka pa to nāktos virzīties četrrāpus. Ievainots cilvēks nekad neizvēlētos šo ceļu, un arī līķi tur neviens neslēptu — daudz vienkāršāk bija to nomest bezdibenī. Turēdamies pie krūmiem, Mūns ielūkojās šaušalīgajā dziļumā, ko no visām pusēm ielenca stāvas klints sienas. Nokāpt tur lejā būtu pa spēkam tikai pienācīgi apbruņotam pieredzējušam alpīnistam.

Pabeidzis fotografēt un sastādīt protokolu, policijas priekšnieks skubināja braukt prom — ik brīdi varēja ieRasties augstie viesi. Ari Mūns pats steidzās atpakaļ uz viesnīcu — Deilijam varēja noderēt viņa palīdzība. Pirms doties ceļā, Mūns uzrāpās uz kādas augstākas klints un vēlreiz apskatīja notikuma vietu. Lietus bija nomazgājis riepu pēdas. Bet tagad, kad skatiens aptvēra lielāku laukumu, Mūns pamanīja kaut ko tādu, ko lejā stāvošs cilvēks nevarēja pamanīt. Vietvietām krūmu zari bija salauzti zem riepu smaguma, un tas deva zināmu iespēju sazīmēt ka- diljaka nobraukto ceļu. Šis ceļš bija visai mīklains. Mašīna bez šķietamas vajadzības līkumojusi, braukājusi turp un atpakaļ, radās pat iespaids, ka tā griezusies ap savu asi kā vilciņš, līdz uzskrējusi klintij.

Jau kāpdams džīpā, Mūns nodomāja, ka kadiljaks, iespējams, braucis ar iedarbinātu motoru, bet bez vadītāja. Varbūt noziedznieki cerēja, ka mašīna nogāzīsies no kraujas. Mazliet vēlāk Mūnam izdevās atrisināt vēl vienu jautājumu. Iebraucot centrālajā laukumā, ko bija ielenkusi amerikāņu militārās policijas ķēde, Mūns paskatījās uz viņu siksnām un pēkšņi saprata, ka atrastā sprādze ar impregnētas biezas drānas drisku galā nokritusi no lidotāja stratosfēras tērpa.

—    Labrīt, senjor! — dons Benitess, sadzirdējis soļus, atvēra no bezmiega iekaisušās acis. — Cik lielisks laiks, taisni kā uz pasūtījumu! Jau baidījos, ka lietus sagandēs ministriem omu. Vai zināt, kam uzticēts sagaidīt viņus šovakar pilī? Man! Marķīzs palūdza mani būt par major- domu … — delikāti paslēpis muti aiz delnas, dons Benitess nožāvājās un aizrautīgi turpināja: — Cik žurnālistu sabraucis, pusviesnīca pilna! Senjors Deviljē būs apmierināts … Senjor Mūn, man liels lūgums pie jums — dieva dēļ nestāstiet nevienam…

—    Ka jūs klausāties «Pireneju»? — Mūns ar smaidu norādīja uz veco uztvērēju, kas bija pabāzts zem letes.

—    Ko jūs runājat?! — dons Benitess sašutumā pārmeta krustu. — Pulksten trijos klausīšos Madridi, šodien taču

^pārraidīs laimestu sarakstu. Es par kaut ko citu … Nestāstiet, lūdzu, ka sieva gulēja dežūras laikā. Izabella nav pieradusi pie stiprākiem dzērieniem. Uzzinājusi, ka senjora Rodžera aizbrauc, viņa uzkāpa pie tās, lai uzlīmētu etiķetes, un…

—    Kādas etiķetes?

—    Uz čemodāniem. Vislabākā reklāma! Kāds izlasīs vārdu «Holivuda», un viņam varbūt ari radīsies vēlēšanās apciemot Panotarosu… Zila jūra, palmas, veselīgs klimats …

—    Tātad Evelīna Rodžera pacienājusi jūsu sievu?

—          Nē, pats ģenerālis Debldejs! Ārkārtīgi laipni no viņa puses, vai ne?

—    Pat pārāk! — Mūns norūca.

—          Jā, gluži piemirsu, mums ir jauns iemītnieks — Hjū Brauns! Apmeties divdesmitajā istabā, tieši jums pretī.

—   Vai esat drošs, ka mani tas interesē?

—           Bet pie Ramirosa no paša rīta tup Rozita Bairda, — šveicars, nereaģēdams uz Mūna jautājumu, turpināja dalīties jaunumos. — Viņi tikai nesen aizgāja, visi četri.

—    Četri?

—          Jā gan, viņa ar Ramirosu un senjors Debldejs ar senjoru Rodžeru.

—          Vai tad viņa nav aizbraukusi? — Mūns kļuva nemierīgs.

—          Paldies dievam, pārdomājusi! Bez viņas mēs būtu pavisam pazuduši, puse tūristu brauca šurp tikai viņas dēļ.

—          Tātad palikusi, — Mūns nogrima pārdomās. — Vai viņu apciemojis vēl kāds cits, atskaitot ģenerāli?

—          Hjū Brauns gribēja, bet viņa to nav ielaidusi un arī žurnālistus atteikusies pieņemt. Visu rītu senjora nav atstājusi savu istabu, tikai uz mirkli nokāpa pie manis, lai iedotu biļeti pārbaudei.

—    Loterijas biļeti? Kur tā ir? Parādiet man!

Šveicars parakņājās kabatas portfelī. Zem jaunām biļetēm gulēja četrkārt salikts apbružāts papīrītis. Mūns attaisīja to un — sastinga. Tā bija biļete ar laimīgo numuru 000111!

Mūns metās augša. Gaitenis bija tukšs, visi žurnālisti atradās laukumā. Neievērodams nekādu piesardzību, viņš pieklauvēja pie Deilija durvīm. Neviens neatsaucās. Varbūt tas atrodas viņa istabā. Taču sava palīga vietā viņš atrada tikai tā atstāto, steigā pierakstīto notikumu hroniku:

«Pirmais pārsteigums: tūlīt pēc jūsu aiziešanas Rozita atnāca pie Ramirosa, kas viņu atklāti ielaida. Ko tas nozīmē? Lellīte neizgāja no savas istabas un arī mani neielaida, aizbildinādamās, ka jāpārģērbjas viesu saņemšanai.

Ap vienpadsmitiem pie viņas atnāca padre Antonio. Saruna bija ļoti īsa un, acīm redzot, ne visai patīkama. Viņš iznāca no Lellītes istabas drūms, gribēja iet pie Ramirosa, bet pārdomāja un devās pie jūsu durvīm. Klauvēja tik ilgi un dikti, ka es jau nobijos par savām bungādiņām. Pēc pusstundas ieradās ģenerālis Debldejs. Lellīte viņu tūdaļ ielaida. Ģenerālis palika līdz divpadsmitiem. Bez piecām divpadsmit viņam atnāca pakaļ majors Melbričs, un tad sākās pats interesantākais. Vispirms no istabas zem rokas ar ģenerāli iznāca Lellīte. Viņai sarežģīta augsta frizūra ar zeltainu caurspīdīgu turbānu. Balss ir skanīgāka un nav tik aizsmakusi kā parasti, arī pati viņa izskatījās svaigāka. No tās pašas istabas abiem nopakaļ iznāca Ramiross ar Rozitu (viņi izmantojuši savienojamās durvis). Rozitai gluži cita seja — pazudusi pastāvīgā sasprindzinātība. Nepiespiesti, bez agrākās glaimīgās iztapības Ramiross pazoboja Lellīti par jauno frizūru. Visi četri šķita apmierināti, un, likās, visus vienoja interešu kopība. Pārceļu savu novērošanas posteni uz laukumu.»

Mūns paskatījās pulkstenī. Desmit minūtes pāri divpadsmitiem. Tātad viņi aizgājuši pavisam nesen. Šī jaunā mīkla sniedza pietiekami daudz vielas pārdomām. Bet nodoties minējumiem viņš nepaguva — kāds sparīgi bungoja pie durvīm. Mūns atvēra un neviļus atkāpās. Viņa priekšā stāvēja padres Antonio nēģeris, milzīgs, zilgani melns uz gaiteņa balto marmora sienu fona. Gleznaini spīdēja viņa melnā āda, baltie zobi, neskaitāmās aproces un karuļi. Starp raibajām krellēm un spalvām uz krūtīm karājās iegarens, ar vara stiepli aptīts, neizskatīgs ādas amulets. Mūna uzmanību tūdaļ piesaistīja brezenta pārvalks, kādos parasti glabā medību vai makšķerēšanas piederumus. No pārvalka rēgojās ziloņkaula spals. Uz tā melnēja gandrīz tādi paši noslēpumaini krustiņi kā uz padres Antonio portsigāra. Mūns vēlreiz palūkojās uz plecā pakārto pārvalku, mēģinādams uzminēt tā saturu, un neviļus nodrebēja. Tas, kas sākumā likās esam dīvains spininga pludiņš, īstenībā bija līka zobena spals. Nēģeris klusēdams pasniedza Mūnam aploksni un, atbildi nenogaidījis, aizgāja.

Mūns pagrozīja aploksni pirkstos. Interesanti, ko garīdznieks viņam raksta. Droši vien nekas labs nav gaidāms. Tā arī bija.

«Nāciet nekavējoties! Tas ir jūsu interesēs! Ja nē, lai par jums apžēlojas tas kungs — visuredzošais, visuvarenais soģis!»

No laukuma atlidoja pirmās apsveikuma marša taktis. Skaņas bija tik spēcīgas, ka drebēja loga rūtis. Mūns paraustīja plecus un izgāja balkonā. Vēstuli viņš saplēsa, bet driskas palaida pa vējam. Mūzika kļuva vēl skaļāka, kaut kur tālumā bija dzirdama mašīnu rūkoņa, kas arvien pieauga.

No pansijas «Prādo» puses piebrauca četri autobusi un apstājās tur, kur viesnīcas ēka noslēpa tos skatieniem. Kad no pirmā autobusa izlēca vesels bars daiļu meiteņu sarkanām rozēm melnajos matos, Mūns nodomāja, ka tās ir pansijas iemītnieces. Tikmēr arī otrais autobuss jau bija izlaidis savus pasažierus — tikpat lieliskus jaunus tumšmatainus puišus, līdzīgus toreadoriem. Kad beidzot no trešā izkāpa pavecas zemnieces nacionālā apģērbā, bet no ceturtā tikpat gleznaini zemnieki, Mūns apjēdza, ka viņa priekšā ir spāņu tauta, ko tālredzīgais ģenerālis Debldejs bija atvedis uz Panotarosu, lai viņi apmētātu augstos viesus ar ziediem.

Mūns pasmīnēja — Lellīte gluži labi iederējās šai pus- teatrālajā maskarādē. Viņš aizslēdza durvis un, nokāpis lejā, izgāja laukumā.

Tribīnes pašā centrā stāvēja Rodžera. Žilbinošā tērpā un zeltītās kurpītēs viņa atgādināja jauniņu princesi, bet blakus ģenerālis Debldejs — galma ministru. Spāņu un amerikāņu karogi slinki plandījās zem dekoratīvi zilajām debesīm. Laiku pa laikam Lellīte īgni sakārtoja lielisko frizūru, ko bija izjaucis no kārts noslīdējušais karogs ar falangas emblēmu — liktora zelta rīkstēm uz melna fona.

Ģenerālis, kas ar laipnu smaidu atbildēja uz vietējās varas pārstāvju sveicieniem, pirmais pamanīja nelaimi. Daži no apkārtstāvošajiem amerikāņu virsniekiem metās pie kārts. Bet pulkvedis Baroha-i-Pinoss aizsteidzās tiem priekšā. Diezgan veikli uzrāpies uz pleciem kādam liela auguma civilajam gvardam, viņš mēģināja pacelt karogu augstāk.

Gandrīz tai pašā brīdī laukuma pretējā galā parādījās priekšējā mašīna. Tajā sēdēja neliela auguma patukls kungs. Plecos ierautā galva un mīkstajā sēdeklī iegrimusī mugura spilgti kontrastēja ar amerikāņu militārās policijas eskorta taisnajiem stāviem. It kā pienagloti saviem baltajiem motocikliem, žilbinoši baltām kaskām galvā, viņi izskatījās kā mitoloģiski divdesmitā gadsimta kentauri: zirgus bija nomainījušas mašīnas, bet cilvēkus — roboti.

Tobrīd no jūras puses laukumā izskrēja daži simti cilvēku. Viņi to darīja visai labprāt. Gan skaistās dejotājas, gan vīrišķīgie toreadori, pat pavecu zemnieku lomai angažētie izpildītāji bija priecīgi izlocīt garajā braucienā notirpušās kājas. Laukumā gluži kā sprādziens atskanēja gavilējošas balsis.

Gaisa vilnis, kas bija radies šā sinhronā kliedziena rezultātā, sasniedza triumfa arku. Civilais gvards, kas aizvietoja kāpnes policijas priekšniekam, nodrebēja un salīgojās. Pulkvedis, raudams sev līdzi falangas karogu, nokrita. Karoga kārts, smagumu neizturējusi, salūza, bet pati drāna nokrita Lellītei pie kājām. Pulkvedis uzrausās stāvus un lūkoja pacelt karogu. Bet tam vairs nebija laika.

Pirmā mašīna jau atradās līdzās triumfa arkai. Pastūmis pulkvedi sānis, ģenerālis Debldejs uzmina uz zeltā izšūtā melnā zīda, apsveikdams informācijas un propagandas ministru ar ciešu rokas spiedienu. Iedūcās televīzijas un kinokameras, ko noslāpēja gandrīz nepārtrauktā fotoaparātu knikšķēšana. Mūnam šis troksnis izsauca atmiņā Geigera skaitītāja tikšķus.

Viņš baidījās, ka nu sāksies garas runas, bet atstāt savu novērošanas posteni neuzdrošinājās. Izrādījās, ka viņš patīkami kļūdījies. Ģenerālis labi saprata, ka nevienam nav nekādas vēlēšanās aizkavēties radioaktivitātes piesārņotajā Panotarosā. Tāpēc svinīgās sagaidīšanas ceremonija tika reducēta līdz minimumam.

Tikko noplaiksnīja zibspuldzes, pie triumfa arkas piebrauca ģenerāļa melnā mašīna ar garu sidraba antenu, radiooperatoriem priekšējā sēdeklī un četriem automātis- tiem pakaļējā. Ministrs ātri pārsēdās tajā, blakus novietojās ģenerālis un Lellīte. Tad, vezdams aiz rokas amerikāņu sūtņa sievu, pie mašīnas piegāja pulkvedis Baroha-i- Piņoss, viņam pa pēdām sekoja pats sūtnis ar Rozitu Bairdu. Četratā viņi apsēdās vienīgajā sēdeklī, kas vēl bija brīvs. Mašīnu tūdaļ ielenca motociklisti. Spīdinot saulē karosērijas melno laku un ložu drošo pleksistiklu, tā veica pa laukumu goda apli un pazuda, vilkdama aiz sevis garo eskorta asti.

Pēdējais automobilis izzuda skatienam. Mūns jau cerēja, ka izrāde beigusies, kad pēkšņi bruģis nodrebēja pakavu dimdoņā. Ieradās pulkveža izsauktais mobilo gvardu es- kadrons. Noskanēja komanda, zirgi sastinga, pāri pūlim uzlidoja trīskārtējs salūts. Kad Mūns atkal atvēra acis, eskadrons, seglos šūpodamies, jau galopēja nopakaļ ģenerāļa mašīnai.

Jātnieku saceltie putekļi vēl nebija paspējuši nogulties, bet skaistules, matadori, pusmūža zemnieki un zemnieces, vārdu sakot, visa spāņu tauta, jau aizplūda no laukuma. Aiz viesnīcas bija dzirdama iedarbināto motoru rūkoņa, mazliet vēlāk riepas griezīgi nošvīkstēja smiltīs. Izrādes pirmais cēliens bija galā …

PADRES ANTONIO ROZES

Mūns iekāpa džīpā. Kaprālis Milss, kā parasti, tūdaļ ieslēdza vislielāko ātrumu.

—    Lēnāk, — Mūns teica. Interesanti, vai kaprālis šoreiz neapjautāsies, kāpēc. Bet tas, kā allaž, tikai paraustīja plecus:

—    Lūdzu! Man vienalga.

Mūns atskatījās. Džīpam nopakaļ ātriem, brīviem soļiem skrēja nēģeris. Tieši tāds solis bija viņa senčiem, kas stundām ilgi vajāja mūžamežos ievainotu ziloni, bet zilonis, kā zināms, ir viens no visātrākajiem zvēriem pasaulē.

Mūns aizsmēķēja cigāru. Tā, tā … Panotarosas šaurajās, līkumainajās ieliņās nēģeris ar automašīnu varētu vēl sacensties. Bet, tiklīdz viņi nokļūs uz ceļa, kas ved pāri kalniem uz Puente Alčezerilo un tālāk uz Malāgu, nēģeris tūdaļ atpaliks. Tātad tā nav sekošana, bet draudi, kā Mūns to bija jau iedomājies.

Apmierināts ar mazā rēbusa atminēšanu, viņš lika kaprālim pieturēt pie dona Ernando krodziņa.

—    Kur dzīvo padre Antonio? — Mūns vaicāja pavecam zemniekam ar melnu bereti galvā, pavadīdams šo frāzi žestiem, kas ļautu ikkatram bez grūtībām saprast, par ko ir runa. Zemnieks kaut ko norūca un salīgojās, it kā pār; likdams, vai atgriezties atpakaļ krogā vai likties uz auss tepat ielas vidū. Tas viss būtu diezgan dabiski, ja nerē- gotos zemnieka melno samta bikšu izspīlētā kabata, kur iezīmējās kaut kas līdzīgs revolvera stobram.

Atcerēdamies garīdznieka vārdus, ka jebkurš vietējais zina viņa dzīves vietu, Mūns griezās pie kāda zvejnieka garos zābakos un dziļi pār pieri uzvilktā vecā platmalē. Zvejnieks, pēc izskata ļoti līdzīgs Kamilo, nomurmināja kaut ko nesaprotamu un turpināja soļot uz krasta pusi. Pēkšņi viņš apstājās un vērīgi apskatīja Mūnu.

—    Jūs taču esat kapteinis Mūns? Vai neatceraties mani? — viņš negaidīti teica angliski.

—    Nē! — Mūns apjuka. Kā Panotarosā varēja gadīties cilvēks, pēc izskata vietējais iedzīvotājs, bet ar tīru amerikāņu akcentu un pie tam vēl tāds, kas sen pazīst Mūnu?

—    Mēs taču kaia laikā strādājām vienā firmā, — zvejnieks viltīgi pamirkšķināja un izvilka no apsmulētās jakas piezīmju grāmatiņu sērkociņu kārbiņas lielumā. — Lūdzu! Veca paziņas labā esmu gatavs pat no ādas izlīst, — viņš ātri pāršķirstīja grāmatiņu. — Lūk, atradu … Padre Antonio … Rožu ielā 17. Ja jūs ejat pie viņa, vecas draudzības vārdā ieteicu vispirms pielādēt šaujamo!

—    Kāpēc jums tā liekas? — Mūns atviegloti iesmējās. Beidzot viņš bija apjēdzis: gan šis zvejnieks, gan pirmītējais zemnieks ar melno bereti atbraukuši uz Panotarosu apsargāt augsto viesu dzīvības.

—    Blakus viņa vārdam stāv krustiņš, — tas čukstēja.

—    Un blakus manējam arī? — Mūns kodīgi vaicāja.

—    Veltīgi pūlaties! — Viņa vecais paziņa viltīgi pasmaidīja. — Nav vēl piedzimis tas, kam izdotos izzvejot no manis slepenu informāciju! Mēms kā zivs! — Un mazliet pārspīlētā, bet tipiskā veca jūras vilka gaitā viltus zvejnieks slāja prom un nozuda aiz stūra.

Pavadījis viņu ar līdzjūtīgu skatienu, Mūns pagriezās pret kaprāli Milsu un sastinga: līdzās mašīnai stāvēja nēģeris. Ar vienu lēcienu tas pārlēca pāri bortam un izstiepa uz priekšu roku. Mūns neviļus tvēra pēc revolvera. Taču izrādījās, ka nēģeris gribējis tikai parādīt, kurp jābrauc,— zobens palika makstī un revolveris — kabatā.

Padre Antonio apdzīvoja mazu omulīgu mājiņu, kas šķita it kā pielipināta kalna nogāzei. Tūlīt aiz tās sākās vīnogulājs.-Ķerdamās pie katra izciļņa, stīgas spītīgi rāpās augšup. Aiz mājiņas atradās neliela oranžērija, zibsnīdama saulē savus stikla kvadrātus. Pavadījis Mūnu, nēģeris palika pie ieejas. Tikko Mūns pārkāpa slieksni, degunā iesitās reibinoša rožu smarža.

—    Iekšā! — padre Antonio īsi uzsauca, turpinādams ar lielām dārznieka šķērēm griezt tikko izplaukušos pumpurus … Viņš bija ģērbies haki krāsas izbalējušā virsvalkā. Mūns nekādi nevarēja tikt vaļā no savādas sajūtas, it kā viņa priekšā būtu kareivis, kas pārgriež dzeloņstieples un kam ar pazīstamo garīdznieku nav nekā kopēja.

—    Nu tā, esmu jūsu rīcībā, — padre Antonio ar rožu pušķi rokā devās pie Mūna un, veikli nošņāpis ar šķērēm dzelkšņus, pastiepa to viņam pretī.

—    Tas man? — Mūns, nekā nesaprazdams, paskatījās uz pušķi.

—    Draugiem vienmēr dāvinu rozes bez dzeloņiem, — padre Antonio pasmaidīja. — Bet tās gan nav jums domātas, — viņš pabeidza, kad Mūns, pagalam apjucis, jau bija izstiepis roku. Padre Antonio smiedamies nometa ziedus uz sola. — Jebkuras citas gan. Lūdzu, izvēlieties pats!

—    Paldies, jūsu mājienu esmu sapratis, — Mūns apsēdās. — Man jāizvēlas, vai nu laisties lapās no Panotarosas, vai pieņemt jūsu noteikumus. Un šim nolūkam jūs esat izvēlējies stratēģiju «uzvilktais gailis», starp citu, ne pārāk jaunu. Tā pazīstama no seniem laikiem ar nosaukumu «Damokla zobens». Kā redzat, esmu atnācis.

—    Lai pieņemtu manus noteikumus? — Garīdznieks ari apsēdās.

—    Tikai lai tos uzklausītu. Vienmēr esmu uzskatījis, ka atklāta saruna, pat starp ienaidniekiem, ir visgudrākā taktika.

—    Jums droši vien jau skaidrs, par ko būs runa, — padre Antonio notrausa no kombinezona ziedlapiņu. — Par Evelīnu Rodžeru un Hjū Braunu. Šodien aizgāju pie viņas, lai aiznestu biļetes …

—   Loterijas? Viena jau ir, — Mūns vērīgi ielūkojās garīdznieka sejā, — pat ar laimīgo numuru 000111.

—    Nē, — pamanījis pirkstā dzeloni, garīdznieks to izvilka un aizmeta. — Loterija ir nejaušība. Es ticu tikai tam, ko radu paša rokām. Biļetes domātas lidmašīnai uz Romu — viņai un Ramirosam. Tur viņus pieņems pāvests un audiences laikā dos Ramirosam atļauju šķirt laulību.

—    Laulību? Ar ko? — Mūns izbrīnā pacēla uzacis.

—    Viņam kaut kur Kalifornijā ir sieva, ar kuru jau sen nedzīvo kopā. Baznīcas acīs tam nav nekādas nozīmes. Lai katolis varētu otrreiz apprecēties, nepieciešama vai nu

Romas pāvesta atļauja, vai oficiāla nāves apliecība. Bet nāvi, pat varmācīgu, var izjaukt nejaušība. Šaujamais ierocis var atteikt, aukstais — izkrist no rokas.

—    Tad tāpēc jūs, būdams gudrs cilvēks, devāt priekšroku ceļam uz Romu? — Mūns mēģināja jokot. — Tādā gadījumā jums jārunā ar ģenerāli un pulkvedi. Uz kalnu pārejas stāv viņu patruļa.

—    Pareizi! Bet šīs rozes domātas tieši ģenerālim Deblde- jam. Viņš tās galanti pasniegs Evelīnai Rodžerai, kad tā pēc svinīgās peldēšanās izkāps no jūras …

—   Preses fotogrāfi būs sajūsmināti… Mazliet rožainas krāsas tagad nenāktu par ļaunu …

—    Bet jūs esat mans pretinieks! — garīdznieks palaida Mūna asprātību gar ausīm. — Un kas visbriesmīgākais — nevaru saprast, kāpēc. — Padre Antonio paskatījās Mūnam acīs tik salti, it kā pieliktu pie deniņiem stobru. Pēc sasprindzināta klusuma brīža viņš strupi noprasīja: — Kāpēc jūs uzrīdījāt viņai Hjū Braunu?

—    Es? Kuru? — Mūns izlikās nesaprotam.

—    Kopš viņš parādījies, Evelīna Rodžera pilnīgi pārvērtusies … Šodien viņa man teica, ka esot ar mieru braukt uz Romu, bet pēc tā, kā viņa nometa uz galda biļetes, sapratu, ka prātā viņai kaut kas pavisam cits. Mans arods — lasīt cilvēku dvēselēs …

—    Ielīst — būtu daudz piemērotāks vārds.

—   Jā, ielīst, uzmeklēt slēpņus! — padre Antonio cieti noteica.

—   Tādā gadījumā jums jāzina par maniem nodomiem daudz vairāk nekā man pašam. «

—    Hjū Brauns ir jūsu ierocis. Tiesa, man nav skaidrs, kā viņam tik īsā laikā izdevies gūt pār Evelīnu tādu varu. — Garīdznieks likās pārdomājam šo problēmu, tad pats atbildēja: — Droši vien viņam zināms kāds Evelīnas noslēpums, un jūs to veikli izmantojat.

—    Bet jūs? — Mūns pasmīnēja, pēkšņi atcerējies Bila Ričija stāstu par to nakti, kad Lellīte aizsūtīja viņu pēc daktera. Pats to negribēdams, padre Antonio bija viņam iedevis vēl vienu pieturas punktu neatrisinātajai mīklai. — Ko jūs izmantojat sava mērķa īstenošanai?

—    Dieva tā kunga vārdus!

—    Ar jūsu dievvārdiem Evelīna Rodžera iepazinusies diezgan intīmos apstākļos! Izmantodams viņas sievišķīgo vājību, jūs piespēlējāt viņai savu nēģeri, kas spiests bez ierunām paklausīt katrai jūsu iegribai. Bet, lai tonakt netraucētu Bils Ričijs, jūs aizsūtījāt viņu pēc ārsta, labi zinādams, ka dakteris Enkarno atrodas pie mirstošajiem Ma- tosinjosiem. Jūs zinājāt, ka slavenajai Evelīnai Rodžerai jebkura dēka ir tikai reklāma, bet intīmi sakari ar nēģeri pat viņai izvērstos par tādu kaunu, ko baltā Amerika tai nemūžam nepiedotu … Ko teiksit par to?

—    Tikai vienu — neieteicu stāties man ceļā, — padre Antonio pacēla roku un kaut ko pasacīja nesaprotamā valodā.

—    Vai taisāties dot man savu svētību, svēto tēv? — Mūns pasmīnēja. — Jeb varbūt aicināt palīgā savus dievvārdus? — viņš piebilda, ieraudzījis sev blakus nēģeri.

—    Tūlīt redzēsiet! — garīdznieks pastiepa roku. Nēģeris lēnām izvilka no pārvalka aiz vecuma nosūbējušu vara maksti ar senām rakstu zīmēm. Padre Antonio zibens ātrumā izrāva zobenu no maksts un, pasviedis pušķi gaisā, ar meistarīgu cirtienu nocirta galviņas visām trīsdesmit rozēm. Tad pacēla pusplaukušos pumpurus un sniedza Mūnam. Mūns neviļus soli atkāpās.

—    Ņemiet vien! — padre Antonio klusi smējās. — Pielieciet mazliet cukura, iznāks lielisks rožu ievārījums. — Viņš apklusa, tad, rādīdams uz nēģeri, kas nebija pakustinājis nevienu muskuli, teica: — Ņemiet vērā, ka šī uz mūžīgiem laikiem zudusī dvēsele māk vēl daudz labāk, apieties ar zobenu.

Garīdznieks izņēma melnu tērauda portsigāru, kam vienā pusē uz vāka bija krustiņi un burti «O. D.», bet otrā — kaut kādas atzīmes. Mūnam tas atgādināja šautenes laidi, uz kuras snaiperi atzīmē tiešos trāpījumus.

—    Vai redzat šo krustiņu? — garīdznieks uzlika pirkstu uz pēdējās atzīmes. — Tā ir Evelīnas Rodžeras dvēsele. Esmu devis svinīgu zvērestu ielikt to ordeņa «Opus Dei» rokās. — Pēc ilgas pauzes viņš pabeidza: — Un lūdziet dievu, lai man jūsu vainas dēļ nenāktos izkodināt ar sērskābi šo gandrīz iegūto dvēseli!

—    Labi, likšu aiz auss … Man tikai nav izprotams, kāpēc tērējat tik daudz pūļu Evelīnas Rodžeres dēļ, kad pie rokas daudz ērtāks objekts jūsu misionāra darbībai. — Mūns ar galvas mājienu norādīja uz nēģeri.

—    Jā, šis pagāns mirs nekristīts manas vainas dēļ! Bet esmu jau simtkārt izpircis šo savu smago grēku ar tām dvēselēm, ko esmu ieguvis ordenim, un tām, ko vēl došu.

—    Augsti vērtēju jūsu pašaizliedzību, — Mūns paskatījās pulkstenī. — Bet mans laiks iet uz beigām. Jūsu draudus esmu jau uzklausījis, tagad gribu zināt noteikumus.

—     Noteikums tikai viens — nestāties man ceļā ne tiešā, ne pārnestā nozīmē. Šonakt Evelīnai Rodžerai jāaizbrauc. Apsolieties, ka nemēģināsiet viņu aizkavēt?

—    Ja jūs man to jautātu vakar, es būtu teicis «jā». Šodien es saku — «nē». Un, ja lūkosiet izvest viņu slepus no Panotarosas, nekādi zobeni jums nelīdzēs, — Mūns izņēma zobenu no garīdznieka rokām un, pagriezies pret nēģeri, lēnām ielika atpakaļ makstī. — Bet tagad, kad esam aprunājušies tik atklāti, cik vien tas iespējams starp pretiniekiem, pāriešu no zobena pie maksts. Ko nozīmē šie krustiņi? — Viņš parādīja uz ziloņkaulā iegrebtajiem, melni nokrāsotajiem krustiņiem.

—    Pamēģiniet uzminēt, — padre Antonio pasmaidīja.

—    Varu arī pamēģināt. Jūsu nēģeris — fetišists nemaz nav tāds muļķis. Viņš saprot, ka pret ļauniem spēkiem nekāds dievs nepalīdz. Viņš, acīm redzot, iedomājies, ka jūsu krustiņi pasargā no ļauniem gariem, tāpēc tādus pašus iegrebis sava ieroča spalā.

—   Tādus pašus? — garīdznieks nervozi atvēra portsi- gāru. — Varbūt tomēr sasmēķēsim miera pīpi? Ļoti laba tabaka! Jūsu vietā es izvēlētos gaišo.

—    Pateicos, — Mūns paņēma melnu tabakas lapu un satina smēķi. — Atļaujiet apskatīt? — viņš pastiepa roku pēc portsigāra, bet padre Antonio izrāva to no Mūna pirkstiem un ātri noglabāja kabatā.

—    Negribat, lai nospiežu citu atsperi? Ja nemaldos, melnās lapas slēpj uzņēmumus, kas kompromitē Evelīnu Rodžeru. Jūs droši vien fotografējāt, paslēpies sienas skapī?

—    Ko?! — varēja redzēt, ka padre Antonio tikko valdās. Nēģeris, uztvēris saimnieka skatienu, jau uzlika roku uz zobena spala.

—    Tas ir pilnīgi dabiski, — Mūns turpināja, neievērojot šo žestu. — Katram zvejniekam — arī dvēseļu zvejniekam — ir tīkls. Jūsējam ir pret gaismu ļoti jutīgs filtrs.

—    Jūs maldāties, šie krustiņi, — garīdznieka seja bija atkal mierīga un gluda, — ir cīņas rēķins. Tik daudz ziloņu nogalinājis mans kalps godīgā cīņa aci pret aci. Pirms Sailess kļuva par manu vergu, viņš bija izcils mednieks, labākais savā ciltī. Un, ja man nāksies izkodināt savu krustiņu, nav izslēgts, ka tad vēl viens nāks klāt uz ziloņa ilkņa.

—    Šaubos. Jūs pats sacījāt, ka nāve ir nejaušība, — Mūns pasmīnēja. — Tātad ieteicu aizrakstīt ordenim, ka no jums neatkarīgu tehnisku iemeslu dēļ būsiet spiests lauzt savu zvērestu. Cik man zināms, tā nav jūsu pirmā neveiksme, ar Šrīveriem arī nekas neiznāca.

—    Ar Šrīveriem? — padre Antonio izbrīnā iepleta acis.

—    Man stāstīja, ka jūs esot mēģinājis iekļūt amerikāņu medpunktā, lai viņus pirms nāves pievērstu īstajai ticībai.

—     Šrīverus? Vai tad nezināt, ka viņi ir katoļi? Gribēju pieņemt pēdējo grēksūdzi, lūk, ko gribēju! Bet majors Melbričs pateica, ka viņi jau miruši, — padre Antonio atkal klusi iesmējās.

—    Vai tur kas jocīgs? — Mūns vaicāja.

—    Jā! Es aizgāju vienpadsmitos, bet nāves aktā teikts, ka viņi miruši pusvienos, — un padre Antonio pacēla rokas kā svētījot, likdams saprast, ka vairs neaizkavē ciemiņu.

KIDA BRAUNA PISTOLE

Aizvēris vārtiņus, Mūns ārkārtīgi izbrīnījās, ieraugot mašīnu. Padres Antonio sabiedrībā viņš bija pavadījis pusstundu, bet jau paguvis aizmirst, kā šurp nokļuvis: braukšus vai kājām, vienatnē vai kāda pavadīts. Pat uzraksts «Savienoto Valstu armija» un pakaļējo uguņu sarkanās acis nepadarīja reālāku brūni zaļganiem maskēšanās traipiem klāto džīpu. Tomēr kaprālis Milss ar mūžīgo cigareti zobos bija tik taustāms, ka tad jau drīzāk visu, ko Mūns nupat bija piedzīvojis, varēja uzskatīt par sapni.

— Uz viesnīcu? — kaprālis vaicāja, it kā jau iepriekš . zinādams, kādu maršrutu Mūns izvēlējies.

Mūns pamāja un, turpinādams kūpināt ne visai veikli aizlipināto smēķi, nogrima pārdomās. Viņš pat nepamanīja savu veco paziņu, kas soļoja pretī tai pašā līganajā jūras

vilka gaitā, taču šoreiz jau ar milzīgu pāri plecam pārsviestu zivi.

Mūns neredzēja arī nēģeri, kas skrēja nopakaļ.

Mašīnai spēji nobremzējot, viņš uztrūkās. Vienlaikus aizmugurē apklusa aproču šķinda.

—           Kas tur ir? — Mūns neapmierināts jautāja un tikai tad pamanīja marķīzu Kastelmari, kas aizsprostoja viņiem ceļu.

—           Izkāpiet no mašīnas, man jums kaut kas jāpasaka, — marķīzs čukstēja.

—          Atkal esat atklājis kādu noslēpumu? — Mūns saviebās. — Paturiet to pie sevis, es ļoti steidzos.

—    Kā vēlaties. Jūs to nožēlosiet.

Kaut kas viņa tonī lika Mūnam paklausīt. Atgājis dažus soļus sānis, viņš apgriezās, nesadzirdējis ierasto motora rūkoņu. Kaut gan attālums līdz viesnīcai bija niecīgs, kaprālis Milss pat nedomāja izkustēties no vietas.

—           Brauciet! Jūs man šodien vairs nebūsiet vajadzīgs! — Mūns uzsauca. Kaprālis klusuciešot izspļāva cigareti un acumirklī pazuda kopā ar džīpu.

—          Nu, kas jums ir uz sirds? Klājiet vaļā, tikai veicīgāk! — Mūns norūca.

—    Es redzēju Braunu! — marķīzs uztraukti teica.

—    Es arī, — Mūns pagriezās uz iešanu.

—           Ne jau jūsējo Braunu! Bet ja tas jūs neinteresē … — un marķīzs izlikās aizejam.

—    Kad? — Mūns iesaucās.

—           Tikko! Viņš iegāja viesnīcā! … Bet tagad piedodiet, es tiešām steidzos. Atbrīvojos tikai uz dažām minūtēm, lai aiznestu donam Benitesam fraku. Neaizmirstiet, jūs arī esat ielūgts uz rautu! — viņš aizejot nokliedza.

Smagi elsdams, Mūns aizskrēja līdz viesnīcai. Droši vien viņš izskatījās kā prātu zaudējis, citādi šveicars nebūtu bažīgi apvaicājies:

—    Kas jums kaiš?

—    Kur ir Brauns?

—           Brauns? — dons Benitess atviegloti nopūtās. — Savā istabā, vismaz slēdzenes uz dēļa nav.

—           Man nevis slēdzene vajadzīga, bet Brauns! Viņš tikko ienāca, marķīzs redzējis …

—           Ak tā, jūs runājat par to Braunu, kas dzīvoja pie marķīza pirms šī Brauna?

—    Protams! Liela auguma, plecīgs, kastaņbrūni mati, pelēkas acis, — Mūns īsti neaptvēra, ka uzskaita pazīmes, kādas policija izsniedz saviem aģentiem, kad meklējams noziedznieks.

—    Zinu! Esmu viņu dažas reizes redzējis kopā ar sen- j ori tu Gvendolīnu. Bet acis viņam, manuprāt, brūnas…

—    Pie velna acis! Vai viņš bija šeit?

—    Jā, apvaicājās, vai senjora Rodžera mājās. Gribēja uzkāpt augšā, bet es pateicu, ka viņa pašlaik atrodas pilī.

—    Tātad aizgājis? Kādā virzienā?

—    Jūs mani neesat sapratis, senjor Mūn. Pateicu viņam, ka senjora pārnāks, lai pārģērbtos peldēšanai…

—    Un viņš?

—    Sacīja, ka uzgaidīs. Ja vēlaties ar viņu runāt… — šveicars pagriezās un paskatījās uz tukšu krēslu. — Kas tas? Vai tiešām man spokojas? Kad jūs ienācāt, viņš vēl sēdēja te …

—    Kāpēc jūs man tūlīt neteicāt? — Mūns apsviedās un pārlaida skatienu tukšajam vestibilam.

—    Es taču nezināju, kurš no viņiem jums vajadzīgs … Pasakiet, — viņš noliecās pie Mūna, — kurš no viņiem galu galā ir Svens Krāgers? Vai atceraties senjoru Lund- holmu? Marķīzs apgalvo, ka īstais Svens Krāgers neesot vis senjors Lundholms, bet tas senjors Brauns, kas pašlaik apdzīvo Lundholma istabu.

«Prom? Nē! Ja viņš būtu izslīdējis pa ārdurvīm, es būtu redzējis! Tātad — uzgājis pa kāpnēm. Kur es stāvēju šai laikā? Un šveicars? Nē, viens no mums viņu noteikti būtu ievērojis. Tātad viņš izgājis pa kādām iekšējām durvīm un izkļuvis ārā pa logu! Viss pagalam! Esmu viņu palaidis!»

Un tieši tai mirklī Mūns kaut ko atcerējās. Viņš ne reizi nebija apmeklējis automātu zāli. Ne reizi nebija ieskatījies biljarda istabā — viņu pilnā mērā bija nodarbinājusi spēle, kur ziloņkaula biljarda bumbas aizstāja ziloņa ilknis, bet kiju — zobens, inde, revolveris. Viņš ne reizi nebija apmeklējis ne televīzijas, ne informācijas zāli — ar to informāciju, gan patiesu, gan pa lielākajai daļai nepatiesu, , kas tika viņam piegādāta nepilnā nedēļā, normālam cilvēkam atliku likām pietiktu veselam gadam. Bet, kad Mūns pirmajā dienā bija apstaigājis viesnīcas ēku, viņš bija pamanījis, ka apakšējam stāvam logu vispār nav, tos aizstāja dienas gaismas spuldzes. Bet, ja kads vēlējas paelpot svaigu gaisu, viņa rīcībā bija balkoni ar lielisku skatu uz jūru.

Tiklīdz Muns to atcerējās, drudžainais satraukums aprima. Brauns nekur nav varējis nozust, viņš joprojām ir šeit. Vestibilā pietiekami daudz priekšmetu, aiz kuriem paslēpties: kuplās palmas, ko dons Benitess rūpīgi laistīja ik pa trim stundām, resnās mauru kolonas, kas atgādina slavenās Grenādas pils arhitektūru. Ne jau velti viesnīca saucas «Holivuda», tās spožums atdarināja īsto, lielo Holivudu ar tās žilbinošajām karjerām un tikpat žilbinošajām traģēdijām.

Pie šīs situācijai gluži nepiemērotās domas Mūns nez kādēļ aizkavējās. Spoguļi! Jāpaskatās spoguļos! Mūns nesteigdamies apsēdās krēslā un izvilka no paciņas cigareti. Slinki ievilkdams dūmus, viņš ļāva skatienam izklaidīgi slīdēt pār spoguļsienām. Tajās atainojās palmas, kolonas, dons Benitess un pats Mūns — viss nebeidzamā progresijā, žilbinot acis. Tur neredzēja tikai vienu — Kidu Braunu. Varēja, protams, izvēlēties citu, enerģiskāku taktiku. Vienkārši nostāties durvīs, aizsprostot ceļu, nelaist laukā. Bet nāve ir nejaušība, to saprata arī padre Antonio. Varēja gadīties arī tā, ka pirmais izšaus Brauns, viņam kā nekā bija psiholoģiskas priekšrocības. Mūns bija detektīvs un kā tāds pie ieroča ķērās vienīgi ārkārtējas nepieciešamības spiests. Brauns bija gangsteris — īpašus komentārus tas neprasa.

Kamēr Mūns drudžaini apsvēra, dons Benitess vismaz piecas reizes centās uzzināt, kurš no abiem Brauniem ir Svens Krāgers. Un tieši tai mirklī, kad Mūns ar karātavu humoru nodomāja, ka labprāt nopirktu milzīgu šķūņa atslēgu, lai aizslēgtu muti donam Benitesam un atvērtu to tikai augstos svētkos, detektīvs pamanīja vienā no spoguļiem tikko jaušamu kustību. Tai pašā mirklī Mūna pirksti, kas turēja cigareti, atslāba. Cigarete dzirksteļodama nokrita, un pakalpīgais dons Benitess metās to pacelt. Bet Mūns apturēja viņu ar bagāta tūrista plašo žestu:

— Lai krīt, neliecieties ne zinis! Šai tā kā tā bija rūg- tena garša! — Mūns nevērīgi iebāza roku kabatā it kā pēc jaunas, bet pats, viss sasprindzis kā atspere, vēroja spoguli. Kustība atkārtojās. Tikko manāmi salīgojās palmas zars. Tieši šī palma stāvēja Mūnam aiz muguras, kamēr viņš drudžaini apsvēra, kas darāms. Apsvēra un nonāca pie pareiza slēdziena, ka ir tikai viena izeja no kļūmīgās situācijas — apsēsties krēslā un aizsmēķēt, tā sakot, iemidzināt ienaidnieka modrību.

Šī apnikusī frāze nez kādēļ atkal izpeldēja no atmiņas dzīlēm. Sen, sen atpakaļ, otrā pasaules kara laikā, kad neviens vēl nerunāja par trešo, viņš bija kalpojis iestādē ar drūmiem gaiteņiem, kur šo frāzi izrunāja daudz biežāk nekā «labrīt» vai «ar labu nakti».

Mūna apziņa it kā sadalījās uz pusēm. Vienā pusē palika dons Benitess, šķūņa atslēga, gari gaiteņi iestādē, kur strādāja bez brīvdienām. Toreiz bija karš un vajadzēja par katru cenu vai nu uzvarēt, vai kapitulēt bez ierunām.

Nebija ne labu rītu, ne labu nakšu degošajā, sabumbo- tajā Londonā. Bija tikai nepārtraukta sirēnu kaukšana, nāvi nesošo «Fau-1» un «Fau-2» gaudoņa, zenītlielgabalu grāvieni, zenītložmetēju izmisīgie tarkšķi un šaušalīgā skaņa, iznīcinātājiem stāvus ieurbjoties debesīs. Diez vai šie lidotāji, pastiprināti elpodami nevis gaisu, bet skābekli, domāja par tādiem svinīgiem jēdzieniem kā armijas gods, pulka karogs un zvērests. Viņi domāja par to, ka tur lejā, ugunsgrēku dūmu aizklātajās ielās, atrodas viņu piederīgie, draugi un, lai arī sveši, tomēr cilvēki, kurus šai brīdī vēl varēja glābt. Un viņi metās piķējošā triecienā, taisīja nāves cilpas, bet, ja tas neizdevās, ziedoja paši sevi, ar uguni, metālu un miesu, kas sastāvēja no trausliem kauliem un smalkiem asinsvadiem, aizsargāja visdārgāko, kas ir virs zemes, — cilvēku dzīvību.

Mūna apziņas otra puse vēsi konstatēja, ka Braunam nospļauties uz šo dārgo dzīvību un ka pirmā neuzmanīgā kustība var kļūt arī pēdējā. Un, kamēr pakalpīgais dons Benitess aizdedzināja sērkociņu, kamēr Mūns izlikās meklējam kabatā cigarešu paciņu, tikmēr viņa labā roka bez trokšņa uzvilka drošinātāju. Kad, aiz palmas zara slēpdamies, pavērās uzmanīgs, melnam redzoklim līdzīgs stobrs, Mūns paguva aizsteigties Braunam priekšā par sekundes daļiņu.

Šajā sekundes daļiņā viņš paguva:

nokautējot donu Benitesu, piespiest viņu ieņemt vienīgo stāvokļi, kur tas atradās ārpus šāvienu līnijas;

pagriezties par simt astoņdesmit grādiem un ar ceļgaliem iekrist krēslā;

iespiesties ar visu ķermeni biezajā porolonā un saliekties deviņos līkumos;

ievilkt galvu plecos un izbāzt pistoles stobru, un turklāt vēl nodomāt, ka kails koks noderētu atbalstam daudz labāk nekā atzveltņa mīkstā mala.

—    Rokas augšā! — ar šo frāzi pilnīgi pietika.

Tērauds krītot atsitās pret marmoru. Kids alias Pastērs,

alias Gonzaless, alias Brauns zināja spēles noteikumus. Ja tu paspēji izšaut pirmais, esi uzvarējis. Ja ne — vienīgais glābiņš nomest ieroci, pacelt rokas un pagriezt muguru. Ja esi novilcinājies kaut sekundi, tev beigas! Tā bija pieņemts pasaulē, kur viņš dzīvoja.

—    Apgriezties! — Mūns pavēlēja, nenolaizdams pistoli.

Pat šai brīdī Brauna acīs līdzās izbīlim bija lasāma izaicinoša nekaunība. Bet Mūnu interesēja kaut kas cits — krāsa. Braunam, to apgalvoja gan marķīzs, gan dons Benitess, patiešām bija tumši brūnas acis.

—           Atņemiet viņam pistoli! — viņš uzsauca donam Be- nitesam.

—           Pistoli? — Mūna pēkšņā dūres sitiena un kritiena apdullināts, šveicars nesaprašanā mirkšķināja acis. — Vai tad neredzat, mister Mūn, pistole guļ zemē.

—    Viņam ir divas! Žiglāk!

Benitess paspēra dažus soļus, tad vilcinādamies apstājās.

—    Senjor Mūn, kurā kabatā — labajā vai kreisajā?

—           Uz gūžas! To, kas bija padusē, viņš jau izvilka. Un neuzdodiet idiotiskus jautājumus!

—          Piedodiet, senjor Mūn, bet ar tādām lietām nekad agrāk neesmu krāmējies. Jūs sakāt, uz gūžas? Tādā gadījumā, acīm redzot, nāksies palīdzēt viņam novilkt bikses.

—    Atpogājiet bikšturus! Bikses nokritīs pašas.

—    Bet ja viņam nav bikšturu?

—          Tādiem vienmēr ir bikšturi. Pie tiem piestiprināta pistole, kas padusē.

Kamēr Mūns ātrumā nolasīja šveicaram lekciju par gangsteru pasaules pamatlikumiem, pagāja dažas minūtes. Pa to laiku Brauns ne reizi nepakustējās. Mūnam likās, viņš pateicis visu. Bet pašu galveno likumu — tuvoties tikai no muguras viņš bija piemirsis.

Pirms Mūns paguva uzkliegt, dons Benitess piegāja pie gangstera no priekšpuses. Brauna kāja savilkās kā atspere, iztaisnojās un ar meistarīgi pakrūtē tēmētu spērienu atsvieda šveicaru. Kamēr dons Benitess, vēderu turēdams, uzkrita Mūnam, detektīvs nevarēja šaut. Bet, kad dons Benitess beidzot iekunkstējās, bija par vēlu. Mūns jau krita pats. Taču horizontālajam stāvoklim bija sava priekšrocība — uz zemē guļošajiem nav ērti šaut, it sevišķi, ja nav laika.

Krītot Mūns diezgan stipri satrieca galvu pret marmora grīdu. Vēl līdz galam neatjēdzies no trieciena, viņš sadzirdēja biezā paklāja mīkstinātus soļus uz kāpnēm. Ja troksnis būtu skaļāks, tas, iespējams, būtu sekundi agrāk atdzīvinājis Mūnu. Ne jau velti viņa bijušā priekšnieka izteiciens skanēja. «Sadzirdējis bēgoša noziedznieka soļus, policists piecelsies kaut vai no kapa.» Bet arī tas, ka Brauns skrēja pa kāpnēm, nebija slikti. Izejas durvis Mūns krītot aizbarikadēja ar savu ķermeni.

Ar pūlēm atrāvies no grīdas, viņš pielēca kājās un skrējienā pacēla izkritušo revolveri. Pusceļā līdz kāpnēm labi trenētā atmiņa atgādināja viņam, ka paklāja celiņus no gaiteņiem paņēmis marķīzs. Ja ieklausīsies, varēs noteikt pēc skaņas, kādu virzienu Brauns izvēlējies. Marmors iedunējās virs galvas, tātad Brauns atrodas otrā stāva galvenajā gaitenī. Pazaudējis ne vairāk kā sekundes daļiņu, Mūns metās viņam pakaļ.

Pēdējais lēciens, pret pazolēm atsitās cietais pliens, un Mūns pieliecies, aizsargādams seju ar ieroci, jau paskrēja garām pirmajām istabām. Viss gaitenis atklājās kā uz delnas, bet no Brauna — ne vēsts.

Mūns, mirkli sastindzis, drudžaini apsvēra, kurā istabā ieskrējis Brauns. Popēto durvju mīkstais plīkšķis grūti sadzirdams — it sevišķi, ja tu pats tai laikā skrien pa kāpnēm. Cita lieta — soļi uz marmora grīdas. Zemapziņa bija tos ne tikai fiksējusi, bet ari saskaitījusi. Un tieši tai brīdī, kad Mūnam pēc soļu skaita kļuva skaidrs, ka Brauns pazudis Gvendolīnas istabā, viņš jau atrāva durvis.

Nekavēdamies pašā istabā, Mūns divos lēcienos veica atstatumu līdz balkonam. Telpas iekārta — uz gultas un krēsliem izmētātas grāmatas ar raibiem vākiem, Džona Šrīvera fotogrāfija uz galda, ziedi miniatūrā vāzē — tas viss pazibēja garām miglaini kā sapnī.

Balkons bija tukšs, bet kaimiņu balkona audekla aizsegs vēl kustējās. Mūns uzmanīgi pabāza galvu un ieraudzīja margām pārliktu kāju, kas tūdaļ atkal nozuda. Varētu, protams, šaut, bet šāviens ir nejaušība. Uzzināt par Gvendolīnas likteni un Šrīveru nāvi varēja tikai no dzīva Brauna. Kaut kas nosvilpa — skaudri un šaušalīgi. Nokriz- dams uz balkona plastikāta grīdas, Mūns redzēja, kā neredzama adata cauršauj aizsega svītraino audeklu. Ne skaņas, atskaitot pretīgo svilpienu, drīzāk šņācienu, — Brauna pistole bija ar klusinātāju.

Bet arī tad, ja viņš būtu šāvis ar ložmetēju, neviens nebūtu dzirdējis. Atskaitot šveicaru, pamestajā viesnīcā nebija ne dvēseles. Visi tās iemītnieki pašlaik atradās marķīza pilī, baudīja garšīgus ēdienus un dzēra lieliskus vīnus. Vienīgo telefonu aplenca korespondenti, kas, kārtu gaidīdami, aprakstīja Evelīnas Rodžeras žilbinošo tērpu, pils oriģinālo saimnieku un pārējos diplomātiskās pieņemšanas izcilākos dalībniekus.

Neredzamā šujmašīna apklusa. Brauns pārlēca uz nākamo balkonu. Šī bija pēdējā iespēja laist darbā ieroci, bet Mūns, ar pūlēm atturējies no briesmīga kārdinājuma nospiest gaili, jau atkal ieklausījās. Dabiski, ka Brauns izvēlējies bēgšanai balkonus. Bet kāpēc viņš izvēlējies tieši šo virzienu, nevis pretējo? Nejaušība? Apšaubāmi. Mūns atkal atdzīvināja atmiņā to vienīgo reizi, kad bija apgājis apkārt viesnīcai. Kaut kur tai virzienā atradās notekas caurule, pa kuru var nolaisties. Bet tāda pati ir arī kreisajā spārnā, daudz tuvāk Gvendolīnas istabai.

Mūna apziņa atkal sadalījās. Viena tās puse sasprindzināti gaidīja uz balkona, otra soļoja gar viesnīcu, ielūkodamās nepārtrauktajā stikla sienā ar balkonu baltajām strēlēm. Pēkšņi otrais Mūns spēji apstājās. Garāža! Tāpēc Brauns dodas turp. Labajā spārnā notekas caurule atrodas gandrīz līdzās garāžai, pie tam Braunu no šāvieniem tai laikā pasargās vairāki balkoni. Tajā brīdī Mūna acu priekšā gluži kā ūz ekrāna pazibēja dēlis ar slēdzenēm. Sarunādamies ar šveicaru, viņš uz to pusi pat nebija paskatījies, tomēr tagad nekļūdīgi zināja: lielā slēdzene no garāžas nekarājās parastajā vietā.

Pēc mirkļa Mūns jau izskrēja cauri vestibilam, kur dons Benitess, abām rokām spiezdams vēderu, joprojām klusi kunkstēja.

— Piezvaniet policijai! — drāzdamies garām, Mūns uzsauca. Dona Benitesa atbildi noslāpēja durvju aizciršanās. Garām pazibēja laukums ar balto, it ka pusapgazto baznīcu un triumfa arkas varavīksnē saplūdušajiem karogiem, apakšējā stāvā baltā bezlogu siena ar kaut ko melnu pie tās, — iespējams, ka tas bija nēģeris. Pretī salīgojās jūra, it kā skatīta no vētrā šūpotas laivas, tad to aizklāja garāžas baltā siena ar pavērtajām durvīm.

Sasniedzis to vienā lēcienā, Mūns tūdaļ bija spiests pa- rauties sānis. No garāžas kā torpēda izlidoja Evelīnas Rodžeras baltais sporta vāģis, gandrīz notriekdams viņu zemē, pabrauca dažas pēdas, izdarīja strauju pagriezienu un pazuda aiz viesnīcas. Mūns nepaguva izšaut, bet, ja arī būtu paguvis, ātrums un virāžas pēkšņums neļautu trāpīt riepā.

Smagi elsdams, viņš aizskrēja līdz viesnīcas durvīm, domās nolādēdams sevi par to, ka atlaidis kaprāli Milsu. Pusvalsti par mašīnu!

Tikko viņš tā nodomāja, tūlīt izdzirdēja iedarbināta motora troksni. Džīps stāvēja parastajā vietā. Kaprālis jau viņam māja. Mūns pārlēca pār bortu, un mašīna aiztraucās.

Viņi aizjoņoja pa Panotarosas šaurajām ieliņām. Namu spraugā pavīdēja baltais mazerati, bet Mūns atteicās no vajāšanas. Braunam bija tikai viens glābiņš — ceļš uz kalnu pāreju. Tādēļ Mūns pavēlēja kaprālim izrauties no ieliņu sarežģītā labirinta tieši uz šoseju. Garām aizsvilpa dona Ernando krodziņš, daktera Enkarno mājiņa, suvenīru veikaliņš, — šķita, tie rēkdami un šņākdami, tvirtā gaisa pretestību pārvarēdami, drāžas garām nekustīgajai mašīnai.

Manevrs izrādījās pareizs. Kad no zilajām debesīm spēji tuvojās pils robotais tornis, viņi ieraudzīja tālumā balto bagāžnieku ar tikko saskatāmu numuru. Melnā, stūrei pieplakusi figūriņa pagriezās, it kā aplēsdama atstatumu, tad atkal pavērsa muguru. Precīzam šāvienam attālums bija par lielu, bet šaut uz labu laimi Brauns neuzdrošinājās, baidīdamies zaudēt ātrumu.

—    Piedodiet gāzi! — Mūns samērā mierīgi palūdza, juzdams, ka izredzes uzlabojas. — Mums viņš jāpanāk vēl līdz pilij.

—   Labi, — savā ierasti bezkaislīgajā balsī atsaucās kaprālis Milss. — Bet viņš brauc pusotras reizes ātrāk.

To Mūns zināja arī pats. Viņš lika cerības uz ceļa gabalu pusjūdzes garumā, kur bija daži spēji pagriezieni un viens ļoti stāvs kāpums.

Džīpu sāka svaidīt, Mūns visiem spēkiem pieķērās sēdeklim. Kaprālis Milss, pieliecies, izdzisušu cigaretes galu zobos, šķita saaudzis ar stūri. Priekšā dejoja ēna, pati mašīna nebija redzama, tad pazuda skatienam arī ēna … Kāpums sākās pēkšņi, Mūnu iespieda sēdeklī, motors mežonīgi ierēcās un tikko nenoslāpa. Bet, kad viņi lidoja lejup, baltā mašīna negaidot parādījās gandrīz pašā degungalā. Mūns skatījās tikai uz to, tāpēc uzreiz neapjēdza, kādēļ Brauns nekādi nereaģē uz bīstami sarukušo atstarpi. Pagāja vesela sekunde, kamēr detektīvs ieraudzīja pils vārtus, pa kuriem izbrauca ģenerāļa milzīgā melnā mašīna. Apgriezdamās tā bija aizsprostojusi ceļu, bet tai uz pēdām sekoja nākamā.

Iekams Mūns paguva kaut ko aptvert, Brauns, veicis izmisīgu virāžu un tikko neapgāzies, atpakaļgaitā iebrauca klinšu spraugā.

—    Ātrāk! Viņam pakaļ! — Mūns kliedza, bet bija par vēlu. Ģenerāļa mašīna jau atradās gandrīz līdzās džipam. Nācās palaist garām visu auto kolonu. Tikai tad, kad pēdējais motociklists un jātnieks bija nozuduši putekļu mākonī, varēja sākt kustēties.

Metālam stenot, džīps nobrauca no bruģa uz nelīdzenas, akmeņainas takas. Saule spīdēja tieši acīs. Aizēnojis tās ar delnu, Mūns ieraudzīja kaut kur augšā, pie pašas debess, balto torpēdu. Brauns līkumoja, atkārtodams kalnu takas pagriezienus, te nozūdot skatienam, te atkal parādoties. Džīps darīja to pašu.

Pa šo ceļu bija maldījies Gvendolīnas Šrīveras sarkanais kadiljaks, lai gan puslīdz prātīgs šoferis tikai nāves briesmās izvēlētos tādu. Mūns jutās kā treniņa maiss, ko boksera dūres nepārtraukti dauza šurp un turp. No briesmīgās kratīšanās smeldza visi kauli, brīžiem viņš vairs nesaprata, kā un kādēļ nokļuvis uz šā elles ceļa. Reizēm viņam likāsf ka tas viss reiz jau bijis, bijis degoša benzīna liesmu apņemtā naktī. Viņu kāds vajāja — varbūt ugunsgrēks, varbūt automašīna, no kuras izlēca šāvienu liesmiņas. Un, kad šī fantastiskā aina izjoņoja cauri zemapziņai, viņš beidzot saprata, ka dzīties pakaļ nav nozīmes.

—    Grieziet atpakaļ, kaprāli, — Mūns izgrūda caur zobiem. — Braunam agrāk vai vēlāk tikpat būs jāizbrauc uz šosejas.

—    Braunam? — kaprālis Milss iekliedzās. — Vai tad bez Hjū Brauna ir vēl kāds?

—    Nezaudējiet laiku muļķīgiem jautājumiem! Šis cilvēks man pašlaik vērtīgāks par visu pasaulē! Viņš vienīgais zina, kas noticis ar Gvendolīnu Šrīveru!

—    Tūlīt! — kaprālis Milss norūca, un tieši tai mirklī zaļo krūmu aizsegā pavisam tuvu uzliesmoja kaut kas sarkans. Atskanēja šausmīgs brīkšķis — sarkanais kadiljaks izkustējās no vietas, pakaļējie riteņi pacēlās gaisā.

Izlēkdams no džīpa, Mūns dzirdēja, ka motors apklusis un iekaucas bremzes, bet lejā, pie pašām kājām, ieraudzīja bezdibeni, kur, kritienā griezdamās ap savu asi, gāzās sarkana metāliska lāpa. Džīps stāvēja pašā kraujas malā, viens ritenis karājās gaisā un lēni griezās, bet kaprālis Milss, bez nevienas skrambas, kā allaž bezkaislīgi izspļāva tabakas pikā sazelētu cigareti un, izvilcis no ādas port- sigāra jaunu, aizsmēķēja.

Mūnam bija vajadzīga tikai viena sekunde, lai ieraudzītu un apjēgtu visu. Nākamajā mirklī, izrāvis no kabatas revolveri, viņš jau rāpās augšā pa tuvāko klinti. Sākumā bija redzamas tikai kailas akmeņu grēdas un reti krūmi, tad no tiem iznira mašīna. No šejienes skaidrais baltais siluets uz zilā debess fona šķita kā automobiļa makets, kustīgs mērķis tirgus šautuvē. Īstenībā Brauns atradās tādā attālumā, ka lodes viņu vairs nespēja sasniegt. Viņš pats to saprata ne sliktāk par Mūnu. Apstādinājis mašīnu, Brauns izslējās un ņirgādamies pamāja ar roku.

—    Kā jūtaties, mister … — atlidoja tikko dzirdami, vienīgi pēdējais vārds «Mūn», atbalss pastiprināts, kā rēciens sašķīda pret klintīm.

—    Nolādēts! — Mūns izgrūda caur zobiem un bezspēcīgās dusmās piebilda nešpetnu lamu vārdu. Pēkšņi viņš sastinga no brīnumiem. Notika kaut kas neiedomājams. Brauna paceltā roka palika karājamies gaisā. Tai viņš pievienoja otru — tipiska ilustrācija detektīvromāna nodaļai, kur slepenpolicists uzsauc noziedzniekam «rokas augšā!». Joprojām neticēdams savām acīm, Mūns skrēja uz mašīnu un tikai tad ieraudzīja Deiliju, kas ar ieroci rokā līda laukā no bagāžnieka.

—    Nekautrējieties, mister Mūn, sasieniet viņu! Tikai žiglāk, kamēr kaprālis Milss nav mani vēl ieraudzījis. Citādi viņš ierakstīs savā ikdienas slepenajā ziņojumā, ka Lellītes pielūdzējs, aizvietodams čemodānu, vizinājies bagāžniekā. Bet īstam džentlmenim tas ir vēl apkaunojošāk nekā iztikt bez zobu sukas.

EVELĪNAS RODŽERAS BAGĀŽNIEKS

Mūns drūmi sēdēja policijas priekšnieka kabinetā, gaidīdams tā ierašanos. Tas bija labāk nekā atrasties blakus telpā kopā ar dežurējošo policistu. Mūnam jau bija galīgi apnicis vērot amerikāņu literatūras apgūšanas oriģinālās metodes. Bija vēl viena iespēja pakavēt laiku — aresta telpās kopā ar Kidu Braunu. Tā sabiedrībā Mūns varētu kārtīgi atpūsties no spāniskās daudzvārdības. Visā ceļā Kids bija pateicis tikai trīs frāzes. Pirmā — pirms apcietinot amerikāņu pilsoni, esot jāuzrāda attiecīgs orderis; otrā — pie viņa atrastās pistoles esot preču paraugi, jo viņš strādājot par komivojažieri kādā ieroču firmā; trešajai bija necenzēts saturs.

Ja neskaita Kida ietiepīgo klusēšanu, viss pārējais noritēja samērā veiksmīgi. Mūns cerēja, ka kaprālis Milss nav redzējis Deiliju, vismaz tas pazuda pirms kaprāļa parādīšanās. Neuzdevis nevienu jautājumu un pat ar pušplēstu vārdiņu nepieminējis katastrofu, kas tikko nebeidzās ar braucēju nāvi, viņš apsēdās pie mazerati stūres. Ja Brauns ar šo mašīnu bija paveicis brīnumus, tad tagad brauciens līdzinājās cirka atrakcijai. Kad zem riepām šķautnaino akmeņu vietā sākās līdzenais asfalts, mašīna patiešām pāvērtās zibenīgā torpēdā. Tā vien šķita — kaprālis Milss tikko paguvis pieskarties stūrei, bet, kad viņš to palaida vaļā, baltais vāģis jau stāvēja policijas komisariāta priekšā. Kaprālis aizgāja meklēt kādu mašīnu, kas aizbuksētu avarējušo džīpu, bet Mūns piezvanīja donam Benitesam. Kā allaž lieliski informētais šveicars pavēstīja, ka policijas priekšnieks kopā ar augstajiem viesiem apskatot amerikāņu nometni, bet pēc tam paredzēts izbraukums ar mīnu kuģi. Laimīgā kārtā pulkvedis Baroha-i-Pinoss vēl nebija aizgājis 110 nometnes.

Tagad Mūns, atgāzies viņa krēslā, skatījās uz loga režģa sadrumstaloto debess kvadrātu un no jauna pārdzīvoja visas vajāšanas epizodes. Emocijas bija nokavējušās.

Pirmīt nebija laika tām ļauties. Mūns no jauna skrēja pa gaiteni, no jauna gulēja uz balkona zem svilpjošām lodēm, no jauna lēca no džīpa, pūlēdamies ieķerties kādā krūmā, lai nenogāztos bezdibenī.

Taču tai pašā laikā neatlaidīgi mācās virsū jautājumi, kurus viņš joprojām nebija paguvis atrisināt. Maz ticams, ka dons Benitess, kas ar tādu cītību apsargā saimnieka mantu, vai viņa skolotā apkopēja būtu aizmirsuši aizslēgt Gvendolīnas Šrīveras istabu. Kāpēc tad durvis bija vaļā? Kaprālis Milss bija izcils meistars mašīnas vadīšanā, kā tad varēja gadīties, ka viņš sadūrās ar kadiljaku? Vai tā bija nejauša avārija vai arī tīšs mēģinājums aizkavēt Kida Brauna apcietināšanu? Tieši sekundi pirms katastrofas kaprālis uzzināja no Mūna, ko īsti vajā… Kā tas bieži mēdz būt, šiem neatrisinātajiem jautājumiem pievienojās citi, kas jau sen nepacietīgi gaidīja savu kārtu. Kāpēc Lellīte nav aizbraukusi? No kurienes pēkšņi radusies loterijas biļete, kuru, vairākkārt pārmeklēdams istabu, Deilijs nekādi nebija varējis atrast? Kāpēc jūtama krasa izmaiņa viņas attiecībās ar Ramirosu un Rozitu? Kādu lomu šeit spēlē ģenerālis Debldejs? Kāpēc majors Melbričs paziņojis padrem Antonio par Šrīveru nāvi pusotras stundas pirms ārsta slēdziena? Kādos nolūkos zvejniekam Kamilo jāapgalvo, ka aizvedis tos uz Kosta Ažūru? Un, beidzot, pats mokošākais, pats neatlaidīgākais, smeldzošām zobu sāpēm līdzīgais jautājums: ko Šrīveri darījuši savā nāves dienā, kur tie kavējušies no agra rīta līdz pusdienai, kad atgriezušies viesnīcā jau ar manāmām saindēšanās pazīmēm?

Policijas priekšnieks nesteidzās. Kādas neskaidras domas mudināts, Mūns piecēlās un piegāja pie sienas. Panotarosas gaisa panorāma tāpat kā pirmo reizi izraisīja apbrīnu. No putna lidojuma pilsētiņa drīzāk atgādināja kinohronikas kadru nekā dabisku, reljefu karti.

Lūk, kur dons Brito skatās uz savas mājas drupām, no kurām rēgojas milzīga, pusizkusuša metāla blāķis. Pa apdegušo kalna nogāzi kāpelē kareivji ar kaut kādiem aparātiem. It kā apšaudē saārdīts tīrums, un zemnieki, kas, sastājušies pulciņā, to aplūko. Viesnīca «Holivuda», uz balkoniem cilvēki, atvērtajās durvīs stāv dons Benitess. Pludmale ar saulē nobrūninātiem ķermeņiem, ūdenī redzamas peldētāju galvas. ' .

Mūns nostājās pavisam tuvu. Svētlaimīgās vientulības sala nebija uz panorāmas attēlota tik skaidri kā pats ciemats, — acīm redzot, šī iecirkņa fotografēšana tikusi izdarīta no attālāka punkta. Tomēr Mūns ieraudzīja gan Kamilo, gan viņa motorlaivu. Spriežot pēc putu grīstes pakaļgalā, laiva attālinājās no salas. Mūns izņēma no kabatas lupu un sāka metodiski pētīt salu. Drīz vien viņš cerēto ieraudzīja — pa pusei klinšu aizsegtas divas sīkas cilvēku figūras. Seju vietā bija izplūduši balti plankumi, bet pēc auguma varēja spriest, ka viens no tiem ir pieaudzis cilvēks, bet otrs — bērns. Mūns bija tā iedziļinājies panorāmas aplūkošanā, ka nesadzirdēja soļus.

—    Vai esat viņu jau nopratinājis? — pie pašas auss atskanēja pulkveža Barohas-i-Pinosa satrauktā balss.

—    Atteicās atbildēt, — Mūns noburkšķēja, neatiedams no panorāmas. Visas viņa domas pašlaik kavējās pie tās. Mazā un lielā figūra bez šaubām bija misis Šrīvera ar dēlu.

—    Nopratināšana notiks manā klātbūtnē! — istabā ienāca majors Melbričs. — Esmu atbildīgs par rajona drošību.

—    Neuztraucieties. Brauns alias Gonzaless pat nedomā iekārot jūsu noslēpumus… Vai jūs, major, gadījumā neatceraties, kad izdarīts šis fotouzņēmums? — Mūns vaicāja, vēl joprojām skatīdamies uz salu.

—    No rīta, tūlīt pēc katastrofas, starp septiņiem trīsdesmit un astoņiem, — majors paskatījās tai pašā virzienā, kur Mūns. — Kas jūs īsti interesē?

—   Svētlaimīgās vientulības salas noslēpums, — Mūns pasmīnēja.

—    Nezaudēsim laiku, — majors strupi aizgriezās.

—  Pulkvedi, vediet šurp to Braunu!

—    Tūlīt! — policijas priekšnieks nogrima domās.

—   Mister Mūn, ja esmu pareizi dzirdējis, jūs viņu nosaucāt par Gonzalesu. Vai varat to pierādīt?

—    Manuprāt, pierādījumi atrodas pie jums, pulkvedi!

—    Vai jūs dzirdat, major? — policijas priekšnieks uzsita ar dūri pa galdu. — Tā nav pirmā reize, kad misters Mūns atļaujas apvainojošas divdomības.

—    Major, es savukārt lūdzu jūs ievērot, ka godājamais policijas priekšnieks jau kuro reizi mēģina man pierakstīt savas paša domas … Es runāju par Barselonas lietas kopiju, pulkvedi! Ja esat to jau saņēmis, tad paskatieties, ko saka apšaudes nejaušais liecinieks. Esmu pārliecināts, ka viņš apraksta dažas Gonzalesa ārējās pazīmes …

—          Ak tā? — policijas priekšnieks uzreiz zaudēja bargo stāju. — Tādā gadījumā lūdzu mani atvainot, — viņš nevarīgi atslīga krēslā.

—          Kādā noziegumā jūs viņu apsūdzat? — majors Melbričs vaicāja.

—    Narkotisko vielu kontrabandā.

—          Tā ir ļoti smaga apsūdzība, — policijas priekšnieks gurdi sacīja. — Neaizmirstiet, ka viņš ir Amerikas pilsonis. Ja jums nav pārliecinošu pierādījumu …

—          Dodiet man divas dienas laika, bet tikmēr turiet viņu apcietinājumā par neatļautu ieroču nēsāšanu un slepkavības mēģinājumu.

—          Mēģinājumu? — pulkvedis pielēca kājās. — Vai tad Gvendolīna Šrīvera ir vēl dzīva?

—    Runa ir par mani.

—           Ak tā, par jums? — policijas priekšnieks manāmi atvieglots nopūtās.

—    Ja nemaldos, tas jūs iepriecina?

—           Kā nu ne — redzu jūs sveiku un veselu, — pulkvedis pasmaidīja, tad piebilda šaubīdamies: — Piedodiet par uzbāzību, bet atkal esmu spiests jautāt — kur ir pierādījumi?

—          Tam, ka esmu dzīvs? Vai jūs tiešām ticat gariem, pulkvedi?

—           Misters Mūns ir jokdaris un filozofs, — it kā atvainodamies paskaidroja majors Melbričs. — Tāpēc nemaz nebrīnos, ka uz viņu šāvuši. Bet uzskatu, ka šai gadījumā pulkveža jautājums ir pilnīgi pamatots.

—           Aizsūtiet policistus uz Gvendolīnas Šrīveras balkonu, lai izgriež gabalu drānas. Varat salīdzināt ložu caurumu kalibru ar šīs te pistoles kalibru! — Mūns nolika uz galda ar mutautu aptīto Kidam Braunam atņemto ieroci. — Te tas ir, pie tam ar visiem pirkstu nospiedumiem.

—           Un ko jūs meklējāt mis Gvendolīnas balkonā? — majors Melbričs aizdomīgi vaicāja.

—    Sauļojos, ja tas jums pa prātam.

• — Ir jau labi, — majors nepacietīgi teica. — Pret apcietināšanu nav iebildumu. Nopratināšanu varam atlikt līdz rītdienai. Mūs ar pulkvedi jau gaida.

—    Piekrītu, — Mūns šķietami labsirdīgi pamāja. - Bet

vispirms jānoskaidro viņa personība. Ir taču iespējams, ka attiecībā uz Gonzalesu esmu maldījies.

Šis viltus manevrs deva gaidītos rezultātus. Pulkvedis pats atveda Braunu.

—    Gonzaless! — viņš iesāka. — Jūs apvaino …

—    Tikpat labi varat mani saukt par ģenerāli Franko! — Kids Brauns apmierināts smējās.

—    Nosauciet savu īsto vārdu un uzvārdu!

—    Andreass Gregors, Madridē, Via Reale 153, telefons 653756, — vienā elpas vilcienā izgrūda Brauns.

—    Tas ir jūsu vārds?

—    Nē, mana advokāta. Uz visiem jautājumiem atbildēšu tikai viņa klātbūtnē!

Mūns gandrīz neklausījās vārdos. Varēja likties, ka viņš pilnīgi nogrimis gaisa panorāmas aplūkošanā. Tomēr ikviena intonācija, ikviena tikko manāma kustība Brauna nekaunīgajā un pulkveža bažu pilnajā sejā tika fiksēta, izanalizēta, atšifrēta.

—    Varat viņu aizvest! — viņš pēkšņi sacīja. — Man pilnīgi pietiek.

Pulkvedi Barohu-i-Pinosu tas arī apmierināja. Uzskaitījis apsūdzības punktus un trīs reizes noklausījies atbildes vietā Madrides advokāta adresi, viņš aizveda Kidu Braunu atpakaļ aresta telpās. Izmantojis viņa prombūtni, Mūns  pačukstēja majoram Melbričam:

—    Padre Antonio sūdzējās, ka jūs neesat viņu laidis pie Šrīveriem pieņemt grēksūdzi. Vai tad grēki arī kvalificējami kā valsts noslēpums?

Majors izdarīja ašu kustību, it kā grasītos izraut ieroci no maksts, viņa ķieģeļkrāsas seja kļuva gandrīz melna. Bet emocijas ilga tikai vienu mirkli. Tvērienam atvēzētā roka sakārtoja jostu, tad lēnām pacēlās un pieglauda matu celiņu…

Mūns devās uz viesnīcu ar līkumu. Grūti bija sagaidīt no zvejnieka Kamilo vaļsirdību, bet atteikties no mēģinājuma tomēr nedrīkstēja. Taču saruna nenotika — muca, kas aizstāja laivas steķus, vientuļi šūpojās viļņos. Jūra bija nemierīga. Pa tumšo ūdeni kā zivju bari peldēja mākoņu atspulgi. Pārlaidis vienaldzīgu skatienu raibiem karodziņiem izgreznotajiem kara kuģiem un kuteriem, kas gaidīja pie krasta viesus, Mūns devās uz viesnīcu.

Viņa istabā jau gaidīja Deilijs.

—    Apnicis līdz kaklam un vēl vairāk! — tas paziņoja, neapmierināti staipīdamies. — Staigāt pa istabu nedrīkst, nošķaudīties nedrīkst, iziet uz balkona arī nedrīkst. Nākošo reizi izvēlieties slepena aģenta lomai kādu citu.

—    Deilij, mums ir velnišķīgi maz laika, pateicības apliecinājumu atlieku līdz turpmākajam. Sakiet man tikai vienu — kā jūs gadījāties garāžā?

—    Tā ir tīra nejaušība, šef, jāatzīst, par Braunu man nebija ne jausmas. Mani interesēja Lellīte. Jūs viņu šodien redzējāt tikai iztālēm, bet es tuvumā. Viņa ārkārtīgi pārmainījusies …

—    Attiecībā uz jums? — Mūns pasmaidīja. — Tas, ka viņa jūs nav ielaidusi, tikai runā viņai par labu.

—    Jūs pats teicāt, ka jokiem nav laika. Es runāju par balsi, gaitu, augsto frizūru, kādu Lellīte līdz šim vēl nekad nav demonstrējusi. Tā vien liekas, ka uz Malāgu aizbraucis viens cilvēks, bet atgriezies gluži cits.

—    Ko, viņa bija aizbraukusi? — Mūns gandrīz iekliedzās.

—    Klusāk! — Deilijs viņu atdarināja. — Nekas, nekas, pie gadījuma pastāstīšu donam Benitesam, ka jums ir paradums runāt pašam ar sevi kā jau visiem trakajiem. Bet tagad skatieties! — Deilijs izņēma no kabatas divus celofāna maisiņus. Vienā bija iesarkanu mālu piciņa, otrā — bieza papīra driska ar zilu burtu «H».

—    Tātad tas bijāt jūs, kas paņēma garāžas slēdzeni? — Mūns brīnījās. — Bet es biju pārliecināts, ka Kids Brauns.

—    Es. Ģeniālā ideja pārmeklēt Lellītes mašīnu iešāvās man prātā tūlīt pēc tam, kad no dona Benitesa uzzināju par loterijas biļeti. Spriežot pēc ārējā izskata, mašīna nav lietota. Nekādu dubļu vai ceļa putekļu. Cits būtu ar to apmierinājies, bet es tomēr palīdu apakšā, jo atcerējos lielo gudrību, ka allaž rūpīgi mazgā un berž tikai fasādi, bet otru pusi bieži vien aizmirst… Ko teiksiet par šo māla piku, kas bija pielipusi pie diferenciāla?

—    Viss ir skaidrs. Vakar pirmo reizi kopš daudzām dienām naktī lija lietus, bet tādas krāsas mālus esmu redzējis tikai vienā vietā …

—    Kalnu pārejā. Tieši tā. Tas ir vienīgais ceļš uz Malāgu. Bet, kad ielīdu bagāžniekā, atradu turklāt burtu «H». Tas ir gabaliņš no viesnīcas etiķetes, līme vēl gluži svaiga. Šonakt ar mašīnu vestas ceļa somas… Un tieši tai brīdi, kad izdarīju šo lielo atklājumu, sadzirdēju, ka mani kāds taisās apciemot. Tikko paguvu paslēpties bagāžniekā un aizvērt vāku… Visu pārējo nav ko stāstīt. Vienīgais, ko jūs vēl nezināt, kā jutos tur iekšā, īpaši, kad šis trakais līkumoja pa kalniem. Kā nelaiķis zārkā zemestrīces laikā! Sakarā ar to, starp citu, nodomāju, ka tādā bagāžniekā var bez pūlēm aizvest paklājā saritinātu līķi.

—    No kurienes aizvest?

—    Kaut vai no marķīza pils.

—    Jūs esat uz maldīga ceļa, Deilij… Labāk padomāsim, kas īsti noticis. Viens no diviem — vai nu Evelīna Rodžera aizbraukusi līdz Malāgai, varbūt tikai līdz pārejai un tad apdomājusies … Jājautā — kāpēc? Vai arī… — Mūns spēji apklusa.

—    Kāpēc neizrunājāt līdz galam?

—    Neciešu mistiku ar visādiem Siāmas dvīnīšiem, dubultniekiem un citādiem spokiem … Zināt ko, Deilij, labāk ķerties pie darba nekā zīlēt kafijas biezumos. Jūs ejiet pie Lellītes, bet es apskatīšu Gvendolīnas istabu.

Viesnīca joprojām algādināja muzeju pēc slēgšanas. Negribējās ticēt, ka te dzīvo cilvēki. Vakardienas atkritumi bija novākti, gaiteņa marmora grīda auksta un nedzīva gulēja zem kājām. Pārvarēdams iekšējas trīsas, Mūns lēnām iegāja Gvendolīnas istabā, tai pašā, kur vēl pirms divām stundām bija raudzījies nāvei acīs. Cik savādi, ka nāvei ir tik daudz dažādu vārdu. Tā var saukties par Kidu Braunu un šaut no pistoles, tai var būt ģenerāļa pakāpe un simtiem ūdeņraža bumbu, ko nomest… Pirms sīkākas apskates Mūns pārlaida acis visai telpai. Tas, kas pagāja garām neievērots, kad viņa rīcībā bija tikai divi lēcieni un pussekunde, tagad bija labi saskatāms. Istabā kāds uzturējies, pieskāries priekšmetiem, vēris vaļā sienas skapi, pāršķirstījis grāmatas. Taču rūpīga apskate nedeva nekā jauna, izņemot šo faktu. Mūns pat uzskatīja par vajadzīgu pārlasīt visas vēstules. Tās bija saņemtas no paziņām, galvenokārt nejaušiem. Viena nez kādēļ tik ļoti piesaistīja Mūna uzmanību, ka viņš trīskārt pārlasīja to:

«Atkal redzēju Tevi zem gultas, viena acs Tev bija melna, bet otra zaļa. Un tā tas ir ik reizi, kad lidoju Tev pāri. Patiešām neveicas. Ja jau cilvēkam ir halucinācijas, tad ar lielāku prieku redzētu Tavā vietā Anitu Ekbergu vai Džeinu Mensfīldu. Attiecībā uz testu neuztraucos, tur man ir prakse. Viņi uzdod vienus un tos pašus murgainos jautājumus, droši vien paši prātā jukuši…»

Šai vietā teksts beidzās, puse lapas bija nevīžīgi noplēsta.

Mūns atgriezās savā istabā un novilka plastikāta cimdus — atstāt pirkstu nospiedumus nebija nekādas vajadzības. Domāt negribējās. Gaidot Deilija atgriešanos, viņš negribīgi šurp turp pastaigājās. Dīvainā vēstule nekādi neizzuda no prāta. Kas tas ir — paranoiķa mīlas atzīšanās vai mūslaiku kretīnisma paraugs, ko rakstītājs uzskatījis par smalku humoru?

Deilijs atnāca pēc piecām minūtēm.

—     Nevienu līķi neesmu atradis, — viņš paziņoja. — Toties dažus interesantus manas hipotēzes apliecinājumus. Pirmkārt — saburzītas aviobiļetes atkritumu grozā. Vai varat saprast, kādēļ padre Antonio tik pēkšņi pazaudējis savu varu pār Lellīti? Otrkārt — viņa izmainījusi smaržas. Treškārt — slavenais peldkostīms ar zelta sandalēm un metāla bruņas atrodas skapī. Toties trūkst daudz citu tērpu, bet klāt nācis milzums jaunu.

—    Varbūt viņa nopietni iemīlējusies jūsos un nolēmusi iesākt jaunu dzīvi? — Mūns pasmaidīja. — Cik zināms, sievietei jauna dzīve nozīmē vispirms jaunus apģērbus, jaunu frizūru un jaunas smaržas.

—    Jūsu psiholoģiski ļoti smalkā piezīme neiztur kritiku no drēbnieka viedokļa. Marķīzs tiešām var vienā naktī atjaunot pusi savas garderobes, jo šī puse ir vienīgi bikses. Sievietei, sevišķi tik izvēlīgai kā Lellīte, nepieciešama vismaz nedēļa … Starp citu, jauna frizūra! Tornis ar turbānu galā var padarīt nemanāmu nelielu auguma starpību.

—    Hm … — Mūns ievilka dūmu un aizrijās. — Jūs sniedzāt man labu ideju detektīvfilmai, par kuru sapņo Bils Ričijs. Naktī Lellīti nogalinājuši un, lai to noslēptu, apmainījuši ar dublieri no Holivudas. — Mūns apmierināti izlaida lielisku dubultgredzenu, tad pēkšņi vaicāja: — Vai atceraties smaržu nosaukumu?

—    Tas bija franču valodā. Sapratu tikai otro vārdu «melns». Acīm redzot, kaut kas līdzīgs «Melnai naktij», «Melnai maskai» vai «Melnam kaķim» …

—    Jūs esat teicams improvizators, — un Mūns, veikli izdūris pirkstu caur dubultgredzenu, acumirklī pārvērta to nāves cilpā. -

—    Piedodiet, mister Mūn, kas tas ir? Vai augstākā pilotāža viszemākā līmenī? — Deilijs zobojās, ar interesi vērodams šo norisi.

—    Dūmu aizsegs, kas nejauši sagriezies nāves cilpā… Nupat atcerējos ģenerāli Debldeju. Lielisks iluzionists, vai ne?

—    Bet es sakarā ar smaržu nosaukumu atcerējos nēģeri. Ja viņa zobens izies cauri jūsu kakla skriemelim, ilūzija būs tik ideāla, ka visi uzskatīs jūs par līķi.

—    Man šķiet, padre Antonio pietiekami gudrs, lai saprastu, ka mani tas neiespaido. Turklāt neesmu viņu vairs redzējis.

—    Tad atveriet durvis!

Gaiteņa pašā galā, blakus urnai, stāvēja nēģeris. Kopā ar urnu viņš likās veidojam skulpturālu grupu, ko mākslinieks nez kādēļ izcirtis daļēji no melna, daļēji no balta marmora.

—    Nu, kā patīk jūsu ēna? — Deilijs vīpsnāja.

—    Jūtos izcila personība, — Mūns klusi aizvēra durvis. — Ne jau katram ir veseli divi miesassargi. Vai esat pamanījis, ka kaprālim Milsam un nēģerim ir daudz kopēja? Abi tikpat kā kurlmēmi, kaprāļa portsigārs izskatās uz mata līdzīgs ādas amuletam, kas karājas nēģerim uz krūtīm. Vienīgā starpība, ka viens tur glabā cigaretes, otrs laikam to izmanto kā portatīvu dievnamu savam maizes dieviņam. — Mūns paskatījās pulkstenī. — Jums labāk aiziet, kamēr vēl neviena nav. Pēc pusstundas sāksies svinīgā peldēšanās. Novērojiet Ramirosu un Rozitu, par Lellīti pats parūpēšos.

Drīz pēc Deilija aiziešanas viesnīca atdzīvojās. Preses fotogrāfi ieskrēja savās istabās apmainīt filmiņas, korespondenti drūzmējās vestibilā un it sevišķi automātu zālē. Lellīte, goda eskorta pavadīta, uzkāpa savā istabā, lai uzvilktu peldkostīmu.

Mūns nostājās parastajā novērošanas punktā uz balkona. Kā pirmais piebrauca televīzijas autobuss. Apgaismotāji izvilka kabeli; pārraides vadītājs, no histēriska kliedziena uz čukstiem pāriedams, pārbaudīja mikrofonus; operatori, bažīgi lūkodamies uz vietumis satumsušo debesi, izvēlējās rakursus uzņemšanai. No cita autobusa izkrāva skaļruņus, drīz pēc tiem atveda mūziķus. Atšķirībā no apvienotā militārā orķestra, kas no rīta bija spēlējis centrālajā laukumā, šis, skaita, ziņā ne mazāks, sastāvēja no Malāgas restorānu labākajiem mūziķiem. Tikko izlēkuši no autobusa, mūziķi sāka spēlēt. Skaļruņi iedunējās, pa pludmali noripoja pirmais saldkaislu sinkopju vilnis. No brezenta pārvalkiem izlēca sarkanas un dzeltenas uguns- mēles — taurēm pievienojās ģitāres un, palēkdamās brūnajās rokās, ņēmās sist ritmu.

Šo skaņu pavadībā pludmalē spilgtos peldkostīmos izskrēja Mūnam jau pazīstamie jaunekļi un jaunavas, kas nupat vēl bija slēpušies aiz viesnīcas. Bez saviem torea- doru un dejotāju tērpiem tie neizskatījās tik efektīvi, bet šo trūkumu pilnīgi kompensēja lieliskie augumi. Viņiem nopakaļ lēnā, apdomīgā gaitā nāca pusmūža zemnieki un zemnieces — šķietami ļoti apmierināti, ka šajos ūdens- svētkos viņiem ierādīta sauszemes skatītāju loma.

Atskanēja komanda. Nožogodama liedagu, gar viesnīcu nostiepās melnbalta apsardzības ķēde, ko veidoja amerikāņu militārās policijas smilšu krāsas frenči un civilo gvardu melnie mundieri. Žurnālisti, dzīvi tērzēdami, ieņēma vietas. Viņi centās neaiziet pārāk tālu no viesnīcas, lai atrastos telefona tuvumā. Francūža piedāvātā plakanā blašķe gāja no rokas rokā. Televīzijas darbinieki, sagatavojušies pārraidei, košļāja olīvas, laiku pa laikam pēc kārtas piedzerdami vīnu no lielas, salmiem appītas pudeles.

Mūns izdzirdēja kaimiņu balkonā soļus. Pārraides vadītājs kaut ko kliedza, autobuss piebrauca pie pašas viesnīcas. Jumtā iemontētais tērauda stienis ar operatora ligzdu ātri slīdēja uz augšu. Gar Mūna balkonu aizvīdēja kamerai pielipusi galva sarkanā, nobružātā beretē. Viņš ielūkojās audekla starpsienas spraugā.

Aiz ministra melnās frakas un ģenerāļa Debldeja pelnu krāsas frenča varēja saredzēt daļu kailas muguras un zeltaini, sarkani un zili svītrotu peldkostīmu. Tad Mūns ieraudzīja ministra rokā mikrofonu, viņš kaut ko pateica televīzijas skatītājiem, pāri augsto viesu galvām pacēlās iedegusi sievietes roka un pamāja ar milzīgu ziedu pušķi. No apakšas uzšāvās gavilējošu saucienu brāzma, autobuss^ atvirzījās, operatori sāka panoramēt pludmali kopā ar gleznaino pūli un jūru, dodami augstajiem viesiem laiku uzvilkt peldkostīmus un nokāpt lejā.

Tai mirklī kad viesi, jaunu gaviļu sagaidīti, nometa halātus, saule galīgi pazuda aiz mākoņiem. Preses fotogrāfi ātri nomainīja objektīvus. Ministrs, turēdams Evelīnu Rodžeru aiz rokas, palēkdamies ieskrēja ūdenī, viņiem nopakaļ pārējie augstie viesi. Mūns ievēroja divas dīvainas detaļas. Evelīnas Rodžeras svītrainais peldkostīms, kas sniedzās līdz pašam kaklam, pilnīgi nosedza viņas izslavētās krūtis. Šī kautrība it nemaz neatbilda viņas raksturam. Otra detaļa attiecās uz izrādes dalībniekiem. To vidū nebija neviena vietējā iedzīvotāja. Toties Mūns ieraudzīja gan savu veco paziņu, kas tēloja zvejnieka lomu, gan pie krodziņa sastapto zemnieku, gan dažus citus šķietamus spāniešus, kuru īsto profesiju raksturoja aizdomīgi uztūkušās labējās kabatas.

Orķestris sāka spēlēt operešu melodiju popūriju, pār kara kuģiem, kas bija noenkurojušies tuvu krastam, uzšāvās raibas raķetes. Tieši tad sāka līt. Augstie viesi, ar skubu iegremdējušies ūdenī, metās laukā. Vienīgi Lellīte nesteidzās. Stāvēdama līdz ceļiem ūdenī, viņa turpināja pozēt fotogrāfiem. Lietus pieņēmās. Ministram, kas līdz šim bija pacietīgi gaidījis, kad kinoaktrise beidzot pievērsīsies programmas galvenajam numuram, pietika. Viņš satvēra Lellīti aiz rokas un ievilka ūdenī. Pēkšņi sacēlies smags vilnis abus apraka. Līdz Mūnam atlidoja izmisīgs kliedziens, Lellīte pazuda ūdenī. Saskrējušie korespondenti aizklāja skatieniem notikuma vietu. Kad viņi atkal pašķīrās, Mūns ieraudzīja ģenerāli Debldeju, kas, nesdams uz rokām Lellīti, brida krastā. Aktrise raustījās histērijā, pār seju tecēja melni tušas strautiņi. Žurnālisti un kinooperatori, uzņemdami šo ainu, aizskrēja priekšā. Pārraides vadītājs, kaut ko saukdams, metās pie monitora izslēgt kloķi. Televīzijas kameru dūkšana apklusa. Pārraidei vajadzēja demonstrēt Panotarosā valdošo mieru un kārtību, tāpēc nelaimes gadījumam tur nebija vietas. Taču ārzemju reportieriem atgadījums ar kinoaktrisi bija īsta konfekte. Vieni skrēja pie telefona, citi pie ģenerāļa, kas vēl vienmēr neizlaida no rokām savu dzīvo kravu. Ļaužu kamols pazuda aiz viesnīcas stūra, pēc brīža gaiteni pildīja soļu dipoņa un uzbudinātas balsis. Blakus istabas durvis aizcirtās, daudzu dūru sistas, tās dārdēja kā bungas. Tad Mūns sadzirdēja kaut ko līdzīgu kautiņam — amerikāņu kareivji atstūma pārmērīgi ziņkāros žurnālistus.

Kņada gaitenī uz dažām minūtēm saistīja Mūna uzmanību. Kad viņš atkal paskatījās lejā, krasts jau bija gandrīz tukšs. Televīzijas autobuss bija aizbraucis, toreadori, dejotājas un pusmūža zemnieki nozuduši, it kā iekrituši skatuves lūkā. Tikai mūziķi turpināja spēlēt, lietum gāžot aumaļām, kas likās reizē komiski un traģiski, it kā viņi stāvētu uz grimstoša okeāna lainera un izpildītu valsts himnu. Tagad ari viņi, skrējienā bāzdami instrumentus pārvalkos, ielēca autobusos. Skaļruņos nodūca, pamazām attālinājās motoru troksnis, pēc tam nekas vairs nebija dzirdams, atskaitot jūras smagās elsas un lietus šļakstus.

Balkonu sāka šaustīt slīpas lietus strūklas, no kurām nepaglāba ne brezenta nojume, ne starpsienas. Svārki acumirklī uzsūca smagās lāses. Dažu minūšu laikā Mūns bija samircis līdz ādai, tomēr viņš nekustējās no vietas. Viņš skaidri atcerējās fotogrāfiju: Gvendolīna Šrīvera kopā ar māti un brāli sēž viesnīcas saimnieka Deviljē gliserī. Šai atmiņai pievienojās cita — Elerija Kvīna detektīvalmanaha zaļie vāki, ko viņš nebija ievērojis Gvendolīnas istabā pirmā apciemojuma laikā, toties pamanījis šodien.

Domās nogrimušais Mūns tikai pēc brīža sadzirdēja klauvējienus. Atvēris durvis, viņš ieraudzīja uz sevi notēmētu kinokameru un francūzi ar ķīļbārdiņu.

—    Jūs taisāties mani fotografēt? — Mūns pabrīnījās.

—    Nevis jūs, bet viņus… Pludmalē veidojas protesta demonstrācija. Vajadzīgs jūsu balkons… Uz ielas nelaiž …

—    Lūdzu! — Mūns mehāniski teica, bet šai brīdī viņu un francūzi izšķīra automāta stobrs.

—    Uz balkona nedrīkst! Tas attiecas arī uz jums, mister Mūn! — Mūns pēc balss pazina seržantu, kas iebraukšanas dienā bija kontrolējis viņa pasi kalnu pārejā.

Francūzis uztraukti protestēja, bet seržants mierīgi un nepielūdzami izstūma to atpakaļ gaitenī. Tādas pašas scēnas norisinājās pie daudzām durvīm. Nav zināms, kas no tā būtu iznācis, ja neiejauktos ģenerālis Debldejs. Mūns sadzirdēja viņu laipnā balsī uzrunājam korespondentus:

—    Evelīna Rodžera jūtas jau labāk un labprāt atbildēs uz jūsu jautājumiem. Uzgaidiet vestibilā, viņa tūliņ nokāps lejā.

Mūns nometa slapjos svārkus, uzvilka sausu virskreklu un pēc dažiem mirkļiem pievienojās žurnālistiem» Vestibilā likās kaut kas neierasts. Viņš palēnināja soli, mēģi

nādams saprast, kas tam par iemeslu. Varbūt tādēļ, ka puskailās pludmalnieces bija aizstājuši žurnālisti ar magnetofoniem, fotoaparātiem un portatīvajām rakstāmmašīnām? Varbūt tādēļ, ka Parīzes smaržu vietā te tagad mutuļoja pīpju, cigarešu un cigāru kodīgie dūmi? Varbūt tādēļ, ka aiz barjeras, kur bija ierasts redzēt donu Benitesu, tagad sēdēja viņa sieva? Nē, trūka svarīgas detaļas, bez kuras vestibils pēdējās dienās nebija iedomājams. Pats atzveltnes krēsls joprojām stāvēja blakus ārdurvīm. Taču tur sēdēja nevis kaprālis Milss, bet kāds jauneklis ar Hemingveja bārdu, kā ārprātīgs bungodams pa rakstāmmašīnas taustiņiem.

Pret durvju stiklu sitās lietus, aizsegdams to kā ar blāvu aizkaru, cauri kuram neskaidri vīdēja melnās debesis. Tāds pats mijkrēslis valdīja arī vestibilā, te dega tikai dažas lustras. Pārējās nebija aizdedzinātas vai nu steigas dēļ, vai arī tīšām. Lellīte sēdēja palmas pavēnī, viņas seja palika pa pusei ēnā. Mūns, kas bija pacenties atrast vietu turpat tuvumā, pamanīja, ka viņa ir neparasti bāla. Lellītei mugurā bija pūkains puloveris ar augstu apkakli un tikko modē nākušie minisvārciņi.

—    Mis Rodžera, mūsu lasītājus interesē, ar ko izskaidrojams nelaimes gadījums, — vaicāja viens no spāniešiem. — Jūs taču esat lieliska peldētāja.

—    Nē … — tikko dzirdami izdvesa Lellīte, bet ģenerālis Debldejs neļāva runāt tālāk.

—    Mis Rodžera neuzskata šo nieka atgadījumu, kas laimīgi beidzies, par nelaimes gadījumu! — viņš komentēja Lellītes «nē».

—    Mis Rodžera, es pārstāvu laikrakstu aģentūru «United Press», man šodien kāds stāstīja, ka līcī esot redzēti milzu kalmāri. Varbūt jūs ieraudzījāt tādu briesmoni un tāpēc sabijāties? — amerikāņu žurnālists vaicāja, pasniegdams viņai mikrofonu.

—    Nē, man vienkārši… — Lellīte čukstēja. Arī šoreiz ģenerālis Debldejs neatļāva viņai pabeigt.

—    Mis Rodžerai pēkšņi uznāca krampji, — viņš paskaidroja. — Tas ir saprotams — nav viegli tādā dienā reprezentēt Ameriku!

Rakstāmmašīnas tikšķēja, izraisot Mūnā jau apnikušo salīdzinājumu ar Geigera skaitītāju. Jautājumi bira cits pēc cita. Viņš vairs neklausījās, toties uzmanīgi vēroja

Rozitu Bairdu. Viņa izskatījās skaistāka nekā jebkad. Viņas možā sejas izteiksme krasi kontrastēja ar Lellītes gurdo seju, kas atgādināja ģipša masku. Ik pauzi starp diviem pārtulkotiem teikumiem viņa izmantoja, lai paskatītos spoguļsienā. Mūns, pavēries tai pašā virzienā, ieraudzīja kolonu, aiz kuras kāds stāvēja. Nemaz nebija jābūt burvim, lai uzminētu, ka tas ir Ramiross.

—    Rodžeras jaunkundze, pastāstiet, lūdzu, par filmu, kuru uzņems Panotarosā. Kā dzirdēju, jūs tēlosiet galveno lomu.

—    Jā, — Lellīte vienzilbīgi atbildēja.

—    Vai tiesa, ka jūsu partneris būs nākamais vīrs?

—    Pagaidām tas ir, tā sakot, ražošanas noslēpums, — ģenerālis ar smaidu atbildēja viņas vietā. — Toties varu jums atklāt kara noslēpumu. Jums visiem laikam zināms, ka šīsdienas spāņu laikraksti ievietojuši informāciju par aizdomīgu zemūdeni. Noķert to neizdevās, iespējams, ka tai ir speciāla aparatūra skaņu viļņu absorbēšanai. Toties mums izdevies notvert dažas šifrētas pārraides …

—    Kādu šifru viņi pielieto? — Mūns viņu pārtrauca.

—    Atvainojiet, kolēģi, bet es redzu jūs pirmo reizi! Kādu avīzi jūs pārstāvat? — painteresējās «United Press» korespondents.

—    Neatkarīgo, bezpartejisko un atšķirībā no jūsējās neviena neietekmēto aģentūru «Mūns un Deilijs».

Žurnālisti, kas pazina Mūnu, smējās.

—    Jums jāzina, ka misters Mūns ir pazīstams detektīvs, pret kura talantu izjūtu lielu cieņu, — ģenerālis smaidot turpināja. — Labprāt atbildēšu uz viņa jautājumu. Šifrs ir skaitliskais. Jūs laikam visvairāk interesē tas, ka mūsu labākie dešifrētāji, kuru rīcībā ir pasaules labākās elektronu analītiskās mašīnas, nebija spējīgi to izlasīt. Mums laikam darīšana ar krieviem. Viņiem vienīgajiem var būt tik sarežģīts šifrs, — ģenerālis piecēlās. — Ceru, ka esmu sniedzis jums pilnīgu kompensāciju par to, ka Evelīna Rodžera nepastāstīja tuvāk par nākamo filmu. Manuprāt, jādod viņai iespēja atpūsties pirms rauta marķīza Kastelmares pilī.

Pēkšņi Mūns sajuta kādu roku pieskārāmies plecam. Tas bija pulkvedis Baroha-i-Pinoss.

—    Nepatīkams gadījums, Brauns aizbēdzis! —^ pulkvedis uztraukti čukstēja.

Lellīte, kura jau bija piecēlusies, iekliedzās un atkrita atpakaļ krēslā.

—    Nepiegrieziet vērību, — ģenerālis nostājās starp viņu un žurnālistiem. — Nervi! Tā ir dabiska reakcija pēc šīsdienas pārdzīvojuma… Pulkvedi, ja esmu pareizi sapratis, jūs tikko kaut ko stāstījāt par kādu bēgšanu. Ja tas nav dienesta noslēpums… — ģenerālis, kā vienmēr, zibenīgi apsvēris situāciju, atrada labāko līdzekli novērst korespondentu uzmanību no Lellītes. Rijīgajai haizivij, ko sauc par presi, bija pamesta jauna ēsma.

Mūns jau bija kaut ko līdzīgu gaidījis. Tomēr šī ziņa tā pārsteidza, ka viņš dažas minūtes nedzirdēja nekā, izņemot savas domas. Acīm redzot, policijas priekšnieks pa to laiku bija paguvis pastāstīt gan par Šrīveru nāvi un Gvendolīnas nozušanu, gan par atrasto kadiljaku, gan par Mūnu pašu. Tas izrietēja no frāzes, kas beidzot nonāca līdz viņa apziņai.

—    Mister Mūn, vai uzskatāt, ka Kida Brauna bēgšana saistīta ar Šrīveru nāvi? — vaicāja francūzis ar ķīļbārdiņu.

—    Uz šo jautājumu jums spēj sniegt izsmeļošu atbildi vienīgi pulkvedis Baroha-i-Pinoss, — Mūns atrūca. — Ja tas jūs neapgrūtina, pulkvedi, varbūt jūs man pastāstītu, kādos apstākļos notika bēgšana un kas pie tās vainīgs? — viņš dzēlīgi vaicāja policijas priekšniekam.

—    Daļēji jūs pats, mister Mūn. Jūs jau zināt, kādas mums aresta telpas, sīkam zaglim tās var būt piemērotas, bet ne tādam profesionālim. Jūs bijāt aizmirsis pārmeklēt viņu, kā nākas, bet es, paļaudamies uz jums, ari to neizdarīju … Viņš ar mūķīzeri atvēris durvis, pārsteidzis dežurantu, atbruņojis, sasējis un ieslēdzis aresta telpās. Pēc tam pārgriezis telefona vadu un pazudis … Dežurants tiks stingri sodīts. Kas attiecas uz Braunu, tad esmu pārliecināts, ka viņš neizbēgs no atmaksas… Pašlaik viņu jau meklē visa spāņu policija, viņa pazīmes esmu darījis zināmas Madridē…

—    Izmantojot pārgriezto telefona vadu? — Mūns pasmīnēja. — Jūs varējāt nepūlēties, viņa pazīmes atrodamas Barselonas lietā …

—    Kuras kopiju tieši šodien gribēju jums nodot, — pulkvedis teica ar ironiju, atvērdams portfeli. — Te tā būs! — Viņš pasniedza Mūnam biezus aktu vākus. — Bet tagad atļaujiet jūs apsveikt! Jūsu ģeniālā hipotēze ir pieņemta kā oficiāla versija! Brauns tiešām, izrādās, ir tas pats Gonzaless, kas savā laikā figurēja Barselonas lietā. Nav nekādu šaubu, ka misis Unas Šrīveras un Rola Šrīvera slepkavību organizējis viņš. Tagad skaidrs, kurš un kādā veidā noindējis tos Brauna uzdevumā, — pulkvedis izvilka no portfeļa konservu kārbu un augstu pacēla to. — Lūk, bundža, ko uz mistera Mūna lūgumu esmu pieprasījis no Malāgas. Kā jau viņš to bija paredzējis, Šrīveri nogalināti ar sintētisko indi botulīnu, par ko liecina bundžā izdurtais caurums.

Noplaiksnīja fotogrāfu zibspuldzes. Kārbu, policijas priekšnieku un Mūnu vispirms nofotografēja visādos ra- kursos, tikai tad pulkvedim ļāva turpināt.

—     Faktiskais slepkava ir vietējais dakteris Enkarno. Uz to norāda vairāki apstākļi. Vispirms, tikai mediķim zināms, ka pastāv tāda sintētiska inde. Otrkārt, būdams vienīgais ārsts Panotarosā, Enkarno bija pārliecināts, ka viņa diagnozi neviens nespēj apšaubīt. Izskaidrodams saslimšanu kā saindēšanos ar bojātu desu, viņš tika pasargāts no jebkādām aizdomām. Un, beidzot, trešais, vissvarīgākais pierādījums… Viņa īstais uzvārds ir Valisters, ar kuru viņš figurē tai pašā Barselonas lietā. Tur viņu apsūdzēja Brauna-Gonzalesa ievainotā detektīva saindēšanā ar opiju. Es beidzu! Visu pārējo lai pastāsta misters Mūns! — Pulkvedis noslaucīja seju, pār kuru aumaļām plūda sviedri.

Žurnālisti visi reizē metās pie telefona. Pirmais pieskrēja «United Press» korespondents. Pārējie sastājās rindā. Daži visdrosmīgākie, tai skaitā francūzis ar ķīļbārdiņu, metās pie durvīm. Iespēja tikt pie kāda cita telefona lika tiem aizmirst viesuļvētru, kas arvien negantāk trieca logā lietus šaltis. Taču nez no kurienes izniruši automātisti aizsprostoja viņiem ceļu.

—    Kungi, jums nav ko uztraukties, — ģenerālis Debldejs viņus nomierināja. — Nododu jūsu rīcībā manu tiešo vadu.

—    Es pirmais! — francūzis iesaucās. Pusceļā uz kāpnēm viņš pagriezās pret Mūnu: — Ko varu ziņot saviem lasītājiem par Šrīveras jaunkundzi? Vai jūs vēl cerat, ka viņa ir dzīva?

—    Par to vislabāk pajautājiet Evelīnai Rodžerai! — Mūns ar smīnu paskatījās uz ģenerāli. — Bet, tā kā viņa jau projām, tad viņas vietā ari šoreiz droši vien atbildēs ģenerālis Debldejs.

Atgriezies savā istabā, Mūns pāršķirstīja Barselonas lietu. Vienas vai divu lappušu trūka. To varēja secināt no izmeklētāja slēdziena, kur bija citēti apšaudes liecinieka vārdi. Šis liecinieks noteikti apgalvoja, ka Interpola detektīvu Luiju Orinjonu ievainojis Brauns-Gonzaless, bet nekas nebija teikts par viņa ārieni un tuvākiem apšaudes apstākļiem. Teorētiski bija iespējams, ka šo lappušu iztrūkumā vainojama Barselonas ierēdņa nevīžība. Taču, izlasījis liecinieka vārdu, Mūns noraidīja šo iespēju. Liecinieku sauca Sebastjans Novaturo.

MARĶĪZA KASTELMARES TOSTS

Mijkrēslī, kas arvien vairāk sabiezēja, viesnīcas baltais mūris šķita gandrīz pelēks. Bet tajā vietā, kur, mūrim pieslējies, nekustīgi stāvēja nēģeris, siena likās balta. Mūns paspēra dažus soļus. Tūdaļ aiz viņa atskanēja aproču žva- dzoņa, kurai pievienojās cita skaņa — zobens trinās pret vara maksti. Mūns mēģināja neklausīties, bet tas nelīdzēja. Nervus plosošā skaņa, kas atgādināja smilšpapīra berzēša- nos pret asmeni, neatlaidīgi viņu pavadīja visu ceļu.

Aiz pagrieziena parādījās pils, iztālēm atgādinot modernu elektrisku pasaku. Pēc Panotarosas patumšajām ieliņām Mūnam šķita, ka viņš vēl nav redzējis nekā tamlīdzīga, atskaitot reklāmas blāzmas apmirdzēto Brodveju.

Milzīgie stabi, kuros lidinājās sidraba dzirkšu miriādes, izskatījās kā baltas kolonas, uz kurām balstās augsta melna velve. Viens stabs iedrebējās, drudžaini paraustījās un, izmetis pēdējo uzzibsnījumu, nodzisa. Acīm redzot, pils dārzā uzstādītā armijas prožektora kabelim bija gadījies īssavienojums. Pārējie turpināja raidīt pret debesīm žilbinošu staru kūļus, Mūns nez kādēļ atcerējās bērnībā lasīto nostāstu par džinu, kas vienā naktī uzcēlis pasakainu pili. Pēc tam viņš kāda nieka dēļ noskaities uz laimīgās burvju pudeles īpašnieku un vienā sekundē pili demontējis.

Pie pašiem vārtiem Mūns apgriezās, lai paskatītos, kur palicis nēģeris. Tas nebija redzams, bet, spriežot pēc pēkšņi apklusušās žvadzoņas, Mūns saprata, ka sekotājs atrodas pavisam tuvu. Vērīgi ieklausīdamies tumsā, Mūns atmuguriski kāpās uz vārtu pusi. Pēkšņi viņš sajuta dzelžainus pirkstus ap saviem pleciem. Gandrīz izmežģījis kaklu, Mūns pagrieza galvu, cik to atļāva spīles. Ieraudzījis žilbinoši baltus zobus melnā sejā, viņš tikko apspieda kliedzienu.

Tikai tad, kad no tumsas iznira baltas kaskas, viņš atviegloti apjēdza, ka notikušais ir neliels pārpratums laikā neuzrādītas caurlaides dēļ.

—    Tūlīt uzrādīšu, — viņš teica. — Laidiet vaļāl

—    Nekā nebija, mister! — nēģeris atņirdza zobus.

•— Caurlaide man ir kabatā, — Mūns teica, bet arī tas nelīdzēja.

—    Hei! — nēģeris uzkliedza saviem biedriem. — Pārmeklējiet šo džentlmeni, ja viņš tā vēlas.

Amerikāņu kara policijas seržants klusuciešot iebāza roku Mūna kabatā, izvilka caurlaidi un spuldzes gaismā rūpīgi izpētīja.

—    Neaizturiet! Tas ir misters Mūns! — pie pirmā seržanta pienāca cits. — Es viņu pazīstu, pats esmu ielaidis Panotarosā.

—    Atvainojiet, mister, — nēģeris tikai tagad atlaida Mūnu. — Vai nejauši neesmu kaut ko izmežģījis? Tā nav mana vaina, es, redziet, esmu Dienvidkalifornijas čempions brīvajā amerikāņu cīņā.

—    Tomēr labāk, nekā nonākt rokās čempionam paukošanā ar zobenu, — Mūns pajokoja, berzēdams sāpošo kaklu.

Iegājis pa vārtiem, Mūns secināja, ka džins, vārdā ģenerālis Debldejs, par visu parūpējies. Ieeja Melnajā alā ar tīši gleznainu paviršību pa pusei aizmūrēta. Atstāta tikai maza, omulīga niša ar rupji tēstu galdu un celmiem sēdēšanai. Pāri tiem karājās raibu spuldžu virknes. Tajā vietā, kur marķīzs bija atradis šķembas, tagad pacēlās augsts, ideāli apaļš žogs, kas pēc formas atgādināja Kolizeju. Uz tā dižojās Franko ģīmetnes un plakāti ar uzrakstu «27 miera gadi». Bet aizmugurē pils, it kā cenzdamās vienā naktī atgūt to, kas zaudēts daudzajos tumsas gados, izvirda no katra loga spožus gaismas kūļus.

Uz nolaižamā tilta, kura caurumus tikko varēja sajust zem mīkstā paklāja, Mūnu atkal apstādināja — šoreiz civilie gvardi. Mūns paklausīgi iebāza roku kabatā. Bet šeit caurlaide nebija vajadzīga, pietika ar amerikāņu akcentu. Tikko Mūns atvēra muti, viņu tūdaļ ielaida.

Pēc tik daudzām nepazīstamām — gan gaišām, gan melnām sejām bija divkārt patīkami ieraudzīt donu Benitesu. Svinīgi ģērbies īrētajā, mazliet apdilušajā frakā, viņš stāvēja zāles durvīs un ar cienīgu žestu apturēja viesus. Caurlaidi viņš neprasīja, tieši otrādi, palocīdamies pasniedza katram apzeltītu kartonu, uz kura bija apzīmēta vieta pie galda.

—    Jūsu vieta sešdesmit septītā, senjor Mūn. Starp amerikāņu sūtni un Madrides radio galveno politisko komentētāju.

—    «Pirenejas» komentētājs man patiktu labāk, — Mūns čukstēja. Dons Benitess izlikās nedzirdam.

Mūns atgāja nost no durvīm, lai netraucētu virzīties viesu straumei. Viņš ar acīm meklēja galvenos varoņus, bet neviena no tiem nebija — ne Lellītes, ne Rozitas, ne Ramirosa. No pazīstamiem zālē atradās vienīgi pats marķīzs un pulkvedis Baroha-i-Pinoss. Pulkvedis stāvēja pie vaļējā loga un skatījās gaismas asmeņu sagrieztajā tumsā, kas aizvien sabiezēja. Atšķirībā no ģenerāļa Debldeja — viņš neprata izlikties. Pietika paskatīties uz viņa sažņaugtajiem pirkstiem, lai saprastu, ka viņš kādu sasprindzināti gaida.

Marķīzs vientuļi sēdēja pie milzīga galda. Šķita, viņam nav nekādas daļas ne par pieņemšanu, ne par ciemiņiem. Dzīvi apmainīdamies piezīmēm, tie pastaigājās pa zāli, ziņkāri aplūkodami senlaicīgo gobelēnu pikantos motīvus.

Pūlis sakustējās. Mūns nodomāja, ka dota zīme sēsties pie galda, un mudīgi paslēpās aiz gobelēna. Viņam nebija nekādas vēlēšanās noklausīties ne politiskajos, ne diplomātiskajos komentāros. Gobelēni bija pakārti starp kolonām, lai nodalītu bagātīgi mēbelēto zāles centru no sānu galeriju nabadzīgā tukšuma. Vieta, kuru izvēlējās Mūns, atradās tieši iepretī marķīzam. Tas joprojām vientuļš kver- nēja pie galda, galvu smagi atbalstījis plaukstā. Viņš izskatījās kā vecs, gurds aktieris, kas pirms izrādes skumji pārdomā, kā labāk uzjautrināt publiku.

Blakus viņam tā pusbrālis dons Brito lika ledu šampanieša spaiņos. Ievērojis marķīza bēdīgās acis, viņš pārtrauca savu nodarbošanos un uzmundrinoši uzsita tam uz pleca.

—    Kāda nekaunība! — amerikāņu sūtņa sieva izbrīnā sastinga. — Vai jums neliekas dīvaini atļaut sulaiņiem tādu familiaritāti?

—    Man, zināt, ir hronisks reimatisms. Viņš izdarīja masāžu, — marķīzs neapjuka un, it kā nekas nebūtu noticis, aizsmēķēja cigareti, izklaidīgi iemezdams sērkociņu sudraba punša traukā. Punšs spēji uzliesmoja. Saskaņā ar tradīciju — tas bija aicinājums sēsties pie galda. Augstie viesi steigšus ieņēma savas vietas.

—   Dāmas un kungi! — pulkvedis Baroha-i-Pinoss enerģiski viņus apturēja. — Jums nāksies uzgaidīt!

—    Kādēļ? — augstprātīgi vaicāja ministrs.'

—    Tāpēc, ka nav vēl ieradies ģenerālis Debldejs, — pulkvedis paskaidroja pavēles tonī.

—    Neuztraucieties! Ģenerāļa vietu neviens neaizņems, — marķīzs nomierināja un, uzskatāmi to nodemonstrēdams, uzlika galda karti uz blakus stāvošā, ar ģerboni rotātā krēsla apzeltītās atzveltnes.

—   Ģenerālis vēlējās uzsaukt pirmo tostu! — pulkvedis neatkāpās.

—    Cik jauki! — iesaucās amerikāņu sūtņa sieva un apsēdās blakus marķīzam.

—    Vai jums ir acis vai nav, pulkvedi? Vai tad neredzat pašu ministru sēžam? — aizrādīja tā sekretārs, pajauns cilvēks tradicionālajā diplomāta frakā ar ultramoderni gariem matiem. Un, augsto viesu spāniešu grupai piekrītoši sačukstoties, viņš nobeidza: — Neskatoties uz manu cieņu pret ģenerāli, viņš ir tikai mūsu viesis.

Situācija kļuva saspīlēta. Amerikāņi visi kā viens piecēlās. Turpretim spānieši turpināja sēdēt. Laimīgā kārtā durvīs parādījās ģenerālis Debldejs Rozitas Bairdas pavadībā. Mūns pārsteigumā satrūkās. Rozita bija ģērbusies garā melnā tērpā, kas lieliski izcēla matu sidraba toni. Audumu caurvija sidraba pavedieni, lustru spilgtajā gaismā tērps noslēpumaini vizuļoja.

—    Lūdzu man piedot nosebošanos! — ģenerālis jau no sliekšņa sauca un, momentāni aptvēris situāciju, pagriezās pret amerikāņiem: — Es te redzu savus virsniekus. Brīvi! Varat sēsties! — Viņš pavēlēja, veikli izlikdamies, ka virsnieki piecēlušies sveicienam. Tad Debldejs galanti novietoja Rozitu viņam domātajā greznajā krēslā, pats apsēdās uz vienkārša un turpināja: — Dāmas un kunģil Man jūs jāapbēdina! Diemžēl Evelīna Rodžera — Holivudas karogs un zināmā mērā arī Amerikas karogs…

—    Vai tās ir arī jūsu domas? — čukstēja sievietes balss. Mūns aiz gobelēna notrīsēja un izbīlī atskatījās. Viņš varēja apzvērēt, ka čuksti atskanējuši tieši pie auss.

—    Atvainojiet, jūs kaut ko teicāt? — tikpat skaidri bija dzirdami atbildes čuksti. Šoreiz Mūns pazina marķīza balsi. Tātad tas bija šīs viduslaiku zāles akustikas brīnums, ko, starp citu, bija pieminējis pils īpašnieks. No tās vietas, kur sēdēja marķīzs, līdz Mūna novērošanas postenim bija prāvs attālums, tomēr viņš dzirdēja marķīzu un viņa sarunas biedreni tikpat skaidri, it kā stāvētu viņiem aiz muguras.

—    Tādēļ Evelīna Rodžera nevarēs kuplināt šo vakaru ar savu klātbūtni, — pēc brīža Mūns atkal uztvēra ģenerāļa vārdus. — Izrādās, atgadījums peldēšanās laikā, kas sacēla tādu satraukumu, izskaidrojams ar sirdslēkmi. Tā nav pirmā reize, paši saprotat, cik grūti mūsu laikos būt Amerikas karogam, sevišķi tik trauslai sievietei.

—   Vai jūs arī tā domājat? Manuprāt, viņa drīzāk ir resna, — pačukstēja amerikāņu sūtņa sieva.

—    Galu galā šeit taču nav kaujas lauks, bet svētku zāle, — ģenerālis Debldejs turpināja. — Ja pie galda sapulcējušies draugi, tad vairāk piemēroti ir ziedi. Mūsu draudzīgo sarunu tulkos amerikāņu armijas visskaistākā sieviete, leitnante Rozita Bairda! — Un, piekrišanas aplausu pavadīts, ģenerālis pagriezās pret viņu. — Piecelieties, Rozita! Lai visi redz, ka pārstāvēt amerikāņu armiju var ne tikai zvaigžņotais karogs, bet arī skaista, melna orhideja!

—    Mister Mūn! — atskanēja pie Mūna auss. Viņš pašķīra gobelēnu un paskatījās. Tikai tādam savādniekam kā marķīzam varēja ienākt prātā oriģinālā ideja — sarunāties ar Mūnu, neatstājot savu vietu. Marķīzs patiešām paskatījās uz Mūna pusi un, likās, pamirkšķināja. Mūns palūkojās uz Rozitu, kas sēdēja marķīzam pie sāniem. Tā pašlaik tulkoja ģenerāļa uzrunu un bija pagriezusi marķīzam muguru. Likās, viņa nedzirdēja tā čukstu. Līdz Mūnam atkal skaidri atlidoja marķīza vārdi:

—   Satiku krogā dakteri Enkarno! Spriežot pēc uztūkušā naudas maka, viņš kļuvis bagāts.

—          Kur satikāt? Dona Ernando krodziņā? — Mūns čukstus vaicāja cerībā, ka pastāv abpusēji akustiski sakari. Lai marķīzs redz, ka viņa asprātīgais izdomājums pienācīgi novērtēts.

Runātāja balss negaidot tuvojās.

—    «Pie septiņiem laupītājiem» Puerte de Sol laukumā.

Mūns aši apgriezās. Viņa priekšā stāvēja Bils Ričijs, uz

mata tāds pats kā pirms brauciena uz Madridi. Tā pati vecīgā seja ar izbalējušajām zilajām acīm, tā pati cenšanās izskatīties možam un spēka pilnam.

—    Piedodiet, Bil, — Mūns uzlika viņam roku uz pleca. — Runājāt jūs, bet es domāju, kāds cits.

—    Cits? Nekā nesaprotu, — vecā aktiera nespodrās acis apjukumā kļuva stiklainas. — Jūs taču nupat jautājāt, kur esmu redzējis dakteri. Kvernēju tajā krodziņā ik vakaru no desmitiem līdz divpadsmitiem, kā jūs likāt. Pirmajā vakarā mis Gvendolīna neatnāca, otrajā tāpat. Iztaujāju saimnieku, viesmīļus, pat apmeklētājus. Tādu sievieti neviens nav redzējis, jūs kāds apmānījis… Katram gadīr jumam aizgāju vēlreiz šovakar pirms izlidošanas. Redzu — dakteris Enkarno! Galīgi piedzēries. Negribēja mani pazīt.

—    Paldies, — Mūns teica, tad vaicāja: — Vai jums neizlikās dīvaini, ka es pat nepagriežos, lai sasveicinātos ar jums?

—    Nekādā ziņā, — Bils Ričijs eneriģski pakratīja galvu. —Tūdaļ apjēdzu, ka konspirācijas dēļ. Neviens taču nedrīkst zināt, ka jūs esat mani aizsūtījis uz Madridi.

—    No jums būtu iznācis lielisks slepenpolicists, — Mūns pasmīnēja.

—    Iespējams, — Ričijs piekrita. — Ziniet, esmu tik labi iejuties savā lomā, ka reizēm tā liekas mana īstā profesija, bet smieklu karalis Bils Ričijs — tikai bijusī maska.

Zālē valdīja nesaskanīgs balsu troksnis, kādu parasti rada simt cilvēku pie galda. Visikdienišķākās skaņas — kausu saskandināšana, salvešu čauksti, nažu un dakšiņu tinkšķi nezin kādēļ izsauca Mūnā priekšstatu par dzīrojošiem ģindeņiem. Tomēr domas kavējās pie cita. Dīvaini, stāstot par satikšanos ar dakteri Enkarno, aktiera skatiens it kā vainīgi klīda apkārt.

—    Kāds viņam bija uzvalks? — Mūns pēkšņi jautāja.

—    Uzvalks? Par ko jūs runājat?

—    Par cilvēku, ko jūs satikāt «Pie septiņiem laupītājiem».

—           Es … Ak tā, jūs par dakteri Enkarno … Neatceros… Šķiet, tumšs, — Bils Ričijs šļupstēja.

—    Un ko viņš dzēra?

—    Nezinu …

—   Vai esat runājis ar kādu pēc savas atbraukšanas?

—    Ne ar vienu, izņemot donu Benitesu.

Šveicars, pakalpīgi saliecies, joprojām stāvēja zāles durvīs — tā viņš parasti mēdza stāvēt vestibilā. Līdzās uz tukša krēsla gulēja vienīgā neizlietotā galda karte ar Evelīnas Rodžeras vārdu. Svešajā frakā dons Benitess drīzāk atgādināja sazvērnieku nekā majordomu.

—          Vai jūs likāt Bilam Ričijam man stāstīt par dakteri Enkarno? — Mūns viņu uzrunāja.

—    Dievs apžēlojies, es nekā nezinu!

—           Nav vērts, don Benites, mani jūs neapvedīsiet ap stūri! Viņš patiešām ir Madridē?

—          Jā. Viens mūsu cilvēks zina, kur viņu atrast, — dons Benitess čukstēja.

—    Kur dzīvo šis jūsu cilvēks?

Dons Benitess pēc īsas vilcināšanās nosauca adresi, bet sparīgi pretojās Mūna mēģinājumam to pierakstīt.

—    Nekādā ziņā! Jums jāatceras adrese no galvas!

—           Tā jau domāju, — Mūns pasmīnēja. — Un tagad pasakiet — vai jūs varētu paslēpt Panotarosā dažus manus cilvēkus? No manis varat nebaidīties, — viņš piezīmēja, uztvēris šveicara bažīgo skatienu. — Jūsu īsto profesiju un pat kvalifikāciju esmu jau uzminējis.

—    Tādā gadījumā varētu, — dons Benitess pasmaidīja.

—    Kādā alā?

—           Kāpēc? Tukšajās istabās. Nevienam neienāks prātā meklēt kaut ko aizliegtu tik pieklājīgā viesnīcā kā «Holivuda», — viņš pamirkšķināja.

—           Cik redzu, jūsu kvalifikācija ir vēl augstāka, nekā biju domājis. Bet tagad vēl viens uzdevums. Hjū Braunam jāizbrauc no Panotarosas tā, lai viņam nevajadzētu rādīties acīs patruļai kalnu pārejā.

—           Cik saprotu, daudz svarīgāk, lai tā neredzētu cilvēkus, kuriem viņš brauks pakaļ.

—          Pilnīgi pareizi. Manuprāt, šim nolūkam vislabāk izmantot dona Kamilo motorlaivu.

—    Uz kurieni viņam jāaizved Hjū Brauns?

—    Turpat, kur viņš 19. martā it kā aizvedis Šrīverus, uz Kosta Ažūru… It kā aizvedis. Ko jūs tā skatāties, it kā gribētu man apgriezt sprandu? Es klusēšu, ja jūs tūdaļ parunāsiet ar Kamilo.

—    Nevaru jums palīdzēt… Mani pienākumi attiecībā uz marķīza godājamiem viesiem, — viņš palocījās, — neļauj man atstāt posteni. Bet tas nemaz nav nepieciešami. Pietiek, ja senjors Deilijs nosauks donam Kamilo paroli.

—    Kādu?

—    Svētais Huliāns! — Un dons Benitess ar viltīgu smaidu paplikšķināja pa kabatu, kur parasti glabāja savu vienīgā svētā atklātņu kolekciju.

Telefons bija uzstādīts bibliotēkā. Mūns aizslēdza durvis un lūdza savienot ar viesnīcu. Piecās minūtēs viņš noinstruēja Deiliju, beigās norīkodams:

—    Ar Pamplonu sazinieties pa tālruni! Atceļā paķeriet līdzi no Puente Alčezerilo loterijas biļešu pārdevēju. Papūlieties rīt no rīta būt atpakaļ!

Mūns atgriezās zālē un ieņēma agrāko novērošanas posteni. Bils Ričijs tikmēr nebija izkustējies no vietas.

—    Ziniet ko? — Mūna ierašanās iztraucēja viņa pārdomas. — Šīs dzīres devušas man ģeniālu ideju.

—    Paēst uz mana rēķina vakariņas dona Ernando krodziņā, — Mūns pavīpsnāja.

—    Tas ir sīkums, salīdzinot ar to, kas man padomā, — Bils Ričijs nemaz neapvainojās. — Šai pilī var uzņemt kolosālu spoku filmu.

Mūns aizgriezās. Nebija ne mazākās patikas klausīties vecā aktiera pļāpāšanu.

—    Starp citu, jūsu noslēpums man sen zināms.

Bija tāda sajūta, it kā uzreiz atvērti visi logi un durvis — tik reāli Mūns izjuta auksto gaisa strāvu, kas uzplūda matiem. Pavisam nesen profesors Stārks bija pastāstījis, ka apmēram tāda sajūta esot staru slimniekiem, kad noejot āda. Piespiedis sevi pagriezties, Mūns sagrāba veco aktieri aiz pleciem.

—    Dieva dēļ, vai jūs to sacījāt? Vai es sāku jukt prātā?

—    Es arī dzirdēju, — Ričijs teica, — bet domāju, ka to sakāt jūs.

—    Jūs man neticat?

Šai brīdī Mūns beidzot saprata, ka runā marķīzs. Viņš uzmanīgi pašķīra gobelēnu. Amerikāņu sūtņa sieva tērgāja ar ministru. Marķīzs, pa pusei pagriezies pret Rozitu, skatījās tai tieši acīs. Viņš apklusa. Rozita arī klusēja. Sī klusēšana, tā vismaz likās Mūnam, ilga veselu mūžību. Beidzot Rozita ierunājās:

—   Vai jūs jau kādam pastāstījāt? — viņas dobjie čuksti lika Mūnam satrūkties.

—    Vēl ne, — marķīzs vēl klusāk atbildēja.

—    Dāmas un kungi! — ģenerāļa Debldeja balss valdonīgi apslāpēja viņu čukstus. — Atļaujiet man … — viņš iesāka, bet informācijas ministra sekretārs mudīgi pielēca kājās.

—    Atvainojiet, atvainojiet, ģenerāli! Saskaņā ar mūsu vēsturiskajām tradīcijām vārds marķīzam Kastelmarem-i- Enusančem-i-Kazalakunam, — un viņš sākumā ātri, vēlāk ar pūlēm un pie beigām, jau stomīdamies, uzskaitīja visus marķīza titulus.

Kabatlakatā noslaucījis norasojušo pieri, viņš apsēdās, bet, pamanījis, ka marķīzs nereaģē, atkal izbrīnījies pielēca kājās:

—    Marķīz, ko tad jūs? …

—    Es? Gaidu, kad pabeigsiet uzskaitīt manus titulus!

—    Vai es neesmu vēl pabeidzis? — jaunais cilvēks apjukumā paskatījās apkārt. Situācija kļuva neveikla.

—    Palikuši vēl trīsdesmit divi balsieni.

Mūns jau domāja, ka marķīza nepārprotamais izsmiekls novedīs ministra sekretāru līdz nervu lēkmei. Bet tas negaidot pasmaidīja.

—    Iespējams… Tiesa, vakar vingrinājos veselas trīs stundas, bet visas manas karjeras laikā nav vēl nācies sastapties ar tik garu, tas ir, tik vecu dzimtu… Katrā ziņā tas nav piedodami, jo vairāk tāpēc, ka jūs esat mans nākamais sievastēvs.

Atskanēja vienprātīgi aplausi, viens otrs atzinīgi pamāja. Tūlīt varēja redzēt, ka cilvēks, kas kļūmīgajā stāvoklī atradis tik asprātīgu izeju, tiks tālu. Marķīza meitas līgavainis paklanījās uz visām pusēm, ar to izsaukdams jaunu aplausu vilni. Tikai pēc tam viņš turpināja:

—    Tātad vārds marķīzam Kastelmarem, visvecākās spāņu dzimtas pēdējai atvasei, kuras ciltsraksti sākas ar leģendāro grāfu Rodrigo!

—    Kā viņš kļuva leģendārs? — čukstus apvaicājās amerikāņu sūtņa sieva.

—          Cik man zināms, tādā veidā, ka piegādājis vairumā savas meitas Grenādas emīra Muhameda ibn Saida harēmam, — diezgan skaļi atbildēja marķīzs un, atcerējies savus pienākumus, piecēlās.

—    Neemu runātājs, bet detektīvs amatieris, — marķīzs neveikli noplātīja rokas. — Bet, par cik detektīvi atmasko noziedzniekus, atļaujiet… — viņš apklusa, it kā meklēdams vārdus, Rozita Bairda ātri pārtulkoja. Zālei pārskrēja šalkas. Marķīza vārdus varēja iztulkot kā pārdrošu izaicinājumu frankistu režīmam. Ģenerālis Debldejs paskatījās pulkvedī. Tas jau bija pielēcis kājās.

—    Lūdzu tūkstoškārt piedošanu, — marķīzs ātri ierunājās. — Jūs esat pārklausījušies, tas ir, es esmu pārteicies … — likās, viņš pilnīgi apmaldījies vārdu džungļos, bet, tikko Rozita tos pārtulkoja, droši turpināja: — Gribēju sacīt — par cik detektīvi ne tikai atmasko noziedzniekus, bet reizēm ari uzsauc tostus, atļaujiet man jūs apsveikt …

Pulkvedis apsēdās, ģenerālis atviegloti nopūtās. Pārējie apmierināti smaidīja. Jo vairāk patētisku runu nācās noklausīties, jo pateicīgāki tie bija par vismazāko humora dzirksti.

—    Apsveikt jūs, — marķīzs turpināja, — šai vēsturiskajā pilī, kas pieredzējusi visus ievērojamākos notikumus, sākot ar lielo inkvizīciju un beidzot ar īpašuma konfiskāciju! — Marķīzs runāja tik ātri, ka Rozita tikko paguva pārtulkot. — Daudzus gadsimtus spāņu tauta uzskatīja par savu ideālu donu Kihotu, kas cildena principa vārdā bija gatavs cīnīties pat ar vējdzirnavām. Vienīgi lielajam ģe- neralisimusam Franko mums jāpateicas, ka šā pusjukušā ideālista laiki aizgājuši uz neatgriešanos. Viņu nomainījuši tādi mūslaiku bruņinieki kā ģenerālis Debldejs un pulkvedis Baroha-i-Pinoss. Mani kungi, jūsu personā sveicu mūslaiku Spāniju — Spāniju, kura atmetusi novecojušos ideālus, toties zina, ar ko viņai darīšana. Iespējams, ka jūsu cīņa ir tikpat bezcerīga, bet jau tas vien, ka pretstatā donam Kihotam jūs protat atšķirt nekaitīgās vējdzirnavas no īsta ienaidnieka, ir progress.

Marķīzs pacēla kausu un tad pamanīja, ka tas ir tukšs. Rozita jau sniedza pilno. Marķīzs steigā satvēra to un turpināja:

—    Atkārtoju! Atšķirt no pilnīgi reāla un tādēļ visbaismīgākā ienaidnieka … radioaktivitātes … kas šodien

draud … mazajai Panotarosai… — marķīzam kaut kas bija noticis, viņš runāja arvien lēnāk un tikai ar manāmu piepūli spēja pabeigt: — Bet rīt… visai cilvēcei… — marķīzs iztukšoja kausu un sagrīļojās.

Mirkli viņš līgojās kā tornis, kas draud nogāzties. Tad kauss, šķindēdams šai brīdī skaļāk par bēru zvaniem, sašķīda uz akmens flīzēm. Marķīzs nokrita. Viņš gulēja, izpletis rokas, un krampjaini rīstījās. Mūns, izlēcis no slēptuves, metās viņam klāt.

Viesus šis notikums bija tā satriecis, ka tie pat nejaudāja izkustēties no vietas. Vieni iekliedzās, citi sāka histēriski raudāt. Kad Mūns kopā ar Bilu Ričij u iznesa marķīzu no zāles, viņš dzirdēja aiz muguras satrauktus čukstus un steidzīgus soļus.

—    Uz kurieni? — Bils Ričijs bija galīgi apjucis.

—    Uz Hjū Brauna istabu, — Mūns nokomandēja.

—    Kāpēc? Bibliotēka ir tuvāk, — Ričijs nesaprata.

—    Tur nav tā, kas man vajadzīgs, — Mūns attrauca.

Nolicis marķīzu gultā, Mūns atskatījās. Sprogainās nēģeru galvas, kas aizstāja gultas kājas, šķita grīni smīnam. Pēkšņi Mūns, aktierim par lielu izbrīnu, palīda zem gultas, izvilka lielu čemodānu un drudžainā steigā atvēra. Marķīza dzīvība bija daudz svarīgāka par konspirāciju. Ar slepenu slēdzeni atvēris čemodānu, Mūns pacēla dubult- dibenu, zem kura atradās vesels neizprotamu rīku asorti- ments, satvēra plakanu pudelīti un, ar nazi atlauzis marķīza zobus, ielēja tam mutē dažus pilienus.

—   Kas tas ir? — vaicāja Ričijs, kas līdz šim izbolītām acīm bija sekojis Mūna izdarībām.

—    Universāla pretinde! Bet nezinu, vai tā šoreiz iedarbosies, — Mūns izgrūda vārdus tādā pašā steigā, kādā pirms tam bija meklējis flakonu. Viņš nenolaida skatienu no marķīza, kura lūpas kustējās, likās, marķīzs turpina savu runu, bet acis bija aizvērtas, seju un kaklu sedza sīkas sviedru lāses — droša saindēšanās pazīme.

—   Nekavējoties jāizsauc ārsts! — Mūns uzsauca un, atbildi nenoklausījies, metās lejup pa kāpnēm. Kā viņš, pieredzes bagāts detektīvs, drīkstēja aizmirst pašu galveno — lietišķos pierādījumus?

Zāle atgādināja satrauktu bišu stropu. Gandrīz neviens vairs nesēdēja pie galda. Mūns pārlaida skatienu stipri sarukušajam ļaužu pūlim. Rozitas starp tiem nebija. Pieskrējis pie krēsla, kur pirms dažām minūtēm vēl bija sēdējis marķīzs, viņš ieraudzīja ģenerāli Debldeju, kurš, ar pleciem pašķirdams pie durvīm sastājušos cilvēkus, atbrīvoja sev ceļu uz izeju.

—          Kāda nelaime! — blakus Mūnam stāvēja dons Benitess ar paplāti rokās. — Iedzeriet, tas līdzēs! — viņš drebošiem pirkstiem paķēra konjaka glāzīti, bet, aizmirsis, ka jāpasniedz Mūnam, izdzēra pats.

—    Kur lauskas? — pāri visai zālei kliedza Mūns.

—           Kādas? — dons Benitess vaicāja, bet, ieraudzījis zem galda palīdušo Mūnu, beidzot saprata. — Ak saplīsušā kausa? Es tās aizvācu, lai ministrs nesagrieztos.

—    Kur likāt? — Mūns jau bija pielēcis kājās.

—          Izmetu, protams, — dons Benitess izteiksmīgi parādīja uz atvērto logu. — Un kas tad ir?

—           Tie bija lietišķie pierādījumi! — Mūnam tā vien gribējās izraut paplāti un zvelt ar to šveicaram. — Uz stikla droši vien palikušas indes pēdas. Vai neredzējāt Rozitu Bairdu?

—           Tikko jūs aiznesāt marķīzu, viņa uzlēca un kā ārprātīga aizskrēja… Nesaprotu, kas te notiek. Vai tiešām visa pasaule prātu zaudējusi?

Mūns nenoklausījās līdz galam dona Benitesa žēlabas. Ieraudzījis pulkvedi Barohu-i-Pinosu, detektīvs devās pie viņa.

—    Pulkvedi, nekavējoties jāapcietina …

—    Kas?

—    Rozita Bairda.

—    Par ko?

—           Viņa darbojas kā sakarniece starp Braunu, Ramirosu un tiem bandas locekļiem, ko nesen apcietināja Rotā un … — Mūns nepaguva pabeigt.

—          Neredzu pietiekama iemesla! — pulkvedis viņu pārtrauca.

—          Marķīzs Kastelmare zināja šo noslēpumu un vieglprātīgi šodien viņai pateica. Pats dzirdēju šo sarunu. Viņa to noindējusi!

—          Tādā gadījumā, acīm redzot, nāksies apcietināt jūs kā līdzzinātāju, — pulkvedis dzēlīgi noteica. — Vai atceraties — savā laikā jūs lūdzāt mani izzvejot no Melnās

upes jūsu armijas parauga planšeti? Mani padotie to atraduši stundu pēc mūsu toreizējās sarunas… Vai tagad ticat, ka mūsu policija strādā ne sliktāk par jūsējo? — pulkvedis triumfēja.

—    Kāpēc jūs man tūlīt neatdevāt? — Mūns apjuka.

—    Tāpēc, ka vispirms gribēju uzzināt, kā Ramirosa un Rozitas attēli gadījās jūsu planšetē. Varbūt jūs arī esat viens no Roda Gaetano vīriem?

—    Kas tie par attēliem? — Mūns klusi vaicāja, jau sākdams kaut ko nojaust.

—    Viņu sakaru lietišķais pierādījums, — pulkvedim paspruka smiekli. — Nesaprotu tikai vienu — kā marķīzam izdevies atklāt šo noslēpumu?! Varat pats pārliecināties! — pulkvedis izvilka no kabatas planšeti. Gulēdama ūdenī, āda bija kļuvusi tumšāka, rāvējslēdzēju sedza rūsas plankumi, papīrs, ūdens piesūcies, bija sabriedis un grumbuļains. Tas arī bija vienīgais, ko Mūns paguva ievērot. Fotogrāfijas viņu pašlaik neinteresēja. Iebāzis tās kabatā, viņš atgādināja:

—    Kā tad būs ar apcietināšanu?

—    Ko jūs gribat apcietināt? — atskanēja ģenerāļa Debl- deja satrauktā balss.

—    Leitnanti Rozitu Bairdu! — Mūns teica un jau mazāk droši piebilda: — Viņa noindēja marķīzu.

—    Marķīzam staru slimība! — ģenerālis bija zaudējis parasto pašapziņu un mieru.

ROLA ŠRĪVERA DIENASGRĀMATA

Mūns izgāja pa vārtiem un, spilgtas gaismas apžilbināts, atlēca atpakaļ. Briesmīgi kaukdams un iemezdams sejā pārkarsuša motora tveicīgo elpu, garām aizdrāzās autobuss. Uz visas zemeslodes tādas sirēnas ir tikai melnajām policijas un sarkanajām ugunsdzēsēju mašīnām. Bet šis autobuss bija pilnīgi balts. Zem svina baltuma žilbinošās kārtas tas slēpa no pasaules daudz lielākas briesmas nekā ugunsgrēks vai vienkārša slepkavība.

— Senjor Mūn, ātrāk! — dons Benitess viņu pasauca. — Citādi pa nakti nepagūsim visu aizvest.

Mūns ar pūlēm piespieda sevi doties uz mašīnu. Acu priekšā bija divas vīzijas: profesora Stārka iegarenā, šaurā

seja, kas tikko bija pavīdējusi joņojošā autobusa logā, un pats autobuss, nekustīgi stāvot aiz militārās nometnes dzeloņžoga.

Mūns ierāpās studebekerā un puslīdz ciešami iekārtojās kādā atzveltnes krēslā. Brauciens atgādināja ceļojumu pa amerikāņu kalniem Koniailendas izpriecu parkā. Mūnam gadījās būt tur diezgan bieži. No Voterfrontstrītas, kur viņš dzīvoja, līdz parkam nebija sevišķi tālu. Mūns atkal izjuta briesmīgas ilgas pēc mājām. Krēsls katrā pagriezienā bīstami sasvērās, un glezna, ko dons Benitess ar pūlēm balansēja uz ceļiem, sāpīgi sita pa elkoni. Bet Mūnam acu priekšā rēgojās majors Melbričs, kas toreiz bija viņu aizvedis līdz baltajam autobusam, lai iepazīstinātu ar medicīnas daļas priekšnieku. Ausīs skanēja majora balss: «Nekādi nevaru atcerēties… Viņus pārsvieduši kaut kur uz austrumiem — uz Okinavu vai Seulu.»

Studebekers apstājās pie viesnīcas. Tumšajā fasādē iezīmējās tikai daži apgaismoti logi. Lietus slacinātais laukums dvesa pielijušās lapotnes un mitro akmeņu smaržu. Mākoņi bija izklīduši, spīguļoja lielas zvaigznes.

Mūns izgāja cauri nāves klusumā iegrimušajam vestibilam un uzkāpa otrajā stāvā. Zem Ramirosa durvju apakšas mirdzēja šaura gaismas strēle. Sadzirdējis klusas balsis, Mūns pieklauvēja.

—    Kas tur ir? — Ramiross atsaucās.

—    Mūns!

—    Nāciet rīt, es jau guļu!

—    Es nevis pie jums, bet pie jūsu sievas, — Mūns teica ar uzsvaru.

—    Jūs kaut ko jaucat. Lellīte vēl nav mana sieva.

—    Nerunāju par Lellīti.

Šai brīdī durvis atvērās. Uz sliekšņa stāvēja Rozita. Viņai mugurā bija tumšsarkani rītasvārki ar sidrabainiem izšuvumiem — putniem vai eksotiskiem augiem.

—   Nāciet iekšā, — viņa teica un, pagriezusies pret Ramirosu, piebilda: — Tagad nav vairs jēgas klusēt.

—   Esmu atnesis jūsu fotogrāfijas, — Mūns izvilka no kabatas policijas priekšnieka iedoto paciņu. Augšējais uzņēmums attēloja laulāšanas ceremoniju. Uz altāra svinīgi dega sveces, turēdami viens otru aiz rokas, stāvēja Ramiross melnā uzvalkā un Rozita baltā kāzu kleitā.

Rozitas skatiens pakavējās pie fotogrāfijas.

—    Toreiz mums likās, ka dzīve caurausta saules stariem, — viņa nopūzdamās apsēdās uz gultas. — Ramiross bija atradis labu darbu restorānā «Kukarača». To apmeklēja daudzas slavenības, tai skaitā Evelīna Rodžera. Viņa iemīlējās Ramirosā, mēs par to tikai smējāmies. Bet vēlāk viņš uzzināja, ka restorāns īstenībā pieder gangsteriem, ka pūdera kārbās, kuras kā suvenīrus izdala pastāvīgajiem klientiem, atrodas kokaīns, heroīns vai hašišs. Saimnieks lika viņam izvēlēties vai nu sadarbību, vai — lodi pierē … No tā viņš baidījās arī šeit, Panotarosā, tādēļ viņš bija nopircis ieroci. Bet, kopš Ramiross ieraudzīja jūsu istabā žurnālu, kur blakus Rodam Gaetano stāv amerikānis, kas dzīvoja pie marķīza, mēs no bailēm gandrīz vai zaudējām prātu! Līdz tai dienai mums nebija ne jausmas, kas īstenībā ir Brauns …

—    Vai Ramirosa romāns ar Lellīti bija jūsu ierosinājums? — Mūns vaicāja.

—   Jā, — Rozita nolieca galvu. Naktslampiņas blāvajā gaismā viņas sudrabainie mati izskatījās gandrīz sirmi.

—    Mums nebija citas izejas, — Ramiross apskāva viņu.

—     Labāk es pati pastāstīšu … Ramirosam bija kaut kur jāaizbrauc, tur, kur to nevarētu sameklēt Roda Gaetano vīri. Viņam bija traka doma nolīgt par laukstrādnieku kādā Brazīlijas plantācijā, bet tādiem kā mēs dzīve iespējama tikai uz civilizācijas asfaltētajiem ceļiem. Dzīvoklis uz nomaksu, ledusskapis uz nomaksu, jauna kleita uz nomaksu — komfortabla verdzība, no kuras atbrīvo vienīgi nāve. Es tūlīt iestājos armijā, un, kad man lika priekšā dienēt Spānijā, Ramiross pēc mana ierosinājuma pierunāja Evelīnu atbēgt uz šejieni. Tā zināmā mērā arī bija verdzība, bet par manu algu mēs nebūtu izdzīvojuši. Mums nācās slēpt savus sakarus, sevišķi pēc tam, kad padrem Antonio ievajadzējās pievērst Evelīnu katoļticībai un tādēļ apprecināt ar Ramirosu … Bijām nolēmuši atklāt savu noslēpumu tikai pēdējā brīdī, ja neradīsies cita iespēja…

—    Jau doma vien par šīm laulībām bija ļaunāka nekā zobu sāpes, — Ramiross viebās. — Vai tad tā ir sieviete? Piesūcas kā linu mārks, bet pati paliek vēsa kā ledusskapis. Varbūt tāds idiots kā Hjū Brauns var to nemanīt, bet es esmu meksikānietis un zinu, kas ir īsta uguns, — viņš paskatījās uz Rozitu.

—    Hjū Brauns nav vis tāds idiots, — Mūns pasmaidīja.

—   Tātad ikreiz, kad jūs «ceļojāt uz Malāgu», jūs apciemoja Rozita?

—    Viņa, — Ramiross pamaja. — Gan tai naktī, kad Gvendolīna Šrīvera iezagās uz balkona, gan …

—    Toreiz tā bija Lellīte! — Mūns teica.

—    Lellīte? — Ramiross apjucis paskatījās uz Rozitu. — Nemūžam neticētu, ka viņa spēj būt greizsirdīga. Man likās, ka filmu pasaule izkodinājusi no viņas visas cilvēciskās jūtas.

—   Visvairāk es brīnos par to, ka viņa klusēja. Evelīna taču tai naktī noteikti mani redzēja, — Rozita sacīja.

—    Viņai šīs precības bija tādas pašas zobu sāpes, — Mūns atteica. — Viņa bija nokļuvusi padres Antonio verdzībā. Ja mūs nešantažē pati dzīve, tad to dara cilvēki. Pārāk bieži mēs rīkojamies nevis tā, kā gribētu, bet — kā mūs piespiež … Jūs taču droši vien šīsdienas komēdijā ari piedalījāties pret savu gribu? Ģenerālis Debldejs lika, vai nav tiesa?

—    Jā, — Rozita mulsi atzinās. — Tonakt pēc kokteiļu vakara paliku pie vīra. Pulksten trijos pēkšņi pieklauvēja Evelīna. Tas bija tik negaidot, ka es pilnīgi apjuku. Ramiross aši atvēra savienojamās durvis, un es meklēju glābiņu Evelīnas istabā. Bet tur bija ģenerālis… Man bija jāapsola darīt visu, ko viņš prasīs no manis.

—    Tātad tā bija jūsu ēna, ko es redzēju uz balkona blakus viņa ēnai? Ja jūs zinātu, kā mani nomocījusi šī mīkla! — Mūns nopūtās. — Un tomēr es nesaprotu vienu — no tā brīža, kad Evelīna Rodžera aizbrauca, jums taču nebija vairs nekādas vajadzības slēpties …

—    Ģenerālis Debldejs teica, ja mēs nebūsim ar mieru, viņš paziņošot manu atrašanās vietu «Kukaračas» saimniekam, — Ramiross rūgti teica.

—    Kā redzat, mēs laikam nekad netiksim vaļā no verdzības, — Rozita pasmaidīja — kā parasti atturīgi, un Mūns pirmo reizi saprata, ka arī smaids var izteikt ciešanas.

—    Vēlu jums laimi! — viņš sacīja. — Un tagad atļaujiet arī man izmantot savienojamās durvis.

Rozita pamāja. Naktslampiņas zilā mirdzuma apgaismota, tumši sarkanajos rītasvārkos ar dīvainajiem sidrabainajiem rakstiem viņa vairāk nekā jebkad atgādināja Djego Riveras gleznu — uz mūslaiku celtņu dzelzsbetona pārnestu acteku dievnama fresku.

Mūns klusi pabīdīja sānis vāžturi — vientulības metālisko ilūziju, kas aizvietoja viesnīcā «Holivuda» prozaisko aizšaujamo bultu. Pati vientulība arī bija ilūzija. Dažādās istabās dzīvojošos cilvēkus vienoja neredzami pavedieni. Šajā briesmīgajā pasaulē, kur vismodernākajam komfortam līdzās eksistē vismodernākie urāna ieroči, šos cilvēkus vienoja kopīgs liktenis. Un, lai kādu ceļu katrs sev izvēlējies, tai stundā, kad uguns lietus nolīs ne tikai pār mazo Panotarosu, bet pār visu zemeslodi, visi ceļi saplūdīs sekundes uzliesmojumā, kas atstās vienīgi milzīgu ēnu uz mūslaiku civilizācijas balkona.

*

Savienojamās durvis atvērās bez trokšņa.

—    Kas tur nāk? … Ramiross? … Man ir bail… Kāpēc Debldejs neļāva man aizbraukt jau šodien? — no tumsas atskanēja dobja balss. Gultā tikko varēja saredzēt sievietes augumu. Blakus uz grīdas stāvēja sakravātas ceļa somas.

—    Mani sauc Mūns! … Varat aizdedzināt gaismu.

—    Nevajag, — viņa lūdza.

—    Man bija nodoms jūs apcietināt.

—    Par ko? — gandrīz bez skaņas vaicāja sievietes balss.

—    Kā Kida Brauna līdzdalībnieci.

—    Vai tad tas ir noziegums, ka iemīlējos viņā? — balss trīcēja. — Māte bija pretī. Tad es nozagu marķīzam flakonu ar mandeļu esenci. Teicu, ka tā ir zilskābe un, ja man neatļaus aizbraukt kopā ar Kidu, padarīšu sev galu. Viņa izsita man pudelīti no rokām …

—    Un pēc tam mani veselas piecas dienas vajāja šī nolādētā smaka un doma, ka jūs esat noindējusi savus piederīgos, — Mūns nervozi aizsmēķēja. — Vai misis Šrīvera zināja, kas ir Brauns?

—   Es pati uzzināju tikai preses konferences laikā. Vai tas ir tiesa, ka Kids nogalinājis manu māti un brāli?

—    Nē. Bet ne jau tāpēc, ka viņš ir tāds, kā jūs domājat. Viņš to izdarītu, ne aci nepamirkšķinājis. Bet viņam gribējās kļūt patstāvīgam. Sākumam pietiktu ar miljonu pesetu, vēlāk viņš būtu piespiedis jūs apprecēties, lai visu mūžu vilktu laukā naudu no jūsu tēva … Bet jūs aizrāvā- ties ar romantiku, kuras īstenībā nemaz nebija. Spēlēt bandītus, slepus iegādāties pārtiku dzīvei alā, zagties tumsā pakaļ izpirkumam — tas jums droši vien likās laimes kalngals. Kad pamētāt bezdibeņa malā starp klintīm savu mašīnu, iepriekš aptraipījusi sēdekli ar asinīm, vai jums neienāca prātā, ka šis lēta romāna cienīgais inscenējums var pārbiedēt līdz nāvei jūsu māti?

—    Starp klintīm? Nekā tamlīdzīga! Es atstāju kadiljaku netālu no kādas zemnieka mājas, šķiet, viņu sauca Brito. Neviens taču nedrīkstēja nojaust, ka slēpjamies kalnos … Kas attiecas uz asinīm, tad tiešām biju domājusi par šādu triku, bet māti gan negribēju apbēdināt…

—    Vai jūs padomājāt, ko viņa pārdzīvos, saņemot jūsu vēstuli, kurā paziņojat, ka nesamaksāšanas gadījumā tiksiet nonāvēta? Nē, tai laikā jūs domājāt, cik lieliski tas viss būs, tieši tā jūs domājāt, kad Puente Alčezerilo frizētavā pārkrāsojāt matus, lai jūs neviens nepazītu. Pārvēršoties Evelīnā Rodžerā, jums it nemaz nerūpēja, ka viņu var turēt aizdomās. Kurš izgudroja šo triku — jūs vai Kids?

—    Man pašai nebija ne jausmas, ka esmu tik līdzīga Lellītei. Es viņu taču ciest nevarēju! Un, kad frizētavā paskatījos spogulī, man sākumā gribējās sev pašai iespļaut sejā.

—    Un tomēr jūs neiebildāt, kad ģenerālis Debldejs ierosināja kādu laiku tēlot viņas lomu. Iededziniet gaismu, vai dzirdat! Jeb varbūt jums trūkst drosmes pēc visa tā, kas noticis?

Mūns pagrieza slēdzi. Tagad, kad Gvendolīna Šrīvera vairs netēloja vieglprātīgu, ekstravagantu kinozvaigzni, viņa pat gribēdama nespētu apmānīt Mūnu.

—    Es neesmu vainīga … — Viņa stomīdamās iesāka stāstīt. — Kad atnācu pēc naudas, man pakaļ dzinās helikopters. Tur bija kāds majors …

—    Majors Melbričs? — Mūns jautāja.

—    Liekas, tā viņu tiešām sauc… Viņš teica, ja es ne- piekritīšot, mani nodošot tiesai… Naktī mani nogādāja šurp un sākumā paslēpa manā istabā. Tad no Malāgas atgriezās Lellītes mašīna. Tā atveda grima meistarus un tērpus, daudz tērpu. Visu nakti mani apmācīja, bet uz rīta pusi es jau kā Evelīna Rodžera pārvācos uz viņas istabu …

—    Viss skaidrs, — Mūns norūca. — Skaidrs no visiem viedokļiem. Jums par laimi vai drīzāk par nelaimi, jūs abas ar Evelīnu Rodžeru iemiesojāt to skaistuma standartu, ar kuru viduvēji ļautiņi mēri savus sapņus. Atšķirība ir tikai matu krāsā un dažās citās nesvarīgās detaļās. Tieši to arī izmantoja ģenerālis Debldejs savam grandiozajam, neviena nepamanītajam mānam. Un jums pašai droši vien šī afēra arī likās tīri patīkama …

—    Tikai pašā sākumā, līdz peldēšanai… Es šeit vēl atrodos tikai tāpēc, ka ģenerālis Debldejs grib nogaidīt līdz rītdienai, kad aizbrauks pēdējie korespondenti… Vai jūs domājat, es kādreiz aizmirsīšu šo dienu? Nezinu, kas bija ļaunāk — kad uzzināju preses konferences laikā par mātes un brāļa nogalināšanu vai kad pati tikko nenoslīku … Es taču nemaz neprotu peldēt…

—   Tieši tāpēc es arī sapratu, ka Amerikas karogu simbolizējat jūs, nevis Evelīna Rodžera.

—    Bet es domāju, ka mani nodevis Kids… Nu redziet, velti jūs viņu tā aprunājāt. Gangsteri arī ir cilvēki, nodarbošanās izvēle ne vienmēr atkarīga no mums pašiem. Piemēram, mana profesija — būt par bagāta cilvēka meitu. Vai tad pasaulē ir vēl bezjēdzīgāks arods? Tad jau labāk nodarboties ar godīgu laupīšanu un riskēt ar savu paša ādu, kā to darīja Kids …

—    Es jūs saprotu, — Mūns pakošļāja cigāru. — Un tomēr par jūsu augstsirdīgajām domām labprāt iecirstu jums krietnu pļauku … Jā, viņš jūs nenodeva! Vēl vairāk, pazinis jūs šodien centrālajā laukumā, viņš pat bija atnācis uz viesnīcu. Nevis lai apzvērētu mūžīgu mīlu, bet lai pieprasītu gluži prozaisku summu — klusēšanas maksu. Džošua Šrīvers nežēlotu pat miljonu dolāru, ja par šo cenu varētu noslēpt atklātībai savas meitas gangsteriskās dēkas.

—    Iespējams, — Gvendolīna nopūtās. Pēc dažām minūtēm viņa atkal ierunājās: — Bet vai tad viņi ir labāki, prasīdami, lai piedalos šai riebīgajā krāpšanā? Tas pats majors Melbričs, kas tik ilgi iebiedēja mani, kamēr kļuvu par lelli, kurai var vilkt mugurā jebkuru lupatu, vai ari ģenerālis, kas, baidīdamies, ka varu vēl izgāzt izrādi, slēpa no manis pat mātes un brāļa nogalināšanu. Viņš aizliedza līdz rītdienai telegrafēt tēvam! … Tētis laikam stipri pārdzīvo?

—    Viņam smaga nervu lēkme …

—    Redziet nu! Kad cilvēks nelaimīgs, nepalīdz nekādi miljardi. Tieši šie miljardi pataisījuši mūs par tiem, kas

esam! … Es — izlutināta histēriķe, Džons — psihopāts. Baidos, ka pēdējie notikumi novedis viņu līdz tādam stāvoklim, ka viņam aizliegs lidot.

—    Viņa vairs nav starp dzīvajiem.

—           Ko? Džonu arī… — Gvendolīnas plati ieplestajās acīs bija šausmas.

—           Nē, viņš nav nogalināts, — Mūns uzminēja viņas domas. — Gājis bojā aviācijas katastrofā.

—           Nabaga Džons! — Gvendolīna sāka raudāt. — Viņu mīlēju vairāk nekā pārējos! Reiz mēs ar draugiem rīkojām motociklu skriešanos un iedrāzāmies bērēs. Pati gandrīz kļuvu par nelaiķi… Džons toreiz deva pārliešanai asinis, mums ar viņu vienāda grupa …

Mūns, kas pašlaik gribēja apvaicāties par Rola Šrīvera dienasgrāmatu, ieinteresējās.

—    Uz kādas līnijas Džons lidoja?

—           Džons bija vecākais leitnants, otrais pilots vai kaut kas tamlīdzīgs uz B-52. Viņš man allaž sacīja, ka pārītis atombumbu dodot nerviem daudz spēcīgāku dopingu nekā narkotiskās vielas vai mani motocikli.

—          Vai jūsu brālis gadījumā nedienēja kādā spāņu bāzē?

—           Nē! Vienu laiku viņš lidoja pāri Ziemeļpolam, bet, kur pēdējā laikā, — nezinu. Mēs ar viņu sen neesam tikušies, bet vēstules viņš raksta nesakarīgas, var redzēt, ka pusjucis. Ja brālis nebūtu Džošua Šrīvera dēls, viņu sen būtu atlaiduši no aviācijas.

Atbilde nebija gluži tāda, kādu bija vēlējies dzirdēt Mūns.

—          Šveicars apgalvo, ka redzējis Rolam biezu burtnīcu zaļā ādas iesējumā, — Mūns pārgāja pie tā, kas visvairāk viņu interesēja. — Vai tā ir viņa dienasgrāmata?

—    Jā.

—    Vai esat kādreiz lasījusi viņa ierakstus?

—          Vienu vai divas reizes, pēc tam Rols sāka to slēpt.

—           Vai jūsu vārdi jāsaprot tādā nozīmē, ka viņš uzticējis dienasgrāmatai noslēpumus, par kuriem jūs nedrīkstējāt zināt?

—    Jā, viņš pierakstīja itin visus notikumus un domas.

—    Interesanti! Vai zināt, ka dienasgrāmata pazūdusi?

Starp Rola mantām, kas aizsūtītas jūsu tēvam, tās nebija. Varbūt tā atrodas pie jums?

—    Tikai ne pie manis.

—    Atliek vienīgi policijas priekšnieks, — Mūns iemeta pusizsmēķēto cigāru pelnu traukā. — Nu tad novēlu jums laimīgu ceļu!

—    Vai jūs pastāstīsiet tēvam par …

—    Par jūsu romantisko piedzīvojumu, kuram vieta nevis ģimenes, bet kriminālhronikā? Būtu noteikti pastāstījis, ja cerētu, ka pēc tam misters Šrīvers dos jums pārdevējas vai apkopējas darbu kādā no saviem neskaitāmajiem veikaliem. Labākajā gadījumā viņš jums pieliks trīs guvernantes un divus miesassargus.

Mūnam gribējās ātrāk izrauties no istabas smacīgās atmosfēras. Vakar te Lellītes mantas lidoja pa roku galam čemodānos ar viesnīcas «Holivuda» etiķetēm, šodien tie paši ceļojuma skapji un somas ar tām pašām etiķetēm, bet citām mantām stāvēja sakravātas, siksnām apņemtas — kā aiznagloti zārki, ko tūlīt iznesīs uz ielas.

Kad viņš jau bija aizgājis līdz durvīm, Gvendolīna to pasauca:

—    Mister Mūn, varbūt jūs tikai neesat varējis atrast dienasgrāmatu? Rolam bija paraža slēpt to atzveltnes krēsla sēdeklī.

—    Kurā?

—    Tumši sarkanajā, kas stāvēja viņa istabā.

Gaitenis atgādināja mēbeļu noliktavu. Dons Benitess, smagi elsdams, pašlaik iestūma kādā istabā atzveltnes krēslu, bet tas bija zils.

—    Kur palikušas lietas, ko marķīzs paņēma no manas istabas? — Mūns jautāja.

—    Noliku atpakaļ. Jūs mani, cerams, atvainosiet, ka paņēmu slēdzeni bez jūsu ziņas, bet es negribēju traucēt.

Mūns iegāja istabā. Viss bija savā vietā. Glezna ar bārdaino leijerkastnieku, kuram bija lemts īsu laiku aizvietot hercogu Viljaermosu, karājās pie sienas. Vāze stāvēja uz galda, pelnu trauks uz naktsskapīša, krēsls kā parasti pie loga. Bet tas bija debeszils, nevis sarkans.

—    Cik viesnīcā pavisam ir tādu krēslu? — Izskrējis gaitenī, Mūns vaicāja. Uztraukumā viņš bija piemirsis krāsu.

—    Ap divi simti, — šveicars viņu nesaprata.

—    Tumši sarkanu!

—   Divi! Sākumā visi bija zili, bet diviem izdedzināja popejumu, nācās pārvilkt no jauna.

Mūns pārlaida skatienu gaitenim. Krēsli veidoja veselu grēdu. Šķita, Panotarosas zilā debess izsūkusies cauri griestiem un, pieņemdama pusguļošam cilvēkam visērtāko formu, aizpildījusi visu stāvu. Neviens sarkans traips netraucēja šo debeszilo harmoniju.

Kopā ar šveicaru Mūns apstaigāja visas istabas, no kurām marķīzs bija ņēmis mēbeles. Atgrūda durvis, pavirši aplūkoja standartizēto zilo rapsodiju un steidzās tālāk, nolādēdams pats sevi.

—   Jūsu klubkrēsls, senjor Mūn! — dons Benitess ielūkojās nākamajās durvīs. — Mums ir pieklājīga viesnīca, velti jūs tā uztraucāties. Te nekas nepazūd.

Ja Mūns būtu bijis reliģiozs, viņš saliktu lūgsnai rokas, lai pateiktos dievam par šo atsūtīto brīnumu. Bet viņš tāds nebija, tāpēc vienkārši metās klāt šai tik ārkārtīgi vērtīgajai mēbelei, pa ceļam neapzinīgi ievērodams apkārtējos priekšmetus. Aprakstītas papīra strēmeles, veca rakstāmmašīnas lenta, franču cigarešu «Corporal» tukša paciņa, kinofilmas iesaiņojums ar puskailu skaistuli… Spriežot pēc šīm pazīmēm, istabā dzīvojis kāds žurnālists, pie tam aizbraucis pavisam nesen. Nekautrējoties no dona Beni- tesa, Mūns pabāza roku zem sēdekļa un izvilka no turienes putekļu kamoliem klātus cigarešu galus, lūpu zīmuli, pogas, dažas matadatas, pat šķiltavas. Nebija tikai viena — dienasgrāmatas.

—   Kas dzīvoja šai istabā? — viņš grīni vaicāja šveicaram.

—   Senjors Laserks, jūs viņu pazīstat, ar ķīļbārdiņu, allaž dzēra aperatīvu.

Mūns izlamājās. Jau gaitenī viņš atcerējās, ka nekur vēl nav redzējis otru sarkano klubkrēslu.

—    Sakiet, don Benites, — vai jūs visas mēbeles atvedāt no pils?

—    Liekas gan. Katrā ziņā tas bija pēdējais reiss, — dons Benitess domīgi noteica, tad atcerējās: — Pilī ir Bils Ričijs. Iespējams, kaut kas vēl palicis kopā ar viņu …

Mūns soļoja tumsā. Nekad vēl viņš nebija veicis šādu attālumu tik ātri. Droši vien viņa melnā ēna, kā parasti, aizmugurē sekoja, taču Mūns nekā neredzēja un nedzirdēja. Domas kavējās vienīgi pie dienasgrāmatas un Bila Ričija. Kidam Braunam bija brūnas acis. Marķīzs sacījis taisnību, dons Benitess sacījis taisnību, tikai Bils Ričijs nez kādēļ apgalvoja, ka tās esot pelēkas. Neviens cits, bet tieši Bils Ričijs palicis tukšajā pilī ar to vienīgo krēslu, kurā varbūt atrodas Šrīveru lietas atminējums. Vai visu to var izskaidrot ar nejaušu sagadīšanos?

Likās, nav nekāda pamata apšaubīt vecā aktiera godīgumu. Būtu tā kā laiks visu apsvērt mierīgāk, īpaši pēc tam, kad tik nožēlojami sabrukušas vairākas uz maldīgiem pamatiem dibinātas hipotēzes. Bet naksnīgā, tumšā Panotarosa, kur viss dvesa viltu, kur zem šodienas svētku ziediem guļ vakardienas un rītdienas traģēdijas lauskas, joprojām noskaņoja aizdomīgi.

Kad Mūns nokļuva līdz pilij un paskatījās mirdzošajā ciparnīcā, bija jau tālu pāri pusnaktij. Mūns, kurš jau kopš bērnības bija interesējies par džiniem un tādēļ sīki izpētījis to paražas, zināja — gan lieliskās pils uzcelšana, gan tās demontēšana saskaņā ar senu tradīciju, ko pārņēmuši mūsdienu rēgi, sākas tieši pusnaktī. Tāpēc viņš nemaz nebrīnījās, redzēdams, ka burvība izgaisusi.

Mūns apstājās, lai atvilktu elpu. Visapkārt nevienas dvēseles. Amerikāņu militārās policijas baltie un melnie karavīri, kas bija apsargājuši teiksmu pili, jau sen bija saņēmuši pavēli aiziet no posteņa un tagad ar savām žilbinoši baltajām kaskām droši vien jOņoja uz kādu citu, pagaidām slepenībā turētu vietu.

Līdz galam atvērtie vārti izskatījās kā liels, melns caurums. Neviena neaizturēts, Mūns iegāja dārzā. Tumsā nogrimušais parks vējā čaukstināja sausās pērnās lapas. Sen bija nodzisušās raibās spuldzītes virs ieejas Melnajā alā. Kāds bija noplēsis krāsainos plakātus no steigā uzceltā žoga. Tagad tas nožēlojami kails pūlējās noslēpt to vietu, kur marķīzs bija atradis šķembas un līdz ar tām — staru slimību. Visā namā gaisma dega vienīgi bibliotēkas logos.

Teiksmainās pils velves, kuras vairs nebalstīja gaismas stabi, bija apdrupušas. Bet burvji — armijas prožektori, kuriem marķīza Kastelmares nabadzīgajai pilij bija jāpateicas par savu mānīgo spožumu, tagad atkal apgaismoja zilās mucas ar radioaktīvo augsni.

Ik uz soļa iestrēgdams sapuvušajos dēļos, Mūns pārgāja paceļamo tiltu. Viņu sagaidīja dobjš klusums. Kaut kāda nojauta lika viņam vispirms iegriezties Deilija istabā. Viņš iededzināja gaismu, elektrība apmirdzēja zelta matus, šokolādes krāsas augumu, zelta sandales. Ar fotoattēliem bija notikusi metamorfoza. Tie Mūnam likās izbalējuši, toties caur spilgto grimu un aicinošo smaidu pirmo reizi iezīmējās cilvēciski vaibsti. Tā bija nevis Lellīte, kā viņu sauca miljoniem pielūdzēju, nevis Evelīna Rodžera, kā to dēvēja kinokritiķi, bet Līna Mostrela — vienkārša amerikāņu meitene, kas iekļuvusi Holivudas spožajās lamatās.

Mūns nolaidās uz ceļiem un paskatījās zem gultas. Čemodāns bija pazudis. Viņam pretī ņirdzīgi raudzījās nēģera galva, kas aizvietoja gultas kāju.

Mūns klusi atvēra bibliotēkas durvis. Spriežot pēc apgaismotajiem logiem, Bils Ričijs atradās šeit. Viņš sēdēja uz ādas dīvāna pie loga, kurā mirdzēja Panotarosas retās ugunis, un šķita domās nogrimis. Piegājis tuvāk, Mūns saprata, ka vecais aktieris aizmidzis. Uz viņa kreisā īkšķa karājās ķēdīte ar miniatūru slēdzeni. Tā bija slēdzene no slēpņa, kur marķīzs glabāja pielikumus kriminālromāniem. Blakus Ričijam uz dīvāna atradās žurku sagrauzta cūk- āda — grāfa Sančo testaments.

Mūns uzmanīgi noņēma važiņu un atslēdza slēpni. Neviens netraucēja viņu šoreiz pamatīgi to izpētīt. Mūnu gaidīja pārsteigums. Tiesa, pēc pēdējās sarunas ar Pedro viņš bija jau daļēji nojautis kaut ko tamlīdzīgu. Aiz plastikāta kārbas, kas imitēja dzelzs lādīti ar ložu caurumiem, aiz neskaitāmiem nāves rīkiem, kas nebija bīstamāki par rotaļu lielgabaliem, gulēja īsta pistole. Mūns pasmīnēja. Nevienam, pat policijas priekšniekam nenāktu prātā meklēt īstu ieroci šai lēto viltojumu kolekcijā. Krievu armijas pistole — piemiņa no marķīza tēva izglābtā lidotāja — tika, acīm redzot, glabāta ne tikai kā relikvija. Tieši to bija pielādējis Pedro, un tā nebija vienīgi aizrautīga rotaļa — dons Kihots apmācīja mazo Sančo Pansu cīnīties ar ieroci rokā…

Tātad arī šī viena no neskaitāmajām Panotarosas mīklām atrisināta! Bet tagad pie velna poēziju, jaķeras pie prozas!

—    Kur ir dienasgrāmata?! — viņš rupji uzmodināja Bilu Ričiju.

—    Dienasgrāmata? — vecais aktieris kā neredzīgs paskatījās uz Mūnu. — Kas ar mani runā? Ak tas esat jūs, mister Mūn! Paldies dievam, redzēju tik briesmīgu sapni, ka tagad esmu priecīgs ieraudzīt dzīvu cilvēku… Iedomājieties, es eju pa Panotarosas ielām, pēkšņi debesis pārvēršas ekrānā un uz tā esmu es — smieklu karalis Bils Ričijs! Visi garāmgājēji apstājas un smejas, smejas līdz krampjiem… Režisora palīgs sauc: «Vajadzīgs cits rakurss! Pagrieziet viņu!» Es neskaidri apjaušu, ka tas attiecas uz mani. Bet kāpēc tad mani jāpagriež, ja varu pats to izdarīt?… Un te pēkšņi jūtu, ka nevaru pakustināt ne rokas, ne kājas. Sejas vietā — ģipša maska. Un līdz manai apziņai beidzot nonāk, ka filmē manas paša bēres… Pēo tam atkal atgūstu samaņu … Pilnīga tumsa … Es izstiepju roku, tā atduras pret lakotu koku… Zināt, mister Mūn, Holivudā ir bijušo slavenību kapsēta. Ne jau nezināms kaps, bet pilnīgi pieklājīgs dēlītis ar vārdu — šo kapsētu taču apmeklē tūristi… Un, lūk, es dzirdu, kāds lasa: «Bils Ričijs, smieklu karalis, miris tādā un tādā …» Kliedzu, cik vien spēka: «Es esmu vēl dzīvs! Paceliet zārka vāku!» Bet šis tips atbild man: «Pacel pats, tev tuvāk!»

—    Es arī redzēju sapni, — Mūns drūmi norūca. — Jūs kaut ko meklējāt sarkanajā klubkrēslā, kuru marķīzs bija aizvedis no manas istabas.

—    Sarkanais krēsls? — Bils Ričijs brīnījās.

—    Jā, tumši sarkans! Nav ko izlikties!

—    Bet jūsu istabā bija tikai pelēki krēsli, es to labi atceros. Viens no tiem palicis pilī… Tajā sēdēja marķīzs, man nepacēlās roka iecelt krēslu mašīnā!

Viņi iegāja pilnīgi tukšajā zālē. Tajā nebija vairs ne viesu, ne gobelēnu, ne mēbeļu, nekā, atskaitot milzīgo, tukšo galdu un divus pussalauztus koka sēdekļus. Un šīs briesmīgās nabadzības un bezcerīgā tukšuma vidū stāvēja tumši sarkans, ar mīkstu porolonu un dārgu ādu popēts, ērts viesnīcas atzveltnes krēsls, kurā bija sēdējis marķīzs, pirms uzsauca savu pēdējo tostu.

—    Pagaidiet, — Mūns sāka kaut ko saprast. — Paskatieties uz mani! Kādas man acis?

—    Jums? Tumši pelēkas.

Ja pie rokas būtu spogulis, Mūns noteikti palūkotos tajā, lai gan labi zināja, ka acis viņam brūnas, — tik pārliecinoši skanēja Ričija balss.

—   Un tie? — Mūns norādīja uz vīna aplieto galdautu. Kādā krāsā traipi?

—   Uz galdauta? — Bils Ričijs brīnīdamies paskatījās uz to. — Tumši pelēki. Vai tad neredzat pats?

—    Paklausieties! Jūs taču esat daltoniķis!

—   Vai tiešām? Tāpēc man viss rādās vai nu pelēks, vai melns, — aktieris čukstēja bezcerīgā balsī, bet tūdaļ atkal uzmundrinājās: — Tikai nedomājiet, redze man vēl lieliska …

—   Ticu, ticu, tāpēc jau jūs redzat dzīvi melnā krāsā,— Mūns pajokoja.

—    Dzīvei ar to nav nekāda sakara, — Bils Ričijs apgalvoja. — Ziniet, tas laikam tāpēc, ka skatos tikai vecas filmas. Toreiz taču krāsainā kino vēl nebija, tikai melnbalti un galvenokārt pelēki toņi. Tāpēc esmu sācis uztvert arī pasauli tādā krāsā… Bet jūs nevienam nestāstiet, mister Mūn, es jūs ļoti lūdzu, citādi ar mani vairs neparakstīs kontraktu. Tieši tagad esmu atradis savu īsto lomu…

Mūns vairs neklausījās. Viņš apsēdās krēslā un nemanot pataustīja zem sēdekļa. Roka uzdūrās kaut kam cietam. Tā bija dienasgrāmata. Tikai tad līdz ausīm atkal nonāca aktiera balss:

—   Filma ar spokiem! Nekādu izdevumu dekorācijām, par tik lielisku uzņemšanas paviljonu kā šī pils var tikai sapņot! Un vai zināt, kad man radās šī ideja? Kad stāvējām aiz gobelēna un jūs noturējāt marķīza čukstus par manu balsi… Kāds no Holivudas režisoriem noteikti uzķersies uz šī āķa … Esmu jau sācis mēģināt, pat palūdzu donu Brito izņemt no slēpņa testamentu … Paklausieties! — Bils Ričijs noņēma galdautu un ietinās tajā. Vīna notraipīts, tas izskatījās kā asinīs mērcēts, it sevišķi, kad atbalss iznēsāja vārdus pa visiem kaktiem un atgrieza tos atpakaļ kā dziestošus čukstus:

—   Es esmu grāfa Sančo Kastelmares gars! Mirstot tālajā svešumā, es novēlēju pārvest manas mirstīgās atliekas tēvzemē. Astoņus gadsimtus esmu dusējis Melnajā alā, līdz manu miegu iztraucēja Geigera skaitītāju baismīgā tikšķēšana …

Mūns jau kāpa lejā, bet Bils Ričijs — traģēdijas aktiera komiskā maska — joprojām lasīja tukšajai zālei savu Spoka monologu.

PANOTAROSA 1966. g. 27. martā

MAJORA MELBRIČA GALVA

Mūns pēkšņi pamodās un apjucis paskatījās apkārt. Viņš sēdēja zilā atzveltnes krēslā, līdzās uz zaļā linoleja mētājās no rokām izkritusi burtnīca zaļā iesējumā. Gaismas kūlis, taisns un ass kā lāzers, žilbināja acis. Saule, kāpdama no gludās, it kā nopulētās jūras, cēlās pāri balkona margām. Mūns paskatījās ciparnīcā. Pulkstenis rādīja seši. Viesnīcā valdīja klusums. Viņš izstaipījās. īsais miegs nebija atspirdzinājis, vēl tagad ikvienā muskulī juta svina smagu nogurumu, kas bija licis viņam iemigt krēslā. Ķermenis ilgojās pēc aukstas dušas, tomēr Mūns nolēma vispirms izpētīt līdz galam dienasgrāmatu.

Jau izlasītajos ierakstos nebija nekā interesanta. Rols bija izmantojis burtnīcu ari spāņu valodas mācībām, kur viņam piepalīdzēja Pedro. Juku jukām ar spāņu vārdiem un izteicieniem bija pierakstīti katram piecpadsmitgadīgam zēnam raksturīgie novērojumi un domas. Spriežot pēc ierakstiem, dzīve Ņujorkā bijusi pelēcīga, vienīgais gaišais plankums Rola uztverē bijis Roda Gaetano neizdevies mēģinājums nolaupīt viņu. Bet nākamā nedēļa līdz aizbraukšanai uz Panotarosu, kad vairāki detektīvi pavadīja zēnu gan uz skolu, gan sporta nodarbībām, Rola izpratnē līdzinājusies cietumam. Toties brīvestība Panotarosā, it sevišķi, kamēr vēl nebija ieradušies tūristi, Rolam patikusi daudz labāk. Vairākas lappuses aizņēma apslēptās mantas meklējumi Melnajā alā. Tās lasot, prātā nāca viduslaiku alķīmiķi, kas mēģināja pārvērst svinu zeltā, tikai Rolam pati meklēšana bija vērtīgāka par gaidāmo rezultātu.

Mūns šķīra tālāk. Acis lipa ciet. Lai padzītu miegainību, viņš izpīpēja pusi cigāra. Tikmēr saule turpināja celties augšup un, sasniegusi balkona visaugstāko punktu, pārvācās uz nākamo stāvu.

Pēkšņi nogurumu nomainīja drudžains satraukums. Mūns izlasīja:

«Šodien es un mamma nirām ar akvalangiem netālu no Svētlaimīgās vientulības salas. Atradām pussagruvušu pazemes eju. Tas pierāda, ka Melnā ala kādreiz bijusi savienota ar salu.»

Pēc nedēļas Rols ierakstīja sekojošo: «Šodien es, liekas, izdarīju svarīgu atklājumu. Spāņu stundas laikā Pedro pateica, ka vārdam «negro» ir divas nozīmes — gan melns, gan nēģeris. Jāsadabū virve.» «Pedro ir malacis!» skanēja nākamais ieraksts. «No kāda zvejnieka pagādāja virvi, pie tam ļoti lēti. Garums apmēram 800 jardu. Mamma domā, ka pilnīgi pietiks.»

Un, lūk, Mūns pāršķīra pēdējo, ar 19. martu datēto lappusi. Tajā bija tikai daži teikumi: «Šodien redzējām mirdzošo ģindeni! Urā! Pēc dažām stundām nācās atgriezties. Mammai kļuva nelabi, viņa izsauca ārstu. Man ari nāk vēmiens, droši vien apēdu pārāk daudz mandeļu tortes. Lai dievs nedod, ka dakteris konstatētu -man temperatūru un noguldītu gultā! Tagad, kad esam tik tuvu gala mērķim, tas būtu velnišķīgi…»

Tai brīdī, kad Mūns izlasīja pēdējo vārdu, viņā viss it kā pamira. Izzuda istaba, tapešu abstraktie zīmējumi, jūra aiz logiem, pat krēsls, kurā tas sēdēja. Domas, apdzīdamas cita citu, joņoja kosmiskā ātrumā, turpretī laiks stāvēja uz vietas. Cigārs pirkstos turpināja degt, pārvērtās pelnos, nobira uz grīdas. Pie durvīm vairākkārt klauvēja. Mūns it kā iztālēm dzirdēja klauvējienus, bet nepievērsa tiem uzmanību. Kad viņš atkal apjēdza, kur atrodas, bija tāda sajūta, it kā pagājusi tikai viena minūte. Taču pulksteņa rādītāji tuvojās desmitiem — bija aizritējušas vairākas stundas.

Viesnīca tagad jau pildījās skaņām — tā vien likās, ka atgriezušies vakar aizbraukušie tūristi. Mūns par to gan nedomāja. Konservu kārba, kas gulēja viņa priekšā uz galda, — lūk, vienīgais, kas viņu pašlaik saistīja. Viņš mēģināja piecelties, notirpušās kājas sākumā atteicās klausīt. Nepatīkamā tirpoņa kājās turpinājās vēl diezgan ilgi, bet Mūns to vairs īsti nemanīja.

Viņš sīki izpētīja dūrienu kārbā. No ārpuses to noslēpa noņemta un vēlāk atkal pielīmēta etiķete ar uzrakstu zelta burtiem «Extra». No iekšpuses dūrienu ar neapbruņotu aci nevarēja pat saredzēt. Mūns uzmanīgi noņēma etiķeti, nogrieza pusi kārbas, lai tā neaizsegtu gaismu, un aj lupu apskatīja caurumiņu. Pēc tam Mūns pats pārdūra kārbu un salīdzināja caurumus. Abi izskatījās nesen radušies, jo nebija korozijas pēdu. Pēc tam Mūns aplūkoja etiķetes līmi, saslapinādams to. Šā eksperimenta rezultāts bija satriecošs. Gan pats dūriens, gan samērā svaigā līme liecināja, ka tas izdarīts pavisam nesen, nevis 18. vai 19. martā. Šis pārsteigums sagādāja Mūnam dziļu gandarījumu. Tas nozīmēja, ka viņš pareizi iztulkojis dienasgrāmatas ierakstus. Un, ja tā, tad ir skaidrs, ka gan daktera Enkarno diagnoze, gan viņa — Mūna iepriekšējās hipotēzes, gan oficiālā versija, ko policijas priekšnieks vakar izklāstīja preses konferencē, bija bezgala tālu no patiesības. 19. martā Šrīveri tiešām sastapās ar nāvi, taču tā neslēpās konservu kārbā, tai nebija nekā kopēja ar botulīnu.

Pie durvīm atkal pieklauvēja. Atvērdams tās, Mūns ieraudzīja gaitenī vairākus automātistus, bet uz sliekšņa — savu palīgu.

—    Vai neaizdosiet man savu bārdas skujamo, kaimiņ? Mans sabojājies! — Deilijs skaļi teica, atskatīdamies uz cilvēku, kas tikko bija iznācis no ģenerāļa istabas. Tas izrādījās Mūna senais paziņa. Garos zvejnieka stulmeņus, dungriņu un veco platmali viņš tagad bija apmainījis pret citu ietērpu.

Viņu pavadīja vēl daži cilvēki privātās drēbēs. Sejas pauda profesionālu noslēgtību, tomēr Mūns pamanīja, ka viņi ārkārtīgi nobažījušies.

—    Aizdošu! — viņš neapmierināti ielaida Deiliju un aizcirta durvis. — Par tādu konspirāciju dons Benitess padarītu jūsu gludi noskūtos vaidziņus par sulīgiem bifštekiem! — viņš nošņāca, tad turpināja: — Vai ģenerāļa Debldeja slepenā aģentūra sacelta kājās jūsu dēļ?

—    Majora Melbriča dēļ! Kur jūs bijāt? Es jau vairākkārt klauvēju.

—    Kas ar viņu? Nogalināts? — Mūns satraukti vaicāja.

—    Pagaidām tikai pazudis. Vismaz šveicars apgalvo, ka pagājušo nakti viņš viesnīcā nav bijis …

—    Arī rautā viņš nepiedalījās, — Mūns domīgi atcerējās. — Bet automātisti? Vai viņi nav redzējuši mūsu ciemiņus? — viņš pēkšņi atcerējās.

—    Paldies dievam — nē! — Deilijs nomierināja Mūnu. — Viņi apsargā tikai ģenerāļa Debldeja un profesora Stārka istabas. Augšējos stāvos nav neviena. Visi žurnālisti aizbraukuši.

Mūns sadrūma. Žurnālistu aizbraukšana pārvilka svītru viņa nodomiem. To, ko viņš nupat bija uzzinājis, vajadzēja zināt visai pasaulei. Bet, atsaukdams no Pamplonas savu slepeno aģentu, viņš pats bija laupījis sev šo privāto iespēju.

—    Vai jūs uzzinājāt, kas bijusi manas dievinātās Lellītes vietniece? — Deilija jautājums izrāva Mūnu no dziļām pārdomām.

—    Gvendolīna!

—    Tas tik ir joks! — pārsteigtais Deilijs iesvilpās. — Kā tad viņa …

—    Vēlāk! — Mūns neļāva viņam pabeigt. — Ir steidzams uzdevums. Simulējiet kādu slimību vai vēl labāk — vieglu ievainojumu. Tikai ceru, ka tas nebūs iegūts, pateicoties manam bārdas skujamajam, — Mūns drūmi ironizēja.

—    Man jānokļūst amerikāņu medicīnas daļā? — Deilijs uzminēja.

—    Ne tikai jānokļūst, bet arī jāpanāk, lai jūs hospitalizētu.

—    Uz ilgu laiku?

—    Tik, cik nepieciešams, lai izpētītu slimības vēstures…

—    Ja cerat ko uzzināt par Šrīveriem… — Deilijs iesāka, bet Mūns viņu pārtrauca:

—    Viņu slimības vēsturi jūs neatradīsiet pat tad, ja būsiet ar mieru amputēt galvu … Jums tikai jāuzzina, kuram no izglābtajiem lidotājiem sniegta hirurģiska palīdzība … Nezaudējiet laiku!

Atlaidis palīgu, Mūns uz ātru roku nomazgājās un apģērbās. Bārdas skujamais, tas pats, kura dēļ Deilijs bija saņēmis stingru rājienu, palika neaizskarts. Jāpasteidzas, kamēr ģenerālis Debldejs pazudušā majora dēļ vēl nav ielencis visu Panotarosas rajonu un aizliedzis izbraukšanu jūrā.

—    Jums telegramma! — pirmo reizi dons Benitess nenovēlēja labrītu.

—    Vai profesors Stārks viesnīcā? — Mūns iebāza neatplēsto telegrammu kabatā. Ja tajā būtu pat ziņa, ka apcietināts Brauns-Gonzaless, arī tad tam nebūtu nekādas nozīmes, salīdzinot ar to, kas jādara pašlaik.

—          Jā … Profesors apgalvo, ka marķīzs, paldies dievam, izdzīvošot. Starp citu, slimība sākās jau tai dienā, kad viņš atrada radioaktīvās šķembas. Viņš tikai nevienam nestāstīja.

—    Don Benitess, klausieties mani uzmanīgi! Nekavējoties sameklējiet Kamilo! Nododiet viņam šo zīmīti, — Mūns ielika izstieptajā rokā jau iepriekš sagatavotu lapiņu.

—    Tiks izdarīts, senjor Mun! — pa savai paražai palocījies, dons Benitess metās uz durvīm.

—    Bet vispirms viņam jānogādā mani uz Svētlaimīgās vientulības salu! — Mūns uzsauca viņam nopakaļ.

Pretēji gaidītajam sargi bez iebildumiem ielaida Mūnu pie profesora.

—     Labi gan, ka atnācāt, — tas nopriecājās. — Es esmu, tā sakot, mājas arestā. Ģenerālis baidās, ka arī mani var nolaupīt krievu-ķīniešu-kubiešu aģenti, — profesors skumji pasmīnēja.

—    Vai jums kaut kas zināms par Šrīveru likteni? — Mūns tieši vaicāja. Atbildi viņš nesagaidīja. Profesors tikai saviebās un sāka runāt par kaut ko citu:

—    Laimīgā kārtā marķīzs Kastelmare saņēmis nelielu apstarojuma devu. Bet, vienalga, tas ir bīstami! Kad pēc kara izvēlējos šo specialitāti, man vēl trūka pilnīga priekšstata par to. Padomājiet tikai — kopš mūžseniem laikiem pastāv tūkstošiem slimību, bet tikai vienu cilvēks radījis mākslīgi — staru slimību!

—    Marķīzs taču apgalvo, ka nav pieskāries šķembām.

—    Pieskāries, un kā vēl! Viņš bija tās speciāli atnesis…

—    No Melnās alas?

—    Nē. No sava pusbrāļa dona Brito īpašuma. Niecīgās kompensācijas dēļ tā riskēt — tas ir briesmīgi! Tiesa, viņš nezināja, ka šķembas ir radioaktīvas.

—    Šaubos, — Mūns norūca un tūlīt piebilda: — Tātad bumba Melnajā alā eksistēja tikai majora Melbriča iedomās?

—    Ja jau jūs pats to uzminējāt, tad, cerams, neapgrēkošos pret slepenību, ja pastāstīšu… Šodien izdarīju kompleksus pētījumus, pārbaudot pazemes ezera radioaktivitāti. Līdz šim netiku tur iekšā, majors Melbričs neatļāva. Jums laikam zināms, ka ūdens ilgu laiku saglabā radioaktivitāti arī pēc tam, kad izzvejotas visas šķembas. Un kas izrādījās? Īstenībā Melnās alas velvi bija izsitis cauri konteiners ar lādiņiem lidmašīnas lielgabalam, kuru šķembas majors droši vien nepietiekamo speciālo zināšanu dēļ sajaucis ar …

Profesors turpināja runāt, bet Mūnam ausīs skanēja cita balss, kas sacīja gluži citus vārdus. Sokrātam pasnieguši kausu ar indi — šo frāzi majors Melbričs izteica, satiekoties ar Mūnu pie Melnās alas. Mūns toreiz nepievērsa tai uzmanību, bet tagad atcerējās, ka tā bija atbilde uz viņa ironisko salīdzinājumu par Kastelmares bagātībām un majora meklētajām atombumbām. Gandrīz tāpat majors Melbričs reaģēja pirmās preses konferences laikā uz Mūna ierosinājumu meklēt slepenās ierīces Svētlaimīgās vientulības salā. Bet šīs abas frāzes Mūns atcerējās tikai starp citu. Viņu vairāk nodarbināja kāds žests, kāda kustība, ko viņš lāgā vairs neatcerējās, bet kas prasīt prasījās pēc izskaidrojuma. Kur tas bija, kad? Nu, protams, vēl vakar, policijas priekšnieka kabinetā! Mūns bija stāvējis pie foto- panorāmas, lūkojies mazajās figūriņās uz salas, — tad ienāca majors un Mūns viņam pavaicāja, kad izdarīta fotografēšana, tajā brīdī…

Tajā brīdī majors aši izstiepa roku pie jostas … Pašlaik Mūns skaidri atcerējās un izprata šo žestu — pirms sakārtot jostu, pirksti pārslīdēja pār revolvera maksti.

Mūnā pašlaik cīnījās divas pilnīgi pretējas izjūtas — nervozs uzbudinājums, bailes nokavēt un ledains miers, kāds bieži rodas izšķirīgos brīžos.

—   Majora Melbriča dēļ mēs tikai veltīgi zaudējam dārgo laiku, — profesora Stārka balss beidzot izlauzās cauri īslaicīgajam kurlumam.

—   Veltīgi? Vai gribat sacīt, ka sašķīdusi vēl viena bumba, atskaitot to, kas nokritusi kalna austrumu nogāzē, marķīza pusbrāļa gruntsgabalā?

—   Esmu pārteicies, — profesors Stārks mulsi paskatījās sienā, it kā baidīdamies, ka tā varētu sadzirdēt.

—    Izpļāpājies, mīļo profesor? Atstājiet stingro slepenību ļaudīm, kas no tās iegūst peļņu! Jums tas it nemaz nepiestāv… Bet tagad pasteidzieties! Man vajadzīgs portatīvs Geigera dozimetrs un aizsargtērps — pēc iespējas drīzāk.

— Jūs zināt, kur … — profesors aprāvās un atkal pavērās sienā. — Savas draudzības vārdā ar profesoru Hblmenu apsoliet nekā nejautāt! Atšķirībā no jums, kura atklājumi ietilpst paragrāfā par kara noslēpumu izpaušanu, manējie pieder tikai man. Skaidrs?

Profesors Stārks pārbrauca ar roku pār kaklu, it kā noņemtu neredzamu siksnu, un atvēra sienas skapi. Blakus uzvalkiem, krekliem un lietus mētelim tur karājās ar gaisu piepūsts brezenta cilvēka līdzinieks, kas starp ierastajiem drēbju gabaliem izskatījās vēl briesmīgāks. Degunu un muti aizstāja respirators, acis — pleksistikla lodziņš, kurā rēgojās tukšums.

Mūns, neprasīdams atļauju, iztukšoja profesora ceļa somu, iemeta tajā antiradiācijas tērpu, iebāza kabatā resnai pildspalvai līdzīgo Geigera dozimetru un, pat neatvadījies no saimnieka, atstāja istabu. Automātisti pavadīja viņu ar aizdomu pilniem skatieniem, it kā aplēsdami, vai tik nelielā čemodānā var iznest cilvēku. Nolēmuši, ka nevar, vienaldzīgi aizgriezās — viņu pienākumos ietilpa tikai paša profesora, bet ne viņa mantu apsardzība.

Liedags pēc vakardienas lietus bija vēl mitrs, vietvietām saulē vizēja žūstošas, sīkas peļķes. Jūrā lāsmoja zeltainas un tumšzilas svēdras. Tālumā pie apvāršņa pacēlās pelēkā Svētlaimīgās vientulības sala.

Šoreiz motorlaiva šūpojās tikai dažus soļus no krasta. Ieraudzījis Mūnu, Kamilo piebrauca pavisam tuvu. Mūns pasvieda zvejniekam čemodānu un, netērēdams laiku, lai izģērbtos, metās ūdenī. Viscaur izmircis, satvēra pretī izstiepto roku un novēlās uz motora taktī trīcošā klāja. It kā neredzamu enkuru pacēlusi, motorlaiva aizšāvās, atstādama aiz sevis baltu putu svītru.

Sala ātri tuvojās. Mūns atskatījās, bet ieraudzīja tikai šauro smilšu strēli un dažas palmas. Varbūt nēģeris paslēpies aiz vienas no tām? Visu ceļu no viesnīcas Mūns bija dzirdējis aizmugurē jau ierasto aproču žvadzoņu un ūdens šļakstus, kad nēģerim ceļā gadījās peļķes. Mūns ne reizi neapgriezās. Kopš vakardienas nēģeris bija kļuvis par otru ēnu, bet cilvēks to parasti neievēro. Instinktīvās bailes, ko civilizācijas pārstāvis vienmēr izjūt akla pirmatnēja spēka priekšā, arī bija notrulinājušās. Vakar Mūns gandrīz vai priecājās, ka vientuļajā nakts gaitā uz pili to pavadīja nēģeris, nevis kaprālis Milss.

— Ātrāk! — Mūns uzsauca, ar acīm mērīdams atstatumu līdz salai.

Šoreiz zvejnieks neizlikās kurls. Motors ierēcās, laiva, šķeldama viļņus, rāvās uz priekšu, dzinējam ātri pukstot.

—      Vai jūs kopā ar Šrīveriem toreiz izkāpāt krastā? — Mūnam nācās kliegt.

—    Kad?

—     19. martā.

—    No kurienes jūs to zināt?

—    Svētais Huliāns iečukstēja, — Mūns atjokoja.

—    Viņi lūdza nevienam nestāstīt.

—      Bet jūs, savukārt, bijāt ieinteresēts, lai neviens nezinātu, kādos nolūkos braucāt uz Kosta Ažūru. Jūsu pasaciņas dēļ man piecas dienas vajadzēja maldīties kā pa tumsu … Tātad izkāpāt krastā vai neizkāpāt?

—      Nē! Tikai atvedu, bet ap pusdienas laiku atkal atbraucu pakaļ. Pašā salā jau labi sen neesmu bijis…

Mūns atskatījās. Saules vizmā un tumšajās ēnās uz ūdens pusceļā starp laivu un pludmali kustējās tumšs kamols. Vai tā bija peldošā nēģera sprogainā galva vai tikai straumes nests jūras zāļu kušķis, — no šejienes to nevarēja atšķirt.

Mūns nodomāja, ka pielaidis milzīgu kļūdu, nepaziņodams padrem Antonio, ka Evelīna Rodžera aizbraukusi un viņu aizstājusi Šrīvera meita. Bet līdz šim neiznāca par to domāt, un tagad bija jau par vēlu.

Svētlaimīgās vientulības sala izauga pēkšņi — slīpa akmens siena, ko vaiņagoja atsevišķi klints bluķi.

—      Kur ir ieeja Nēģeru alā? — Mūns skaļi vaicāja, pār- lēkdams uz krastu.

—      Tajā pusē! Aiz krūmiem redzēsiet melnu spraugu un krustu virs tās. — Kamilo pasvieda viņam čemodānu un atstūmās ar ķeksi. — Pēc stundas atbraukšu jums pakaļ.

—      Ja neatgriezīšos, nekavējoties paziņojiet profesoram Stārkam! — Mūns uzsauca projām slīdošajam putu virpulim, aiz kura tikko bija saredzama laiva.

Turoties pie krūmiem, Mūns uzrāpās uz prāvākas klints. Visa sala bija redzama kā uz delnas. Par kādreizējo zemestrīci varēja spriest vienīgi pēc haotiskā reljefa. Pa šo laiku kuplie savvaļas augi bija paguvuši aizpildīt visas plaisas ar biezu, zaļu paklāju, aizsedzot vismazāko spraudziņu. Tikai vienā vietā bija redzami plienakmeņi, izsvaidīti, it kā lādiņam sprāgstot.

Nez kādēļ šie pelēcīgie pliena gabali, kas daļēji, bija noslīdējuši pusaizbirušā bedrē, asociējās ar caurumiņu konservu kārbā.

Mūns sameklēja krustu, ielīda krūmos un ieraudzīja tumšu caurumu, kas tālāk dziļumā arvien vairāk paplašinājās. īsu brīdi viņš pastāvēja alas priekšā, it kā uzņemdams sevī saules gaismu, tad ienira tumsā.

Iededzinājis kabatas lukturīti, viņš nolika to uz akmens un šai blāvajā apgaismojumā uzvilka neierastās brezenta biuņas. Pārbaudot respiratoru — pāris reižu dziļi ieelpojot, viņš juta, ka smok: gan alā, gan Mūna aizsargtērpa brezenta ķiverē valdīja smacīga, bezcerīga tumsa.

Mūns piekāra pie jostas dozimetru un, satvēris stīvajos, brezentā tērptajos pirkstos revolveri un lukturi, devās uz priekšu — kodoltermiskā gadsimta briesmīgs zvērs, no kura paniskā izbīlī būtu paslēpušies paleozoja briesmoņi. Koncentrētās gaismas dzeltenais aplis maldījās pa brūnganu sūnu vietumis apaugušajām akmens sienām. Mūnam nebija ne jausmas, kurp iet. Viņam bija tikai viena nedroša cerība — virve, ko Pedro bija pagādājis Rolam. Ja Šrīveri aiziedami nebija to saritinājuši, tā aizvedīs viņu līdz mērķim. Ja ne, nāksies atkāpties — pārāk daudz sānu atzarojumu, kas var novest vai nu pie mērķa, vai strupceļā vai bezdibenī.

Nogājis apmēram piecdesmit metru, viņš atvieglots ieraudzīja klintī iedzītu āķi un tam piestiprinātu smalku stikla šķiedras auklu. Viņš paņēma to padusē — abas rokas bija aizņemtas — un, sekojot auklas līčločiem, devās dziļāk šaurajā tunelī. Velve bija zema, tādēļ elpot šķita daudz grūtāk, nekā patiesībā bija. Soļi, velvēm sašaurinoties, smagi rībēja. Auklas gals pazuda aiz pagrieziena. Mūns apstājās, lai atvilktu elpu, un sadzirdēja attālu, neskaidru troksni — tādu kā murmināšanu, kā krītošu lāšu pakšķē- šanu, kā attāluma apslāpētus, uzmanīgus soļus. Viņš gāja tālāk, pagriezās un nokļuva lielā alā, ko stalaktīti sadalīja atsevišķās sekcijās. Tad pilnīgi skaidri atskanēja soļu dimdoņa. Mūns acumirklī nodzēsa lukturi un paslēpās. Sataustījis padziļinājumu, viņš ar visu ķermeni iespiedās tajā un sastinga, pūlēdamies neelpot.

Soļi arī apklusa.

Kamēr Mūns tā stāvēja savā akmens nišā nekustīgs kā sienai pieslieta viduslaiku mūka izkaltusi mūmija, viņam likās, ka viņš ir viens no pēdējiem trešā pasaules kara dzīvajiem kareivjiem. Jau sen nospiestas sarkanās pogas, jau sen transkontinentālās raķetes šķērsojušas okeānus, jau sen vairs nav nedz mazās Panotarosas, nedz milzīgās Ņujorkas, tikai šeit, apakšzemē, dzīvi palikuši divi — viņš un vēl viens tāds pats briesmonis, ar kuru viņam jāsatiekas tuvcīņā šeit, šajā tumšajā alā. Viņš jau juta, ka lodes spindzēdamas izurbjas cauri brezentam, ka līdz ar tām neaizsargātajā ķermenī iekļūst gamma stari, ka uzvarētais mirst no ievainojumiem, bet uzvarētājs mazliet vēlāk — no nāvējošās radiācijas.

Mūns nokratīja murgaino vīziju un enerģiski paspēra dažus soļus. Satikšanās ar nepazīstamo slēpa milzīgas briesmas, bet nezināt, kas tas ir, bija vēl ļaunāk. Soļi atskanēja no jauna. Mūns uzdrošinājās iededzināt lukturi. Mazs, dzeltens aplītis slīdēja pa akmeņiem, izraujot no tumsas fantastiskas ejas. Tuvumā neviena nebija. Mūns gāja tālāk. Tagad viņš vismaz nebija tik pārliecināts, ka no alas otra gala kāds to saspringti vēro. Iespējams, viņš dzird tikai paša soļu tālu atbalsi.

Aukla atkal pagriezās. Mūns tai sekoja un, tikko noturējis līdzsvaru, paklupa pret kādu priekšmetu. Sākumā viņam šķita, ka zem kājām guļ milzīgs, bezveidīgs maiss. Pēc mirkļa viņš saprata, ka tas ir antiradiācijas tērps, kuram kaut kā trūka. Trūka augšējās daļas ar respiratoru. Viņa priekšā gulēja rumpis bez galvas.

Geigera dozimetrs, kas jau labu laiku bija nemierīgi dūcis, sāka spalgi rūkt, it kā brīdinādams — tālāk ne soli. Mūns pacēla galvu un kā zemei pienaglots sastinga. Priekšā bija pilnīga tumsa, tikai kaut kur bezgala tālu, bet tik reāli, it kā tas atrastos pavisam blakus, mirdzēja ģindenis. Cilvēka mugurkauls ar šausmīgu galvaskausu un tukšiem acu dobumiem.

Vēlāk Mūns nekādi ^nevarēja atcerēties, kā izkļuvis no alas. Viņš atjēdzās tikai tad, kad norāva no galvas brezenta kapuci un ievilka pilnas plaušas spēcīgā, reibinoši svaigā jūras gaisa. Zvejnieks Kamilo vēl nebija atgriezies vai arī, Mūnu nesagaidījis, jau aizbraucis. Mūnam nebija ne jēgas, cik ilgi viņš maldījies pazemes labirintā. Lai piekļūtu pulkstenim, vajadzēja vispirms atsiet un novilkt cimdus, bet tam pietrūka spēka. Mūns pārlaida skatienu pār jūru — motorlaiva nekur nebija redzama. Toties samērā netālu saules vizmām klātajam ūdenim cauri izurbās zemūdenes tornis. Mūns izšāva — vēl un vēl. Pēc dažām minūtēm viņš jau atradās komandiera telpā, kas oda pēc karsta metāla un gumijas.

— Savienojiet mani ar ģenerāli Debldeju! — Mūns kliedza, juzdams, ka nupat aizsmaks. Kad austiņās atskanēja ģenerāļa balss, Mūns varēja tikai čukstēt: — Izsūtiet meklēšanas grupu uz Svētlaimīgās vientulības salu… Ar aparatūru un aizsargtērpiem… Atradu to, ko bija meklējis majors Melbričs …

*

Zem alas velves skanēja dobji soļi, kurus kā refrēns pavadīja monotoni skaitītāju tarkšķi. Spēcīgu lukturu gaismas kūļi apgaismoja ceļu tālu priekšā. Kad Mūns nonāca tajā vietā, no kurienes bija redzējis ģindeni, tas, salīdzinot ar šo spožo gaismu, izskatījās pavisam blāvs, kā puscaur- spīdīgais spoks Minervas Zingeres kabinetā.

Stari izrāva no tumsas zemē guļošo stāvu bez galvas. Spilgtajā gaismā tas vairs neiedvesa Mūnam tādas mistiskas bailes kā pirmīt. Tagad viņš bija vienīgi kriminālists, kas pētī nozieguma vietu. Mūns klusībā secināja, ka galva nošķelta ar vienu vienīgu briesmīgu cirtienu. Spriežot pēc ķermeņa stāvokļa, tas, acīm redzot, noticis bez iepriekšējas cīņas. Lukturi apgaismoja plienu, kur gulēja brezentā tērptais mironis. Vispirms Mūns ieraudzīja no beigtā rokas izkritušo Geigera skaitītāju. Rādītājs lēkāja kā dzīvs, aparāts turpināja raidīt savu brīdinājumu, kas zemē guļošajam cilvēkam vairs nevarēja līdzēt. Tad lukturu sakrustotie stari paslīdēja tālāk un apstājās, atdūrušies pret kaut ko spīdīgu. Mūns piegāja tuvāk. Gaismas kūlī spīdēja pleksi- stikla kvadrātiņš, ko ierāmēja tumšs ovāls. Ģenerālis Debldejs paspēra pleksistiklu ar kāju un iekliedzās. Pa zemi aizripoja antiradiācijas tērpa augšējā daļa ar respiratoru un nespodru pleksistikla lodziņu sejas vietā. Mūns neviļus atcerējās šausmu pārņemtās donjas Selas acis un viņas nostāstu par lidotāju, kura rumpis nokritis vienā pusē, bet galva ar rokām — otrā. Galva brezenta kapucē mīksti atsitās pret sienu un apstājās blakus saburzītam papīriņam. Viens no virsniekiem ātri to paķēra, Mūns paguva ievērot tikai dažus ar roku rakstītus ciparus, kas veidoja vienu vienīgu rindu. Bet galva joprojām gulēja zemē — neviens neuzdrošinājās to pacelt.

Mūns atstūma sānis pie visām miesām drebošo ģenerāli, paspēra soli uz priekšu un nolaidās uz ceļiem, virzīdams dzelteno gaismas aplīti pleksistikla lodziņā.

Detektīvā raudzījās majora Melbriča stiklainās acis.

Ausīs vēl skanēja ģenerāļa Debldeja kliedziens. Tad tas norima un iestājās klusums. Šis klusums, kas šķita aizpildām alas augstās velves, vēl ilgus gadus pēc tam vajāja Mūnu.

ĢENERĀĻA DEBLDEJA ULTIMĀTS

Ģenerālis Debldejs apbrīnojami ātri atguva aukstasinību.

—   Diemžēl esmu spiests palūgt jūs aiziet no šejienes, — viņš norādīja uz Geigera skaitītāju, kas nepārtraukti trauksmaini tikšķēja. — Mēs esam karavīri, bet jūs — civilpersona. Es atbildu par jūsu drošību.

—   Vai tad jūs uzskatāt, ka šis tērps pietiekami neaizsargā no briesmām?

Viņi runāja caur respiratoriem. Dobjās, it kā aizkapa balsis, kuras atkārtoja atbalss, atstāja nomācošu iespaidu. Mūns juta — vēl brīdis, un nervi neizturēs.

Atmetis ar roku, viņš nepretodamies sekoja kādam cilvēkam. Maska un tērps neļāva saprast, kāda tam militārā pakāpe, bet Mūnu tas pašlaik nemaz neinteresēja. Viņam bija tikai viena vēlēšanās — pēc iespējas ātrāk izkļūt no alas.

Mūnu nogādāja līdz baltajam autobusam. Tajā no neskaitāmiem caurumiem griestos un sienās tūlīt izšļācās putains šķidrums. Tikai pēc tam pavadonis palīdzēja Mūnam novilkt tērpa virsdaļu un novilka to arī pats. Blakus Mūnam sēdēja labsirdīgs puisis ar leitnanta pakāpi. Tūlīt varēja redzēt, ka privātajā dzīvē tas ir godīgs, atsaucīgs cilvēks. Tieši tādēļ Mūnu tā satricināja tas, cik dabiski viņš veica šo briesmīgo procedūru.

Kad Mūns beidzot aizkļuva līdz viesnīcai, viņam bija tikai viena vēlēšanās — iekrist gultā, ar visu ķermeni pie- plakt matracim un gulēt, gulēt… Nebija spēka ne aprunāties ar donu Benitesu, kas pavadīja viņu ar norūpējušos skatienu, ne apjautāties par Deiliju, ne padomāt par tūkša- jās istabās paslēptajiem ļaudīm. Izģērbdamies viņš sataustīja kabatā telegrammu, ko bija piemirsis, un piespieda sevi to izlasīt.

«Pedro Himenesa banka ietilpst Spāņu kredīta asociācijā, ko kontrolē garīgais ordenis «Opus Dei», kura loceklis ir arī finansu ministrs. Šīs asociācijas kapitālieguldījumus ārzemēs apdrošina Privātā starptautiskā banka, kuru vada Šrīveram piederošā korporācija «American De- velopment Company»,» ziņoja Donalds Kings un nobeidza ar humoru: «Apžēlojieties par pārējiem klientiem. Es nevaru apkalpot vienīgi jūs.»

Aizmigdams Mūns atkal redzēja peldam melnu matu vai jūras zāļu kamolu … To nomainīja majora Melbriča galva, kas, likās, dzīvoja atsevišķi no ķermeņa aiz pleksistikla lodziņa. Kas to nocirtis? Kādēļ? … Blakus tai gulēja skaitītājs un tarkšķēja kā rakstāmmašīna … Tas kaut ko rakstīja, kādus šausmīgus vārdus, mūslaiku «Mene, tekel, fares». Ugunīgi burti cits aiz cita parādījās uz akmens sienas, pārvērzdamies mirdzošā ģindenī… Dīvaina asociāciju ķēde… Ak tā! Portatīvais dozimetrs taču izskatījās kā pildspalva. Šai apstāklī slēpās šaušalīga simbolika. Ar pildspalvas palīdzību arī var iznīcināt miljonus, parakstot neskaitāmus nāves spriedumus vai vienu vienīgu pavēli.

Tā nodomājis, Mūns iemiga. Miegs bija dziļš kā nāve un nemierīgs kā dzīve. Mūns sapņos juta, ka krīt arvien dziļāk un dziļāk, ka krampjaini turas pie spilvena, segas, palagiem. Pamozdamies no klauvējieniem, viņš ieraudzīja sevi guļam uz grīdas. Apkārt mētājās sasvīdusi gultas veļa. Klauvējieni kļuva arvien skaļāki. Grīļodamies Mūns aizkļuva līdz durvīm. Atvēra tās un atsprāga atpakaļ.

Istabā cits aiz cita ienāca ģenerālis Debldejs, pulkvedis Baroha-i-Pinoss, vairāki amerikāņu militārās policijas kareivji ar automātiem rokās un gandrīz tikpat daudz civilo gvardu ar karabīnēm. Mūns neviļus atkāpās vēl dažus soļus. Pēc šā bruņotā iebrukuma būtu bijis dabiski dzirdēt pavēli: «Rokas augšā!» Taču ģenerālis Debldejs laipni sacīja:

—   Mums jāaprunājas.

—   Varbūt jūs man vispirms atļausiet saģērbties? — Mūns aptaustīja mitro pidžamu.

—   Diemžēl nevaram zaudēt tik daudz laika. Tikko esam aizturējuši krievu aģentu.

—   No kurienes tas radies? — Mūns ironiski vaicāja.

—   Iespējams, ka viņu izsēdinājusi zemūdene.

—        Diezgan loģiski, — Mūns piekrita. — Bet kāds tam sakars ar mani?

—   Atnācām, lai tieši to noskaidrotu.

—        Tādā gadījumā lūgšu kungus apsēsties. Situācija kļūst interesanta.

Ģenerālis apsēdās, pārējie palika stāvam.

—        Vai jūs nevarētu pateikt, kas nogalinājis majoru Melbriču? — ģenerālis jautāja.

—        Jūsu repertuāru nevar saukt par vienmuļu, — Mūns secināja.

—        Kādā ziņā? — pēkšņi ierunājās pulkvedis Baroha-i- Pinoss.

—        Tai ziņā, ka nupat dzirdētais ir ārija pavisam no citas operas.

—        Diemžēl no tās pašas, — ģenerālis atteica. — Majors Melbričs bija viens no visspējīgākajiem …

—        … mūsu izlūkošanas slepenajiem aģentiem, — Mūns pabeidza viņa vietā. — Tas man ir zināms.

—        No kurienes? — pulkvedis bargi paskatījās uz Mūnu. — Pat man nebija ne jausmas.

—   Tikai tāpēc, ka jums atrofējušās domātspējas.

—        Es neatļaušu ņirgāties par mani! — pulkvedis uzkliedza, bet ģenerālis nomierināja viņu, nevērīgi pamādams.

—        Mierā, pulkvedi! Mums ir daudz svarīgākas problēmas, — viņš atkal pievērsās Mūnam. — Pagaidām nejautāšu, kā jūs to esat izošņājis . ..

—        Ar loģiskas domāšanas palīdzību. Ar ožas orgāniem tam nav nekā kopēja.

—        Pieņemsim, — ģenerālis laipni piekrita. — Tādā gadījumā tā pati loģika pateiks jums priekšā, kas nogalinājis mūsu slepeno aģentu.

—        Kas? — Mūns izlikās naivs. — Droši vien citas valsts aģents.

Ģenerālis Debldejs klusēja. Pēc garas pauzes viņš teica:

—        Jūs laikam redzējāt papīru, kas gulēja blakus majora ķermenim. Mēs devām to atšifrēt. Izrādās, teksts ir šāds: «Sveiciens no Odesas. Linda.»

—   Ārkārtīgi saistoši! — Mūns piekrītoši pamāja.

—   Tas vēl nekas. Teksta šifrēšanai izlietots atomu kods — tas pats, kurš pazudis. Pārāk saistoši, vai ne?

—    Piekrītu. Iznāk, ka majoru nogalinājis Hjū Brauns? — Mūns atļāvās diezgan vieglprātīgu gājienu. Pagaidām viņam nebija ne jausmas, kādu kombināciju ģenerālis izvēlējies šaha partijas turpinājumam. Bet izdarīt gājienu, kas būtu jāveic pretiniekam, ir vienmēr izdevīgi.

—   Hjū Brauns? — ģenerālis tiešām bija pārsteigts. — No jums to nebiju gaidījis.

—    Tas nav pēdējais pārsteigums, ko esmu jums sagatavojis, — Mūns pasmīnēja. — Piedodiet, mēs esam novirzījušies. Runājot pulkveža vārdiem — kādi jums pierādījumi, ka viņš ir krievu spiegs?

—   Nerunājiet muļķības! — pulkvedis iekaisa. — Sveša pase — vai tas nav pierādījums?

—   Acis pelēkas, bet pasē rakstīts — violetas, — Mūns pamāja. — Jūs man to jau stāstījāt. Un kas par to?

—   Zilas, — nesapratis Mūna ironiju, pulkvedis pārlaboja.

—   Zināt, tieši šis apstāklis lika man šaubīties, vai viņu tiešām iesūtījuši krievi, — konfidenciālā tonī pateica ģenerālis. — Bet saskaņā ar varbūtības teoriju pat vislabākajiem speciālistiem gadās kļūmes. Piemēram, jums, — ģenerālis cieši palūkojās uz Mūnu.

—   Proti? — tas mierīgi vaicāja.

—   Par to parunāsim mazliet vēlāk. Laika pietiks.

—   Jūs tikko teicāt, ka steidzaties.

—   Jūsu dēļ esmu gatavs aizkavēties . .. Starp citu, arī mums pašiem reizēm gadās ne ar ko neattaisnojamas rupjas kļūdas.

—   Vai tas zīmējas uz jūsu bijušo padoto pulkvedi Mervinu? — Mūns vaicāja.

—    Nē — viņš bija vienkārši idiots, — ģenerālis nevērīgi atmeta ar roku. — Bet mans priekštecis bija ārkārtīgi gudrs cilvēks. Liekas, toreiz jau jums stāstīju, ka viņu aizsūtīja uz kādu Āzijas valsti, lai organizētu sazvērestību pret mūsu neseno sabiedroto… Viņš ielūdza diktatoru savā rezidencē sirsnīgai sarunai un pierakstīja magnetofona lentā katru vārdu. Mūsu laikos to var izdarīt ar aparatūru, ko viegli paslēpt, piemēram, atlokam piespraustā orhidejā.

Mūns, māksloti izbijies, aplūkoja sienas.

—   Meklējat orhideju? — ģenerālis iesmējās. — Neuztraucieties. Šoreiz iztiksim hez tehnikas. Nedomājiet, ka vienīgi detektīvi spējīgi loģiski secināt.

—   Kā tad bija ar ierakstu? — Mūns atgādināja.

—   Manam priekštecim bija pavisam noteikts mērķis. Jaunais diktators, kas nomainīja veco, varētu uzskatāmi demonstrēt saviem līdzgaitniekiem, kādu nelieti viņi padzinuši. Diemžēl lenta nokļuva revolucionāru rokās, kam radās iespaids, ka mans priekštecis ir vismaz tāds pats neģēlis, tāpēc viņi, sturmējot prezidenta pili, pie viena apciemoja arī manu priekšteci… Tas ir viss. Bēdīgas beigas viņam, labs sākums — man.

—   Ļoti pamācošs stāsts, — Mūns piekrita. — Varbūt visai drīz varēšu pastāstīt jums kaut ko līdzīgu. Tikai šoreiz viss būs otrādi. Bēdīgs iznākums jums, bet vienam otram — labs… Jūs droši vien esat sīki izpētījis ienaidnieka metodes. Kā jūs, būdams pretizlūkošanas dienesta darbinieks, izskaidrojat šo krievu kļūmi? Ja jau pase viltota, tad nebija grūti ierakstīt arī pareizo acu krāsu.

—   Man ir vairākas hipotēzes, — ģenerālis teica, izlikdamies, it kā dalītos pārdomās. — Piemēram, sākumā bija nodomāts atsūtīt vienu cilvēku, bet pēdējā brīdī to nez kādēļ nācās aizvietot ar citu.

—   Nav izslēgts, ka tas ir diezgan tuvu patiesībai, — Mūns piekrita. — Taču daudz vienkāršāks izskaidrojums, ka Hjū Brauns nav nekāds spiegs, bet gluži parasts cilvēks, kurš, par nelaimi, pasu galdā nokļuvis izklaidīga rakstveža rokās… Man savā laikā pastāstīja ļoti skumju gadījumu. Kāda pusmūža dāma, braucot pāri robežai, atteikusies uzrādīt pasi. Par izlūkošanas priekšnieku tur droši vien strādājis jūsu tipa cilvēks, ģenerāli, tāpēc dāma iesēdināta aiz restēm. Viņa diezgan ilgi klusējusi. Vēlāk izrādījies, ka pasē šī dāma padarīta par desmit gadiem vecāka. Perspektīva tikt noturētai par sešdesmitgadīgu veceni likusies viņai daudz briesmīgāka nekā iespēja tikt tiesātai kā spiedzei.

Ģenerālis smējās. Viņš smējās pārāk ilgi, it kā tā būtu pirmšķirīga anekdote, bet Mūns nemaz nebija tik pārliecināts, ka šis nupat izdomātais joks ir asprātības kalngals.

—   Komiski? — viņš katram gadījumam apjautājās.

—   Ļoti, — ģenerālis piekrita. — Jūs mani ārkārtīgi sasmīdinājāt. Tātad jūs pieļaujat, ka Hjū Brauns kritis* pa.r upuri rakstveža izklaidībai? Nekas tamlīdzīgs. Šim tā sauktajam Hjū Braunam vienkārši neienāca prātā, ka mēs atradīsim īsto.

—   īsto? — Mūns vaicāja.

—   Jā. Tam tiešām ir zilas acis. Viņš dzīvo Ņujorkā, 65. Austrumu ielas un Ceturtās avēnijas stūrī un, ja var ticēt maniem slepenajiem aģentiem, pirms piecām minūtēm izgājis no mājas, iesēdies simt sešdesmit otrā maršruta autobusā un tagad droši vien jau izkāpj pie universālveikala, kur viņš strādā. Ja šaubāties, varu pasūtīt steidzamu sarunu un dot jums iespēju personīgi pārliecināties.

—   Padodos! — Mūns teica. — Ko jūs no manis gribat?

Negribam, lai otra bumba, pateicoties jums, tiktu

tāpat izreklamēta kā pirmā, — ģenerālis, juzdams, ka novedis partiju līdz matam, tagad runāja gluži citā tonī. — Tāpēc, ja nevēlaties, ka Hjū Brauns — pagaidām sauksim viņu šai vārdā — tiktu apcietināts, jums nekavējoties jāaizbrauc. Dodam jums laiku tieši pusstundu.

—   Vai tas ir ultimāts? — Mūns vaicāja.

—   Pieņemsim. Ja nedarīsiet to, mēs apcietināsim arī jūs.

—   Par ko?

—   Kā līdzzinātāju. Mums ir skaidrs, ka jūs esat uzturējis ar viņu slepenus sakarus. Jau tas fakts vien, ka jūs abi noklusējāt pazīšanos, dod iemeslu visnopietnākajām aizdomām.

—   Ka arī es esmu krievu spiegs? Varu uzrādīt pasi. Tur viss saskan, sākot ar uzvārdu un beidzot ar acu krāsu.

—   Neieteicu jokot, — ģenerālis sacīja glaimīgā balsī, kas slēpa sevī nepārprotamus draudus. — Jūs labi zināt: ja vien es vēlēšos, divdesmit liecinieki apliecinās, ka jūs neesat Mūns no detektīvaģentūras «Mūns un Deilijs», bet gan cilvēks, kas uzdodas par viņu.

—   Pareizi, — Mūns pamāja. — Bet jums tikpat labi zināms kā man, ka Hjū Brauns ir mans palīgs Deilijs. Jā, man bija ar viņu slepeni sakari, jo baidījos, un ne bez iemesla, ka spāņu policija, — Mūns nikni paskatījās pulkvedī Barohā-i-Pinosā, — nevis palīdzēs man atklāt Šrīveru nāves noslēpumu, bet gan visādi kavēs. Tāpēc bija nepieciešams, lai manam palīgam būtu rīcības brīvība un vismaz viņam nesekotu pa pēdām kāds kaprālis Milss.

—   Varat neturpināt, — ģenerālis pārtrauca. — Par cik dažas dienas pirms Deilija izbraukšanas bija sagatavota ārzemju pase Hjū Braunam, Šrīvera universālveikalu realizācijas daļas priekšniekam, jūs nolēmāt izmantot šo dokumentu. Varu apstiprināt, ka īstais Hjū Brauns loti līdzinās Deilijam. — Ģenerālis izņēma no kabatas portfeļa pa fototeletaipu atsūtītu attēlu.

—   Toreiz nezinājām, ka Panotarosā ir jau viens Brauns. Visā šai putrā ar Brauniem vainojams dievs, ko sauc par likteni… Ceram, tagad, kad pārpratums visiem par prieku noskaidrots, varēšu beidzot apģērbties? — Mūns vaicāja.

—   Nē! — pulkvedis Baroha-i-Pinoss nobrēca.

—   Kāpēc gan ne? — ģenerālis labsirdīgi norūca. — Lai misters Mūns saģērbjas. Viņam šā vai tā pēc pusstundas jāaizbrauc.

—   Tikai pēc jums, — Mūns teica. — Es esmu džentlmenis.

—   Kā redzu, jūs vēl nesaprotat, cik nopietnā situācijā esat iekļuvis sakarā ar svešo pasi un visu jūsu vieglprātīgo spēlīti, — ģenerālis līdzjūtīgi sacīja. — Tādā gadījumā nāksies nodemonstrēt uzskates līdzekļus. — Viņš pamāja vienam no saviem padotajiem. — Ievest!

Pēc mirkļa durvis atvērās. Četri apbruņoti sargi ieveda Deiliju. Rokas tam atradās aiz muguras.

—   Pateicos! — Mūnu nebija tik viegli iebiedēt. — Šis uzskates līdzeklis man jau daudzus gadus acu priekšā.

Ģenerālis atbildes vietā pagriezās pret Deiliju.

—   Jautāju pēdējo reizi — kāds ir jūsu īstais uzvārds?

—   Hjū Brauns! — Deilijs, kam nebija ne jausmas par nupat notikušo sarunu, paraustīja plecus.

—   Ierakstiet pratināšanas protokolā! — pulkvedis Ba- roha-i-Pinoss pavēlēja vienam no saviem policistiem. Tas drudžainā steigā izrāva no kabatas formulāru un sāka pierakstīt.

—   Ko nozīmē šī komēdija? — Mūns saskaitās. — Jūs tikko paziņojāt, ka jums viss zināms, vai ne tā? — viņš griezās pie ģenerāļa. — Mūsu sarunai ir liecinieki.

—   Jūsu liecinieki? — ģenerālis pasmīnēja.

—   Un kas tie tādi, pēc jūsu domām? — Mūns ar žestu norādīja uz klātesošajiem.

—   Tie ir mani liecinieki! Skaidrs? — Un ģenerālis mierīgi pagriezās pret protokolētāju. — Ierakstiet protokolā! «Es, brigādes ģenerālis Džeremijs A. Debldejs, izmeklēdams apstākļus, kādos noslepkavots majors Ralfs Melbričs, īstenībā slepenās daļas darbinieks pulkvedis Ralfs K. Lait- ness-Sībotoms, nācu pie slēdziena, ka nepazīstamais, kas uzturas Panotarosā ar Hjū Brauna pasi, jau pirms tam turēts aizdomās…»

—   Pietiek! — Mūns uzkliedza. — Deilij, sūtiet viņus pie joda!

—    Labprāt! — Deilijs jautri atsaucās. — Bet diemžēl nav iespējams, — viņš pagriezās pret Mūnu un parādīja roku dzelžus. — Šie velni pa īstam ķērušies pie lietas! Goda vārds, nesaprotu, ko mēs viņiem izjaucām. Manuprāt, te ož pēc kaut kā stiprāka nekā ūdeņraža bumbas …

—   Muti ciet! — pulkvedis viņam uzbļāva.

—   Tiešām labāk klusējiet, — Mūns pēkšņi kļuva gluži miermīlīgs. — Paklausīsimies, kādu apsūdzību pret jums izvirza.

—   Varu informēt, — Deilijs pamirkšķināja. — Šifrs iekritis jūrā netālu no apakšpulkveža Hogerta lidmašīnas avārijas vietas. Zvejnieks Kamilo to izmakšķerēja un, būdams antifrankists, antiamerikānists un vispār komunists, nodeva man. Sākumā noglabāju šifrū slēpnī marķīza pilī, bet vēlāk aizsūtīju ar zemūdeni…

—   Atļaujiet mazu papildinājumu jūsu ironiskajam stāstījumam — lietišķos pierādījumus, — ģenerālis viņu aprāva. — Pils neapdzīvotajā daļā uzieti jūsu kurpju nospiedumi, kas aizved pie slēpņa. Jūsu istabā pilī atrasta ceļa soma ar dubultdibenu, bet tajā — priekšmeti, kādus parasti lieto izlūki. Zvejnieka Kamilo Verarosas motorlaivas kajītē arī atrasti jūsu pirkstu nospiedumi. Šajā kajītē atradās grīdā iemontēts raidītājs, ar kura palīdzību Kamilo Verarosa izdarīja šifrētas pārraides. Šorīt kārtējā sakaru seansa laikā viņu izdevās nopeilēt.

—   Kamilo apcietināts? — Mūnam tas bija jaunums.

—   Jā. Un tagad lūgšu nepārtraukt mani, — ģenerālis mierīgi turpināja diktēt: — … turēts aizdomās, ka ar speciālu kurjeru nodevis slepeno šifru ārzemju valstij, nogalinājis pulkvedi Laitnesu-Sībotomu, kas bija to izsekojis … Lūdzu, pulkvedi, — viņš ar parasto laipnību griezās pie tā, — vai jums nebūtu ko piebilst no savas puses?

—   Nevajag, — Mūns teica. — Jums tiešām ir nags uz sazvērestībām, ģenerāli. Ne jau velti jūs saņēmāt šo posteni pēc jūsu priekšteča neveiksmīgās misijas.

—   Pateicos par komplimentu, — ģenerālis augstprātīgi pasmaidīja.

—   Sakiet — vai jūs gadījumā toreiz nepiepalīdzējāt zināmās Āzijas valsts revolucionāriem? — Mūns aukstasinīgi turpināja. — Man kāds grafologs nesen stāstīja, ka raksturu varot noteikt arī pēc viltota paraksta.

Ģenerālis klusēja. Šo klusēšanu varēja iztulkot dažādi.

—   Nu labi, — Mūns apsēdās ērtāk. — Lai pagātne paliek pagātnē. Kurš no mums ir bez grēka? Visiem zināms, ka karjeras kāpnes sastāv no mūsu priekšteču lauztajiem mugurkauliem. Bet baidos, ka šoreiz jūs kalposiet par pakāpienu kādam citam. Jūsu komēdija, ģenerāli, diezgan teicami inscenēta, bet jau Šekspīrs teicis: «Smejas tas, kas smejas pēdējais.» Varu iztēloties, kādi smiekli sacelsies, kad jūs mēģināsiet pastāstīt savu pasaciņu par neesošo šifru, kas kalpoja kā aizsegs radioaktīvo šķembu meklēšanai.

—   Zināt ko, — ģenerālis sakoda zobus. — Kas attiecas uz inscenējumiem, tad tur man tiešām ir nags. Jūs to droši vien esat izjutis uz savas ādas. Un tomēr reizēm biju ar jums pat pārāk atklāts, — ģenerālis runāja ļoti klusu. — Piemēram, attiecībā uz šifru. Tas tiešām ir pazudis. Lidmašīnas komandieris pastāvīgi nēsā to kaklā pakārtā ādas futrālī. Metāla važiņa ir nepārraujama. Tāpēc kods var iet zudumā vienā vienīgā gadījumā — kad pienāk pavēle par atomtriecienu un komandieris nodod kodu komandas locekļiem tās atšifrēšanai…

—   Nu redziet, ģenerāli, jūs runājat pats sev pretim.

—   Jums tā liekas? Tad klausieties — dažas minūtes pirms katastrofas šāda pavēle tiešām tika saņemta. Radara apkalpe Grenlandes bāzē Tulā bija noturējusi mēness refrakciju par masveida krievu uzlidojumu. Tur nav ko brīnīties — tāda bāze ir kaut kas starp cietuma viennīcu un trako māju. Visas atomlidmašīnas bija paceltas gaisā. Laimīgā kārtā pēdējā brīdī tomēr pamanīja kļūdu… Šifrs patiešām pastāv, tas patiešām ārkārtīgi slepens. Un, ja neizdosies to atrast, mani, protams, nomainīs.

—   Daudz vienkāršāk būtu mainīt šifru.

—   Tas jau darīts. Bet, atrodot veco, būs daudz vieglāk dešifrēt jauno.

—   Labi! — Mūns, kas visu šo laiku bija sēdējis, izslējās visā augumā. — Tādā gadījumā esmu gatavs atzīties] ka zinu, kur ir šifrs. Jūs to saņemsiet, tikko būsiet izpildījis manas prasības. Pieprasu nekavējoties atbrīvot Dei- liju un dot man pilnīgu rīcības brīvību!

Kaut kas Mūna tonī piespieda ģenerāli noticēt. Kādu minūti viņš stāvēja pilnīgi nekustīgi, tad nokomandēja:

—   Visiem iziet! — Balsī ieskanējās metāls. — Jums arī! — Pēdējie vārdi attiecās uz Deiliju.

Viens no sargiem ar automāta stobru pabīdīja Deiliju uz durvju pusi. Deilijs mazliet pagriezās un ar tikko manāmu plecu kustību atgrūda sargus. Tad uzrunāja ģenerāli:

—   Jūs esat pārāk augstās domās attiecībā uz sevi, ja ticat, ka jūsu sabiedrība sagādā man prieku. Drīzāk pacietīšu šos roku dzelžus nekā jūs.

—   Ļoti nožēloju! — ģenerālis deva zīmi sargiem. — Baidos, ka jums nav izvēles! Nāksies paciest abus.

Deilijs paraustīja plecus un, automātistu ciešā lokā ielenkts, izgāja no istabas.

—   Ceru, ka vismaz man atjauts palikt savā istabā, — pasmīnēja Mūns, kuram jau draudīgi tuvojās viens no civilajiem gvardiem.

—   Pagaidām jā, — ģenerālis Debldejs pagriezās uz iešanu.

Pie durvīm kā multiplikācijas filmā figūras vispirms sa- lipa kamolā, bet pēc tam, neredzamas rokas izrautas, pazuda. Durvis aizcirtās, istaba bija tukša.

Mūns devās uz vannas istabu. Lai kāds būtu ģenerāļa nākamais gājiens, nomazgāties dušā nenāks par ļaunu. Mūns ilgi stāvēja zem remdenās strūklas, noskalodams šā- rīta lietuvēnu. Pēc tam atgrieza vannas krānu, iebēra skuju ekstraktu un iegūlās zaļajā ūdenī. Par to, kas norisinājās pirms dažām minūtēm, negribējās domāt. Viņš neaizrāvās ar šahu. Raksta, ka īsts šahists, pirms atjauno pārtraukto partiju, neēd, neguļ, pat nepieskaras šaha dēlim. Toties miljoniem reižu pārcilā visus iespējamos gājienus — gan savējos, gan pretinieka variantus. Taču Mūns daudz vairāk par intelektuālo šahu cienīja pavecu pensionāru iemīļoto nodarbošanos — krustvārdu mīklu risināšanu. Zaļganais ūdens apbrīnojami nomierināja un veicināja domāšanu.

Kamēr ģenerālis ar pulkvedi apsprieda nākošo gājienu, Mūns paguva aizpildīt savā abstraktajā krustvārdu mīklā vismaz četrdesmit rūtiņas. Atminētie vārdi bija tik dažādi, ka tie kopā neveidoja nekādu saprātīgu jēdzienu.

— Tā, tā, — Mūns miegaini atkārtoja. — Ģindenis… sens ierocis … lidotājs … amulets …

apsūdzības liecinieki

—   Cerams, jums rādījās patīkami sapņi, mister Mūn?

Mūns izberzēja acis. Viņš gulēja vannā, zilganu flīžu

apmirdzēts. Viņa priekšā stāvēja ģenerālis Debldejs. Mūns pataustīja jau atdzisušo ūdeni un žāvādamies teica:

—        Viss atkarīgs no tā, ko katrs sauc par patīkamu. Es redzēju sapnī jūs. Jūs gan bijāt nevis pretizlūkošanas ģenerālis, bet spoks, taču sapnī redz tikai tādas patiesības … Vai ilgi gulēju?

•— Apmēram stundu.

—        Vai jums patiešām tik daudz laika bija nepieciešams kratīšanai? Un vai šifru atradāt?

—        Ticiet man, mister Mūn, darīju to aiz tīri sportiskas intereses. Priekšniecība man ieteikusi pieņemt jūsu nosacījumus. Kratīšanu izdarīju jau iepriekš un turētos pie dotā solījuma pat tādā gadījumā, ja palaimētos pašam atrast šifru. Bet es jau iepriekš zināju, ka meklēju veltīgi. Jūs esat pārāk gudrs pretinieks.

—        Neesiet tik pieticīgs, ģenerāli… Starp citu, maniem nosacījumiem nācis klāt jauns — aizvāciet no viesnīcas savus automātistus un slepenos aģentus. Viņi krīt man uz nerviem. Varat iedomāties, kas būs, ja psihisku traucējumu dēļ pazaudēšu atmiņu un vairs nespēšu atcerēties, kur šifrs noslēpts.

—   Labi, — ģenerālis pamāja. — Vēl kas?

—        Ceru, ka būsiet jau atbrīvojuši Deiliju no roku dzelžiem?

—        Protams, citādi viņam būtu neērti dzert kokteili, ko piedāvāju tam savā istabā.

—        Lieliski! Atsūtiet viņu pie manis! Bet roku dzelžus paturiet, tie mums vēl noderēs.

—        Pulkveža Laitnesa-Sībotoma slepkavam? — ģenerālis pateica to pavisam klusu, bet Mūns atcerējās viņa kliedzienu, kas atbalsojās Nēģeru alas milzīgajā kapličā.

—   Viss var būt, — Mūns pasmīnēja. V^v

Ģenerāļa Debldeja rīcībā bija daudzstāvu ēkas neaptverams pazemes stāvs, kur cita pie citas stāvēja elektroniskās skaitļojamās mašīnas. Bet pat visgudrākā no tām darbojās tikai uz tūkstoš punktos novietoto novērotāju informācijas pamata. Viņu ziņojumi tika pārtulkoti perfokartīšu skaitļu valodā un abstraktu faktu veidā ievietoti mašīnā. Turpretī Mūnam bija iespēja pašam novērot, pašam analizēt un, galvenais, just. Kad arī ar to nepietika, palīgā nāca zemapziņa — spēja atzīmēt vissīkākās detaļas, ierakstīt tās savā neaptveramajā elektroniskajā atmiņā un izsniegt vajadzīgajā brīdī. Bet ģenerāļa Debldeja acīm un ausīm nebija ne zemapziņas, ne apziņas, labākajā gadījumā vienīgi dienesta apziņa.

—   Gaidu jūs pēc pusstundas. Pulkvedis Baroha-i-Pinoss un Rozita Bairda arī ir ielūgti. — Mūns pamāja ar roku. Nogaidījis ģenerāļa aiziešanu, viņš izkāpa no vannas un noberzās ar raupju dvieli.

—   Apsveicu! Mēs esam vinnējuši lielo kauju pie Panotarosas! — vannas istabā ielauzās Deilijs.

—   Manuprāt — es esmu vinnējis, — Mūns sausi teica.

—   Ne gluži, bez informācijas, ko esmu jums piegādājis, jums tas neizdotos. Tomēr nav slikti izmantot slepenu aģentu, — Deilijs smējās, rīvēdams roku dzelžu atstātās sarkanās pēdas locītavās. — Kur tad jums noslēpts tas šifrs, šef? Tikai dienesta vajadzībām! — viņš pamirkšķināja.

—   Lai tas labāk ir pārsteigums arī jums. Bet tagad ņemiet pildspalvu un rakstiet: «Dārgais padre Antonio! Atsūtiet man savu nēģeri. Tas ir Jūsu paša interesēs. Lai viņš paķer līdz zobenu, ar kuru Jūs tik lieliski nocirtāt rozēm galviņas. Mūns.» … Vai uzrakstījāt?

—   Ģenerālim jau tā metas tumšs gar acīm, kāda velna pēc viņam vēl vajadzīgs nēģeris? — Deilijs pavīpsnāja.

—   Nezinu, kā viņam, bet man ir vajadzīgs. Aiznesiet zīmīti, bet pēc tam atvediet mūsu ciemiņus uz Gvendolīnas istabu.

—   Vai nebūtu labāk tieši jūsējā?

—   Ģenerālis Debldejs iepotējis man tieksmi uz efektiem … Es izbaudu gaidāmo ainu — savienojamās durvis veras vaļā un uz sliekšņa stāv …

—   Majors Melbričs ar savu galvu padusē? — Deilijam bija uznākusi traka jautrība — dabiska reakcija pēc vairāku stundu nepieciešamības pret savu gribu tēlot krievu spiega lomu.

—   Jūs esat spējīgs jokot pat savās bērēs, — Mūns pasmaidīja.

Deilijam aizejot, viņš noskuva bārdu — no rīta nebija laika, rūpīgāk nekā parasti apģērbās un ilgi sēja kaklasaiti spoguļa priekšā. Ar vismodernāko komfortu iekārtoto telpu caurstrāvoja gaisma, jūra līgojās, saules zaķīši skraidīja pāri spogulim. Taču Mūns redzēja tajā sevi pašu — brezenta tērpā, melno tumsu visapkārt, kurā vientuļi maldījās luktura dzeltenais aplis.

Pēc tam viņš nokāpa pie dona Benitesa. Vestibils bija tukšs. Tukšs kā bēru firmas lieliskais marmora morgs pēc līķa aizvešanas.

—   Kas tas? — Mūns ievilka nāsīs vieglu deguma smaku, kas ieplūda vaļējās durvīs.

—   Svētku iluminācija. Paskatieties pats, — dons Beni- tess kopā ar viņu izgāja uz ielas.

Kaut kur aiz baznīcas plīvoja liesmas. Neviens tās nedzēsa. Pāri Panotarosai pacēlās melni dūmu mutuļi, dzeltenas mēles laizīja zilās debesis.

—   Uz dažiem jumtiem atraduši radioaktīvus nokrišņus, tāpēc ēkas nodedzina, lai neizplatītos tālāk. Dakterim En- karno nebūs kur dzīvot, un donjai Selai arī… Dievs nedod, nosvilinās vēl viesnīcu! Kas tad notiks ar mani! Tik laba vieta, alga arī pieklājīga …

—   Sevišķi, ieskaitot tajā blakus peļņu par svēto pārdošanu, — Mūns pārgāja uz čukstiem. — Don Benites, man ļoti žēl, bet esmu spiests atklāt jūsu kārtis … Te jums būs nauda, — Mūns izņēma gandrīz visu, kas viņam bija atlicis. — Jums un Kamilo derētu pārmainīt klimatu.

—   Vai tad nezināt, ka viņš apcietināts?

—   Pēc pusstundas viņš būs brīvs.

—   Tādā gadījumā esmu gatavs atzīt, ka jūs esat vēl lielāks burvis nekā ģenerālis Debldejs. Iztaisīt no godīga cilvēka krievu spiegu ir diezgan vienkāršs burvju triks, bet pēc tam pierādīt pretējo …

—   Redzēsim, — Mūns norūca un pēc pauzes piebilda: — Kāpēc nekur neredzu Pedro?

—   Viņš gribēja pie jums aiziet, bet es nelaidu. Jums bija tik augsti viesi, bet Pedro nemaz neprot uzvesties pieklājīgā sabiedrībā. "^v

—     Paņemiet viņu līdz, don Benites!Jums būs palīgs svēto pārdošanai, — Mūns smaidīja. — Bet man būs vieglāk ap sirdi.

—     Tiks izdarīts, senjor Mūn! — šveicars paklanījās. Tad noņēma zilo formas cepuri ar zelta burtiem «Holivuda», kārtīgi pakāra vadzī, pēdējo reizi apskatīja tukšo vestibilu un izgāja uz ielas — pretī melnajiem dūmu mutuļiem un dzeltenajām liesmu mēlēm.

Mūns atgriezās savā istabā un, neviena netraucēts, piecpadsmit minūtes noklausījās pa radio pēdējās ziņas. Spriežot pēc sejas izteiksmes, dzirdētais viņu pilnīgi apmierināja.

Mazliet velak atnaca ģenerālis ar pulkvedi.

—    Un kas jūs tāda esat? — Mūns nesaprašanā skatījās uz jaunu sievieti, kas bija ienākusi kopā ar virsniekiem.

—  Vai tiešām tā esat jūs?

Mati, kas tagad atkal bija kļuvuši melni, un oficiāls pelēks kostīms bija pārvērtuši Rozitu Bairdu līdz nepazīšanai.

—   Padrem Antonio bija taisnība! — Mūns pasmaidīja.

—  No skaistām sievietēm tiešām jāsargās.

—    Sevišķi, ja tām ir savi noslēpumi, — jokodamies piebilda ģenerālis.

—    Kurus jūs diezgan veikli izmantojāt, ģenerāli, savu noslēpumu kultivēšanai.

—    Esmu atnācis pēc šifra, nevis lai uzklausītu divdomības! — ģenerālis strupi atcirta.

—     Jūtu jums līdz, bet noteikumus tagad diktēju es. Ja tie jums nepatīk, varu atdot šifru jūsu pēctecim ,.. Tiekoties pie jums kokteiļu vakarā, jūs man piedāvājāt vecākā inspektora amatu kopā ar šaha partiju, pareizāk sakot, tāpēc, lai es no tās atteiktos. Pret paša gribu man tomēr nācās partiju izspēlēt. Lieku priekšā iztirzāt šo partiju, kā to dara divi gudri pretinieki.

—    Labprāt! Jūsu visizdevīgākais gājiens — nosūtīt Bilu Ričij u uz Madridi savā vietā.

—   Šo gājienu jūs man pats pateicāt priekšā.

—     Tā bija rupja kļūda, par kuru tieku sodīts. Jūsu rīcībā bija dažas stundas, kad neviens jums nesekoja. Tās jūs izlietojāt, lai informētu Svenu Krāgeru. Bez jūsu palīdzības viņš nekad nebūtu sapratis, kas te īsti notiek.

—    Jūs mazliet maldāties, ģenerāli. Malāgā es toreiz satikos ar Deiliju un informēju viņu, ka jūsu nometnē

redzēts profesors Stārks. Bet Svenu Krāgeru informēja Pedro, kuru aizsūtīju pie žurnālista uz Pamplonu.

—   Būtu es to zinājis! — policijas priekšnieks pielēca kājās.

—   Tad jūs, protams, būtu viņu apcietinājis tāpat kā dažus citus, — Mūns pasmīnēja.

—   Protestēju pret šīm nekrietnajām apsūdzībām! — policijas priekšnieks no dusmām pietvīka.

—   Labāk klusējiet, jūsu kārta nav vēl pienākusi! Tagad es runāju ar ģenerāli. Varbūt tas radīs jūsos izbrīnu, dārgo ģenerāli, bet savu vispareizāko un labāko gājienu izdarīju pirms izlidošanas no Ņujorkas, tūlīt pēc sarunas ar Džo- šua Šrīveru. Tur, kur sadūries bumbvedējs un degvielas lidmašīna, viss var atgadīties. Pietiktu, lai reaktīvais motors nokristu nevis uz zemnieka Brito mājas, bet uz šīs viesnīcas, aprokot zem sevis Šrīvera sievu un dēlu, lai noslēptu pasaulei viņu nāves īstos iemeslus. Sīko ļaužu sīkajai nāvei pie mums nemēdz pievērst uzmanību. Bet, ja zem stratēģiskā bumbvedēja milzīgā spārna gulētu viena no Amerikas visbagātākā, tātad arī visiespaidīgākā pilsoņa piederīgajiem, tā būtu sensācija, kam nepaietu garām neviens žurnālists. Un tad nāktos skaļā balsī runāt par to, ka mūsu lidmašīnas, sēdamas nāvi un iznīcību visās pasaules daļās, nokrīt uz mierīgo iedzīvotāju galvām. Tāpēc es piezvanīju Svenam Krāgeram uz Stokholmu. Viņš izlidoja tai pašā dienā un vēl pirms manis ieradās Pamplonā. Man bija nojauta, ka sakari ar ārzemēm tiks kontrolēti, lai novērstu slepenas informācijas aizplūšanu. Tādēļ mēs ar Svenu Krāgeru iepriekš norunājām diezgan vienkāršu šifru. Pamplonā šais dienās notika fjesta, nevainīgas vēršu cīņas, par kurām Svens Krāgers telegrafēja uz Stokholmu. Vērši apzīmēja ūdeņraža bumbas, bet toreadors bijāt jūs, ģenerāli Debldej. Kas attiecas uz ticamām detaļām par Panotarosu, tad tās tika pasniegtas zem vēl nevainīgākas tūristu iespaidu izkārtnes.

—   Man atliek atkārtot vienīgi to, ko esmu reiz teicis, — ģenerālis piespiesti pasmaidīja. — Sakāve no tāda pretinieka rokas ir augsts gods! Acīm redzot, jūsu palīgs Deilijs, informējot savu slaveno sievu, izmantoja to pašu šifru.

—   Nekā tamlīdzīga. Viņš izmantoja tikai to slepenību, ko radījāt ap profesoru Stārku. Telefona sarunā ar profe- šoru Holmenu Deilijs pieminēja, ka saticis paziņu, vārdā Stārku. Holmenam, kas bija pazīstams ar profesoru Stārku, ar šo mājienu pilnīgi pietika, lai saprastu, kas notiek Panotarosā. Es labi zināju, ko daru, kad iesaistīju spēlē Mi- nervu Zingeri. Mūsu laikos var neticēt žurnālistam, kas raksta patiesību. Bet kāršu licējas balsi pie mums Amerikā noteikti uzklausa, to jūs pats esat atzinis, ģenerāli… Bet tagad, pulkvedi, man ir mazs pārsteigums! — Mūns pavēra savienojamās durvis un sauca: — Deilij, paaiciniet, lūdzu, Hosē Viljano!

Istabā ienāca loterijas biļešu pārdevējs. Policijas priekšnieka smagnējais ķermenis sarāvās, viņa acis skraidīja pa telpu, it kā meklēdamas slepenu spraugu.

—   Misis Rozita, lūdzu pārtulkot, — Mūns mierīgi teica. — Bet jūs, Hosē Viljano, lūdzu, uzmanīgi paskatieties pulkvedī! Vai viņš ir tas pats cilvēks, kas bija atbraucis uz Puente Alčezerilo 18. martā?

—   Jā. Pulkveža kungs man iedeva naudu. Par to man bija jāpaziņo policijai, ka frizieris Sebastjans Novaturo regulāri klausās pagrīdes raidstacijas «Pireneja» pārraides …

—   Un jūs to darījāt?

—   Pulkveža kungs piedraudēja pretējā gadījumā apcietināt mani pašu.

—  Viņš melo! — policijas priekšnieks uzsita ar dūri uz galda. — Vai tad jūs nezināt, ka viņš ir akls? Kā viņš varēja mani ieraudzīt?

—   Tieši ar to jau jūs rēķinājāties, pulkvedi! Akls cilvēks taču nespēs jūs pazīt, — Mūnā viss vārījās no dusmām. — Bet akls izrādījāties jūs! Vai varbūt es maldos, don Hosē?

—   Nē, maldās pulkveža kungs. Akls esmu tikai tad, kad pārdodu loterijas biļetes, — Viljano noņēma melnās acenes. — Pārējā laikā redzu lieliski, kaut vai to, ka jūs, pulkveža kungs, nez kādēļ ar skubu dodaties uz durvīm.

Deilijs aizsprostoja tam ceļu.

—   Esiet bez bažām, Deilij! — Mūns pasmīnēja. — Pulkvedis pietiekami labi audzināts, lai noklausītos mani līdz galam.

—   Ko nozīmē šī izrāde? — ģenerālis Debldejs iesaucās.

—    Tūlīt paskaidrošu, — Mūns izvadīja loterijas biļešu pārdevēju un aizslēdza durvis. — Pulkvedis Baroha-i-Pinoss izpalīdzējis ar draudzīgiem pakalpojumiem ne tikai jums, ģenerāli. Barselonā viņš uzturēja sakarus ar Braunu- Gonzalesu un turpināja to darīt ari pēc pārcelšanas uz Ma- lāgu. Frizieris Sebastjans Novaturo bija apšaudes liecinieks, kad Brauns-Gonzaless ievainoja Interpola detektīvu. Viņš pazina, gangsteri, kas bija atbraucis uz Puente Alče- zerilo kopā ar Gvendolīnu Šrīveru un nekavējoties piezvanīja uz Malāgas policiju. Atgādināšu, ka tas notika 18. martā, dienu pirms pulkveža ierašanās Panotarosā. Pārējo, ģenerāli, jūs pats varēsiet saprast bez īpašiem komentāriem, jūs taču esat meistars tādās operācijās. Deilij, uzaiciniet mūsu nākamo ciemiņu!

Telpā ienāca pavecs cilvēks ar gurdenu seju un nervozām kustībām. Viņam parādoties, pulkvedis dziļāk ievilkās krēslā. Ģenerālis, kas labāk apvaldīja savas emocijas, sarāvās, bet tūlīt jautāja šķietami vienaldzīgi:

—   Varbūt jūs iepazīstināsiet ar savu viesi?

—   Es esmu Enkarno, vietējais ārsts.

—   Nosauciet savu īsto uzvārdu! — Mūns pavēlēja.

—   Enriko Valisters.

—   Jūs strādājāt par ordinatoru Barselonā, Svētās dziedināšanas hospitālī, kad uz turieni tika nogādāts smagi ievainotais detektīvs Luijs Orinjons?

—   Jā. Nebija nekādu cerību izglābt viņa dzīvību… Sāpes viņam bija neciešamas, aiz cilvēkmīlestības es iešļir- cināju stipru opija devu … Mani apsūdzēja slepkavībā bez iepriekšēja nodoma — pie mums uzskata, ka ārstam nav tiesību atvieglot slimniekam pirmsnāves mokas… — dakteris Valisters tā uztraucās, ka tikai pēc dažām minūtēm spēja turpināt: — Man izdevās aizbēgt uz Ameriku, no turienes atgriezos pēc dažiem gadiem ar svešu pasi. Apmetos mazajā Panotarosā, kur cerēju palikt nepazīts. Šī paša iemesla dēļ ne reizi neaizbraucu pat uz Malāgu …

—   Pastāstiet par Šrīveru saslimšanu!

—   Sākumā biju pārliecināts, ka viņi saindējušies ar desu… Vēlāk daži simptomi apgāza manu pārliecību. Griezos pie ģenerāļa Debldeja ar lūgumu pārvest viņus uz amerikāņu nometni, kur bija daudz pieredzējušāki ārsti. Vakarā mani izsauca uz policijas komisariātu. Pulkvedis Baroha-i-Pinoss, ar kuru sastapos jau Barselonā, pazina mani. Viņš piedraudēja nodot mani tiesai, ja neparakstīšu nāves aktu ar sākotnējo diagnozi…

—   Vai viņš deva jums naudu? — Mūns vaicāja.

—   Jā, lielu summu, — dakteris Valisters ar trīcošu roku noslaucīja sviedru pārklāto seju. — Par to man bija jāaizbrauc no Panotarosas.

—   Vai sarunai bija liecinieki? — Mūns atkal vaicāja.

—   Mister Mūn, varbūt jūs vispirms atdosiet man apsolīto šifru, bet pēc tam turpināsiet šo neizprotamo pratināšanu? — ģenerālis Debldejs nepacietīgi viņu pārtrauca.

—   Liels paldies, dakter Valister, pagaidām jūs varat iet… — Atlaidis viņu, Mūns pagriezās pret ģenerāli. — Jūsu nepacietība man ir pilnīgi saprotama. Bet pa šo laiku šifra cena ir pieaugusi. Papildu maksa — Sebastjana Novaturo un zvejnieka Kamilo atbrīvošana!

—   Tā ir nedzirdēta nekaunība! — policijas priekšnieks šņāca. — Vispirms izgudrojat nezin ko, bet pēc tam vēl šantažējat!

—   Ja jūs būtu klausījies radio, pulkvedi, tad jums jau sen būtu skaidrs, ka esat pilnīgi pakļauts manai žēlastībai. Šodien no rīta Braunu-Gonzalesu aizturēja Bajonā, pārejot Francijas robežu. Panotarosā viņš klusēja, jo bija drošs, ka jūs palīdzēsiet viņam bēgt. Francijā, kur nav tāda pulkveža Barohas-i-Pinosa, viņš ātri vien sāks runāt… Starp citu, ģenerāli, Brauna-Gonzalesa bēgšana tika organizēta ar jūsu svētību. Viņš varēja atmaskot ne tikai pulkvedi, bet arī jūsu viltus Rodžeru.

—   Jums nav citas izejas, pulkvedi! — ģenerālis Debldejs sakoda zobus. — Es pazīstu misteru Mūnu, viņš pēc tam liks jūs mierā.

-— Vai jūs apsolāt? … — Šai brīdī policijas priekšnieks atgādināja lamatās iedzītu zvēru.

—   Esmu šeit mistera Šrīvera uzdevumā un, par cik jūs viņa piederīgo nāvē neesat tieši vainīgs, bet aprobežojaties ar līdzzinātāja lomu, lai notiek… Te būs papīrs, jūsu zīmogs, kā parasts, labajā kabatā. Neaizmirstiet uzrakstīt, ka Sebastjans Novaturo apsūdzēts uz denunciācijas pamata.

Pulkvedis drudžainā steigā uzrakstīja abas pavēles, Mūns pārlasīja tās un pasniedza Deilijam:

—   Pārbaudiet, lai Kamilo tiktu atsvabināts bez vilcināšanās … Pulkvedi, es jūs vairs neaizturu! Ļoti žēl, ka mēs nepabeidzām sarunu par Hemingveju. Jums laikam nav zināms, ka Cikotes bārā viņš ne tikai dzēris vīnu, bet arī rakstījis frontes korespondences, kur tādus kā jūs nosaucis par spāņu tautas inkvizitoriem …

Mūns nepaguva pabeigt. Šai mirklī istabā iesoļoja četri civilie gvardi. Viens no tiem pateica kaut ko spāņu valodā, otrs norāva pulkvedim jostu ar revolvera maksti, trešais viņu pārmeklēja, ceturtais aplika locītavām roku dzelžus.

— Tā nav mana vaina, — Mūns noplātīja rokas. — Brauns, kā jau sagaidīju, atzinies franču policijai.

mirdzošais ģindenis

Pēc policijas priekšnieka apcietināšanas ģenerālis Debldejs labu laiku neizrunāja ne vārda. Viņš iegrima sevī, droši vien neprazdams uzminēt pretinieka nākamo gājienu. Kas attiecās uz Mūnu, tad viņš ik brīdi satraukts skatījās pulkstenī, gudrodams, kas aizkavējis padres Antonio nēģeri. Iespējams, zobena pieminēšana pārbiedējusi garīdznieku. Tādā gadījumā viņš, neskatoties uz jezuītisko viltību, rīkosies tāpat kā vairums ļaužu, uz kuriem krīt aizdomas. Nēģeris bija galvenais trumpis šai spēlē, un, ja viņš pazudīs, uzvarēs ģenerālis.

—   Jūs esat brīva, misis Rozita! — Mūns atcerējās. — Ģenerālis, cerams, sapratīs mani arī bez tulka.

—   Jūs mani aicinājāt, lai nodotu šifru, nevis … — ģenerālis iesāka, bet, pamanījis, ka Rozita Bairda nav izkustējusies no krēsla, īgni uzsauca: — Vai nedzirdējāt, leitnant? Jūsu pakalpojumi mums vairs nav vajadzīgi… Kas jums lēcies?

—   Man … Man ir bail! — Rozita ar pūlēm piespieda sevi piecelties. — Mēs atbēgām šurp, glābdamies no Roda Gaetano atmaksas, bet viņa ļaudis atradās mums blakus. Pats policijas priekšnieks! — Viņas tikko sadzirdamie čuksti atgādināja raudas. — Bet es nesaprotu: kāpēc viņš tādā gadījumā apsūdzēja Šrīveru noindēšanā Roda Gaetano bandu?

—   Ģenerāli, varbūt jūs paskaidrosiet, — Mūns pasmīnēja. — Nē? Tad vismaz pavadiet dāmu līdz durvīm! Jūs taču allaž esat tik galants.

Ģenerālis klusuciešot paņēma Rozitu zem rokas.

—        Palieciet sveika, Rozita! — Mūns pavadīja viņu ar ilgu skatienu. — Un atcerieties: civilizācijas ceļš ir ērts, bet reizēm diezgan bīstams.

Bija redzams, ka viņa pūlas izspiest smaidu. Ar ko beidzās šis nožēlojamais mēģinājums, Mūns tā arī neredzēja. Ģenerālis nikni aizcirta durvis un tad pagriezās pret Mūnu:

—   Kur ir šifrs?! Ja jūs liksiet man zaudēt pacietību, varu arī aizmirst, ka automātisti krīt jums uz nerviem. Viesnīca tiks ielenkta, un jūs no šejienes neaiziesiet!

—   Ģenerāli, šis tonis jums nemaz nepiestāv. Vai tad tiešām jūs vairs nevēlaties turpināt mūsu šaha partijas iztirzāšanu? Tiesa, spēles sākumā jūs piemirsāt brīdināt, ka pa kvadrātiem pārvietosies nevis nevainīgas figūras, bet ūdeņraža bumbas un līķi.

—   Līķi? — ģenerālis vaicāja bez skaņas, tad māksloti iesmējās. — Jūs runājat par pulkvedi Laitnesu-Sībotomu? Varbūt vēl apgalvosiet, ka esmu noīrējis zobenu, lai nogalinātu viņu?

—   Jūs lieliski zināt, par ko runāju. Par Šrīveriem! 19. martā tūlīt pēc gaisa katastrofas viņi devās uz Nēģeru alu. Šai faktā pie labas gribas var saskatīt ari kaut ko pretdabisku. Viņiem vajadzētu ieslēgties savā istabā un padomāt, kas būtu noticis, ja bumbvedējs un 150 000 litru degoša benzīna uzgāztos uz viesnīcas «Holivuda», bet viņi bēga no īstenības šausmām dārgumu meklēšanas romantikā. Ieraudzījuši grāfa Sančo testamentā pieminēto mirdzošo zīmi, viņi saprata, ka apslēptā bagātība atrodas kaut kur pavisam tuvu. Viņiem neienāca prātā doma, kādēļ neviens no tiem, kas pirms viņiem apmeklējis alu, nav redzējis šo ceļa rādītāju. Ģindenis bija izlikts no kvarca, taču zemestrīce aizbēra plaisas, pa kurām iekļuva izretinātie saules stari, kas izsauca mirdzēšanu. Bet atombumba pat tad, ja tā nesprāgst, bet klusi un mierīgi izkrīt caur alas velvi un izšķīst kā nevainīgs pienenes zieds, tomēr rada cietos gamma starus. Un kvarcs pēc daudziem gadsimtiem atkal sāka spīdēt kā jūsu krūšu nozīmīte, ģenerāli! … Vai neesmu jūs nogurdinājis? — Mūns izvilka no kārbas cigāru un sniedzās pēc sērkociņiem.

—   It nemaz. Jūs esat lielisks stāstītājs, mister Mūn, — ģenerālis laipni pasniedza viņam šķiltavas. — Un kas notika tālāk?

— Šrīveri nenojauta, ka dārgumu vietā Nēģeru alā atraduši savu nāvi. Viņi uzzināja to tikai medicīnas daļā no amerikāņu speciālistiem, kas atšķirībā no daktera Enkarno — atļaujiet saukt viņu pa vecam — tūdaļ apjēdza, ka Šrīveri saņēmuši nāvīgu apstaro juma devu.

—   Jūs kļūdāties, — ģenerālis aizsmēķēja, aizmirsis nodzēst šķiltavas. Asā uguns mēlīte turpināja degt, kamēr noslāpa dūmos. — Viņi vēl ir dzīvi.

—   Bija dzīvi! — Mūns teica ar uzsvaru. — Kad majors Melbričs, atļaujiet arī viņu saukt pa vecam, paziņoja pad- rem Antonio par viņu nāvi, viņi vēl dzīvoja. Tas ir tikpat necilvēciski kā viss, ko jūs esat veikuši, lai noslēptu pasaulei patiesību par viņu nāvi. Bet nedomājiet, ģenerāli, ka tikai jūs esat vazājis citus aiz deguna. Majors Melbričs darīja to pašu attiecībā uz jums. Jūsu pasaulē, kur augstākais dievs ir slepenība, viņš, kurš uzraudzīja jūs un kuru pašu neviens nekontrolēja, varēja izmantot visas savas stāvokļa priekšrocības. Kad Šrīveri tika nogādāti uz medicīnas daļu, majors nopratināja viņus un tie, zinādami, ka atrodas kapa malā, pastāstīja viņam par savu atradumu … Nu, ģenerāli, vai tiešām esmu tik interesants stāstītājs?

—   Majors? Tas ir neticami! Viņš… — ģenerālis neizrunāja līdz galam. Bez vajadzības uzšķīla uguni un tuvināja liesmu degošajai cigaretei. Uguns nosvilināja to gandrīz pilnīgi. Ģenerāļa zobos palika tikai īss galiņš.

—   Jā, — Mūns ar baudu ievilka cigāra dūmus. Viņš tagad pirmo reizi īsti atpūtās pēc pēdējo stundu mežonīgā sasprindzinājuma. Atpūtās, izdalīdams nežēlīgus sitienus, no kuriem ģenerāli nevarēja pasargāt ne bumbvedēji, ne slepenie aģenti. — Viņš pielietoja jūsu metodes — gan stāstot, ka Šrīveri 19. martā dienas pirmo pusi pavadījuši Melnajā alā, gan tad, kad, pamatojoties uz Šrīveru vārdiem, meklēja tur otro sašķīdušo bumbu. Bet arī jūs nebijāt pārāk ieinteresēts atklāt patiesību. Melnā ala jūs pilnīgi apmierināja — to varēja efektīvi pasniegt žurnālistiem kopā ar kokteiļiem un sulām … Majors Melbričs prata glabāt noslēpumus. Šai mākslā viņš ticis apmācīts gadu desmitiem. Majors bija dzīva mašīna noslēpumu sargāšanai — šis ārēji bargais un disciplinētais karavīrs ar taisno matu celiņu. Viņš atgrieztos kopā ar jums uz Vašingtonu, paziņotu, kur nākas, par jūsu uzvedību, bet pēc tam paņemtu atvaļinājumu, lai pavadītu to zilās

Vidusjūras krastā Panotarosā. Viņš sauļotos tāpat kā visi un kopā ar citiem tūristiem nogaršotu Ernando krodziņā eksotiskos spāņu ēdienus, vakaros, balkonā sēdēdams, jūsmotu par lieliskajiem rietiem. Bet naktīs slepus pārnestu uz savu istabu zeltu un dārgakmeņus dienesta čemodānā ar dubultdibenu …

—   Zināt ko, mister Mūn, es patiešām apbrīnoju viņu. Būt ļoti bagātam cilvēkam tomēr izdevīgāk nekā būt ģenerālim vai izcilas rūpniecības firmas prezidentam.

—   Par laimi, viņš tāds nekļuva.

—   Jūsu dēļ.

—   Ne tikai, bet zināmu lomu es tiešām spēlēju. Daži mani neuzmanīgie izteicieni un mājieni ļāva majoram saprast, ka es varu visai drīz atklāt viņa noslēpumu. Tādēļ majors pasteidzās. Vadīdams šķembu meklējumus Melnajā alā, viņš bija uzgājis pazemes eju, kas zem jūras savienoja sauszemi ar salu. Norādījumus par tādu iespēju viņš bija smēlies grāmatā «Dienvidspānijas salas», kas atradās marķīza Kastelmares bibliotēkā. Senlaicīgu piļu īpašnieki ielenkuma gadījumā gandrīz vienmēr nodrošinājās ar vairākiem paralēliem pazemes tuneļiem. Vienu tādu zemestrīces pussagrautu eju bija uzgājuši Šrīveri. Otru izmantoja majors. Tāpat kā Šrīveri, viņš nokļuva Nēģeru alā, bet, tāpat kā viņi, bagātību vietā atrada nāvi… Padomājiet ģenerāli, kāds briesmīgs paradokss — majors Mel- bričs, kuru viņa tērps aizsargāja no vismodernākā, visvarenākā ieroča, kas nonāvējis Šrīverus, krita no vissenākā — primitīva zobena!

Ģenerālis, acīm redzot, gribēja kaut ko sacīt, bet nepaguva. Durvis bez klauvējiena atsprāga, padre Antonio, neredzēdams ģenerāli, metās pie Mūna:

—   Vai jūs esat licis apcietināt viņu? Es biju komisariātā, bet šie stulbeņi nekā nesaka… Pulkvedi aizveduši uz Malāgu . .. Sakiet — kas noticis ar manu nēģeri? — garīdznieks satvēra Mūnu aiz svārku atlokiem. — Viņš ir vienīgais cilvēks, kuram esmu pieķēries.

—   Zinu — vienīgais, kas nevar jūs nodot. Bet es savukārt esmu ļoti pieķēries saviem svārkiem, tāpēc būšu jums pateicīgs, ja liksiet tiem mieru.

—   Piedodiet, — garīdznieks, joprojām neievērodams ģenerāli, smagi iegāzās krēslā.

—       Vai saņēmāt manu zīmīti? — Mūns vaicāja, nogludinādams atlokus.

—        Saņēmu… Bet es jums jau sacīju, ka nēģeris pazudis… Sūtīju viņu ar kādu uzdevumu, bet viņš vairs neatgriezās …

—   Ar kādu uzdevumu?

Padre Antonio neatbildēja, viņš aizgriezās un tikai tagad pamanīja ģenerāli.

—   Ģenerāli, glābiet manu nēģeri!

—       Pats par sevi saprotams, — ģenerālis pasmīnēja. — Esmu taču jūsu parādnieks par skaistajām rozēm. Tāpēc apsolu, ka tad, kad viņu pakārs, jums būs iespēja noskatīties…

—       Tad tas bijāt jūs? — Mūns ar interesi paskatījās ģenerālī.

—        Jūs mani pienācīgi nenovērtējāt, mister Mūn. Manā arsenālā bez citiem ieročiem ir arī loģika. Nēģeris jums sekoja, Nēģeru alā viņš sajauca jūs ar majoru Melbriču. Jūs abi bijāt pretradiācijas tērpos, kuros visi cilvēki izskatās vienādi.

—        Viņš nevienu nav nogalinājis, zvēru pie dieva! — garīdznieks pacēla roku.

Pie durvīm pieklauvēja. Pavisam klusi — trīs reizes.

—   Iekšā! — Mūns sauca.

Bet ciemiņš — tas bija Mūna vecais paziņa — tikai iebāza galvu spraugā un norūca:

—   Ģenerāli, pienākusi paka!

Ģenerālis aši izgāja.

—       Tātad jūs apgalvojat, ka viņš nevienu nav nogalinājis? — Mūns pagriezās pret garīdznieku.

—        Piektais bauslis skan: «Tev nebūs nokaut!» Cilvēka dzīvība manās acīs ir svēta.

—        Bet viņš taču jūsu vainas dēļ bija pagāns un nezināja šo bausli.

—        Manam kalpam ir tikai viens bauslis — mana pavēle. Jūs pats zināt — sekošana bija vienīgi psiholoģiska ietekmēšana.

—        Vai tad es saku, ka jūs tieši pavēlējāt? Jūs esat uzmanīgs cilvēks, pieradis lietot ieroci, kas neatstāj pēdas. Bet apdomājiet, kā justos jūsu nēģeris, kuram, paldies dievam, nav ne mazākās jēgas ne par atombumbām, ne radiāciju, ieraugot nepazīstamu zvēru briesmīgā brezenta ādā.

Visbiežāk nonāvē aiz bailēm … Ļaudīm ir bail, viņi meklē glābiņu nāvi nesošos ieročos, bailes pieaug vēl vairāk — un viņi nospiež gaili. Vai attiecīgu pogu.

—   Lūdzu ciemos! — ģenerāļa ierašanās pārtrauca viņu sarunu.

—   Gribat pacienāt mūs ar kokteili «Manhetenas projekts»? — Mūns dzēlīgi apvaicājās.

—   Tikai ar mazu pārsteigumu. Jūs, padre Antonio, tas sevišķi iepriecinās.

Ģenerālis ar pārspīlētu laipnību paņēma garīdznieku zem rokas, bet Mūns viņiem sekoja.

—   Lūdzu apsēsties! — Ģenerālis teicami tēloja viesmīlīgu namatēvu. Piegājis pie bāra, viņš sajauca kokteili un ielēja skaistās glāzēs. — Man jāatvainojas, «Manhetenas projekts» bija pulkveža Laitnesa-Sībotoma specialitāte, mums vajadzēs godināt viņa piemiņu ar vienkāršu «Manhetenu» … Saskandināsim, kungi! … Bet tagad parādīšu jums nelielu triku! — ģenerālis pārvilka pirkstu pār glāzes stiklu. Kristālam šķindot, savienojamās durvis atvērās. Tajās stāvēja nēģeris, ar galvu gandrīz sasniegdams durvju augšu. Salīdzinot ar viņu, abi slepenie, kas to apsargāja, izskat?jās kā rūķīši.

—   Tad tā ir jūsu paka? Tā jau domāju, — Mūns pasmīnēja.

—   Kā redzat! — ģenerālis pašapmierināti smaidīja. — Ceru, ka pratīsiet novērtēt no jums patapināto efektu ar savienojamām durvīm? Bet tagad nākamais efekts, šoreiz mans personīgais izgudrojums! — Ģenerālis otrreiz pieskārās ar pirkstu pie glāzes. Uz blakus istabas sliekšņa parādījās Mūna vecais paziņa. Rokās tas nesa brezenta pārvalku, no kura pilēja ūdens. Piegājis pie galda, viņš ar smīnu nolika to starp glāzēm.

—   Lūk, ar šādu uzdevumu jūs bijāt sūtījis savu nēģeri, dārgo padre, — ģenerālis izvilka no pārvalka mitru zobena maksti ar zobenu. — Mani puiši tikko nenokavēja. Nēģeris bija jau paguvis iemest to jūrā. Nācās sūtīt ūdenslīdēju … Nu, vai esat apmierināts? — viņš ņirgādamies vaicāja garīdzniekam.

—   Es pavēlēju to darīt, kad uzzināju par majoru Mel- briču! — padre Antonio kliedza. — Sapratu, ka aizdomas pirmām kārtām kritīs uz viņu … Bet viņš vispār nav bijis Nēģeru alā …

—   Ar tādām pašām sekmēm es varu apgalvot, ka šodien brokastoju kopā ar prezidentu, — un ģenerālis, likdams noprast, ka saruna izbeigta, pavēlēja: — Aizvediet viņu! — Tad pagriezās pret Mūnu: — Jūs esat atradis šifru, bet es — majora Melbriča slepkavu, iznāk, ka esam mainījušies lomām.

—    Acumirkli! — Mūns ar žestu apturēja slepenos aģentus, kas mēģināja izkustināt nēģeri no vietas. Viņš stāvēja kā sastindzis, vairāk nekā jebkad līdzīgs skulptūrai, vienīgi muskuļi zem melnās, spīdīgās ādas liecināja par dzīvību. Mūns ar nokavēšanos pamanīja, ka uz slepeno aģentu sejām palikušas nesenā cīniņa pēdas.

—    Bīstos, ģenerāli, ka manas lomas interpretācijā jūs esat pieļāvis nelielu kļūdu, — Mūns turpināja. — Rezultāts bija gan ļoti efektīvs, bet pilnīgi neticams. Ja jūsu novērošanas spējas nebūtu notrulinājusi pastāvīgā krievu spiegu meklēšana, jūs būtu pamanījis: pirmkārt — majora Melbriča galva nocirsta ar taisnu asmeni, bet šis zobens ir līks, — viņš izvilka no maksts slapjo tēraudu. — Otrkārt, pārcirst ar vienu cirtienu biezo, svina caurausto brezenta tērpu, kāds bija majoram, nevar pat ar šo ziloņu medībām domāto ieroci. To var izdarīt tikai ar milzīgu, ļoti smagu zobenu, kādu lietoja viduslaikos. Kalpi sēdināja bruņinieku uz zirga, kalpi pasniedza viņam pustonnu metāla, viņš sažņaudza to abām dzelzs cimdos iekaltajām rokām un cirta galvas. Tā bija toreizējā stratēģiskā aviācija, bumbvedēji ar zirgu vilcējspēku. Bet, tiklīdz bruņinieks sadūrās ar otru, zobens tūlīt izkrita no rokām, un viņš, novēlies no zirga, pārvērtās nejēdzīgā lūžņu kaudzē. Ar stratēģisko aviāciju arī reizēm tā notiek, piemēram, Panotarosā. Starpība tikai tā, ka zemē guļošais bruņinieks nevienam vairs nav bīstams, ko nevar teikt par jūsu bumbām, ģenerāli… Starp citu, ir ļoti vienkāršs līdzeklis pārbaudīt, vai nēģeris bijis Nēģeru alā. Ja jau viņš nenomira tāpat kā Šrīveri, tad nav bijis …

Ģenerālis klusēja. Toties padre Antonio, izpletis abas rokas, pieskrēja klāt Mūnam:

—   Ģenerālim bija vajadzīgs slepkava… Ja nebūtu jūs … Tas ir vienkārši brīnums! … Jūsu labā esmu gatavs izdarīt itin visu!

—   Visu? Tādā gadījumā netraucējiet mani pastāstīt ģenerālim līdz galam, kāpēc viņa viesizrāde izpelnījusies skatītāju svilpienus. Šrīveri bija tikai atraduši vietu, kur paslēpta manta, bet ne pašus dārgumus. Šie dārgumi sastāvēja nevis no zelta kroņiem, briljantu diadēmām un rubīniem vistas olas lielumā, kā to domāja majors Melbričs, bet no seniem ieročiem. Tajos laikos slavena meistara izgatavots Toledo tērauda zobens bija pasakaina bagātība. Lai tiktu pie tāda, dižciltīgie kungi pārdeva savas meitas harēmos, bet savus dēlus — verdzībā. Jūsu nēģeris, padre Antonio, vēl varētu kādu no zobeniem pacelt, bet, lai ar vienu vēzienu nocirstu galvu, jābūt desmitkārt lielākam spēkam. Tādu cilvēkam dod tikai ārprāts… Jūsu nēģeris nekādā ziņā nebija psihiski nepilnvērtīgs. Pat ja tāda būtu bijusi jūsu griba, viņš nekad nebūtu mani nogalinājis, jo neesmu viņam darījis nekā ļauna. Tam viņš vēl nav pietiekami civilizēts!

—   Pievāriet savu nolādēto nēģeri un iztaisiet no viņa visu, ko gribat, — katoli vai lejkannu rozēm! — ģenerālis mēģināja aiz joka noslēpt sakāves rūgtumu.

—   Pagaidiet! Viņš man vēl vajadzīgs, — Mūns apstādināja ģenerāli. — Esiet tik laipns, padre Antonio, pajautājiet savam kalpam, cik sen tas amulets karājas viņam uz krūtīm!

Garīdznieks pateica kaut ko bantu izloksnē, saņēma atbildi un sacīja Mūnam:

—   Viņš saka, esot atradis amuletu pēc tam, kad ļaunie gari mēģinājuši sadedzināt debesis.

—   Kur?

—   Centrālajā laukumā pie viesnīcas.

—   Kāpēc viņš nolēmis, ka tas ir amulets?

—   Viņš saka, tur esot buramie vārdi pret ļauniem gariem.

—   Pasakiet viņam, ka es lūdzu uzdāvināt man šo amuletu.

Garīdznieks pārtulkoja Mūna lūgumu. Nēģera seja atdzīvojās, lūpas plati atvērās žilbinošā smaidā. Piegājis pie Mūna, viņš noliecās, uzlika tā roku sev uz galvas, tad atkal iztaisnojās visā savā milzīgajā augumā un ar majestātisku žestu uzkāra detektīvam amuletu.

—   Kas tas par idiotismu? — ģenerālis nicinoši saviebās.

—   Nupat mani iecēla atomšifra bruņinieka kārtā, — Mūns pasmīnēja. — Tāpēc idiotisms nav visai precīzs apzīmējums. Tas, ko nēģeris savā naivitātē uzskatīja par aizsargvārdiem pret ļauniem gariem, īstenībā ir sazvērestība pret labajiem. — Mūns izvilka no futrāļa skaitļiem pārklātu lapiņu un sniedza to ģenerālim. — Tagad, cerams, beidzot esat sapratis, kāda velna pēc man bija vajadzīgs nēģeris?

slimības vēsture nr. 13

Padre Antonio ar savu kalpu aizgāja. Aizgāja slepenie aģenti, kā pēdējais — Mūna vecais paziņa, kas atvadām sazvērnieciski pamirkšķināja. Ģenerālis no jauna sagatavoja kokteiļus un pacēla savu glāzi.

—   Uz jūsu veselību, mister Mūn! Tagad, kad atdevat šo papīra drisku, kas man maksājusi sirmus matus, man jums jāsagādā vilšanās. Jūs pieteicāt man šahu, bet līdz ma - tam, paldies dievam, neesat ticis. Ja neizdotos atrast šifru, tad gan es izlidotu no ģenerāļa krēsla. Jūs nepazīstat manu priekšniecību — viņiem šīs sevišķi slepenās lapiņas pazaudēšana šķiet briesmīgāka par atomkatastrofu.

—    Es gan neesmu jums pieteicis matu, bet to manā vietā jau darījuši citi, — Mūns aizsmēķēja. — Tāpēc labāk aiztaupiet savu optimismu, ģenerāli, līdz tam momentam, kad šai istabā ienāks jūsu pēctecis.

—   Mans pēctecis? — ģenerālis skaļi smējās. — Nelaiķis pulkvedis Laitness-Sībotoms, kas bija spiests slēpties zem majora Melbriča pieticīgās izkārtnes, nosauca jūs par filozofu un jokdari, mister Mūn. Pirmo īpašību jūs šodien visā pilnībā nodemonstrējāt, bet tagad, kā redzams, pārejat uz otro. Vai nebūtu labāk beidzot pastāstīt, kas nogalinājis pulkvedi? Vai arī šis mīklainais stāsts par viduslaiku zobenu un ārprātīgo bija tikai joks?

—   Vai tad jūs, ģenerāli, pats nezināt, kas ir slepkava?

— Nav ne jausmas, es taču neesmu visu redzošais dievs!

—   Nu tad pastāstīšu jums otru stāstu — drīzāk šausmīgu nekā noslēpumainu. — Mūns lēnām izsūca kokteili un aizsmēķēja jaunu cigāru. — Šoreiz nāksies atšķaidīt faktus ar māksliniecisku izdomu… Uz bojā gājušā bumbvedēja B-52 bija lidotājs, kas jau sen cieta no psihiskas kaites, īpaši halucinācijām. Pēdējā lidojuma laikā viņa slimība pieņēma bīstamu formu. Parasta lidmašīna tādā ārkārtējā gadījumā būtu nosēdusies tuvākajā aerodromā, lai nodotu vājprātīgo psihiatru rokās. Bet šī bija neparasta — divdesmit četras stundas pēc kārtas tai vajadzēja atrasties gaisā, lai jebkuru brīdi būtu iespējams dot kodol- triecienu. Tikai gaisa katastrofa varēja piespiest to nosēsties pirms atgriešanās bāzē. Šim prātā jukušajam lidotājam bija līgava vai draudzene, vārdā Linda, kas atradās diplomātiskajā dienestā vai kā tūriste apceļoja Padomju Savienību. Pavisam nesen viņš bija saņēmis no līgavas Odesā izsūtītu radiogrammu. Dažas minūtes pirms Panotarosas komandieris noņēma atomšifru — no stratēģiskās aviācijas centra bija pienācis paziņojums, ka sācies karš. Un, kad izrādījās, ka lidmašīnai jānomet bumbas uz svarīgo jūras ostu Odesu, pilots galīgi zaudēja prātu. Viņš parāva augstuma stūri, un degvielas lidmašīna, kurai vajadzēja caur elastīgu šļūteni pārsūknēt 30 000 litru aviācijas benzīna lidojumam līdz Odesai un atpakaļ, ietriecās bumbvedējam sānos. Benzīns aizdegās. Tā radās briesmīgā uguns siena. Kad lidotājs, izpletnī karājoties, krita lejup, viņam šķita, ka krīt sabumbotajā, atomuguns liesmu pārņemtajā Odesā. Vienīgā pazīme, pēc kuras viņš naktī varētu pazīt Pano- tarosu, bija viesnīcas «Holivuda» lieliskais neona uzraksts. Bet degošā spārna gabals bija pārrāvis elektrisko kabeli, un Panotarosa iegrima tumsā. Lidotājs sasniedza zemi netālu no zemnieka Brito mājas un, ieraudzījis Gvendolīnas Šrīveras pamesto kadiljaku, protams, nolēma, ka tā īpašnieki gājuši bojā tāpat kā visi pilsētas iedzīvotāji. Viņa vienīgā doma bija paglābties no radiācijas. Viņš kādreiz bija lasījis par Odesu, par tās katakombām, kas stiepjas daudzus kilometrus… Jūs, ģenerāli, kurš dienesta interesēs pētījāt visas pretošanās kustības un visus to apspiešanas līdzekļus, zināt, ka četrus kara gadus Odesas kata- kombās dzīvojuši cilvēki. Fašisti aizmūrējuši izejas, dedzinājuši benzīnu, kodīgi dūmi ielauzušies tumšajā pazemē, cilvēkiem nebijis ko elpot, bet' viņi tomēr nepadevu- šies …

—   Vai nevar, mister Mūn, bez patētiskām_ atkāpēm?

—   Es jau tuvojos prozaiskajām beigām… Ārprātīgais lidotājs iesēdās kadiljakā, viņš uz labu laimi braukāja pa Panotarosu, pa kalniem, pa akmeņu elli. Viņš meklēja ieeju katakombās, kur varētu noslēpties no radiācijas, beidzot, pēc tam kad mašīna iedrāzās klintī un tikko neno- vēlās bezdibenī, viņš nejauši atrada to, ko bija meklējis.

Ala, kurā viņš nokļuva, savienojās ar citām, dažas dienas viņš klīda pa tām, kamēr nokļuva Nēģeru alā. Tur viņš satika Melbriču. Lidotājs domāja, ka otrais ir krievs. Jūs pats sacījāt, ka antiradiācijas tērpā — ar nespodru lodziņu sejas vietā visi cilvēki izskatās vienādi briesmīgi. Zinādams, ka viņa bumbu sprādziena rezultātā Odesā gājuši bojā simtiem tūkstošu iedzīvotāju, zinādams, ka nav ko cerēt uz žēlastību, ārprātīgais, aizsargājot paša dzīvību, nogalināja majoru ar atrasto viduslaiku zobenu… Atliek tikai nosaukt šā lidotāja vārdu. Varbūt jūs to darīsiet, ģenerāli?

—   Kas? — Likās, no desmit tūkstošiem cilvēcisko vārdu šis vienīgais saglabājies ģenerāļa atmiņā.

—   Tad es pateikšu! Bumbvedēja B-52 Nr. 1337 otrais pilots bija vecākais leitnants Džons Šrīvers. Krītot viņš bija ievainojis roku. Uz mašīnas sēdekļa un stūres bija viņa asinis, ar māsu Džonam bijusi vienāda grupa … Ko jūs klusējat, ģenerāli? Prātojat, kā noslēpt, ka jau trešais Šrīveru ģimenes loceklis gājis bojā jūsu pārstāvētās stratēģijas vārdā?

—   Ja tiešām prātoju, tad par bēdām, ko izjūt viņa tēvs … Jums jāzina, ka Džošua Šrīvers ir viens no maniem tuvākajiem draugiem. Par savu bijušo posteni «American Electronics» un pat par ģenerāļa uzplečiem man jāpateicas viņam! — ģenerāļa balsī bija daudz cilvēciska, varēja pat likties, ka pensneja zibošos stiklus iekšpusē apklājusi valga migla.

—   Tātad no jūsu puses tas bija draudzīgs pakalpojums — slēpt no viņa patiesību, sakraujot šim nolūkam veselu kalnu viltus, netīrumu un nelietību? Jūs izmantojāt daktera Enkarno noslēpumu viltus diagnozei un nāves aktam, Evelīnas Rodžeras sakarus ar nēģeri, par kuriem jums bija zināms, — lai ar viņas palīdzību mānītu mani, Rozitas laulības un Ramirosa bailes — lai piespiestu tos piedalīties maskarādē, kur jūsu iebiedētajai Gvendolīnai tika piešķirta galvenā loma! Vai jūs bijāt padomājis par to, ka viņa ir jūsu drauga meita?

—   Ir gadījumi, kad valsts intereses svarīgākas par drauga jūtām.

—   To jūs esat spīdoši pierādījis. Valstij būtu jāuzceļ jums, vēl dzīvam esot, piemineklis ar uzrakstu «Izcilajam iluzionistam». Jums nevar liegt izdomas bagātību, sevišķi

pēc tam, kad parādījos es. Jau telegramma par kremāciju ar viltoto jūsu drauga Šrīvera parakstu bija īsts šedevrs. Biju aprēķinājis, ka, izmantojot telefonu un telegrāfu, būtu vajadzīga vesela diena, lai noorganizētu šo triku. Bet telegramma pienāca divas stundas pēc tam, kad jūs uzzinājāt par manu ierašanos. Lūk, ko jūs izmantojāt! — Mūns norādīja uz priekšā stāvošo telefonu. — Sevišķi slepeno tiešo vadu dienesta vajadzībām! Un cik veikli jūs gādājāt apstiprinājumu dažādām manām hipotēzēm, sākot ar dabisko botulīnu kā pierādījumu nelaimes gadījumam un beidzot ar dūrienu bundžā, kas apsūdzēja slepkavībā pilnīgi nevainīgo dakteri Enkarno-Valisteru un Braunu alias Gonzalesu, kas šai noziegumā arī nav vainīgs … Kā labā jūs īsti nopūlējāties — valsts vai sava drauga Šrīvera labā?

—   Tas bija gan valsts, gan viņa interesēs.

—   Nē, jūs to darījāt, domādami par savu karjeru! Jūs lieliski apzinājāties, ka Šrīveru šausmīgajai nāvei neveltītu tikai divas trīs petitā saliktas rindiņas, kādas atzīmētu nezināmu ļautiņu bojā eju. Šoreiz pasaules prese un, pirmkārt, pati Amerika bazūnētu: «Mirdzošais ģindenis atnes nāvi miljonāra Šrīvera ģimenei!», «Universālveikalu karaļa apburošā sieva mirst no staru slimības!», «Bagātnieka Šrīvera jaunākais mantinieks —- trešā pasaules kara pirmais upuris!», «Radioaktīva drāma Panotarosā!», «Šrīveru traģēdijas pēdējais cēliens Arizonas tuksneša slepenajā slimnīcā!». Lūk, no kā jūs baidījāties, ģenerāli! Nevaru izdomāt sliktāku reklāmu ne idejai, kurai jūs kalpojat, ne jums pašam.

—   Piekrītu, mister Mūn, — ģenerāļa sejā cauri nāves bālumam atkal sāka parādīties sārtums. Viņš pamazām bija liecies zem triecieniem, bet, kad tie viņu jau gandrīz pavisam bija iedzinuši zemē, iedarbojās tvirta atspere, atgriežot viņu atpakaļ agrākajā vertikālajā stāvoklī. — Un tomēr jūs neesat gluži taisnīgs pret mani. Jūs redzat manī tikai mehānismu noslēpumu sargāšanai. Bet es esmu tāds pats cilvēks kā visi. Tas, ko nupat teicu par savu draugu Šrīveru, ir absolūta patiesība. «American Electronics» īstais īpašnieks ir viņš! Un jūsu zināšanai — šīs korporācijas uzņēmumi ražo ne tikai precīzu elektronisko iekārtu bumbvedējiem B-52, bet arī dažas urāna bumbu detaļas! Reklāma, ko jūs nupat tik glezni aprakstījāt, kaitētu viņam daudz vairāk nekā man. Uzņēmējs Džošua Šrīvers labi apzinās, ka tādā pasākumā nevar izbēgt no liktenīgām nejaušībām. Esmu saudzējis mana personīgā drauga, mīlošā vīra un tēva jūtas, kuram nāktos nedēļu vai divas mirt iztēlē kopā ar saviem nāvei nolemtajiem tuviniekiem, apzinoties, ka pats daļēji vainīgs… — ģenerālis noņēma pensneju un noslaucīja acis kabatlakatiņā.

—   Nemaz nezināju, ka jūs esat tik sentimentāls ārpus dienesta laika, — Mūns pašūpoja galvu. — Zināmā mērā es piekrītu jums. Tas, kas noticis ar Šrīveriem, ir drīzāk simboliska nekā vienkārši traģiska nejaušību sakritība. Un tomēr nedomāju, ka misters Šrīvers ļoti priecāsies, kad pastāstīšu, ar kādiem nelietīgiem līdzekļiem jūs apliecinājāt savu humanitāti.

—   Redzēsim! — ģenerālis Debldejs uzlika pensneju un pasmaidīja. — Es pazīstu savu draugu labāk nekā jūs. Džošua Šrīvers ir sīksts, bet uzticams cilvēks. Ja man arī nāktos aiziet no šī posteņa, esmu pārliecināts, ka mani jau atkal sagaidīs firmas prezidenta sēdeklis …

—   Man no sirds žēl, bet varat uzskatīt, ka no šā posteņa jūs jau esat aizgājis …

—   Es? — ģenerālis smējās. — Ja jūs domājat, ka viena atombumba, par kuru, pateicoties jums, uzzināja pasaule …

—   Neaizmirstiet, to tagad ir jau veselas divas.

—   Kaut vai ducis! Viņu dēļ man būs vienīgi nelielas nepatikšanas. Tas nav ne šifrs, ne slepenas ierīces …

—   Neesiet tik pašpārliecināts, — Mūns mierīgi teica.

—   Lai izsistu jūs no segliem, nemaz nav vajadzīga vesela bumba, pietiek ar dažām šķembām. Ar tām pašām, ko marķīzs Kastelmare no sava pusbrāļa zemes pārnesis uz pils pagalmu. Ar tām pašām, ko majors Melbričs izmantoja, lai muļķotu jūs. Marķīzs izrādījās gudrāks par mani, viņš saprata, ka majors Melbričs neies apšaubīt šā briesmīgā atraduma ticamību …

—   Velti jūs mani tā biedējat ar šo ubagu… Kompensāciju par psihisko traumu šis ārprātīgais jau saņēmis, samaksāsim vēl, mēs neesam sīkumaini.

—   Tātad jūs uzskatāt, ka marķīzs ir nožēlojams artavu vācējs, kas riskējis ar savu dzīvību dažu pesetu dēļ?

—   Tur nav ko uzskatīt, — ģenerālis paraustīja plecus.

—  Tas ir fakts!

—       Tad ziniet, šis, kā jums likās, ārprātīgais dons Kihots, kas, pēc jūsu domām, labākajā gadījumā spējīgs vienīgi uzsaukt ķecerīgu tostu, tīšām pārnesis šķembas. Lai sakustinātu Spāniju, viņš uzņēmās nāves briesmas. Marķīzs ir nabags, bet viņš ir ļoti senas dzimtas pārstāvis, un šai zemē tas vēl kaut ko nozīmē. Personīgi nopelni vai ģerbonis te vēl nav līdz galam aizstāti ar čeku grāmatiņu kā pie mums. Jums, ģenerāli, arī nebūtu nācis par ļaunu paklausīties radio — un ne tikai savu slepeno un ļoti slepeno aģentu ziņojumus. Šodien Spānijas ielās izgājuši tūkstošiem cilvēku, tai skaitā garīdznieki un pazīstami mākslinieki, bet Madridē pat viena hercogiene — marķīza māsīca Medīna-i-Sidonia. Nelaime, kas piemeklēja marķīzu, bija tas pēdējais piliens, kas lika kausam pāri plūst.

Ģenerālis klusēja. Pēc ilgas pauzes viņš apjucis nomurmināja:

—   Nesaprotu… Tas, ka jūs izrādījāties viltīgāks par mani, nav tik briesmīgi… Bet šis puslīķis?

—   Kā redzat, ģenerāli, viņš izrādījās dzīvāks par jums … Kāpēc jūs sēžat? Izmantojiet tiešo vadu, ko izmantojāt kremācijas telegrammai, un pārbaudiet, vai neesmu jums samelojis.

Ģenerālis noslaucīja sviedrus sniegbaltā kabatlakatā ar zelta monogrammu un negribīgi piegāja pie telefona.

—   Ja saruna ir slepena, varu iziet ārā, — Mūns smīnēdams teica.

Ģenerālis Debldejs nereaģēja. Viņš nocēla klausuli, nosauca savu uzvārdu un pakāpi, palūdza savienot un ilgi klausījās, gandrīz nepārtraukdams sarunas biedru. Beidzot nosvieda klausuli un pagriezās pret Mūnu:

—   Nu, mister Mūn, šaha partija beigusies. Tagad tiešām varu atzīt, ka jūs esat uzvarējis. Varu dalīties ar jums pašā jaunākajā informācijā: pirms trim stundām nomiris Rols Šrīvers, pirms divām stundām un četrdesmit trim minūtēm — Una Šrīvera, pirms trīsdesmit minūtēm Franko valdība pieņēmusi lēmumu aizliegt atomu patruļlidmašī- nām pārlidot Spānijas teritoriju. Bet pēc … — ģenerālis paskatījās pulkstenī, — divām minūtēm no Vašingtonas izlidos lidmašīna, kurā atradīsies mans bijušais priekšgājējs un nākamais pēctecis! Kā redzat, pie mums pastāv tas pats princips kā taupīgam automašīnas īpašniekam — detaļas, kas kļuvušas nederīgas, nomaina ar izremontētām vecajām, — un ģenerālis pasmaidīja.

—   Tagad tiešām redzu, ka jūs protat zaudēt, — Mūns pirmo reizi sajuta tādu kā simpātiju pret savu pretinieku. — Jūsu optimisma krājums laikam būtu pietiekams ne tikai trešajam, bet pat ceturtajam pasaules karam!

—   Mīļo mister Mūn! — ģenerālis atvēra bāru un ielēja viskiju pustukšajā glāzē ar kokteiļa atliekām. — Jums arī? — viņš piedāvāja.

—   Nē, paldies! Nemīlu jaukt.

—   Bet es mīlu. Aizvakar privāta persona, vakar ģenerālis, šodien atkal privāta … Vados no tā paša principa — kad viens uzvalks kļuvis nelietojams, atkal uzvelk veco … Tieši tas ir mana optimisma noslēpums! Starp citu, starpība nav liela — «American Electronics» piegādā pretizlūkošanai elektroniskās smadzenes, bet pretizlūkošana manā personā — prezidentus šai korporācijai.

—   Tādā gadījumā bīstos, ka jūsu optimisms tūlīt izkūpēs … Varu saderēt, ka jūsu draugs Šrīvers šoreiz piedāvās jūsu veco uzvalku kādam citam … Un pie tā daļēji vainīgs būšu es, — Mūns nopūtās.

—   Saderam! — ģenerālis pastiepa roku. — Es ieradīšos Ņujorkā pirms jums un pratīšu tik delikāti sagatavot Šrīveru smagajam triecienam, ka viņš piedos man visus grēkus … Lūk, par to arī dzersim, mīļo mister Mūn! — viņš pacēla glāzi.

—   Jūs esat nokavējies, vismīļo mister Debldej! Piedodiet man šo uzrunu, bet saukt jūs par ģenerāli diemžēl vairs nevar, par prezidentu — vēl jo mazāk … Džošua Šrīvers jau zina visu — gan par sievu, gan par jaunāko, gan par vecāko dēlu!

—   No kurienes? — ģenerālis pielēca kājās, pustukšā glāze saplīsa, un lauskas šķindēdamas aizripoja pa pulēto galdu. Viņš mīksti nolaidās zilajā klubkrēslā. — Jums nebija nekādas iespējas to paziņot! Jūs pats uzzinājāt visu tikai pirms dažām stundām Nēģeru alā, bet kopš tā laika jums sekots ik uz soļa.

—   Zināt tad, kad viss jau skaidrs, nav nekāds nopelns. Atslēgu visām Panotarosas mīklām atradu Rola Šrīvera dienasgrāmatā, kurai jūs, slepus pārmeklēdami majiu istabu, nepiegriezāt nekādu vērību. Arī Džona Šrīveri vēstulē māsai, kas jūs tāpat nebūtu interesējusi. Lai darītu savus atklājumus zināmus pasaulei, izmantoju raidstaciju «Pireneja»! Svena Krāgera Stokholmas redakcijā, paklausot manam norādījumam, kāds pastāvīgi klausījās šo vilni. Bijušo kuģa radistu Kamilo, kas 19. martā bija aizbraucis uz Kosta Ažūru pēc raidītāja, jūs noķērāt tieši pēc pēdējās pārraides, kuras autors biju es. Bet tās ārkārtīgi sarežģīto šifru jūsu labākie speciālisti nebija spējīgi atminēt tikai tāpēc, ka tas ir pārāk vienkāršs. Burtu aizvietoja skaitlis, kas apzīmēja tā vietu alfabētā. Paskatieties uz svēto, ko dons Benitess pasniedza jums, padevīgi palocīdamies ik reizi, kad jūs, kā jau bagāts amerikānis, pasviedāt viņam dažus grašus! Vai zināt, kas tas par svēto? Spāņu tautas nacionālais varonis Huliāns Grimau, ko fran- kisti nošāvuši 1963. gadā! … Nu, kā tad ir, mister Debldej, jūs droši vien esat trakā sajūsmā — ciest sakāvi no tik gudriem pretiniekiem taču ir augsts gods!

—  Jā, pārsteigumu jums krājumā daudz vairāk nekā man, — ģenerālis atkal noņēma pensneju un notīrīja ar kabatlakatiņu. — Ar acīm kaut kas nav kārtībā … Godīgi sakot, man vēl vienmēr negribas ticēt.

Mūns paskatījās pulkstenī.

—  Ieslēdziet radio! No Ņujorkas tieši tagad pārraida pēdējās ziņas.

—   Gribat līdz galam izbaudīt savu triumfu? — ģenerālis pasmīnēja. — Lai jau notiek! Skatieties vien, kā mirst mūslaiku gladiatori. Viņi kliedz nevis «Ave caesar!», bet «Ave Panotarosa!», — un viņš, pirkstiem mazliet drebot, pagrieza slēdzi.

Diktore patlaban stāstīja par pēdējo lielo starptautisko modes demonstrāciju. Tad viņu nomainīja samtains vīrieša baritons:

—   Nupat iznākuši speciālizlaidumi, veltīti Amerikas izcilā pilsoņa multimiljonāra Džošua Šrīvera ģimenes traģēdijai. Dažu stundu laikā misters Šrīvers saņēmis tūkstošiem līdzjūtības telegrammu, tai skaitā no prezidenta, sakarā ar sievas un jaunākā dēla nāvi no staru slimības un vecākā dēla smago psihisko saslimšanu. Džošua Šrīvers vīrišķīgi pacieš smago zaudējumu …

—   Redziet nu, kuram ir taisnība! — ģenerālis dziļi nopūtās, grasīdamies jau izslēgt uztvērēju.

—   Uzgaidiet! Dieva dēļ, uzgaidiet! — Mūns satvēra viņu aiz rokas. Un tad atskanēja nevis samtainais baritons ar nevainojamo dikciju, bet satraukta, cilvēciska balss.

—   Tikko mums pa telefonu paziņoja jaunu, traģisku vēsti: pirms desmit minūtēm Džošua Šrīvers saņēma urnas, kurās atradās viņa it kā Redesertas speciālajā slimnīcā mirušo piederīgo pīšļi. Urnas bija atvedusi lidmašīna, kas šorīt startējusi no Malāgas. Džošua Šrīvers lika ienest tās savā kabinetā un aizsūtīja prom sulaiņus. Pēc dažām minūtēm apkopēja, kas sagatavoja viņa meitas apartamentus sakarā ar tās gaidāmo ierašanos, sadzirdēja dobju šāvienu. Kad sulaiņi ieskrēja istabā, Džošua Šrīvers jau gulēja beigts līdzās urnām. Viņa vienīgā mantiniece tagad ir mis Gvendolīna Šrīvera, kam šovakar jāatlido no Spānijas.

Ģenerālis Debldejs aizsedza ar rokām seju un kā mēnessērdzīgs lēnām nokrita krēslā.

Pie durvīm klauvēja. Ģenerālis nekā nedzirdēja, Mūns, domās nogrimis, arī neatsaucās.

—  Atļausiet, ģenerāli, — Deilijs uzmanīgi ienāca istabā.

—   Kas tur ir? — Ģenerālis pielēca. — Ak, tas esat jūs, krievu spiega kungs! Būtu zinājis, ar ko tas beigsies, būtu labāk iecēlis jūs par savu adjutantu Melbriča vietā. Varbūt tad nevis viņš, bet jūs tagad būtu līķis! — ģenerālis iesmējās. — Vai vēlaties kokteili?

—   Labprāt! Bet vispirms dienests, pēc tam iedzeršana … Šef, — viņš griezās pie M«*ia, — man ar nokavēšanos izdevies izpildīt jūsu uzdevumu. Izlikdamies nenormāls, mūslaikos tā ir visticamākā simulācija, es iekļuvu amerikāņu medicīnas daļā un, turpinādams simulēt, ielauzos telpā, kur glabājas kartotēka. Lidotāju, par kuru jūs, cik noprotu, interesējāties, atveduši pirms divām stundām. Tas ir vecākais leitnants Džons Šrīvers.

—   Tādā gadījumā iedzersim uz manām bērēm! — ģenerālis Debldejs paķēra Mūna glāzi un pacēla. — Kas tur ir? Velns parāvis, iekšā! — viņš pirmais sadzirdēja klusos klauvējienus. — Ja esat atnesuši bēru vainagu, ņemiet vērā, ka nelaiķis nemīl rozes!

Istabā ienāca kaprālis Milss. Vērīgāk ielūkojoties, gan cits cilvēks. Šim te bija seržanta uzšuves un mazliet šavā- dāka āriene, bet bezkaislīgā sejas izteiksme gluži tāda pati kā kaprālim.

—   Ģenerāli! — viņš nevīžīgi pielika roku pie cepures. — Man ir rīkojums pieņemt no jums slepeno dokumentāciju.

—   Tūlīt, pulkvedi! — ģenerālis atvēra naktsskapīti.

—   Jūs esat mani ar kādu sajaucis, es esmu seržants Smits! — tikpat vienaldzīgi atteica kaprāļa Milsa līdzinieks.

—   Lūk, vienīgais sevišķi slepenais dokuments, kas man vēl palicis, — ģenerālis Debldejs uzsvieda galdā nelielu portatīvu magnetofonu. — Saņemiet un vācieties pie visiem velniem! — viņš nospieda pogu.

Sākumā Mūns sadzirdēja pasausu, tipiski profesorisku balsi:

«Vecākais leitnants Džons Šrīvers, slimības vēsture Nr. 13, diagnoze: progresīva paranoja; papildu diagnoze: staru slimība, 100 rentgenu, dzīvībai briesmas nedraud.»

Tālāk sekoja slimnieka raksturīgās halucinācijas.

Un tad Mūns pirmo reizi mūžā sajuta, kas ir īstas šausmas. Balss bija briesmīga, tā drebināja logus, triecās pret bungādiņām, kā pneimatiskais āmurs sita pa galvaskausu.

—   Karš … Sācies karš … Krievi… Tie ir krievi… Mēs viņus visus esam nogalinājuši… Tagad viņi nogalinās mūs … Radiācija … Radiācija … Mirusi pilsēta … Es viens esmu dzīvs … Arī es iešu bojā … Mēs visi iesim bojā … Glābiet… Glābiet… Glā… — Balss aizrijās, sekoja neartikulēts dzīvniecisks kauciens.

Bet ģenerālis Debldejs visu šo laiku stāvēja blakus magnetofonam ar uzvarētāja smaidu. Viņš atgādināja izcilu iluzionistu, kas savā mūžā sazāģējis neskaitāmus cilvēkus, reizēm atkal salīmējis, biežāk — nē, bet tagad, kad neuzmanības dēļ pārzāģējis pušu pats sevi, nespēj atturēties no pēdējā efekta — mirstošā roka izvelk no kabatas ben- gāliskās ugunis un aizdedzina ar pēdējo krampjaino kustību.

—   Izbeidziet! — Mūns metās pie magnetofona un ar lādu spēku ietrieca pogu ligzdā, ka pārtrūka lenta. Kreisā kasete joprojām griezās, lenta, serpentīnā izlocīdamās, turpināja slīdēt kopā ar dziestošo kliedzienu. Pēkšņi tā ar asu šņākoņu uzšāvās gaisā un kā laso aptinās Mūnam

ap kaklu. Viņš pūlējās atbrīvoties — nekā! Lenta bija no nesaraujama materiāla, tā šķita dzīva, gluži kā čūska tā tinās ap Mūnu neskaitāmos gredzenos, savilkās aizvien ciešāk, aizžņaudza elpu.

Gandrīz vai nosmacis, izmisīgi cīnīdamies par savu dzīvību, Mūns kā caur sarkanu miglu redzēja ģenerāli Debldeju, kas locījās ārprātīgos smieklos. Ar pēdējo pārcilvēcisko piepūli, jau domādams, ka glābiņa nebūs, Mūns pārrāva žņaudzošo lentu …

EPILOGS

Tai pašā mirkli izgaisa viesnīcas istaba. Blakus sēdēja Deilijs, iepretī — Džošua Šrīvers. Mūns ar milzīgu atvieglojuma sajūtu apjēdza, ka nekāda Panotarosa nav bijusi. Viņš joprojām atradās Ņujorkā, gaišreģes Minervas Zin- geres kabinetā, viņš nemaz netika to atstājis. Visi drausmīgie Panotarosas piedzīvojumi bija izšāvušies caur smadzenēm, klausoties Šrīvera stāstu par viņa sievas un dēla nāvi, par meitas mīklaino nozušanu. Tā bijusi vīzija — nekas vairāk, radusies šīs pusmistiskās telpas iespaidā, baigs redzējums, ko ietekmējusi loģiska doma — tur, kur cietis avāriju amerikāņu stratēģiskās aviācijas bumbvedējs, viss iespējams.

—   Nu, vai esat ar mieru uzņemties šo uzdevumu? — Šrīvers vaicāja nomāktā balsī.

Mūns neatbildēja.

—   Vai zināt pēdējos jaunumus? — istabā iedrāzās Mi- nerva. Viņa bija jau paguvusi pārģērbties un tagad izskatījās kā gluži ikdienišķa sieviete. — Nupat abi ar dakteri klausījāmies radio. Panotarosā avārijas laikā sašķīdušas ūdeņraža bumbas!

Mūns neviļus paskatījās uz projekcijas aparāta radīto optisko mānu. Gaismojošais spoks šķita smīnam, tam nepārprotami bija ģenerāļa Debldeja vaibsti.

saturs

Prologs. Minervas Zingeres spoks ,.»•»• 9

Pirmā grāmata. rotaļa virs bezdibeņa

Panotarosā 1966. g. 22. martā

Mīklainais Šmita kungs……………………………………………… 25

Liecinieki stāsta……………………………………………………….. 33

Policijas priekšnieks smaida……………………………………….. 41

Telegramma par kremāciju…………………………………………. 46

Holivudas zvaigzne………………………………………… ,55

Neaizsūtītā vēstule ………………………………………………….. 58

Kur ir dakteris Enkarno? . …………………………………………. 63

Atkal Bils Ričijs………………………………………………………… 63

Marķīza Kastelmares hipotēze , …. 72

Mandeļu smarža ……………………………………………………… 78

Mandeļu torte……………………………………. . . . 84

Kokteilis «Manhetenas projekts» , , 88

Šaha partija……………………………………………………………. 94

Marķīzs pieprasa kompensāciju ….. 100

Pils ar spokiem ……………………………………………………… 104

Dīvainais misters Brauns………………………………………….. 100

Panotarosā 1966. g. 23. martā

Naksnīgais apciemojums…………………………………………. 117

Ēnas uz balkona……………………………………………………. 122

Desa «Extra» ………. 129

Pazudušās fotogrālijas……………………………………………. 136

Viltotais čeks……………………………….. ………………………. 146

Gangstera Brauna pavadonis …… 151

Šrīvera telegramma………………………………………… . 157

Panotarosa 1966. g. 24. marta

Vai Gvendolīna ir Madridē? …………………………………….. 171

Šrīveru pavadonis………………………………………………….. 179

Slepenā misija …. . …. 187

Satikšanās uz cietokšņa vaļņa . . » . . 19*

Otrā grāmata. DIVKAUJA VIRS BEZDIBEŅA

Panotarosā 1966. 25. martā

Preses konference .

Gvendolīnas vēstule .

Slazdi …………………………….

Hjū Brauns noņem masku

Panotarosā 1966. g 26. martā

Loterijas biļete Nr. 000111

Padres Antonio rozes .

Kida Brauna pistole .

Evelīnas Rodžeras bagāžnieks

Marķīza Kastelmares tosts .

Rola Šrīvera dienasgrāmata

Panotarosa 1966. g. 27. marta

Majora Melbriča galva .

Ģenerā]a Debldeja ultimāts

Apsūdzības liecinieki .

Mirdzošais ģindenis .

Slimības vēsture Nr. 13 .

Epilogs………………………………….

а н а т о л ь Имермэ» ПРИЗРАКИ ГОСТИНИЦЫ «ГОЛЛИВУД» Издательство «Лиесма» На латышском языке

A. Imermanis VIESNĪCAS «HOLIVUDA» RĒGI

Redaktori E. Juhņevičs, L. Iliļimonoka. Māksi, redaktors H. PurviņŠ. Tehn. redaktore G. Slepkova. Korektore A. Pav- lovska. Nodota salikšanai 1969. g. 17. aprīlī. Parakstīta iespiešanai 1969. g. 9. jūlija. Tipogrāfijas papirs Nr. 2, formāts 84X108/32. 11,75 fiz. iespiedi.; 19,74 uzsk. iespiedi.; 21,10 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. JT 02099. Maksā 71 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 22712/J-2208. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 227.

Content

IMERMANIS ANATOLS VIESNĪCAS "HOLIVUDA" RĒGI

ANATOLS IMERMANIS VIESNĪCAS "HOLIVUDA" RĒGI

PROLOGS MINERVAS ZINGERES SPOKS

PANOTAROSĀ 1966. g. 22. martā PIRMĀ GRĀMATA ROTAĻA VIRS BEZDIBEŅA » »

MĪKLAINAIS ŠMITA KUNGS

LIECINIEKI STASTA

POLICIJAS PRIEKŠNIEKS SMAIDA

TELEGRAMMA PAR KREMĀCIJU

HOLIVUDAS ZVAIGZNE

NEAIZSŪTĪTĀ VĒSTULE

KUR IR DAKTERIS ENKARNO?

ATKAL BILS RIČIJS

MARĶĪZA KASTELMARES HIPOTĒZĒ

MANDEĻU SMARŽA

MANDEĻU TORTE

KOKTEILIS «MANHETENAS PROJEKTS»

ŠAHA PARTIJA

MARĶĪZS PIEPRASA KOMPENSĀCIJU

PILS AR SPOKIEM

DĪVAINAIS MISTERS BRAUNS

PANOTAROSĀ 1966. g. 23. martā NAKSNĪGAIS APCIEMOJUMS

ĒNAS UZ BALKONA

DESA «EXTRA»

PAZUDUŠAS FOTOGRĀFIJAS

VILTOTAIS ČEKS

GANGSTERA BRAUNA PAVADONE

ŠRlVERA TELEGRAMMA

PANOTAROSĀ 1966. g. 24. martā VAI GVENDOLĪNA IR MADRIDĒ?

ŠRĪVERU pavadonis

SLEPENA MISIJA

SATIKŠANĀS UZ CIETOKŠŅA VAĻŅA

PANOTAROSA 1966. g. 25. martā  OTRĀ GRĀMATA DIVKAUJA VIRS BEZDIBEŅA

PRESES KONFERENCE

GVENDOLĪNAS VĒSTULE

SLAZDI

HJū Brauns noņem masku

PANOTAROSĀ 1966. g. 26. martā LOTERIJAS BIĻETE NR. 000111

PADRES ANTONIO ROZES

KIDA BRAUNA PISTOLE

EVELĪNAS RODŽERAS BAGĀŽNIEKS

MARĶĪZA KASTELMARES TOSTS

ROLA ŠRĪVERA DIENASGRĀMATA

PANOTAROSA 1966. g. 27. martā MAJORA MELBRIČA GALVA

ĢENERĀĻA DEBLDEJA ULTIMĀTS

apsūdzības liecinieki

mirdzošais ģindenis

slimības vēsture nr. 13

EPILOGS

saturs