TOLSTOJS ALEKSEJS

AELITA

ALEKSEJS TOLSTOJS

AELITA

FANTASTISKS STĀSTS

TULKOJIS VALDIS GREVIŅŠ

DĪVAINS SLUDINĀJUMS

Petrogradā, Sarkanās Blāzmas ielā, bija parādījies dīvains sludinājums — pie vientuļas mājas apbirzušās sienas piesists neliels, pelēks papīrītis. Amerikāņu avīzes korespondents Arčibalds Skailss, garām iedams, ieraudzīja sludinājuma priekšā jaunu sievieti basām kājām, tīrā katūna tērpā; viņa lasīja, lūpas kustinādama. Tās nogurušajā, piemīlīgajā sejā nebija redzams izbrīns, acis bija vienaldzīgas, zilas, it kā neprātīgas. Sieviete aizsprauda kuplo matu cirtu aiz auss, pacēla no ietves grozu ar dārzājiem un devās pāri ielai.

Sludinājums bija nopietnas ievērības cienīgs. Skailss ziņkārīgi to izlasīja, nostājās tuvāk, pārvilka roku pār acīm, lasīja vēlreiz.

— Twenty three, — viņš beidzot noteica, kam vajadzēja nozīmēt: «Velns lai parauj mani ar visām bikšu lencēm.»

Sludinājumā bija sacīts:

<rInženieris M. S. Loss uzaicina tos, kuri vēlētos kopā ar viņu 18. augustā lidot uz Marsa planētu, ierasties personīgai pārrunai no pīkst. 6 līdz 8 vakarā Zdanovas krastmalā Nr. 11, sētā.»

Tas bija uzrakstīts parasti un vienkārši, ar parastu tintes zīmuli.

Neviļus Skailss satvēra pulsu: sita kā vienmēr. Pavērās hronometrā: bija desmit minūtes uz pieciem, 192… gada 17. augustā.

Ar nosvērtu drosmi Skailss bija sagatavojies pieredzēt visu ko šai ārprātīgajā pilsētā, taču pie apbirzušās sienas ar nagliņām piesistais sludinājums skāra viņu ārkārtīgi dziļi.

Pa tukšo Sarkanās Blāzmas ielu pūta vējš. Augsto namu logi, daži izdauzīti, daži aizsisti ar dēļiem, likās neapdzīvoti: neviena galva neraudzījās ārā uz ielu. Jaunā sieviete, nolikusi grozu uz ietves, stāvēja ielas otrā pusē un skatījās uz Skailsu. Viņas piemīlīgā seja bija mierīga un nogurusi. .

Skailsam sakustējās vaigu muskuļi. Viņš sadabūja vecu aploksni un pierakstīja Losa adresi. Sai brīdī pie sludinājuma apstājās liels, plecīgs cilvēks bez cepures, pēc apģērba spriežot — kareivis, vilnas kreklā bez jostas, stilbtiņiem kājās. Rokas tam bezdarbībā bija sabāztas kabatās. Stingrais pakausis saspriedzās, kad viņš sāka lasīt sludinājumu.

—   Tad ta šis sasparojies — uz Marsu! — viņš noteica ar labpatiku un pagrieza pret Skailsu iedegušu, bezrūpīgu seju. Pār viņa deniņiem balsnīja rēta. Acis bija pelēkbrūnas un tādas pašas kā tai sievietei — ar neprāta dzirksti. (Skailss jau sen bija ievērojis šo dzirksti krievu acīs un pat pieminējis to kādā rakstā: «. . . Noteiktības trūkums viņu acīs, brīžiem zobgalība, brīžiem neprātīga apņēmība un, beidzot, nesaprotama pārākuma izteiksme stipri dziļi skar eiropieti.»)

—   Ko tur daudz gudrot, ņemties tik un gāzties viņam līdzi, — atkal sacīja kareivis un labsirdīgi iesmējās, tai pašā laikā ātri no galvas līdz kājām aplūkodams Skailsu.

Pēkšņi viņš piemiedza acis, smaids nozuda no sejas. Viņš uzmanīgi raudzījās pāri ielai uz sievieti ar basajām kājām, kas vēl arvien tikpat nekustīgi stāvēja pie groza.

Pametis ar zodu, viņš tai sacīja:

—   Maša, ko tu stāvi? (Viņa ātri nomirkšķināja acis.) Gājusi labāk mājās. (Viņa pārcilāja nelielās, noputējušās kājas, nopūtās, nolieca galvu.) Ej, ej, es drīz nākšu.

Sieviete pacēla grozu un gāja.

Kareivis ieteicās:

—   Kontūzijas un ievainojuma dēļ tiku atlaists re zervē. Staigāju, lasu sludinājumus — nāvīgi garlaicīgi.

—   Vai domājat izmantot šo sludinājumu? — Skailss jautāja.

—   Katrā ziņā.

—   Bet tās taču ir blēņas — lidot bezgaisa telpā piecdesmit miljonu kilometru.

—   Neko sacīt — tālu.

—  Tas ir šarlatānisms vai murgi.

—  Viss var būt.

Skailss, nu jau piemiedzis acis, aplūkoja kareivi, kas arī raudzījās uz viņu tieši tāpat: ar izsmieklu un neizprotamu pārākuma izteiksmi, tad iekaisa dusmās un sāka solot uz Ņevas pusi. Skailss soļoja pašapzinīgi, platiem soļiem. Skvērā nosēdās uz sola, iebāza roku kabatā, kur tieši kabatā kā vecam pipētājam atradās tabaka, ar vienu lielā pirksta kustību piebāza pīpi, aizkūpināja to un izstiepa kājas.

Skvērā šalca vecās liepas. Gaiss bija mitrs un silts. Uz smilšu kaudzes, viens visā skvērā, acīm redzot jau labu laiku, sēdēja mazs zēns netīrā, punktainā krekliņā un bez biksēm. Laiku pa laikam vējš plandēja viņa gaišos un mīkstos matus. Zēns turēja rokā saitiņas galu, saitiņas otrā galā bija aiz kājas piesieta veca, izspūrusi vārna. Tā tupēja īgna un pikta un, tāpat kā zēns, lūkojās uz Skailsu.

Pēkšņi, īsu mirkli, it kā mākonītis pārlaidās viņa apziņai, noreiba galva: vai tikai viņš neredz visu to sapnī? … Zēns, vārna, tukšās mājas, tuksnešainās ielas, savādie garāmgājēju skatieni un ar nagliņām piesistais papīrītis — aicinājums lidot pasaules izplatījumā…

Skailss dziļi ievilka stiprās tabakas dūmus. Izklāja Petrogradas plānu un, virzīdams pa to pīpes kātu, uzmeklēja Zdanovas krastmalu.

LOSA DARBNĪCĀ

Skailss iegāja pagalmā, kas bija piegāzts ar sarūsējušām dzelzīm un tukšām cementa muciņām. Uz gružu kaudzēm starp saverksnītiem stiepļu rituļiem, salauztām mašīnu daļām auga nonīkuši zālīte. Pagalma dibenā saulrietā atspulga augsta šķūņa noputējušie logi. Nelielās šķūņa durtiņas bija pavērtas, uz sliekšņa tupēja strādnieks un maisīja spainītī mīniju. Uz Skailsa

jautājumu, vai var sastapt inženieri Losu, strādnieks pamāja uz šķūņa iekšieni. Skailss iegāja.

Šķūnis bija tikko apgaismots — virs rasējumiem un grāmatām pieblīvētā galda dega elektriska spuldzīte skārda konusā. Šķūņa dibenā līdz griestiem pacēlās sastatnes Tepat liesmoja ēze, kurā uguni' uzpūta strādnieks. Caur sastatņu blīvu atmirdza sfēriska ķermeņa metālā virsma ar biežiem kniedējumiem. Atvērtos vārtos bija redzamas tuinšsārtas saulrieta plaismas un mākoņu mutuļi, kas cēlās no jūras.

Strādnieks, kas pūta ēzē uguni, noteica pusbalsī:

—   Pie ļums, Mstislav Sergejevič.

Sastatņu malā parādījās spēcīgi noaudzis vidēja auguma cilvēks. Viņa biezie mati bija balti. Seja jauna, skūta, ar skaistu, lielu muti, vērīgām, gaišām, it kā no pieres ārā traucošām, ieplestām acīm. Mugurā netīrs, uz krūtīm vaļējs linu krekls un salāpītas, ar auklu sasietas bikses. Rokā viņš turēja sasmērētu rasējumu. Pienākdams mēģināja aizpogāt ar neesošu pogu uz krūtīm kreklu.

—  Vai jūs sakarā ar sludinājumu? Gribat lidot? — viņš jautāja padobjā balsī un, norādīdams Skailsam uz krēslu zem spuldzītes konusa, nosēdās iepretim pie galda, nolika rasējumu un sāka piebāzt pīpi. Tas arī bija inženieris Mstislavs Sergejeviče Loss.

Nolaidis acis, viņš uzrāva sērkociņu: uguntiņa apgaismoja no apakšas viņa stingro seju, divas grumbas pie mutes — sāpīgi ievilkušās rievas, platās nāsis, garās, tumšās skropstas. Skailsu šis novērojums apmierināja. Viņš paskaidroja, ka netaisoties lidot, bet esot izlasījis sludinājumu Sarkanās Blāzmas ielā un uzskatot par pienākumu iepazīstināt savus lasītājus ar tik ārkārtīgu un sensacionālu starpplanētu satiksmes projektu.

Loss klausījās, nenovērsdams no viņa platās, gaišās acis.

—   Zēl, ka negribat lidot man līdzi, žēl. — Viņš pakratīja galvu. — Ģilvēki vairās no manis kā no ārprātīga. Pēc četrām dienām es atstāšu Zemi un līdz šim vēl nevaru atrast ceļabiedru. — Viņš atkal uzrāva sērkociņu, izlaida dūmu mutuli. — Kādu datu jums vajag?

—  Jūsu biogrāfijās izcilākos momentus.

—   Tas nevienam nav vajadzīgs, — Loss sacīja, — un nav nekā ievērojama. Nebija viegli iegūt izglītību, no divpadsmit gadiem esmu nostājies pats uz savām kājām. Jaunība, skolas gadi, darbs, pienākums — nav nekā tāda, kas varētu interesēt jūsu lasītājus, nekā ievērojama, izņemot… — Loss pēkšņi sarauca uzacis, asi iezīmējās grumbas pie mutes. — Nu, redziet… Šo mašīnu, — viņš pamāja ar pīpi uz sastatņu pusi, — veidoju jau sen. Iesāku to darināt priekš diviem gadiem. Tas ir viss!

—  Cik mēnešos apmēram domājat veikt attālumu starp Zemi un Marsu? — jautāja Skailss, raudzīdamies uz zīmuļa galu.

—   Domāju deviņās vai desmit stundās, ne ilgāk.

—  Ahā! — Skailss atbildēja uz to, pēc tam nosarka, viņam sašķobījās seja. — Es būtu jums loti pateicīgs, — viņš izteica ar apslēptu laipnību, — ja jūs man uzticētos un izturētos pret mūsu sarunu nopietni.

Loss nolika elkoņus uz galda, izpūta dūmu mākoni, tabakas dūmos nodzirkstīja viņa acis.

—   Astoņpadsmitajā augustā Marss tuvosies Zemei līdz četrdesmit miljonu kilometru attālumam, šis attālums man jānolido. Kas tanī ietilpst? Vispirms, Zemes atmosfēras augstums — septiņdesmit pieci kilometri. Otrkārt, attālums starp planētām bezgaisa telpā — četrdesmit miljoni kilometru. Treškārt. Marsa atmosfēras aug«tums — sešdesmit pieci kilometri. Manam lidojumam svarīgi tikai šie simt četrdesmit kilometri atmosfēras.

Viņš piecēlās, sabāza rokas bikšu kabatās, viņa galva pagaisa ēnā, dūmos, apgaismotas bija tikai vaļējās krūtis un spalvainās, līdz elkoņiem uzrotītās rokas.

—   Par lidojumu parasti sauc putna, krītošas lapas, aeroplāna lidojumu. Tikai tas nav lidojums, tā ir iršanās gaisā. īsts lidojums ir kritiens, kad ķermenis kustas viņu dzenoša spēka ietekmē. Piemēram, raķete. Bezgaisa telpā, kur nav pretspara, kur nekas netraucē lidojumu, raķete kustēsies ar vienmēr pieaugošu ātrumu- acīm redzot tur es varu sasniegt gandrīz gaismas ātrumu, ja netraucēs magnētisma ietekmes. Mans aparāts tieši

izveidots pēc raķetes principa. Man būs jānolido Zemes un Marsa atmosfērā simt četrdesmit kilometri. Līdz ar pacelšanos un nolaišanos tas ilgs pusotras stundas. Stunda būs vajadzīga, lai izkļūtu no Zemes pievilkšanas spēka joslas. Tālāk bezgaisa telpā es varu lidot ar jebkuru ātrumu. Bet ir divas briesmas: no pārliecīga paātrinājuma var pārplīst asinsvadi, un, otrkārt, ja ar milzīgu ātrumu ielidošu Marsa atmosfērā, tad atsitiens pret gaisu būs tāds, it kā es ietriektos smiltīs. Vienā mirklī aparāts un viss, kas tajā atrastos, pārvērstos gāzē. Starpzvaigžņu izplatījumā lido planētu — nedzimušu vai bojā gājušu pasauļu šķembas. Ieurbjoties gaisā, tās vienā mirklī sadeg. Gaiss ir tikpat kā nesatriecamas bruņas. Lai gan Zemes virsū tās acīm redzot kādreiz tika sadragātas.

Loss izvilka roku no kabatas, uzlika to uz galda zem spuldzītes un sažņaudza dūrē.

— Sibīrijā mūžīgos ledājos es atraku mamutus, kas gājuši bojā zemes spraugās. Starp zobiem tiem bija zāle, tie kādreiz ganījušies tur, kur tagad ir ledāji. Es ēdu viņu gaļu. Viņi nebija paspējuši satrūdēt: sasaluši dažās dienās, tos aizputinājis sniegs. Redzams, zemes ass novirzīšanās notikusi vienā mirklī. Zeme sadūrusies ar kādu debesu ķermeni, vai arī mums bijis otrs pavadonis, mazāks par Mēnesi. Mēs to pievilkām, un tas nokrita, sadragāja Zemes garozu, atvirzīja Zemes asi. Varbūt taisni no šā trieciena gājis bojā kontinents, kas atradies Atlantijas okeānā uz rietumiem no Āfrikas. Tātad, lai ne- izkustu, ieurbjoties Marsa atmosfērā, man vajadzēs stipri bremzēt ātrumu. Tāpēc es paredzu visam lidojumam bezgaisa izplatījumā sešas vai septiņas stundas. Pēc dažiem gadiem ceļojums uz Marsu nebūs sarežģītāks kā lidojums no Maskavas uz Ņujorku.

Loss atgāja no galda un pagrieza svirslēdzi. Zem griestiem iešņācās, iedegās lokveidīgie lukturi. Skailss ieraudzīja uz dēļu sienām rasējumus, diagramas, kartes; plauktus ar optiskiem un mērīšanas instrumentiem; skafandrus, konservu grēdas, ādas drēbes; teleskopu uz pakāpēm šķūņa kaktā.

Loss ar Skailsu piegāja pie sastatnēm, kas slējās ap metala olu. Pēc acumēra Skailss apsvēra, ka olveidigais aparāts ir ne mazāk kā astoņarpus metrus augsts un sešus metrus plats. Vidū pa tā aploci stiepās tērauda josta, liekdamās uz leju pie aparāta virsmas kā lietussargs — tā bija izpletņveida bremze, kas pavairoja pretestību, aparātam krītot atmosfērā. Zem izpletņa bija trīs apaļas durtiņas — ieejas lūkas. Olas lejdaļa nobeidzās ar šauru rīkli. To ietvēra divkārša, no masīva tērauda darināta apaļa spirāle, kura savijās uz pretējām pusēm — tas bija buferis, kas mazināja triecienu, krītot uz zemi…

Dauzīdams ar zīmuli pa kniedēto olas apšuvumu, Loss sāka sīkāk paskaidrot starpplanētu kuģa uzbūvi. Aparāts bija veidots no elastīga un grūti kūstoša tērauda, iekšienē labi nostiprināts ar apmalēm un vieglām fermām. Tas bija ārējais apvalks. Tanī atradās no sešām kārtām gumijas, tūbas un ādas pagatavots otrs apvalks. Šai otrā stepētā ādas olā bija novietoti novērošanas un kustības aparāti — skābekļa tvertnes, kastes ogļskābes uzsūkšanai, dobi spilveni instrumentiem un pārtikai. Novērojumiem bija ierīkotas sevišķas «actiņas», kas izvirzījās ārpus aparāta ārējās čaulas īsas metala caurulītes veidā, ar prizmatiskiem stikliem.

Kustības mehānisms atradās ar spirāli apvītajā rīklē. Rīkle bija izlieta no metala, kas cietāks par astronomisko bronzu. Masīvajā rīklē izurbti vertikāli kanāli. Katrs no tiem augšā paplašinājās tā saucamajā eksplozijas kamerā. Katrā kamerā bija ievilkts dzirksteļu deglis no kopējā magneto un pievedcaurule. Kā motora cilindros ieplūst benzīns, taisni tāpat eksplozijas kameras pildījās ar ultralidītu, smalku jo smalku pulverīti, neparasti spēcigu spridzināmo līdzekli, kas bija izgudrots N. N. rūpnīcas laboratorijā Petrogradā. Ultralidīta stiprums pārspēja visu, kas līdz šim pazīstams šai virzienā. Sprādziena konuss bija sevišķi šaurs. Lai sprādziena konusa ass sakristu ar rīkles vertikālo kanālu asīm, spridzināmās kamerās nokļūstošo ultralidītu laida caur magnēta lauku.

Tāds vispārīgos vilcienos bija kustības mehānisma princips: tā bija raķete. Ultralidīta krājums — simt stundām. Pamazinot vai palielinot sprādzienu skaitu sekundē, varēja regulēt aparāta pacelšanās un krišanas ātrumu. Tā apakšējā daļa bija ievērojami smagāka par augšējo, tāpēc, nokļūstot planētas pievilkšanas sfērā, aparāts pastāvīgi pagriezās pret to ar rīkli.

—  Ar kādiem līdzekļiem uzbūvēts aparāts? — Skailss jautāja.

Loss ar nelielu izbrīnu pavērās viņā:

—  Ar republikas līdzekļiem…

Loss un Skailss atgriezās pie galda. Pēc neilgas klusēšanas Skailss nedroši jautāja:

—  Vai cerat atrast uz Marsa dzīvas būtnes?

—  To es redzēšu piektdienas rītā, deviņpadsmitajā augustā.

—   Piedāvāju desmit dolāru par rindiņu, ja sniegsiet savus ceļojuma iespaidus. Avanss — seši feļetoni pa divi simti rindiņām, čeku varat diskontēt Stokholmā. Vai piekrītat?

Loss iesmējās, pamāja ar galvu: piekrītu. Skailss nosēdās pie galda stūra rakstīt čeku.

—  Zēl, žēl, ka negribat lidot man līdzi: tas taču īstenībā tik tuvu — tuvāk nekā nosoļot kājām, piemēram, līdz Stokholmai, — sacīja Loss, kūpinādams pīpi.

CEĻABIEDRS

Loss stāvēja, pieslējies pie atvērto vārtu staba. Viņa pīpe bija apdzisusi.

Aiz vārtiem līdz Zdanovas krastmalai pletās klajš laukums. Aiz upes neskaidri rēgojās Pētera salas koki. Aiz tiem dzisa un nevarēja nodzist skumji rieti. Gari mākoņi, kuru malas skāra rieta gaisma, kā salas gulēja zaļajos debesu ūdeņos. Pāri tiem zaļganoja debesis. Tanīs iedegās dažas zvaigznes. Uz vecās Zemes valdīja klusums.

Strādnieks Kuzmins, kas nesen bija maisījis spainītī mīniju, arī pienāca un nostājās vārtos, iemeta tumsā papirosa uguntiņu.

— Grūti šķirties no Zemes, — viņš klusi sacīja. — No mājas jau grūti šķirties. No sādžas ej uz dzelzceļu — reizes desmit atskaties. Mājai salmu jumts, tomēr sava, iedzīvota vieta. Bet pamest Zemi — ak vai, ak vai…

—  Tējkanna uzvārījusies, — sacīja Hohlovs, otrs strādnieks, — nāc, Kuzmin, tēju dzert.

Kuzmins nopūtās: «Tā jā,» — un devās pie ēzes. Hohlovs, drūms virs, līdz ar Kuzminu nosēdās pie ēzes uz kastēm un dzēra tēju, uzmanīgi lauza maizi, atplēsa žāvētu zivi no asakām, ēda nesteidzoties. Kuzmins, bārdiņu pakratījis, sacīja pusbalsī:

—  Man žēl viņa. Tādu cilvēku tagad gandrīz nemaz vairs nav.

—   Nesteidzies viņu apbedīt.

—   Man viens lidotājs stāstīja: pacēlies astoņas verstis augstu — vasarā, ievēro, — un eļļa tomēr sasalusi viņa aparātā. Bet lidot vēl augstāk? Tur ir aukstums. Tumsa.

—   Bet es saku — nesteidzies apbedīt, — Hohlovs drūmi atkārtoja.

—   Neviens nevēlas lidot viņam līdzi, netic. Sludinājums otru nedēļu veltīgi karājas.

—   Bet es ticu.

—   Nolidos?

—  Tā jau ir tā lieta, ka nolidos. Lūk, tad viņi Eiropā sacelsies spārnos.

—   Kas sacelsies spārnos?

—   Kā — «kas sacelsies spārnos»? Se tev piga — kam pieder Marss? — padomju cilvēkiem.

—  Jā, tas būtu ko vērts.

Kuzmins pavirzījās uz kastes. Pienāca Loss, nosēdās, paņēma krūzīti ar kūpošu tēju.

—   Hohlov, vai nebrauksiet man līdzi?

—   Nē, Mstislav Sergejevič, — Hohlovs atbildēja,

—   nevaru, bistos.

Loss iesmējās, iedzēra no krūzītes, pavērās uz Kuzminu.

—   Un jūs, mīļais draugs?

—  Mstislav Sergejevič, es jau ar prieku lidotu — man sieva slima un bērniņi mājās; kā lai tos atstāj?

—  Jā, acim redzot vajadzēs lidot vienam, — sacīja Loss, nolika tukšo krūzīti, noslaucīja lūpas ar delnu,

—    maz ir to, kas vēlas atstāt Zemi. — Viņš atkal iesmējās, pakratīja galvu. — Vakar, izlasījusi sludinājumu, atnāca jaunkundze. «Labi,» viņa saka, «es lidoju jums līdzi, man ir deviņpadsmit gadu, es dziedu, dejoju, spēlēju ģitāru, virs Zemes dzīvot vairs negribu: man apnikušas revolūcijas. Vai vīza izbraukšanai nav vajadzīga?» Mūsu saruna beidzās, jaunkundze atsēdās un apraudājās: «Jūs mani esat piemānījis, es domāju, ka jālido daudz tuvāk.» Tad ieradās jauns cilvēks, runā basa balsī, rokas nosvīdušas. «Jūs,» viņš saka, «uzskatāt mani par idiotu — uz Marsu nav iespējams laisties, uz kāda pamata jūs izkarat šādus sludinājumus?» Ar mokām viņu nomierināju.

Loss atspieda elkoņus uz ceļiem un raudzījās oglēs. Viņa seja šai brīdī izskatījās nogurusi, piere bija grumbās. Redzams, viņš atpūtās no gribas ilgstošas koncentrācijas. Kuzmins aizgāja pēc tabakas. Hohlovs iekāsējies jautāja:

—  Mstislav Sergejevič, vai tad jums pašam nav bail?

Loss pacēla uz viņu ogļu karstuma iekvēldētās acis:

—   Nē, man nav bail. Esmu pārliecināts, ka nolaidī- šos sekmīgi. Bet, ja neveiksme, — trieciens būs pēkšņs un bez sāpēm. Šausmas iedveš kas cits. Iedomājieties: mani aprēķini izrādīsies nepareizi, es nenokļūšu Marsa pievilkšanas sfērā — aizdrāzīšos garām. Kurināmā, skābekļa, barības man pietiks ilgam laikam. Un, lūk — lidoju tumsā. Priekšā liesmo zvaigzne. Pēc tūkstoš gadiem mans sastingušais līķis ielidos tās uguns okeānos. Bet šie tūkstoš gadi — mans tumsā lidojošais līķis! Un šīs garās dienas, kamēr vēl būšu dzīvs, — bet es dzīvošu ilgi šai kārbā, — garās bezcerīga izmisuma dienas — viens visā pasaulē! Nevis nāve ir briesmīga, bet vientulība, bezcerīga vientulība mūžīgā tumsā. Tas tiešām ir drausmīgi. Ļoti negribas lidot vienam.

Loss, piemiedzis acis, lūkojās oglēs. Viņš bija spītīgi sakniebis muti.

Vārtos parādījās Kuzmins, sauca no turienes pusbalsī:

—  Mstislav Sergejevič, pie jums.

—   Kas? — Loss ātri piecēlās.

—   Kāds sarkanarmietis vēlas ar jums runāt.

Šķūni aiz Kuzmina ienāca cilvēks, ģērbies kreklā bez

jostas, tas pats, kas bija lasījis sludinājumu Sarkanās Blāzmas ielā. Viegli pamāja Losam, paskatījās uz sastatnēm, piegāja pie galda:

—  Vai jums vajadzīgs ceļabiedrs?

Loss piebīdīja viņam krēslu, atsēdās iepretim.

—  Jā, meklēju ceļabiedru. Es lidošu uz Marsu.

—  Zinu, sludinājumā sacīts. Pirmīt man parādīja to zvaigzni. Tālu, protams. Kādi noteikumi, es gribētu zināt: alga, uzturs?

—  Vai jūs esat ģimenes cilvēks?

—   Precējies, bērnu nav.

Viņš ar pirkstgaliem lietišķi bungoja pa galdu, ziņkārīgi raudzīdamies visapkārt. Loss isumā attēloja viņam lidojuma apstākļus, brīdināja no varbūtēja riska. Piesolīja nodrošināt ģimeni un izmaksāt algu uz priekšu naudā un produktos. Sarkanarmietis māja ar galvu, piebalsoja, bet klausījās izklaidīgi.

—   Kā jums rādās, — viņš jautāja, — vai tur mīt cilvēki vai nezvēri?

Loss cieši pakasīja pakausi, iesmējās.

—   Man šķiet, tur jābūt cilvēkiem, apmēram tādiem kā mēs. Aizbrauksim — redzēsim Lūk, kā tas ir: jau vairākus gadus lielajās radiostacijās Eiropā un Amerikā uztver nesaprotamus signālus. Sākumā domāja, ka tos rada vētras Zemes magnētu laukos. Bet savādās skaņas bija pārāk līdzīgas noteiktiem signāliem. Kāds neatlaidīgi grib ar mums runāt. No kurienes? Uz planētām, izņemot Marsu, dzīvība pagaidām nav konstatēta. Signāli var nākt tikai no Marsa. Paskatieties uz Marsa karti — tas kā ar tīklu pārklāts kanāliem. (Viņš norādīja uz Marsa attēlu, kas bija piestiprināts pie dēļu sienas.) Kā redzams, tur ir iespēja uzstādīt milzigi spēcīgas radiostacijas Marss grib sarunāties ar Zemi Pagaidām mēs nevaram atbildēt uz šiem signāliem. Bet mēs lidosim uz šo aicinājumu. Grūti pieņemt, ka radiostacijas uz Marsa uzcēluši nezvēri, radījumi, kas nav līdzīgi mums. Marss un Zeme ir divas niecīgas bumbiņas, kas griežas līdzās. Vieni un tie paši likumi mums un viņiem. Visumā lido dzīvības putekļi. Vienas un tās pašas sporas krīt uz Marsa un uz Zemes, uz visām dziestošu zvaigžņu miriā- dēm. Visur rodas dzīvība, un par dzīvību visur valda cilvēkveidīgais radījums: nevar radīt pilnīgāku dzīvnieku kā cilvēku.

—  Es braucu jums līdzi, — sarkanarmietis noteikti iesaucās. — Kad ierasties ar mantām?

—   Rīt. Iepazīstināšu jūs ar aparātu. Jūsu vārds, tēva vārds, uzvārds?

—  Gusevs Aleksejs Ivanovičs.

—  Nodarbošanās?

Gusevs izklaidīgi paskatījās uz Losu, nolaida acis uz saviem pirkstiem, kas bungoja pa galdu.

—   Protu lasīt un rakstīt, — viņš teica, — diezgan labi pazīstu auto. Esmu lidojis ar aeroplānu kā novērotājs. No astoņpadsmit gadiem nodarbojos ar karošanu — tā ir visa mana darbība. Esmu bijis ievainots. Tagad ieskaitīts rezervē. — Viņš pēkšņi ar delnu ātri parīvēja galvvidu, īsi iesmējās. — Nu, bijuši arī dieva darbi šais septiņos gados! Patiesību sakot, man tagad vajadzētu komandēt pulku, — raksturs nepakļāvīgs! Pabeidzas kara darbi — nevaru nosēdēt uz vietas: smelgtin smeldz. Esmu viss kā saindēts. Izlūdzos komandējumu vai tāpat aizbēgu. (Viņš atkal paberzēja galvvidu, nosmējās.) Esmu nodibinājis četras republikas, bet šo republiku pilsētas nemaz vairs neatceros. Reiz savācu ap trīssimt puišu — devāmies Indiju atbrīvot. Gribējās tur aizkulties. Bet apmaldījāmies kalnos, piedzīvojām negaisu, nokļuvām zem lāviņām, nobeidzām zirgus. Tikai nedaudzi atgriezāmies no turienes. Pie Mahno biju divus mēnešus, gribējās patrakot… bet nevarēju ar bandītiem sadzīvot.. . Pārgāju uz Sarkano Armiju. Dzinu poļus no Kijevas prom — tad jau biju Budjonija kava- lērijā. Pēdējo reizi mani ievainoja, kad ņēmām Perekopu. Novārtījos pēc tam bezmaz gadu pa lazaretēm. Tiku ārā — kur dēties? Te pagadījās tā mana meiča — apprecējos. Sieva man laba, žēl viņas, bet mājā dzīvot nevaru. Uz laukiem braukt — tēvs ar māti miruši, brāļi krituši, zeme atmatā. .Pilsētā arī nav ko darīt. Kara pašlaik nekāda, — nav arī paredzams. Tad nu, lūdzu, Mstislav

Sergejevič, ņemiet mani līdzi. Es jums uz Marsa noderēšu.

— Nu, ļoti priecājos, — sacīja Loss, sniegdams viņam roku. — Līdz rītam.

BEZMIEGA NAKTS

Viss bija sagatavots aizlidojumam no Zemes. Bet divas turpmākās dienas vajadzēja gandrīz bez gulēšanas nopūlēties, novietojot aparāta iekšienē — dobajos spilvenos — daudzas un dažādas sīkas lietas. Tika kontrolētas ierīces un instrumenti. Tika noņemtas sastatnes ap aparātu, nojaukta viena daļa jumta.

Loss parādīja Gusevam kustības mehānismu un svarīgākās ierīces, Gusevs izrādījās veikls un apķērīgs vīrs.

Nākamajā dienā, sešos vakarā, bija paredzēts aizlidot.

Veļu vakarā Loss atlaida strādniekus un Gusevu; izdzēsis elektrību, izņemot spuldzīti virs galda, neizģērbies nolikās dzelzs gultā, šķūņa stūrī, aiz teleskopa trij- kāja.

Nakts bija klusa un zvaigžņaina. Loss negulēja. Aizlicis rokas aiz galvas, lūkojās krēslā. Daudzas dienas viņš bija cieties. Tagad, pēdējā naktī Zemes virsū, viņš ļāva sirdij vaļu: mocies, raudi.

Viņš atcerējās … Pustumša istaba . .. Svece aizsegta ar grāmatu. Smacīga zāļu smaka. Uz grīdas, uz paklāja, — bļoda. Kad piecelies un ej garām bļodai, pa sienu, pa sērīgām tapetēm ligojas ēnas. Cik skumji! Gultā tā, kas visdārgākā pasaulē, — sieva Katja — ātri jo ātri, klusi elpo. Uz spilvena biezi, sajaukti mati. Ceļgali pacelti zem segas. Katja aiziet no viņa. Pārvērtusies nesen tik skaistā, maigā seja. Tagad tā sārta, nemierīga. Katja izbāzusi roku un plūkā ar pirkstiem segas malu. Loss atkal un atkal ņem viņas roku, bāž zem segas.

«Nu. paver acis. paskaties, atvadies no manis.» Viņa runā žēlā, tikko dzirdamā balsī: «Vel loru, vel loru.» Viņas bērnišķīgā, tikko dzirdamā, žēlā balss grib sacīt: «Atver logu.» Briesmīgāk par drausmām žēl viņas, žēl šās balss. «Katja, Katja, paskaties!» Viņš skūpsta viņas vaigus, pieri, aizvērtos plakstiņus. Viņas kakls dreb, krūtis raustās, pirksti ieķērušies segas malā. «Katja, Katja, kas ar tevi notiek?» Viņa neatbild, aiziet… Pacēlās uz elkoņiem, pacēla krūtis, it kā kāds no apakšas viņu grūstītu, mocītu. Mīlā galviņa noslīga no spilvena … Viņa atkrita atpakaļ, iegrima gultā. Zods ieplaka. Loss, izmisumā drebēdams, apkampa viņu, piekļāvās klāt.

… Nē, nē, nē — ar nāvi nevar samierināties …

Loss piecēlās no gultas, paņēma no galda kārbiņu ar papirosiem, aizpīpēja un staigāja kādu laiku pa tumšo šķūni. Tad pakāpās pie teleskopa, uzgāja Marsu, kas jau bija pacēlies pār Petrogradu, un ilgi skatījās uz nelielo, skaidro, silto lodīti. Tā mazliet trīsēja okulāra krustotajos diegos.

… Viņš atkal atlaidās guļus … Atmiņa atsvaidzināja vīziju. Katja sēž pakalnē zālē. Tālumā, aiz viļņojošiem laukiem, — Zveņigorodas zelta punktiņas. Klijas iras vasaras tveicē pār labību, pār griķu laukiem. Katju- šai karsti, viņu pārņēmis laiskums. Loss, sēdēdams līdzās, košļādams zālīti, raugās uz brūno Katjušas galvu, uz iedegušo plecu ar gaišo ādas svītriņu starp iedegumu un tērpu. Katjušas pelēkās acis ir vienaldzīgas un skaistas — arī tanīs iras klijas. Katjai astoņpadsmit gadu. Viņa sēž un klusē. Loss domā: «Nē, mana mīļā, man ir daudz svarīgāks uzdevums nekā ņemt un iemīlēt jūs šai pakalnā. Uz šo āķīti neuzķeršos, nebraukāšu vairs pie jums uz vasarnīcu.»

Ak dievs! Cik neprātīgi palaistas garām šīs vasarīgās, kvēlās dienas. Vajadzēja apturēt toreiz laiku! Tas vairs nav atgūstams! Nav atgūstams! .. .

Loss atkal cēlās no gultas, rāva sērkociņus, pīpēja, staigāja. Bet arī staigāt gar dēļu sienu bija nomācoši: kā zvērs bedrē.

Loss atvēra vārtus un lūkojās uz Marsu, kas jau bija pakāpies stipri augstu.

«Arī tur nevarēs aiziet no sevis — aiz Zemes, aiz nāves robežām. Kāpēc vajadzēja pamēģināt šo indi — mīlēt! Labāk dzīvot bez atmodas. Lido taču izplatījumā sastingušas dzīvības sēklas, ledus kristāli, snaudoši lido. Nē, jākrīt un jāizplaukst — jāatmostas slāpēs — mīlēt, savienoties, aizmirsties, nebūt vairs vientuļai sēklai. Un viss šis īsais sapnis tādēļ, lai atkal nāktu nāve, šķiršanās un atkal — ledus kristālu lidojums.»

Loss ilgi stāvēja vārtos. Dimanta krāsā — gan sārts kā asinis, gan zils — spulgoja Marss augstu pār dusošo Petrogradu. «Jauna, brīnišķa pasaule,» Loss domāja, «varbūt jau sen izdzisusi vai arī fantastiska, ziedoša un pilnīga … Tāpat no turienes kādreiz naktī lūkošos pats uz savu zvaigzni zvaigznājos . .. Atcerēšos pakalnu un klijas, un kapu, kur atdusas Katja … Un vieglas būs manas sēras . . .»

Pret rītu Loss uzlika virs galvas spilvenu un iesnau- dās. Viņu pamodināja ratu rīboņa krastmalā. Loss pārvilka delnu pār seju. Viņa acis, kas vēl bija nakts vīziju varā, vērās kartēs pie sienām, aparāta apveidos. Loss, pilnīgi pamozdamies, nopūtās, piegāja pie krāna un aplēja galvu ar aukstu ūdeni. Viņš uzvilka mēteli un devās pār tukšo laukumu uz savu dzīvokli, kur priekš pusgada bija nomirusi Katja.

Se viņš nomazgājās, noskuvās, uzvilka tīru veļu un drēbes, apskatījās, vai visi logi aizdarīti. Dzīvoklī neviens nedzivoja — visur bija putekļi. Viņš pavēra durvis uz guļamistabu, kur pēc Katjas nāves nekad nebija gulējis. Guļamistabā bija gandriz tumšs no nolaistajiem aizkariem, tikai skapis, kurā karājās Katjas drēbes, zaigoja ar savām spoguļdurvīm, — tās bija pusatvērtas. Loss sadrūma, piegāja uz pirkstgaliem un cieši aizdarīja tās. Tad aizslēdza guļamistabas durvis. Izgājis no dzīvokļa, noslēdza galveno ieeju un iebāza plakano atslēdziņu vestes kabatā.

Tagad viss bija nokārtots pirms aizbraukšanas.

TAI PAŠĀ NAKTĪ

Tai naktī Maša ilgi gaidīja vīru — vairākas reizes sildīja par jaunu tējkannu uz prīmusa. Aiz augstajām ozola durvīm bija klusi un baigi.

Gusevs un Maša dzīvoja vienā istabā, kādreiz greznā, milzīgā, tagad nolaistā namā. Revolūcijas laikā iemītnieki to bija pametuši. Pa četriem gadiem lietus un ziemas negaisi stipri sabojājuši tā iekšieni.

Istaba bija plaša. Ar zelta figūrām izrotātos griestos starp mākoņiem lidoja krāšņa sieviete ar smaidu pār visu seju, apkārt tai spārnaini mazuļi.

«Redzi, Maša,» allaž runāja Gusevs, rādīdams uz griestiem, «cik jautra sieviete, pilnīga miesās un bērnu seši gabali, tā tik ir bāba.»

Pār zeltīto, lauvas ķetnām greznoto gultu karājās kāda veca vīra portrets: pūderēta parūka, sakniebta mute, zvaigzne pie svārkiem. Gusevs bija iesaucis veco par «Ģenerāli Ķepaini». «Tas nekā nav laidis secen, tiklīdz kas nepatīk — tūlīt ar ķepu.» Masai bija bail raudzīties uz portretu. Pāri istabai pārvilkta skārda caurule no dzelzs krāsniņas, kas nokūpinājusi sienu. Plauktos un uz galda, kur Maša gatavoja trūcigo ēdienu, — kārtība un tīrība.

Grieztas ozola durvis veda uz zāli ar divrindu logiem. Izsistie logi bija aiznagloti ar dēliem, griesti vietām iegāzušies. Vējainās naktīs še kaukdams triecās iekšā vējš, skraidīja žurkas.

Maša sēdēja pie galda. Soāca primusa uguntiņa. No tālienes vējš atšalca sērīgus pulksteņa dārdus — nosita divi. Gusevs nenāca. Maša domāja:

«Ko viņš meklē, kā viņam trūkst? Vienmēr grib kaut ko atrast, nemiera gars, Aļoša, Aļoša . . .»

Mašai sariesās skropstās asaras, viņa tās nesteigdamās izslaucīja un atbalstīja vaigu pret roku. Pār galvu laidās, nevarēja aizlaisties jautrā sieviete ar jautrajiem mazuļiem. Maša domāja par viņu: «Lūk, ja es būtu tāda — nekur viņš no manis neaizietu.»

Gusevs bija sacījis viņai, ka aizbrauc tālu, bet, kurp, — viņa nezināja, baidījās pajautāt. Vina arī pati redzēja, ka Gusevam grūti, nav izturams dzīvot ar viņu šai brīnišķajā istabā, klusumā, bez agrākās brīves. Nakti viņš redz kaut ko pa sapņiem — sagriež zobus, dobji iekliedzas, nosēžas uz gultas un elš — zobi sakniebti, seja un krūtis vienos sviedros. Nokrīt, aizmieg, bet no rīta melns sejā, nezina, kur dēties.

Maša bija tik rāma ar viņu, tā labinājās klāt — gudrāk par māti. Par to Gusevs viņu mīlēja un žēloja, bet, tiklīdz rīts, — skatījās, kurp aiziet.

Maša strādāja, nesa mājās pārtikas devas. Naudas viņiem bieži nebija nemaz. Gusevs ķērās pie dažādiem darbiem, bet drīz vien tos pameta. «Veči stāstīja — Ķīnā esot zelta zeme,» viņš runāja, «tādas zemes droši vien tur nav, bet tā patiešām mums vēl sveša puse — došos, Maša, uz Ķīnu paraudzīties, kas un kā.»

Baigi kā nāvi gaidīja Maša to stundu, kad Gusevs aizies. Neviena cita viņai nebija pasaulē, tikai viņš. No piecpadsmit gadiem viņa strādāja par pārdevēju veikalos, par kasieri uz Ņevas kuģīšiem. Dzīvoja vientuļi, bez prieka.

Pirms gada kādā svētdienā iepazinās ar Gusevu parkā, uz sola. Viņš sacīja: «Redzu, jūs sēžat viena pati, atļaujiet pavadīt ar jums laiku: vienam garlaicīgi.» Viņa palūkojās — jauka seja, jautras, labsirdīgas acis un — skaidrā prātā. «Nekas nav pretim,» īsi atbildēja. Tā arī viņi nostaigāja parkā līdz vakaram, Gusevs stāstīja par kariem, uzbrukumiem, apvērsumiem — tā, kā tas nevienā grāmatā nav lasāms. Pavadīja Mašu līdz dzīvoklim, un no tās dienas sāka nākt pie viņas. Maša viņu iemīļoja, un viņi sāka dzīvot kopā.

Tējkanna bija uzvārījusies. Maša noņēma to un atkal pierima. Jau sen viņai likās kaut kas čaukstam aiz durvīm, tukšajā zālē. Bija tik skumji — neieklausījās. Bet nupat, skaidri dzirdams, šļūca kādi soļi.

Maša ātri pavēra durvis un izliecās ārā. Pa vienu logu zālē ieplūda ielas laternas gaisma un nespodri meta burzguļainus plankumus uz dažām zemām kolonām. Starp tām Maša ieraudzīja sirmu, galvu noliekušu vecīti bez cepures, garā mētelī, viņš stāvēja, izstiepis kaklu, un raudzījās uz Mašu. Viņai nogura ceļi.

— Ko jums še vajag? — viņa čukstoši jautāja.

Vecitis izstiepa kaklu un tā raudzījās uz viņu. Draudēdams pacēla rādītāja pirkstu. Maša spēcīgi aizcirta durvis, sirds izmisumā sita. Viņa ieklausījās — soļi tagad attālinājās: vecītis acīm redzot gāja pa parādes kāpnēm lejā.

Driz vien zāles otrā pusē atskanēja steidzīgie, enerģiskie vīra soļi. Gusevs ienāca jautrs, kvēpiem notriepies.

—   Ielej nomazgāties, — viņš sacīja, atpogādams apkakli, — rīt braucam, ardievu. Vai tējkanna tev karsta? Lieliski. — Viņš nomazgāja seju, spēcīgo kaklu, rokas līdz elkoņiem un slaucīdamies pavērās sievā. — Liecies mierā, nepazudīšu, atgriezīšos. Septiņus gadus ne lode, ne durklis nav varējuši nobeigt. Mana stundiņa vēl tālu: neesmu nāvei lemts. Bet, ja jāmirst, tik un tā nebūs iespējams izgrozīties: muša lidojot aizķers ar ķepu — brīc, un pagalam.

Viņš piecēlās pie galda, sāka mizot vārītu kartupeli, pārlauza, iemērca sālī.

—   Uz rītu sagatavo tīru veļu, divus pārus — kreklu, apakšbikses, autus. Ziepes nepiemirsti, ziepes noēd piepes. Ko tad tu — atkal esi raudājusi?

—   Sabijos, — atbildēja Maša novērsdamās, — kāds vecis vienmēr staigā, ar pirkstu draudēja. Aļoša, nebrauc.

—  Tāpēc nebraukt, ka vecis ar pirkstu padraudējis?

—  Viņš piedraudēs nelaimi.

—  Zēl, jābrauc projām, citādi gan es ar šo večuku parunātu. Katrā ziņā kāds no bijušiem šejieniešiem vazājas pa naktīm, čāpstina muti, grib dabūt mūs ārā.

—  Aļoša, vai tu atgriezīsies pie manis?

—   Sacīju, ka atgriezīšos, tātad atgriezīšos. Tpi tu, cik nemierīga!

—  Vai tālu brauc?

Gusevs iesvilpās, pamāja uz griestiem un, smiedamies ar acīm, uzlēja karsto tēju uz apakštases.

—   Lidošu aiz mākoņiem, Maša, kā šī bāba.

Maša tikai nokāra galvu. Gusevs nožāvājās, sāka izģērbties. Maša klusi novāca traukus, apsēdās lāpīt zeķes, necēla uz augšu acis. Bet, kad piegāja pie gultas, Gusevs jau bija iemidzis, nolicis roku uz krūtīm, mierīgi aizvēris plakstiņus. Mašai pa vaigiem ritēja asaras, tik dārgs tas bija viņai, tā viņa ilgojās pēc Guseva nemierīgās sirds: «Kur gan tas skrien, ko meklē?»

Gaismai austot, Maša piecēlās, iztīrīja vīram drēbes, savāca tīru veļu. Gusevs pamodās. Padzēra tēju, jokoja, glaudīja Mašas vaigu. Atstāja naudu — lielu kaudzi. Uzmeta uz muguras maisu, apstājās durvīs un noskūpstīja Mašu.

Tā viņa arī nedabūja zināt, kurp viņš aizbrauc.

AIZLIDOJUMS

Tukšajā laukumā, pretī Losa darbnīcai, sāka lasīties ļaudis. Nāca no krastmalas, skrēja no Pētera salas puses, sastājās pulciņos, lūkojās uz zemo sauli, kas raidīja caur mākoņiem platus starus. Sākās pārrunas:

—   Ko te sapulcējušies — vai kāds nosists?

—  Tūlīt laidīsies uz Marsu.

—  Te tev nu bija, tā tik vēl trūka!

—   Ko jūs stāstāt? Kas laidīsies?

—   Divi bandīti paņemti no cietuma, viņus ielodēs tērauda bumbā un — uz Marsu, izmēģinājuma pēc.

—   Nudien, beidziet melst niekus!

—  Ak tu nelieši, viņiem nav žēl cilvēku! …

—  Tas ir: kādiem «viņiem»?

—   Bet jūs, pilsoni, nepiesienieties.

—   Nejēdzība, protams.

—   Nu, bet ir arī ļaudis muļķi, ak tu kungs!

—   Kāpēc ļaudis muļķi? No kā jūs to spriežat?

—  Jūs pašu vajadzēja nosūtīt par šiem vārdiem.

—   Lai paliek, biedri. Se tik tiešām vēsturisks notikums, bet jūs melšat velns zina ko.

—   Kādos nolūkos tad sūta uz Marsu?

—  Atvainojiet, nupat viens te stāstīja: aģitācijas literatūru vien iekrāvuši divdesmit piecus pudus.

—  Tā ir ekspedīcija.

—  Pēc kā?

—   Pēc zelta.

—   Pilnīgi pareizi — lai papildinātu zelta fondu.

—   Vai daudz domā atvest?

—   Neaprobežotu daudzumu.

—   Pilsoni, vai mums vēl ilgi jāgaida?

—  Tiklīdz saule nolaidīsies, tā viņi uzskries gaisā …

Līdz krēslai turpinājās kņada, gāja vaļā dažādas pārrunas pūlī, kas gaidīja neparasto notikumu. Cilvēki strīdējās, ķildojās, bet projām negāja.

Blāvi rieti applūdināja ar tumšsarkanu gaismu pusi no debess. Un, skat, lēni pašķirot pūli, parādījās lielais izpildkomitejas automobilis. Šķūnī no iekšienes iemirdzējās logi. Pūlis apklusa, pievirzījās tuvāk.

No visām pusēm atbrīvotais, kniedējumu rindām mirdzošais, olveidīgais aparāts stāvēja šķūņa vidū uz mazliet ieslīpa cementa paaugstinājuma. Tā spilgti apgaismotā iekšiene ar stepētajiem dzeltenās ādas rombiem bija redzama caur apaļo lūku.

Loss un Gusevs jau bija uzāvuši velteņus, apvilkuši aitādas puskažokus, uzlikuši galvā pilotu cepures. Izpildkomitejas locekļi, akadēmiķi, inženieri, žurnālisti stāvēja ap aparātu. Izvadrunas jau bija pabeigtas, fotouzņēmumi izdarīti. Loss pateicās izvadītājiem par uzmanību. Vioa seja bija bāla, acis kā no stikla. Viņš apkampa Hohlovu un Kuzminu. Palūkojās pulkstenī:

—   Laiks doties ceļā!

Izvadītāji noklusa. Gusevs sarauca pieri un līda pa lūku iekšā. Aparāta iekšienē viņš apsēdis uz ādas spilvena, uzlika labāk galvā cepuri, sakārtoja puskažoku.

—   Aizej pie sievas, nepiemirsti! — viņš uzsauca Hohlovam un vēl vairāk sarauca pieri.

Loss vēl vienmēr kavējās, lūkojās sev zem kājām. Viņš pacēla galvu un sacīja padobjā, satrauktā balsī:

—   Es domāju, ka sekmīgi nolaidīšos uz Marsa. Esmu pārliecināts, paies vēl nedaudz gadu un simtiem gaisa kuģu šķels zvaigžņu izplatījumu. Mūžam, mūžam mūs virza uz priekšu meklējumu gars. Nu, bet, ja iesim bojā, atcerieties, biedri: lai cik laba ir dzīve, lai cik lieli tās sasniegumi, nekad nevajag apmierināties, mūžam, mūžam tik traukties uz priekšu, uz tāliem mērķiem.

Loss aprava savu runu, pavērās izvadītājos. Uzbīdīja uz acīm cepuri:

—   Uz redzēšanos, biedri, lūdzu atiet pēc iespējas tālāk no aparāta …

Tūdaļ Gusevs sauca no lūkas:

—   Biedri, es nodošu tur tiem uz Marsa kvēlu sveicienu no Padomju republikas. Vai pilnvarojat mani?

Pūlis iedūcās. Atskanēja aplausi.

Loss pagriezās, ielīda lūkā un tūlīt spēcīgi aizcirta to aiz sevis. Izvadītāji, spiezdamies kopā, uztraukti pār- mīdami dažus vārdus, metās skriet no šķūņa uz laukumu pie pūļa. Kāda balss sāka kliegt gari stiepjot vārdus:

—   Uzmanīgāk, atejiet, gulstieties zemē!

Tagad tūkstošiem cilvēku klusēdami raudzījās uz četrstūrainajiem, apgaismotajiem šķūņa logiem. Tur

bija klusu. Klusums arī uz laukuma. Tā pagāja dažas minūtes. Daudzi nogulās zemē. Pēkšņi tālumā skaļi iezviedzās zirgs. Kāds iekliedzās drausmīgā balsī:

— Klusu!

Šķūni apdullinoši nodārdēja, nosprakšķeja. Tūlīt atskanēja stiprāki, biežāki dārdieni. Zeme nodrebēja. Pār šķūņa jumtu pacēlās truls meta-la knābis un iegrima dūmu un putekļu mākonī. Sprakstoņa kļuva stiprāka. Melnais aparāts parādījās it viss pār jumtu un it kā pielāgodamies palika karājoties gaisā. Sprādzieni saplūda nepārtrauktā kaukšanā, un četru asu ola iešķībi kā raķete uzšāvās pār pūli gaisā, devās uz rietumiem, novilka ugunīgu Svītru un nozuda tumšsarkanās, blāvās vakarblāzmas mākoņos.

Tikai tad pūlī atskanēja kliedzieni, sāka lidot gaisā cepures, cilvēki skrēja, ielenca šķūni.

MELNAS DEBESIS

Aizskrūvējis ieejas lūku, Loss nosēdās pretim Guse- vam un sāka raudzīties viņam acīs — redzokļu punktiņos, kas bija durstīgi kā notvertam putnam.

—   Vai lidosim, Aleksej Ivanovič?

—   Lai iet.

Tad Loss ķērās pie reostata sviriņas un mazliet pagrieza to. Atskanēja dobjš trieciens — tā pirmā sprakstoņa, no kuras nodrebēja uz laukuma tūkstoš cilvēku pūlis. Viņš pagrieza otru reostatu. Dobjā sprakstoņa zem kājām un aparāta tricināšanās kļuva tik stipra, ka Gusevs pieķērās pie sēdekļa, izbolīja acis. Loss ieslēdza abus reostatus. Aparāts rāvās uz priekšu. Triecieni kļuva vieglāki, tricināšanās mazinājās. Loss iesaucās:

—   Esam pacēlušies gaisā!

Gusevs noslaucīja sviedrus no sejas. Kļuva karsti. Ātruma skaitītājs rādīja piecdesmit metru sekundē, šautriņa joprojām virzījās uz priekšu.

Aparāts trauca pa tangenti pretēji Zemes griešanās virzienam. Centrbēdzes spēks virzīja to pret austrumiem. Pēc aprēķiniem simt kilometru augstuma tam vajadzēja iztaisnoties un lidot pa diagonāli.

Motors strādāja vienmērīgi, bez triecieniem. Loss un Gusevs atpogāja puskažokus, atbīdīja cepures uz pakauša. Elektrība bija nodzēsta, un bāla gaisma iespiedās caur actiņu stikliem.

Pārvarot gurdenumu un uznākušo galvas reiboni, Loss noslīga uz ceļiem un caur actiņu raudzījās uz promtraucošo Zemi. Tā atgādināja milzīgu, iedobtu, zilganpelēku bļodu bez malām. Sur tur uz tās kā salas gulēja mākoņu grēdas. Tas bija Atlantijas okeāns.

Pamazām bļoda sašaurinājās, slīga lejup. Tās mala labajā pusē sāka mirdzēt kā sudrabs, otru pārklāja ēna. Un, rau, bļoda jau likās kā bezdibenī lidojoša bumba.

Gusevs, kas bija piekļāvies otrai actiņai, sacīja:

—  Ardievu, māmuliņ, diezgan dzīvots uz tevis, izliets asintiņš.

Viņš piecēlās no ceļgaliem, bet pēkšņi sagrīļojās, nokrita uz spilvena. Ieķērās apkaklē.

—  Mirstu, Mstislav Sergejevič, nevaru vairs.

Loss juta: sirds sit arvien biežāk, biežāk, vairs jau

nesit — sāpīgi trīc. Asinis pieplūst deniņos. Gaisma tumst.

Viņš pierāpās pie skaitītāja. Šautriņa strauji cēlās, atzīmējot neticamu ātrumu. Gaisa slānis beidzās. Pievilkšanas spēks mazinājās. Kompass rādīja, ka Zeme atrodas vertikāli lejā. Aparāts, katru sekundi palielinot ātrumu, ar ārprātīgu trauksmi drāzās ledainajā pasaules izplatījumā.

Loss, lauzdams nagus, tikko paguva atraut vaļā puskažoka apkakli: sirds pamira.

Paredzēdams, ka aparāta un tanī esošo ķermeņu ātrums aizsniegs to robežu, kad iestāsies manāma sirds sitienu, asins un vielu maiņas, visa ķermeņa dzīves ritma paātrināšanās, — paredzēdams to, Loss ar elektrisko vadu palīdzību bija savienojis viena žiroskopa (tādi bija divi aparātā) ātruma mērītāju ar tvertņu krāniem, kuriem attiecīgajā brīdi vajadzēja izlaist lielu daudzumu skābekļa un amonjaka sāļu.

Loss atģidās pirmais. Krūtīs dūra, galva reiba, sirds joņoja kā vilciņš. Domas pazibēja un pazuda — neparastas, straujas, skaidras. Kustības bija vieglas un noteiktas.

Loss aiztaisīja liekos tvertņu krānus, palūkojās uz skaitītāju. Aparāts veica apmēram piecsimt kilometru sekundē. Bija gaišs. Vienā aparāta actiņā lauzās taisns, žilbinošs saules stars. Zem stara augšpēdu gulēja Gusevs, — zobi atņirgti, glāžainās acis izspiedušās.

Loss piegrūda viņam pie deguna kodīgu sāli. Gusevs dziļi ievilka elpu, plakstiņi nodrebēja. Loss paķēra viņu zem padusēm un gribēja piecelt, bet Guseva ķermenis palika karājoties kā ar gaisu piepildīts pūslis. Viņš atlaida rokas — Gusevs lēni noslīdēja uz grīdas, izstiepa kājas gaisā, pacēla elkoņus, — sēdēja kā ūdenī, lūkojās visapkārt:

—   Mstislav Sergejevič, vai es neesmu piedzēries?

Loss pavēlēja viņam, lai lien palūkoties augšējās actiņās. Gusevs piecēlās, sagrīļojās, pielāgojās un sāka līst pa stāvo aparāta sienu kā muša — ķērās aiz kniedētā apvalka. Pieplaka pie actiņas.

—  Tumšs, Mstislav Sergejevič, nudien, nekas nav redzams.

Loss uzlika blāvu stiklu okulāram, kas bija pagriezts pret sauli. Skaidrās kontūrās kā milzīgs, daudzstarains kamols Saule karājās tukšajā tumsā. Tās sānos kā spārni bija izplesti divi gaismas miglāji. No ciešā kodola izšļāca strūkla un uznira gaisā kā sēne — tas bija laiks, kad radās lielie saules plankumi. Attālāk no gaišā kodola, vēl bālāki nekā zodiakālie spārni, atradās gaismas okeāni, kas bija atsviesti no Saules un griezās ap to.

Losam bija grūti atrauties no šā skata — no krāšņās Visuma uguns. Viņš apsedza okulāru ar pārklāju. Kļuva tumšs. Viņš piekļāvās pie actiņas, kas atradās gaismai pretējā pusē. Se bija tumsa. Viņš pagrieza okulāru, un acī iedūrās zaļgans zvaigznes stars. Bet, lūk, actiņā iemirdzējās gaišzils, skaidrs, spēcīgs stars — tas bija Sirijs, debesu dimants, ziemeļu debess ievērojamākā zvaigzne.

Loss pierāpās pie trešās actiņas. Pagrieza okulāru, pavērās, noslaucīja to ar mutautiņu. Ieskatījās. Sirds sažņaudzās. varēja sajust matus uz galvas.

Tumsā pavisam tuvu slīdēja neskaidri, miglaini plankumi. Gusevs uztraukti ieteicās:

—   Kaut kāds jods lido mums līdzās.

Miglainie plankumi lēni slīga lejup, kļuva saredzamāki, gaišāki. Ievizējās lauztas, sudrabotas līnijas, pavedieni. Un, lūk, spilgtās kontūrās sāka parādīties aplauztas klinšu šķautņu malas. Aparāts acīm redzot tuvojās kādam debesu ķermenim, bija iekļuvis tā pievilkšanas sfērā un kā pavadonis sācis griezties ap to.

Ar drebošu roku Loss sataustīja reostatu sviriņas un pagrieza tās līdz galam, riskēdams saspridzināt aparātu. Iekšienē, zem kājām, viss iekrācās, noraustījās. Plankumi un zibošās, aplauztās šķautņu malas straujāk sāka slīgt lejup. Apgaismotā virsma palielinājās, tuvojās. Tagad jau skaidri varēja saredzēt asās, garās klinšu ēnas — tās stiepās pār tuksnešainu, nedzīvu ieleju.

Aparāts drāzās pret klintīm. No malām saules apmirdzētas, tās bija pavisam tuvu. Losam ienāca prātā (apziņa bija mierīga un skaidra): pēc mirkļa, ja aparāts ar rīkli nepaspēs pavērsties pret masu, kas to pievelk, pēc mirkļa — nāve.

Šai mirkļa daļiņā Loss ievēroja nedzīvajā klajumā starp klintīm pakāpjveidīgu torņu drupas … Tad aparāts slīdēja pār kailām kalnu smailēm . .. Bet tur, kalnu otrā pusē, bija krauja, bezdibenis, tumsa. Uz saplosītās, stāvās kraujas pazibēja metālu dzīslas. Un bojā gājušās, nezināmās planētas šķemba palika tālu nopakaļ, turpināja savu nedzīvo ceļu mūžībā. Aparāts atkal traucās melnās debess tuksnesī.

Pēkšņi Gusevs iesaucās:

—   It kā Mēness mūsu priekšā!

Viņš apgriezās, nošķīrās no sienas un palika karājoties gaisā, izpletās kā varde un, klusi lādēdamies, pūlējās pieirties pie sienas. Loss nošķīrās no gridas un, arī palicis karājoties gaisā, turēdamies pie actiņas caurulītes, raudzījās uz sidraboto, apžilbinošo Marsa disku.

NOLAIŠANAS

Sidrabotais, šur tur it kā mākoņkrēpēm pārvilktais Marsa disks manāmi palielinājās. Apžilbinoši vizēja dienvidpola ledāju plankums. Zem tā izpletās izliekts miglājs. Pret austrumiem tas aizvirzījās līdz ekvatoram, netālu no vidējā meridiāna pacēlās, ar malu skaujot daudz gaišāku virsmu, un sašķēlās divās daļās, radot diska rietumu malā otru zemes ragu.

Līdzās ekvatoram — skaidri saredzami — bija pieci melni punkti, apaļi plankumi. Tie savienojās ar taisnām līnijām, kas veidoja divus vienādmalu trijstūrus un trešo — garāku. Austrumu trijstūra pamatu bija ietvēris simetrisks loks. No tā vidus līdz galējam rietumu punktam stiepās otrs pusloks. Dažas līnijas, punkti un pusloki bija izsvaidīti pret rietumiem un austrumiem no šās ekvatoriālās grupas. Ziemeļpols tinās miglā.

Loss kāri vērās šai līniju tīklā: rau, šie mainīgie, ģeometriski pareizie, neizprotamie Marsa kanāli, kas jauca prātus astronomiem. Loss tagad saredzēja zem šī skaidrā tīkla otru, tikko nojaušamu, it kā dzēstu līniju tīklu.

Viņš saka to skicēt sava kabatas gramatiņa. Pēkšņi Marsa disks notrīsēja un sāka slīdēt actiņas okulārā. Loss metās pie reostatiem:

—   Darīts, Aleksej Ivanovič, tiekam pievilkti, krītam!

Aparāts pagriezās ar rīkli pret planētu. Loss samazināja ātrumu un pavisam izslēdza motoru. Ātruma pārmaiņa tagad bija mazāk sāpīga. Bet iestājās tāds moku pilns klusums, ka Gusevs saķēra seju rokās, aizspieda ausis.

Loss gulēja uz grīdas, vērodams, kā palielinās, aug, kļūst arvien izdobtāks sidrabotais disks. Likās, tas tagad pats no melnā bezdibeņa lido uz viņiem.

Loss no jauna ieslēdza reostatus. Aparāts iedrebējās, pārvarot Marsa pievilkšanas spēku. Kritiena ātrums samazinājās. Marss tagad sāka aizsegt visu debesi, satumsa, tā malas izliecās kā bļodai.

Pēdējās sekundes bija šausmīgas: galvu apreibinošs kritiens. Marss aizsedza visu debesi. Pēkšņi actiņu stikli apmiglojās. Aparāts šķēla mākoņus pār blāvu klajumu un rēkdams un trīsēdams nu jau lēni slīga lejup.

—  Mēs nolaižamies! — paspēja tikai iesaukties Loss un izslēdza motoru Ar stipru triecienu viņu aizmeta pret sienu, apsvieda apkārt.

Aparāts smagi nolaidās un nogāzās uz sāniem.

Ceļi trīcēja, rokas drebēja, sirds stājās pukstēt. Klusēdami Loss ar Gusevu steidzīgi kārtoja aparāta iekšieni. Caur vienu actiņu viņi izbāza ārpusē no Zemes atvestu, pusdzīvu peli. Pele pamazām atžirga, pacēla degunu, sāka kustināt ūsas, noskurinājās. Gaiss bija dzīvei derīgs.

Tad viņi atskrūvēja ieejas lūku. Loss aplaizīja lūpas, sacīja vēl padobjā balsī:

— Nu, Aleksej Ivanovič, esam laimīgi atbraukuši. Kāpsim ārā.

Viņi nometa velteņus un puskažokus. Gusevs pie- āķēja pie jostas mauzeri (drošības pēc), nosmējās un atvēra lūku.

MARSS

Tumšzilas kā jūras tāles vētrā, apžilbinošas, bezgalīgas debesis ieraudzīja Gusevs un Loss, izkāpdami no aparāta.

Kvēla, daudzstaraina saule stāvēja augstu pār Marsu. Zilās kristālā gaismas vižņi bija vēsi, dzidri — no asās apvāršņa svītras līdz zenītam .. .

— Viņiem jautra saule, — Gusevs sacīja un nošķaudījās, tik spilgta bija gaisma dziļi zilajā augstienē. Dūra krūtīs, asinis pulsēja deniņos, bet elpot varēja viegli: gaiss bija liegs un sauss.

Aparāts gulēja uz līdzena, sārtzeltaina klajuma. Apvārsnis pavisam tuvu, it kā ar roku aizsniedzams. Zeme stipri saplaisājusi. Visur klajumā kā septiņžuburu lukturi pacēlās augsti kaktusi, meta asas, mēļas ēnas. Pūta sauss vējiņš.

Loss un Gusevs ilgi raudzījās apkārt, tad sāka iet pa klajumu. Soļot bija neparasti viegli, lai gan kājas līdz potītēm grima irstošā zemē. Apejot sulīgu, augstu kaktusu, Loss izstiepa pret to roku. Augs, tiklīdz to aizskāra, notrīsēja kā vējā, un tā rūsganās, treknās atvases stiepās pretī rokai. Gusevs iespēra tam ar zābaku pa sakni — ak tu draņķis! — kaktuss nogāzās, ietriekdams dzelkņus smiltīs.

Viņi so]oja kādu pusstundu. Acu priekšā bija vienmēr tas pats sārtzeltainais klajums — kaktusi, mēļas ēnas, plaisas zemē. Kad viņi pagriezās pret dienvidiem un saule palika sānos, Loss sāka ieskatīties, it kā ko apsvērdams, pēkšņi apstājās, pietupās, uzsita sev pa celi:

—  Aleksej Ivanovič, zeme taču arta.

—   Ko jūs sakāt?

Patiesi, tagad skaidri varēja redzēt platas, pussabru- kušas tīruma vagas un taisnas kaktusu rindas. Pēc dažiem soļiem Gusevs paklupa pār akmens plāksni, tanī bija iestiprināts liels bronzas gredzens ar notrūkušu virves galu. Loss parīvēja zodu, viņa acis mirdzēja.

—  Aleksej Ivanovič, vai nekā nesaprotat?

—   Redzu, ka esam uz lauka.

—   Bet kāpēc gredzens?

—  Velns sazin kāpēc tie ieskrūvējuši gredzenu.

—   Lai piesietu boju. Vai redzat — gliemežvāciņi? Mēs atrodamies izžuvuša kanāla dibenā.

Gusevs noteica:

—  Jā, tiešām … Ar ūdeni te pašķidri.

Viņi pagriezās pret rietumiem un gāja šķērsām pa vagām. Tālumā virs lauka pacēlās un laidās, drudžaini vēcinot spārnus, liels putns ar nokarenu ķermeni kā lapsenei. Gusevs apstājās, pielika roku pie revolvera. Bet putns uzsviedās gaisā, nodzirkstīdams dzijajā zilgmē, un pazuda aiz tuvā apvāršņa.

Kaktusi kļuva augstāki, biezāki un sulīgāki. Vajadzēja uzmanīgi spraukties caur dzīvo, dzelkņaino biezokni. Zem kājām ložņāja dzīvnieki, kas atgādināja akmeņu ķirzakas, daudzkājaini, spilgti sārtzeltaini, ar robainīl muguru. Vairākas reizes biezajā krūmājā manīja lienam, metamies prom nezin kādus sarainus kamolus. Se viņi soļoja piesardzīgi.

Kaktusi izbeidzās pie slīpa krasta, kas bija balts kā krīts. Acīm redzot aplikts ar senām, tēstām plāksnēm. Plaisās un starp plākšņu spraugām karājās sažuvušas sūnu šķiedras. Vienā tādā plāksnē bija iestiprināts tāds pats gredzens kā tīrumā. Zauri ar šķautnainām mugurām mierīgi gozējās saulē.

Loss un Gusevs uzkāpa pa nogāzi augšā. No šejienes bija redzams kalnains klajums tādā pašā zeltainā krāsā, tikai mazliet nespodrākā. Sur tur pa klajumu bija izkaisīti zemu koku, it kā kalna priežu puduri. Šur tur baloja akmeņu kaudzes, drupu kontūras. Tālu ziemeļrietumos kā sastingušas liesmu mēles pacēlās asu un nelīdzenu kalnu grēdas. Virsotnēs mirdzēja sniegs.

—  Jāgriežas atpakaļ, jāpaēd, jāatpūšas, — Gusevs sacfja, — mēs nogursim, še nav nevienas dzīvas dvēseles.

Viņi pastāvēja vēl kādu laiku. Klajums bija tuksnešains un sērīgs — sirds sažņaudzās.

—  Jā, esam iekūlušies, — Gusevs sacīja.

Viņi kāpa pa nogāzi lejā, devās pie aparāta un ilgi maldījās, meklēdami to starp kaktusiem.

Pēkšņi Gusevs iečukstējās:

—   Re, kur!

Ar ierastu tverienu viņš izrāva no maksts revolveri.

—  Ei! — viņš iekliedzās. — Kas tur pie aparāta? Šaušu!

—   Kam jūs kliedzat?

—   Vai redzat, aparāts mirdz?

—  Tagad redzu, jā, mirdz.

—   Un, lūk, labajā pusē, — kāds sēž.

Loss beidzot ieraudzīja, un viņi klupdami krizdami metās pie aparāta. Būtne, kas sēdēja aparāta tuvumā, atskrēja nost, sāka lēkāt starp kaktusiem, palēcās, izplēta garus plēvspārņus, sprakstēdama pacēlās gaisā un, aplaidusi pusloku, uzlidoja augstu pār Losu un Gu- sevu. Tā bija tā pati būtne, ko viņi nesen bija noturējuši par putnu. Gusevs izstiepa revolveri, taisīdamies skrējienā nošaut spārnoto zvēru. Bet Loss izsita viņam ieroci, iesaucās:

—   Vai traks! Tas ir marsietis! …

Atmetis galvu atpakaļ, pavēris muti, Gusevs raudzījās uz brīnumaino būtni, kas meta lokus debesu zilgmē. Loss izvilka mutautiņu un māja ar to dīvainajam putnam.

—   Mstislav Sergejevič, uzmanīgāk, ka tik viņš mums kaut ko neuzdrāž no turienes.

—   Es jums saku, lieciet nost revolveri.

Lielais putns nolaidās zemāk. Tagad bija skaidri redzama cilvēkam līdzīga būtne, kas sēdēja lidaparāta seglos. Līdz jostas vietai sēdētāja ķermenis it kā karājās gaisā. Ap pleciem plandēja divi izliekti, kustīgi spārni. Zem tiem priekšā griezās ēnas disks, acīm redzot propelleris. Aiz segliem bija aste ar dakšiņu veidā izplestām stūrēm. Viss aparāts kustīgs un lokans kā dzīva būtne.

Skat, tas nolaidās līdz pašai zemei — viens spārns lejā, otrs augšā. Parādījās marsieša galva olveidīgā cepurē ar garu nagu. Uz acīm brilles. Seja ķieģeļu krāsā, šaura, krunkaina, ar smailu degunu. Viņš atpleta platu muti un kaut ko pīkstēja. Sīksīki savēcināja spārnus, nolaidās lejā, paskrēja pa tīrumu un izlēca no segliem soļu trīsdesmit atstatu.

Marsietis bija vidēja auguma, ģērbies dzeltenā, platā kamzolī. Viņa kalsnās kājas pat virs ceļgaliem bija cieši iežņaugtas stilbtiņos. Viņš sāka sirdīgi rādīt uz apgāztajiem kaktusiem. Bet, kad Loss un Gusevs devās pie viņa, tas ātri ielēca seglos, padraudēja no turienes ar garu pirkstu, gandrīz bez ieskriešanās uzlidoja gaisā un tūlīt atkal nolaidās zemē, joprojām kliegdams pīkstošā, smalkā balsī, rādīdams uz nolauztajiem augiem.

—   Apvainojies, jokupēteris tāds, — sacīja Gusevs un uzsauca marsietim: — Ko tu kliedz, ķēpausi! Nāc šurp pie mums, mēs tev nekā nedarīsim . ..

—   Aleksej Ivanovič, beidziet lamāties, viņš neprot krieviski. Apsēdieties, citādi tas netuvosies.

Loss un Gusevs apsēdās uz karstās zemes. Loss sāka rādīt, ka grib ēst un dzert. Gusevs aizkūpināja papirosu, nospļāvās. Marsietis kādu laiku raudzījās uz viņiem un vairs nekliedza, tikai arvien vēl draudēja ar garu pirkstu kā zīmuli. Tad atraisīja no segliem maisu, pasvieda to uz Losa un Guseva pusi, pacēlās, mezdams lokus, augstu gaisā un ātri aizlaidās uz ziemeļiem, pazuda aiz apvāršņa.

Maisā viņi atrada divas metala kārbiņas un plakanu trauku ar šķidrumu. Gusevs atdarīja kārbiņas — vienā bija stipri smirdoša želeja, otrā — sarecējuši gabaliņi, kas atgādināja rahatlukurnu. Gusevs paoda.

—   Tpi tu, ko šie ēd!

Viņš izvilka no aparāta grozu ar pārtiku, salasīja sausus kaktusu atlūžņus un aizdedzināja tos Pacēlās liega dūmu strūkliņa, kaktusi gruzdēja, bet karstuma bija daudz. Viņi uzsildīja skārda kārbiņu ar sālītu gaļu, salika ēdienu uz tīra lakatiņa. Abi ēda kāri, tikai nupat sajutuši neciešamu ēstgribu.

Saule stāvēja virs galvas, vējš norima, bija karsts. Pa sārtzeltainajiem ciņiem pielīda klāt daudzkājains zvēriņš …

Gusevs nometa tam gabaliņu kaltētas maizes. Tas pacēla trijstūraino, ragaino galviņu un it kā sastinga.

Loss palūdza papirosu un atlaidās; atbalstījis vaigu, pīpēja, smīnēja.

—  Aleksej Ivanovič, vai zināt, cik ilgi neesam ēduši?

—  Kopš vakardienas vakara, Mstislav Sergejevič, pirms aizlidojuma es saēdos kartupeļus.

—  Mēs neesam ēduši, mīļais draugs, divdesmit trīs vai divdesmit četras dienas.

—   Cik?

—  Vakar Petrogradā bija astoņpadsmitais augusts, bet šodien Petrogradā vienpadsmitais septembris — re, kādi brīnumi.

—   Raujiet man galvu nost, bet es to nesaprotu, Mstislav Sergejevič.

—   Jā, arī es visai labi nesaprotu, kā tas tā. Mēs izlidojām septiņos. Tagad, redzat, pulkstenis rāda divi dienā. Pēc šā pulksteņa mēs atstājām Zemi pirms deviņpadsmit stundām. Bet pēc pulksteņa, kas palika manā darbnīcā, pagājis apmēram mēnesis. Jūs būsiet novērojis — ja braucat vilcienā un guļat, tad, vilcienam apstājoties, jūs vai nu pamostaties no nepatīkamas sajūtas, vai arī jums miegā top nelabi. Tas tāpēc, ka, vagonam apstājoties, jūsu ķermenī notiek ātruma pamazināšanās. Jūs guļat skrejošā vagonā, un jūsu sirds sit un jūsu pulkstenis iet ātrāk, nekā kad jūs gulētu stāvošā vagonā. Starpība ir nenotverama, jo ātrumi ļoti niecīgi. Gluži citāds ir mūsu lidojums. Pusceļu mēs nolidojām gandrīz ar gaismas ātrumu. Te jau starpība nojaušama. Sirds sitieni, pulksteņa gaitas ātrums, daļiņu svārstība ķermeņa šūniņās nepārmainījās attieksmē cits pret citu, kamēr mēs lidojām bezgaisa izplatījumā, — mēs bijām kā saauguši ar aparātu: viss virzījās vienā ritmā ar to. Bet, ja aparāta ātrums pieci simti tūkstoš reizes pārsniedz normālo ķermeņa kustības ātrumu Zemes virsū, tad manas sirds pukstēšanas ātrums — viens sitiens sekundē, ja rēķina pēc pulksteņa, kas atradās aparātā, — palielinājās pieci simti tūkstoš reizes, tas ir, mana sirds sita lidojuma laikā pieci simti tūkstošus sitienu sekundē, rēķinot pēc pulksteņa, kas palika Petrogradā. Saskaņā ar manas sirds pukstēšanu, hronometra šautriņas virzīšanos manā kabatā un ar visa mana ķermeņa nojautu mēs pavadījām ceļā deviņpadsmit stundas. Un tās tiešām bija deviņpadsmit stundas. Bet saskaņā ar Petrogradas iedzīvotāja sirds pukstēšanu un šautriņas virzīšanos Petropavlovskas katedrāles pulksteni no mūsu aizlidojuma dienas pagājušas vairāk nekā trīs nedēļas. Vēlāk varēs uztaisīt lielu aparātu, apgādāt to uz pusgadu ar pārtiku, skābekli un ultralidītu un likt priekšā kādiem dīvaiņiem: jums netīk dzīvot mūsu laikmetā, varbūt vēlaties dzīvot pēc simt gadiem? Lai to izdarītu, vajag tikai pacietības pusgadu nosēdēt šai kārbā, toties — kāda dzīve! Jūs pārlēksiet pāri veselam gadsimtam. Un nosūtīt tos ar gaismas ātrumu uz pusgadu starpzvaigžņu izplatījumā. Viņi pa- garlaikosies, apaugs ar bārdu, atgriezīsies, bet Zemes virsū — zelta laikmets. Un kādreiz taču tā būs.

Gusevs sēca, klakšķinot ar mēli, stipri brīnījās:

—   Mstislav Sergejevič, bet ko jūs domājat par šo dzērienu — vai nenozāļosimies?

Viņš izvilka ar zobiem marsieša blašķes aizbāzni, pamēģināja šķidrumu uz mēles, nospļāvās — dzert var! Ievilka malku, nokrekšķējās.

—   It kā mūsu madeira.

Loss pamēģināja: šķidrums bija biezs, saldens, ar stipru ziedu smaržu. Garšodami viņi izdzēra pusblašķi. Dzīslās radās siltums un sevišķs, viegls spēks, bet galva palika skaidra.

Loss piecēlās, izstaipījās, sakārtojās — labi, viegli, dīvaini viņam bija zem šīm svešajām debesīm, nereāli, brīnišķīgi. It kā viņu būtu izmetušas zvaigžņu okeāna bangas, it kā viņš būtu atdzimis nezināmai, jaunai dzīvei.

Gusevs aiznesa grozu ar pārtiku uz aparātu, cieši aizskrūvēja lūku, atbīdīja cepuri pašā pakausī.

—   Labi, Mstislav Sergejevič, nav ko nožēlot, ka atbraucām.

Viņi nolēma atkal iet uz kanāla krastu un paklejot līdz vakaram pa kalnaino klajumu.

Jautri sarunādamies, viņi gāja starp kaktusiem, reizēm lēca tiem pāri gariem, viegliem lēcieniem. Krastmalas nogāzes akmeņi drīz vien atmirdza caur krūmāju.

Pēkšņi Loss apstājās. Riebuma drebuli pārskrēja pār muguru Trīs soļu atstatumā pie pašas zemes no sulīgajām lapām uz viņu raudzījās it kā lielas zirga acis, kas bija pusapsegtas ar sarkanbrūniem plakstiņiem. Raudzījās cieši, ar negantu niknumu.

— Kas jums kait? — jautāja Gusevs un arī ieraudzīja acis. Daudz nedomādams, viņš tūlīt izšāva uz tām, pacēlās putekļi. Acis pazuda. — Rau, vēl viens riebeklis! — Gusevs pagriezās un vēlreiz izšāva uz brūnu, retām svītrām apklātu, treknu ķermeni, kas strauji skrēja ar lielām zirnekļa kājām. Tas bija milzīgs zirneklis, kādi uz Zemes dzīvo tikai dziļu jūru dibenā. Tas pazuda krūmājā.

PAMESTĀ MĀJA

No kanāla krasta līdz nākošajam koku pudurim Loss un Gusevs gāja pa izdegušu, brūnu trūdāju, lēca pāri aizbirstošiem, šauriem kanāliem, devās apkārt izžuvušiem dīķīšiem. Šur tur pusaizbirušu gultņu smiltīs bija redzamas sarūsējušas strūgu atliekas. Šur tur nedzīvajā. drūmajā klajumā mirdzēja izliekti diski — ap metru diametrā. Šo disku atspīdumi vilkās no robainajiem kalniem, pa pakalniem, uz koku puduriem, drupām.

Starp diviem pakalniem atradās zemu. brūnu koku puduris ar kuplām, lēzenām galotnēm. Koku zari bija līki un stipri, stumbri cīpslaini un grubuļaini, lapas atgādināja sīkas sūnas. Mežmalā starp kokiem karājās dze- loņtīkla atliekas.

Viņi iegāja mežiņā, Gusevs noliecās un paspēra ar kāju — no trūdiem izripoja ielauzts cilvēka galvaskauss, tam zobos pamirdzēja metāls. Še bija tveicīgi karsts. Sūnainie zari deva bezvēja svelmē niecīgu ēnu Pēc dažiem soļiem gājēji atkal uzdūrās izliektam diskam, tas bija pieskrūvēts pie apaļas metala akas malām. Mežiņa galā pacēlās drupas — biezas, it kā sprādziena sagrautas ķieģeju sienas, gružu kalni, saliektu metala siju gali.

—  Mājas uzspridzinātas, Mstislav Sergejevič, — Gusevs teica. — Te viņiem, kā redzams, bijuši dieva darbi. Šādus jokus mēs pazīstam.

Uz drupu kaudzes paradījās liels zirneklis un skrēja pa nodrupušo sienas malu lejup. Gusevs izšāva. Zirneklis augstu palēcās un, kūleni pārmetis, pakrita. Tūdaļ otrs zirneklis, saceldams brūnus putekļus, metās skriet no mājas uz kokiem un, uzdūries dzeloņtīklam, sāka ķepuroties tajā, izstiepdams kājas.

No birzites Gusevs un Loss iznāca pakalnā un devās lejup uz otru mežiņu, turp, kur tālumā rēgojās ķieģeļu celtnes un kāda par citām augstāka mūra ēka — visas lēzeniem jumtiem. Starp uzkalnu un ciematu bija daži diski. Norādidams uz tiem, Loss sacīja:

—   Pēc visām zīmēm spriežot, tās ir ūdensvada, pneimatisko cauruļu, elektrisko vadu akas. Tas viss acīm redzot pamests.

Viņi pārkāpa pāri dzeloņtīklam, izgāja caur mežiņu un tuvojās plašam, ar plāksnēm izbruģētam pagalmam. Pagalma dibenā atradās neparastas un drūmas arhitektūras māja. Tās gludās sienas sašaurinājās uz augšu un nobeidzās ar masīvu melnakmens dzegu. Sienās bija šauri, spraugām līdzigi, dziļi logu caurumi. Divas plāk- šņainas, uz augšu smailas kolonas balstīja virs ieejas bronzas bareljefu — sapņainu tēlu ar aizvērtām acīm. Plakanas kāpnes visas mājas platumā veda uz zemām, masivām durvīm. Starp tumšām sienu plāksnēm karājās izkaltušas staipekņu šķiedras. Māja atgādināja milzīgas kapenes.

Gusevs piespieda plecu metala durvīm. Spieda stiprāk — durvis čīkstēdamas pavērās. Viņi izgāja cauri tumšam vestibilam un iegāja augstā zālē. Gaisma tur iekļuva caur kupola stikliem. Zāle bija gandrīz tukša. Daži apgāzti ķeblīši, zems galds ar noputējušu, melnu galdautu, uz akmens grīdas saplēsti trauki, pie durvīm kāda dīvaina mašina, it kā lielgabals — ar diskiem, bumbām un metala tīklu, — tas viss bija apklāts ar putekļu kārtu.

Putekļaina gaisma slīga uz dzeltenajām, zeltdzirk- stošajām sienām. To augšmalu rotāja plata mozaīkas sloksne. Acīm redzot tā attēloja vēstures notikumus — dzeltenādaiņu cīņu ar sarkanādaiņiem: jūras viļņi ar cilvēka tēlu, kas līdz jostas vietai stāv ūdenī, tas pats tēls, lidojot starp zvaigznēm; kauju skati, plēsīgu zvēru uzbrukumi, dīvainu lopu bari, kurus dzen gani; sadzīves, medību, deju, dzimšanas un apbedīšanas ainas. Sī drūmā mozaīkas josta nobeidzās virs durvīm ar milzīga cirka būves attēlojumu.

—   Savādi, savādi, — atkārtoja Loss, rāpdamies uz dīvāniem, lai labāk apskatītu mozaīku, — visur atkārtojas interesants cilvēka galvas zīmējums. Saprotiet, ļoti savādi…

Gusevs pa to laiku bija atradis sienā tikko manāmas durvis; pa tām varēja nokļūt uz iekšējām kāpnēm, kas veda uz platu, spraišļotu, putekļainas gaismas apspīdētu gaiteni.

Gar gaiteņa sienām un nišās stāvēja akmens un bronzas tēli, torsi, galvas, maskas, vāžu lauskas. Ar marmoru un bronzu izrotātie durvju portāli veda no šejienes iekšējās telpās.

Gusevs devās palūkoties zemās, piesmakušās, vāji apgaismotās blakus istabās. Vienā bija izžuvis baseins, tur gulēja nosprādzis zirneklis. Otrā — drumslās sadauzīts spogulis, kas aizņēma veselu sienu, uz grīdas satrūdējušu lupatu kaudze, apgāztas mēbeles, skapjos — apģērbu skrandas.

Trešajā istabā uz paaugstinājuma zem augstas akas, no kuras krita gaisma, atradās plata gulta. No tās līdz pusei nokarājās lejup marsieša skelets. Visur bija redzams, ka norisinājusies nikna cīņa. Kaktā uz mutes gulēja otrs skelets.

Se, starp gružiem, Gusevs*atrada dažus kaltus smaga metala izstrādājumus, acīm redzot rotas lietas, sieviešu tualetes piederumus — mazus krāsaina akmens trauciņus. Viņš noņēma no satrūdējušajām skeleta drēbēm divus lielus, ar važiņu savienotus, tumšzeltainus akmeņus, kas dzirkstīja it kā no iekšpuses.

—   Noderēs, — Gusevs noteica. — Iedāvināšu MaŠai…

Loss aplūkoja skulptūras gaitenī. Starp marsiešu galvām ar smailiem deguniem jūras briesmoņu attēliem, izkrāsotām maskām, salīmētām vāzēm, kas ar savām kontūrām un zīmējumu dīvainā kārtā atgādināja etrusku amforas l, viņa uzmanibu saistīja liels krūšutēls. Tas attēloja kailu sievieti ar izspūrušiem matiem un ļaunu, nesimetrisku seju. Galvu ietvēra zelta stīpa ar zvaigznēm, virs pieres tā pārgāja tievā parabolā 2, tās vidū atradās divas bumbiņas — rubīna un iesarkanā ķieģeļu krāsā. Valdonīgās sejas vaibstos bija kaut kas satraukti pazīstams, kas pavīdēja neatģiedamā atmiņā.

Krūšu tēlam līdzās sienā melnēja neliela, aizrežģota niša. Loss iebāza pirkstus starp režģiem, bet tie nepakļāvās. Viņš aizdedzināja sērkociņu un ieraudzīja nišā uz satrūdējuša spilventiņa zelta masku. Tā attēloja platu cilvēka seju ar mierīgi aizdarītām acīm. Mēnesim līdzīgā seja smaidīja. Deguns bija smails kā knābis. Uz pieres starp skropstām rēgojās uztūkums, it kā palielināta spāres acs. Tā bija pirmās zāles mozaīkā attēlotā galva.

Loss izdedzināja puskārbu sērkociņu, uztraukti vērdamies šai brīnišķajā maskā. Neilgi pirms aizlidojuma no Zemes viņš bija redzējis līdzīgu masku uzņēmumus, kas nesen atrastas milzīgo pilsētu drupās Nigeras krastos, tai Āfrikas daļā, kur, kā tagad domā, uzglabājušās izmirušas noslēpumainas rases kultūras pēdas.

Vienas no blakusdurvīm gaitenī bija pusatvērtas. Loss iegāja garā, ļoti augstā istabā ar balkoniem un režģotu balustrādi. Lejā un augšā — balkonos — stāvēja plakani skapji un plaukti ar mazām, biezām grāmatiņām. Iespiedumiem un zelta apkalumiem greznotās grāmatiņu muguras stiepās vienmuļās līnijās gar pelēkajām sienām. Skapjos glabājās metala cilindriņi, dažos — milzīgas grāmatas ādas vai koka sējumos. No skapjiem, no plauktiem, no tumšajiem bibliotēkas kaktiem akmens acīm raudzījās krunkainās, plikās marsiešu zinātnieku galvas. Istabā bija novietoti vairāki dziļi sē

dekļi, dažas kastītes ar tievām kājiņām un sānos piestiprinātu apaļu ekrānu.

Elpu aizturēdams, Loss aplūkoja šo trūdu un pelējuma smakas apdvesto krātuvi, kur grāmatās ieslodzīta klusēja Marsa pagājušo gadu tūkstošu gudrība Viņš uzmanīgi piegāja pie plaukta un sāka atvērt grāmatas. Papīrs bija iezaļgans, burti ģeometriski pareizi, maigi brūnā krāsā. Vienu grāmatu ar mašīnu zīmējumiem Loss iebāza kabatā, lai vaļas brīdī apskatītu Metala cilindros izrādījās iedzelteni, nagam pieskaroties, skanoši, it kā kaula veltnīši, kas atgādināja fonografa ' veltnīšus, bet to virsma bija gluda kā stikls. Viens šāds veltnītis stāvēja uz kastītes ar.ekrānu, acīm redzot sagatavots ielikšanai un pamests, mājai bojā ejot.

Pēc tam Loss atvēra melno skapi, paņēma uz labu laimi vienu no ādā iesietajām, ķirmju sagrauztajām grāmatām, vieglu, pabiezu sējumu un ar piedurkni uzmanīgi noslaucīja putekļus. Iedzeltenās, vecās lapas izpletās no augšas uz leju nepārtrauktā, līčloču salocītā strēmelē. Šais cita citā pārejošās lapās bija iespiesti krāsaini trijstūri, tik lieli kā nags Tie trauca no kreisās puses uz labo un otrādi, nenoteiktās līnijās, gan izbeidzoties, gan saduroties. Tie mainījās savos apveidos un krāsa. Dažas lapas tālāk starp trijstūriem parādījās spilgti apli allaž citādā formā un krāsā. Trijstūri sāka veidoties figūrās. Šo trijstūru, apļu, kvadrātu un sarežģito figūru krāsu un formu savienojumi un zaigojumi trauca no lapas uz lapu. Pamazām Losa ausīs sāka ieskanēties tikko uztverama, smalka, brīnišķa muziķa.

Viņš aizvēra grāmatu un ilgi stāvēja, pie grāmatu plauktiem pieslējies, vēl nekad neizjustas burvības satraukts un apskurbināts: tā bija dziedoša grāmata.

—  Mstislav Sergejevič, — mājā skaļi noskanēja Gu- seva balss, — nāciet šurp, drīzāk!

Loss izgāja gaitenī. Gusevs, izbailēs smaidīdams, stāvēja durvis gaiteņa galā.

—   Palūkojiet, kas pie šiem notiek.

Viņš ieveda Losu šaurā, pustumšā istabā; attālā

sienā bija iestiprināts liels, kvadrātveidīgs, blāvs spogulis, tā priekšā stāvēja vairāki ķeblīši un atzveltņi.

—   Redziet, saitītē karājas bumbiņa; domāju — tā ir zelta, ņemšu un noraušu, — palūkojiet, kas iznāca.

Gusevs parāva bumbiņu. Spogulis iemirdzējās, parādījās pakāpjveidīgas milzīgu māju kontūras, saulrieta apspīdēti logi, plandoši karogi. Dobjš pū|a troksnis piepildīja tumšo istabu. Pa spoguli no augšas uz leju, aizsedzot pilsētas kontūras, slīga spārnota ēna. Pēkšņi ekrānu apstaroja ugunīgs plands, zem istabas grīdas atskanēja asa sprakstoņa, miglainais spogulis nodzisa.

—   īssavienojums, vadi pārdeguši! — Gusevs iesaucās. — Mums jāiet, Mstislav Sergejevič, driz būs nakts.

SAULRIETS

Izpletuši šaurus, miglainus spārnus, liesmojošā saule taisījās rietēt.

Loss un Gusevs steigšus gāja pa tumstošu, tagad vēl tuksnešaināku un mežonīgāku klajumu uz kanāla krastu. Saule ātri slīdēja aiz tuvā lauka malas — un pazuda. Apžilbinoši sārts mirdzums izplūda tai vietā, kur tā bija norietējusi. Smaili stari apmirdzēja pusi no debess un aši jo aši pārklājās pelēkiem pelniem — dzisa. Debesis likās necaurredzami tumšas.

Pelnu krāsas rietos zemu pār Marsu pacēlās liela, sarkana zvaigzne. Tā uzlēca kā nikna acs. Dažus acumirkļus tumsu piestrēdza tikai tās drūmie stari. Bet driz jau visā neaptverami augstajā debesu spraislī sāka parādīties zvaigznes, mirdzoši, zaļgani zvaigznāji, to ledainie stari durstīja acis. Drūmā zvaigzne, kāpdama augstāk, iekvēlojās arvien vairāk.

Aizgājis līdz krastam, Loss apstājās un, rādīdams ar roku uz zvaigzni, sacija:

—   Zeme.

Gusevs noņēma cepuri, noslaucīja sviedrus no pieres. Atmetis galvu, lūkojās uz tālo dzimteni, kas īrās starp zvaigznājiem. Viņa seja bija sakritusi, skumja.

—   Zeme, — viņš atkārtoja.

Tā viņi ilgi stāvēja uz senā kanāla krasta, kur zvaigžņu gaismā neskaidri rēgojās kaktusu apveidi.

Bet, paskat, virs asās apvāršņa svītras parādījās gaišs sirpis, mazāks par mēnesi, un sāka pacelties pār kaktusu lauku. Augu ķetnas meta garas ēnas.

Gusevs piegrūda ar elkoni Losam:

—   Paskatieties, kas aiz mums.

Aiz viņiem pār kalnaino klajumu, pār birzēm un drupām mirdzēja Marsa otrais pavadonis. Tā apaļais, iedzeltenais disks, arī mazāks par mēnesi, slīga aiz robaina^ jiem kalniem. Uzkalnos zaigoja metala diski.

—  Tad ta nakts! — Gusevs nočukstēja. — Kā sapnī.

Viņi uzmanīgi nokāpa no krasta kaktusu krūmājā.

Zem kājām pazibēja kāda ēna. Pinkains kamols skrēja pāri divu mēnešu atspulgiem. Nošņirkstināja zobus. Iepīkstējās — spalgi, neciešami, smalki. Kustējās mirgojošās kaktusu lapas. Pie sejas lipa tīmekļi, kas bija elastīgi kā tīkli.

Pēkšņi glūnīgs, plosīgs kauciens atskanēja naktī. Norima. Viss apklusa. Gusevs un Loss lieliem lēcieniem, drebēdami aiz riebuma un šausmām, skrēja pa lauku, augstu lēkdami pāri dzīvību atguvušajiem augiem.

Beidzot uzlecošā sirpja gaismā pazibēja aparāta tērauda apšuvums. Viņi pieskrēja klāt. Atsēdās, smagi elsdami.

—   Nu nē, pa naktīm es šais zirnekļu apsēstajās vietās neesmu gājējs, — sacīja Gusevs. Viņš atskrūvēja lūku un ielīda aparātā.

Loss vēl kavējās. Klausījās, lūkojās visapkārt. Un, re, viņš ieraudzīja — starp zvaigznēm ar fantastisku siluetu īrās spārnota kuģa ēna.

LOSS RAUGĀS UZ ZEMI

Gaisa kuģa ēna pazuda. Loss uzkāpa uz aparāta valgā apšuvuma, aizkūpināja pīpīti un raudzījās zvaigznēs. Sīki drebuļi kratīja miesu Aparāta iekšienē rosījās, murmināja Gusevs.

Loss nevarēja gulēt, viņš sēdēja, mirkšķināja acis, raugoties zvaiģznēs, sūca pīpīti. Velns sazin ko tas nozīmē! No kurienes uz Marsa varēja rasties zelta maskas ar šo tipisko trešo spāres aci? Un mozaīka? Jūrā slīkstoši, starp zvaigznēm lidojoši milži. Un parabolas zīme: rubīna lodīte — Zeme un ķieģeļu krāsā — Marss? Zīme, ka pieder vara par divām pasaulēm? Nav saprotams. Un dziedošā grāmata? Un savādā pilsēta, kas parādījās miglainajā spogulī? Un kāpēc, kāpēc viss šis apgabals atstāts, pamests?

Loss izdauzīja pīpi pret papēdi. Kaut jel drīzāk uzaustu diena! Acīm redzot lidotājs marsietis paziņos kādā apdzīvotā centrā. Varbūt jau tagad viņus meklē un gar zvaigznēm aizslīdējušais kuģis tieši sūtīts pēc viņiem.

Loss pavērās debesīs. Iesārtās zvaigznes — Zemes gaisma bālēja, tā tuvojās zenītam, tās stariņš iespiedās līdz pašai sirdij.

Bezmiega naktī, stāvēdams šķūņa vārtos, Loss tāpat bija saltās skumjās raudzījies uz uzlecošo Marsu. Tas bija aizpagājušā naktī. Tikai viena diena un nakts šķīra viņu no tās stundas, no Zemes.

Zeme, zaļā Zeme, gan mākoņainā, gan gaismā starojošā, krāšņā, ūdensbagātā, mīļā, dzimtā Zeme …

Ledains saltums sažņaudza smadzenes. Nu, lūk, viņš ar savu neprātīgo gribu atrāvies no dzimtenes, viens pats svešā pasaulē. Lūk, lūk, tā ir vientulība.

Loss noraustīja plecus aiz vēsuma. Iebāza pīpi kabatā. Iekāpa aparātā un nogulās līdzās krācošajam Gu- sevarn.

No siltuma, no noguruma Loss iesnaudās. Miegā pār viņu nāca miers. Viņš ieraudzīja Zemes upes krastu, vējā plandošus bērzus, mākoņus, saules dzirkstis ūdenī, un no otras puses kāda būtne baltā tērpā māj viņam, sauc, vilina. Losu un Gusevu pamodināja spēcīgs propelleru troksnis.

MARSIEŠI

Apžilbinoši sārtas mākoņu grēdas kā dzijas grīstes klāja rīta debesis. Gan paradoties spilgti zilajas plais- mās, gan pazūdot aiz sārtajām grēdām, laidās lejup saulē vizošs gaisa kuģis. Viņa trīsmastu karkasa kontūras atgādināja milzīgu vaboli. Trīs pāri smailu spārnu stiepās gar tā sāniem.

Kuģis šķēla mākoņus un viscaur mitrs, sidrabots, mirdzošs slīga pār kaktusiem. Tā galējos, īsajos mastos spēcīgi dūca vertikālas skrūves, neļaujot tam nolaisties. No sāniem atsprāga kāpnītes, un kuģis nosēdās uz tām. Skrūves vairs negriezās.

Pa kāpnītēm skrēja lejā vārgi marsieši. Viņiem bija galvā vienādas olveidīgas lidcepures, mugurā sidraboti, plati kamzoļi ar biezām apkaklēm, kas aizsedza kaklu un sejas apakšējo daļu. Rokās katram bija ierocis īsas, automātiskas šautenes veidā ar disku vidū.

Gusevs. pieri saraucis, stāvēja pie aparāta. Turēdams roku uz mauzera, raudzījās, kā marsieši kārtojās divās rindās. Viņu šautenes bija uzliktas ar stobru uz saliektas rokas.

—   Kā bābas tur ieročus, nelieši! — viņš noņurdēja.

Loss stāvēja smaidīdams, salicis rokas uz krūtīm.

Kā pēdējais no kuģa nokāpa marsietis melnā, platās krokās slīgstošā virsvalkā. Viņa neapsegtā galva bija plika, ar puniem. Šaurā bezbārdas seja — iezilganā krāsā.

Stigdams irdenajā zemē, viņš pagāja gar abām kareivju rindām. Viņa izvalbītās, gaišās, ledainās acis uzlūkoja Gusevu. Pēc tam viņš raudzījās tikai uz Losu. Tuvojās abiem, pacēla sīciņo roku platajā piedurknē un izteica smalkā, lēnā, kristāldzidrā putna balsī:

—  Talcetl.

Vel vairak iepletās viņa acis, iedzirkstījas saltā satraukumā. Viņš atkal ierunājās savā putna balsī un pavēloši norādīja uz debesīm. Loss sacīja:

—   Zeme.

—   Zeme, — ar pūlēm atkārtoja marsietis, sarauca pieri. Viņa puni satumsa. Gusevs paspēra kāju uz priekšu, nokāsējās un nikni sacīja:

—   No Padomju Krievijas, mēs esam krievi. Mēs tātad pie jums, sveika būšana, — viņš pielika roku pie cepures, — mēs nedarām jums pāri, nedariet ari mums pāri… Viņš, Mstislav Sergejevič, ne velna mūsu valodā nesaprot.

Marsieša iezilganā, gudrā seja bija nekustīga, tikai uz viņa slīpās pieres starp uzacīm no sasprindzinājuma sāka rasties iesārts plankums Ar vieglu rokas mājienu viņš norādīja uz sauli un izteica pazistamo skaņu, kas noskanēļa savādi:

—   Soacr.

Viņš norādīja uz zemi, izpleta rokas, it kā aptverot lodi:

—  Turna.

Noradīja uz vienu no kareivjiem, kuri stavēja puslokā aiz viņa, noradija uz Gusevu, uz sevi, uz Losu:

—   Šoho.

Tā viņš nosauca vārdā vairakus priekšmetus un noklausījās to nozīmi Zemes valodā. Tuvojās Losam un svinīgi pieskārās ar zeltneša pirkstu viņa pierei, iedobumam starp uzacīm. Loss nolieca galvu, atbildot uz sveicienu.

Gusevs pēc tam, kad pieskārās arī viņam, parāva uz pieri cepures nagu:

—   Izturas ka ar mežoņiem.

Marsietis piegāja pie aparāta un ilgi, aizturētā izbrīnā, tad — acīm redzot sapratis tā principu — sajūsmā aplūkoja milzīgo, ar uzdegumu apklato tērauda olu. Pēk šņi, sasitis rokas, pagriezās pret kareivjiem un sāka ātri jo ātri stāstīt tiem, pacēlis pret debesim sažņaugtās rokas.

—   Aiu, — atbildēja kareivji kaucošās balsīs.

Tad viņš uzlika plaukstu uz pieres, dziji ievilka elpu, pārvarēja satraukumu un, pagriezies pret Losu, ne vairs vēsi, bet satumsušām, miklām acim pavērās tam acīs.

—   Aiu, — viņš sacīja, — aiu utara šoho, dācia Tuma ra geo Talcetl.

Pēc tam viņš ar roku aizsedza acis un zemu palocījās. Izslējās, piesauca kareivi, paņēma no viņa šauru nazi un sāka skrāpēt uz aparāta apšuvuma: uzzīmēja olu, virs tās jumtiņu, sānos kareivja figūru. Gusevs, kas raudzijas viņam pār plecu, sacīja:

—   Liek priekšā uzstādīt virs aparāta telti un nolikt sardzi, bet, Mstislav Sergejevič, ka tikai viņi mums ne- izčiepj mantas — lūkai jau nav atslēgu.

—   Pietiek muļķoties, Aleksej Ivanovič.

—    Tur taču ir instrumenti, drēbes… Es ar vienu, rau, šito zaldāteli saskatījos — ģīmis viņam pavisam neuzticams.

Marsietis uzmanīgi un godbijīgi klausījās šai sarunā. Loss ar zīmēm lika viņam noprast, ka ar mieru atstāt aparātu apsardzībā. Marsietis pielika pie lielās, plānās mutes svilpīti. No kuģa atbildēja ar tādu pašu spalgu svilpienu. Tad marsietis sāka izsvilpt kaut kādus signālus Vidējā, visaugstākā masta virsotnē pacēlās kā mati tievu stieplīšu gali, atskanēja dzirkstēju sprēgās[3].

Marsietis norādīja Losam un Gusevam uz kuģi. Kareivji tuvojās, nostājās visapkārt. Gusevs paskatījās uz tiem, greizi pasmīnēja, piegāja pie aparāta izvilka no tā divus maisus ar veļu un dažādiem sīkumiem, cieši aizskrūvēja lūku un, norādīdams uz to kareivjiem, uzsita roku uz mauzera, padraudēja ar pirkstu, nikni saviebās. Marsieši izbrīnā vēroja šīs kustības.

— Nu, Aleksej Ivanovič, vai nu mēs esam gūstekņi, vai viesi — neko nevar darīt, — sacīja Loss, iesmējās, uzmeta maisu pār plecu, un viņi devās uz kuģi.

Mastos ar stipru troksni sāka griezties vertikālās skrūves. Spārni noslīga. Iekaucās propelleri Viesi, varbūt ari gūstekņi, uzkāpa pa trauslām kāpnītēm uz kuģa.

OTRĀ PUSĒ AIZ ROBAINAJIEM KALNIEM

Kuģis lidoja ne visai augstu pār Marsu ziemeļrietumu virzienā Loss un plikgalvainais marsietis palika uz klāja. Gusevs iegāja kuģa iekšienē pie kareivjiem.

Tur gaišā salmu krāsas telpā viņš nosēdās pītā krēslā un kādu laiku raudzījās uz vārgajiem zaldātiņiem ar smailajiem deguniem; tie kā putni mirkšķināja rudās acis. Tad izvilka savu sirdij dārgo skārda etviju, no tās viņš septiņus gadus nebija šķīries visās frontēs, uzsita pa vāciņu — «sapipēsim, biedri» — un piedāvāja papirosus.

Marsieši izbijušies sāka kratīt galvas. Viens tomēr paņēma papirosu, aplūkoja, paoda un noglabāja balto bikšu kabatā. Bet, kad Gusevs aupipeja, kareivji vislielākās izbailēs atrāvās no viņa, sāka čukstēt:

—   Soho tāo tāvra, šoho-om.

Vinu iesārtās, smailās sejas ar šausmām vēroja, kā «šoho» rij dūmus. Bet pamazam viņi aprada un apmierinājās un atkal piesēdās pie Zemes cilvēka.

Gusevs, daudz neskumdams par marsiešu valodas neprasmi, sāka stāstīt jaunajiem biedriem par Krieviju, par karu par revolūciju, par saviem varoņdarbiem.

—   Mans uzvārds ir Gusevs. Tas cēlies no zosim M pie mums uz Zemes ir tādi vareni putni, jūs tādus savu mūžu neesat redzējuši. Sauc mani par Alekseju Ivano- viču. Es ne tikai pulku — jātnieku divīziju esmu komandējis. Briesmīgs varonis, šausmīgs drausmīgs Mana taktika: rauj velns ložmetējus, zobenus no makstīm āra — «dodiet, nelieši, poziciju!» — un tikai cirst Es arī pats sacirsts, man tas nekas Mums Kara akadēmijā pat ir sevišķs kurss; «Kā cērt Aleksejs Gusevs» — vai neticat? Korpusu man piedāvāja. — Gusevs ar nagu atbīdīja cepuri, pakasīja aiz auss. — Apnicis, nu nē, atvainojiet. Septiņus gadus esmu karojis, kuram katram apriebsies. Bet te Mstislavs Sergejevičs mani aicina, lūdzas: «Aleksej Ivanovič, bez jums uz Marsu nav vērts.» Re, kā tas ir.

Marsieši klausījās, brīnījās. Kāds atnesa blašķi ar brūnu muskatsmaržas šķidrumu Gusevs izvilka no maisa puspudelīti spirta, ko bija paķēris līdzi no Zemes. Marsieši iedzēra un sāka dudināt. Gusevs plaukšķināja viņiem pa mugurām, bija varen skaļš. Tad sāka vilkt ārā no kabatām dažādus niekus — piedāvāja mainīties. Marsieši ar prieku deva viņam zelta lietiņas pret kabatas nazīti, zīmuļa galiņu, pret apbrīnojamām, no šautenes patronas pagatavotām šķiltavām.

Pa to laiku Loss, atbalstījies pret režģoto kuģa malu, lūkojās lejā uz grīno, kalnaino klajumu. Viņš pazina māju. kur viņi bija iegriezušies vakar Visur rēgojās tādas pašas drupas, koku skupsnas, stiepās izžuvuši kanāli.

Norādīdams uz šo tuksnesi. Los« attēloja sejā neizpratni: kāpēc vesels apgabals pamests un nedzivs. Plikgalvainā marsieša izvalbītās acis pēkšņi kļuva ļaunas. Viņš deva zīmi, un kuģis pacēlās augstāk, apmeta loku un lidoja tagad pret robaino kalnu virsotnēm.

Saule uzkāpa augstu, mākoņi pazuda. Rēca propelleri, pagriežoties un paceļoties čīkstēja, kustējās lokanie spārni, dūca vertikālās skrūves. Loss ievēroja, ka, izņemot skrūvju dūkoņu un vēja svilpšanu izgrieztajos mastos, nebija dzirdamas nekādas citas skaņas: mašīnas darbojās bez trokšņa. Nebija redzamas arī pašas mašīnas. Tikai uz katras skrūves ass griezās apaļa kārba, līdzīga dinamo apvalkam, kā ari priekšējā un pakaļējā mastā sprakstēja divi elipsiski, no sidrabotas stieples darināti groziņi.

Loss jautāja marsietim priekšmetu nosaukumus un pierakstīja tos. Pēc tam izvilka atrasto grāmatu ar rasējumiem un lūdza norādīt ģeometrisko burtu skaņas. Marsietis izbrīnā raudzījās uz šo grāmatu. Atkal viņa acis kļuva saltas, smalkās lūpas nicīgi saviebās. Viņš uzmanīgi paņēma no Losa rokām grāmatu un aizsvieda pār malu.

No augstuma, šķidrā gaisa Losam sāka spiest krūtīs, asaras apmigloja acis. Marsietis, to pamanījis, deva zīmi nolaisties zemāk. Kuģis īrās tagad pāri tuksnešainām klintīm, kas bija sarkanas kā asinis. Līkumotā un platā kalnu grēda stiepās no dienvidaustrumiem uz ziemeļrietumiem. Kuģa ēna lidoja lejā pa apbirzušām kraujām, dzirkstošām rūdu un metala dzislām, pa stāvām, sūnām apaugušām nogāzēm, iesliedzās miglainās aizās, kā mākonītis slīga uz dzirkstošiem ledus pīķiem, spo- guļgludiem šļūdoņiem. Apgabals bija mežonīgs un neapdzīvots.

— Liziazīra, — pamādams uz kalniem, sacīja marsietis un atņirdza sīkus zobus, kuros pazibēja metāls.

Raudzīdamies lejā uz šīm klintim, kas tik skumji atgādināja bojā gājušās planētas nedzīvo ainu, Loss ieraudzīja aizā uz akmeņiem apsviestu kuģa karkasu, ap to bija izsvaidīti sidrabota metala lūžņi. Tālāk aiz klinšu grēdas rēgojās otra kuģa salauztais spārns. Pa labi, granītcilņa caururbts, karājās trešais, viscaur sakropļotais kuģis. Visur šais vietās bija redzamas milzīgu spārnu, sadragātu karkasu, izslietu apmaļu atliekas. ŠЈ, bija kaujas vieta; likās, dēmoni triekušies pret šim neauglīgajam klintīm.

Loss pavērās uz līdzbraucēju. Marsietis sēdēja, saturēdams virsvalku pie kakla, un mierigi raudzijas debesis. Kuģim pretim, izstiepusies viena linijā, laidas putni gariem spārniem. Rau, tie uzlidoja augšup, nodzirkstīja dzeltenos spārnus tumšajā zilgmē un nogriezās sānis. Vērojot viņu lidojumu, kas atkal slīga lejup, Loss ieraudzīja dziļi starp klintim apaļa ezera melno ūdeni. Kupli krūmi auga gar tā krastiem. Dzeltenie putni nometās ūdens malā.

Ezers sāka viļņoties, mutuļot, tā vidū pacēlās augsta ūdens strūkla, izplūda gaisā un nosliga.

—   Soārn, — marsietis svinigi noteica.

Kalnu grēda beidzās. Ziemeļrietumos līganos, caurspīdīgos svelmes viļņos parādijās spilgti dzeltens klajums, iemirdzējās plaši ūdeņi. Marsietis pastiepa roku pret miglaino, brīnišķo tāli un sacīja, ilgi smaidīdams:

—  Azora.

Kuģis pacēlās mazliet augstāk. Mitrs, saldens gaiss dūdoja sejā, skanēja ausīs. Azora izvērtās plašā, mirdzošā klajumā. Caurstriegta ūdeņiem bagātiem kanāliem, apklāta sārtzeltainu augu skupsnām, līksmām, spilgti dzeltenām pļavām, Azora, kas nozimēja prieku, atgādi- naja tās zeltainās, pavasarīgās pļavas, kuras atceramies, sapņojot par tālo bērnību.

Pa kanāliem īrās platas metala barkas. Krastos bija izmētātas baltas mājiņas, rotaļīgi dārzu celiņi. Visur ložņāja marsiešu stāvi. Daži pacēlās no lēzeniem jumtiem un kā sikspārņi laidās pār ūdeni vai aiz birztalas. Visur pļavās mirdzēja peļķes, zibēja strauti. Brīnišķa zeme bija Azora.

Klajuma galā ņirbēja saulē liela ūdens tilpne, kurp steidzās visu kanālu līčloču līnijas. Kuģis laidās uz to pusi, un Loss beidzot ieraudzīja lielu, taisnu kanālu. Tā tālais krasts tinās valgā miglā. Iedzeltenie, neskaidrie ūdeņi lēni plūda gar akmens nogāzi.

Viņi lidoja ilgi. Un, rau, kanāla beigās sāka no ūdens pacelties līdzena siena, kas stiepās vēl aiz apvāršņa.

Siena kļuva augstāka. Tagad bija redzami milzīgi mūra ciļņi, kuru spraugās auga krūmi un koki.

Viņi pielidoja klāt milzīgam baseinam. Tas bija pilns ar ūdeni. Pār līmeni daudzās vietās pacēlās putojošas strūklas.

—   Ro, — sacīja marsietis, svarīgi pacēlis pirkstu.

Loss izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu, uzmeklēja tanī vakar uz ātru roku uzmesto Marsa diska līniju un punktu skicējumu. Viņš pasniedza skicējumu līdzbraucējam un norādīja lejā uz baseinu. Marsietis, saraucis pieri, ieskatījās, saprata, priecīgi pamāja ar galvu un ar mazā pirkstiņa nagu atzīmēja vienu punktu ski- cējumā.

Pārliecies pār malu, Loss ieraudzīja divas taisnas un vienu izliektu līniju, kuras nogriezās no baseina un bija pilnas kanālu ūdens. Tad, lūk, kur noslēpums: apaļie plankumi uz Marsa diska ir baseini — ūdenstvertnes, trijstūru un pusloku līnijas — kanāli. Bet kādas būtnes varējušas uzcelt šīs ciklopiskās sienas1 ? Loss atskatījās uz savu ceļabiedru. Marsietis izstiepa apakšlūpu, pacēla izplestās rokas pret debesīm:

—  Tao hacha ro hamagacitl.

Kuģis lidoja tagad pāri izdegušai ielejai. Pa to stiepās rožaini sārta, stipri plata, ziedoša svītra — ceturtā kanāla gultne bez ūdens, it kā apsēta pareizām augu rindām. Kā redzams, tā bija viena no otrā kanālu tīkla līnijām — saskaņā ar bālo rakstu Marsa diskā.

Ieleja pārgāja nelielos, maigos pakalnos. Aiz tiem sāka veidoties zilganas režģotu torņu kontūras. Uz kuģa vidējā masta pacēlās un sāka sprēgāt dzirkstelēs stiepļu gali. Aiz pakalniem radās arvien jaunas un jaunas režģotu torņu, pakāpjveidīgu ēku kontūras. No saulainās miglas kā sidrabotas ēnas iznira milzīgas pilsētas celtnes.

Marsietis iesaucās:

—   Soacēra.

'Ciklopiskās sienas — milzīgu, apcirstu akmeņu celtnes, kas uzglabājušās no sirmās senatnes. So celtņu monumenta- litāti gleznaini izsaka tādā veidā, ka to uzcelšanu piedēvē ciklopiem — mistisķiem vienacainiem milžiem.

SOACERA

Soacēras zilganās kontūras, lēzeno jumtu terases, zaļumiem apklātās režģotas sienas, ovālie diķu spoguļi, gaisigie torņi, paceļoties pāri kalniem, aizņēma arvien lielāku platību, grima aiz miglainā apvāršņa. Daudz melnu punktiņu lidoja pāri pilsētai pretim kuģim.

Ziedošais kanāls palika ziemeĻos. Uz austrumiem no pilsētas stiepās tuksnešains, izrakņāts, gružu kaudzēm apklāts lauks. Sā tuksneša malā, mezdams asu, garu ēnu, pacēlās milzīgs cilvēka tēls, ieplaisājis, apsūnojis.

Kailais akmens cilvēks stāvēja visā augumā, viņa kājas bija sakļautas kopā, rokas piespiestas pie šaurajiem gurniem, rievaina josta saturēja izrieztās krūtis, saulē blāvi spīdēja viņa ausainā bruņu cepure, kas bija greznota ar asu seksti kā zivs asaku. Sejā ar izspiestajiem vaigu kauliem un aizvērtajām acīm smaidīja mē- nesveidīga mute.

— Magacitl, — sacīja marsietis un norādīja uz debesīm.

Tālumā aiz tēla bija redzamas milzīgas baseina drupas, sagāzto akvedukta [4] arku kontūras. Ieskatījies Loss saprata, ka lūžņu kaudzes ielejā — bedres, pakalni ir sensenas pilsētas atliekas. Jaunā pilsēta, Soacēra, sākās aiz mirdzošā ezera, uz rietumiem no šīm drupām.

Melnie punkti debesīs tuvojās, palielinājās. Tie bija simti marsiešu, kas laidās pretim spārnotās laivās un seglos, uz buru audekla putniem, grozos ar izpletņiem.

Pirmais pieskrēja klāt, aplaida krauju līkni un virs kuģa apstājās mirdzošs, šaurs zelta cigārs, četrspārnains kā sisenis. No turienes uz kuģa klāja sāka birt puķes, krāsaini papirīši, raudzījās satrauktas sejas.

Loss piecēlās, turēdamies aiz tauvas, noņēma lidce- puri, vējš uzplīvoja viņa baltos matus. No kuģa apakšas uzkāpa Gusevs un nostājās līdzās. Puķu klēpji krita no laivām uz viņiem. Atlidojušo marsiešu zilganajās, gan tumšajās, gan ķieģeļu brūnuma sejās bija saviļņojums, sajūsma, šausmas.

Tagad lēni lidojošajam kuģim pār galvu, priekšā, no sāniem, no mugurpuses virzījās simtiem gaisa mašīnu. Rau, grozā zem izpletņa, rokas mētādams, noslīdēja no augšas lejā resnvēderis ar svītrainu cepuri galvā. Rau, pazibēja grubuļaina seja, kas raudzījās caur skatāmo cauruli. Rau, kāds marsietis, rūpju pilnu seju, izspūrušiem matiem, smailu degunu, grozīdamies kuģa priekšā spārnotos seglos, tēmēja uz Losu kādu kārbiņu, kas griezās riņķī. Lūk, aizlaidās garām pīta laiva, vienās puķēs, — trīs bālas sieviešu sejas ar lielām acīm, gaišzilas cepures, gaišzilas plīvojošas piedurknes, zeltā austas šalles.

Skrūvju dūkoņa, vēja šalkas spārnos, smalki svilpieni, zelta mirdza, apģērbu raibums gaisa zilgmē. lejā — purpurā vizošas, gan sidrabotas, gan gaišdzeltenas lapas parkos, saulē atmirdzošie terasveidīgo namu logi — viss bija kā sapnis. Reiba galva. Gusevs skatījās apkārt, čukstēdams atkārtoja:

— Skaties, skaties, kad tevi deviņi! …

Kuģis pārīrās pāri gaisa dārziem un lēni nolaidās uz liela, apaļa laukuma. Tūlīt no debesīm kā zirņi saka birt simtiem laivu, grozu, spārnotu putnu, tie sēdās zemē, atsitās pret baltajām laukuma plāksnēm. Ielās, kas stiepās no laukuma kā zvaigznes stari, dūca ļaužu bari — skrēja, meta puķes, papīrīšus, vicināja mutautiņus.

Kuģis nosēdās pie drūmas melnsarkana akmens celtnes, kas bija augsta un smaga kā piramīda. Uz platām kāpnēm starp kvadrātveidīgām, uz augšu sašaurinātām kolonām, kas sniedzās tikai līdz ēkas trešajai daļai, stāvēja pulciņš marsiešu. Tie visi bija ģērbušies melnos virsvalkos, apaļām cepurītēm galvā. Tā bija, kā Loss vēlāk dabūja zināt, Augstākā inženieru padome — visu Marsa zemju augstākais pārvaldes orgāns.

Ceļabiedrs marsietis norādīja Losam, ka jāuzgaida. Kareivji noskrēja pa kāpnītēm uz laukuma un ielenca kuģi, atturēdami ļaužu barus, kas spiedās virsū. Gusevs sajūsmā raudzījās uz raibo tērpu piebliezto, viļņojošo laukumu, uz daudzajiem spārniem, kas pacēlās pāri galvām, uz pelēko vai melnsarkano ēku milzeņiem, uz gaisīgajām torņu kontūrām aiz jumtiem.

—  Ir gan pilsēta, tā tik ir pilsēta! — viņš mīņādamies atkārtoja.

Uz kāpnēm melnos virsvalkos ieģērbtie marsieši pašķīra ceļu. Parādijās garš, salīcis marsietis, arī melnā virsvalka, ar garu. drūmu seju un garu, šauru, melnu bārdu. Uz viņa apaļās cepurītes trīsēja zelta sekste kā zivs asaka.

Nokapdams līdz puskāpnēm, atbalstīdamies uz spieķa, viņš ilgi lūkojās iekritušām, tumšām acim uz atnācēju no Zemes. Ari Loss raudzījās viņā — uzmanīgi, cieši.

—   Sātans, tad ta ieurbies ar acim! — Gusevs nočukstēja. Pagriezās pret pūli un jau bezrūpīgi uzsauca: — Sveiki, biedri marsieši, mēs pie jums ar sveicienu no padomju republikām … Nodibināt labas kaimiņu attiecības …

Pūlis izbrīnā nopūtās, sāka murdēt, trokšņot, spiesties virsū. Drūmais marsietis saķēra saujā bārdu un pievērsa acis pūlim, pārlaida blāvu skatienu laukumam. Un zem viņa skatiena saka apklust uztrauktā galvu jūra. Viņš pagriezās pret tiem, kas stāvēja uz kāpnēm, pateica dažus vārdus un, pacēlis spieķi, norādīja ar to uz kuģi.

Tūlīt pie kuģa pieskrēja viens no marsiešiem un klusi un ātri pateica kaut ko marsietim ar pliko galvu, kas bija pārliecies pār malu viņam iepretim Atskanēja signāla svilpieni, divi kareivji uzlēca uz klāja, sāka gaudot propelleri, un kuģis, smagi atdalījies no laukuma, aiz- īrās par pilsētu ziemeļu virzienā.

GAIŠZILAJĀ BIRZĒ

Soacēra pazuda tālu aiz kalniem. Kuģis lidoja pāri klajumam Sur tur bija redzamas vienmuļas ēku rindas, gaisa ceļu stabi un stieples, šahtu caurumi, piekrautas strūgas, kas kustējās šaurajos kanālos.

Bet tad mežu skupsnās arvien biežāk sāka pacelties klinšainas smailes. Kuģis nolaidās zemāk, pārlidoja pāri aizai un nosēdās uz pļavas, kas lēzeni slīga pret tumšiem un kupliem krūmājiem.

Loss un Gusevs paņēma maisus un līdz ar savu plikpauraino ceļabiedru devās pa pļavu lejup uz birzi.

Ūdens lāsītes, kas sitās no koka apakšas, mirdzēja varavīksnes staros pār rasā vizošo, cirtaino zāli. Zemu, garspalvainu, melnu un baltu lopu bars ganījās nogāzē. Visapkārt valdīja miers. Klusi čaloja ūdens. Pūta vējiņš.

Garspalvainie lopi gausi cēlās, pašķirdami ceļu cilvēkiem, un pagāja nostāk, cilādami savas lāčainās ķepas, pagrieza plakanus, īsus purnus. Uz pļavas nolaidās dzelteni putni un izpluksināja savas spalvas zem ūdens strūklu varavīksnes.

Viņi piegāja pie birzes. Kuplie sēru koki bija gaišzili. Sveķainās lapas sausi šalca nokārenajos zaros. Caur plankumainajiem stumbriem tālumā zaigoja mirdzošs ezera ūdens.

No pliekanās, saldās svelmes reiba galva šai zilajā biezoknī.

Birzē krustojās daudz taciņu, kas bija apkaisītas zeltsārtām smiltīm. Krustcelēs, apaļos laukumiņos, stāvēja veci, lieli smilšakmens tēli, daži salūzuši, apsūnojuši. Pār krūmājiem pacēlās kolonu atlūžņi, ciklopiskās sienas atliekas.

Celiņš nogriezās uz ezeru. Parādījās tā tumšzilais spogulis ar tāla, klinšaina kalna apgāztu virsotni. Odenī tikko kustējās sēru koku atspīdumi. Mirdzēja krāšņa saule. Krasta līkumā, ezerā slīgstošu, sūnainu kāpņu malās pacēlās divi milzīgi sēdošu cilvēku tēli, ieplaisājuši, staipekņiem apauguši.

Uz pakāpēm parādījās jauna sieviete. Viņai bija galvā dzeltena, smaila cepurīte. Viņa likās jaunavīgi tieva, baltzilgana līdzās apsūnojušā, sēdošā, pastāvīgi miegā smaidošā Magacitla smagajam stāvam. Viņai paslīdēja kāja, viņa saķēra akmens izcilni, pacēla galvu.

— Aelita, — nočukstēja marsietis, aizsedza acis ar piedurkni un aizvilka Losu un Gusevu no celiņa biezoknī.

Drīz vien viņi izgāja uz liela klajuma. Tā malā biezā zālē stāvēja drūma, pelēka māja ar slīpām sienām. No zvaigžņveidīgā, smilšainā laukumiņa mājas priekšā veda taisni celiņi pār pļavu lejup uz birzi, kur starp kokiem bija redzamas zemas akmens celtnes.

Plikpaurainais marsietis iesvilpās. No mājas ajzstūra parādījās mazs, resns marsietis svītrainā virsvalkā. Viņa tumšsarkanā seja bija kā ar bieti ieziesta. Saulē viebdamies, viņš pienāca klāt, bet, izdzirdis, kas ir atbraucēji, tūlīt gribēja bēgt. Plikpaurainais marsietis sāka ar viņu runāt pavēlnieka balsī, un resnītis, pietupdamies aiz bailēm, atgriezdamies, rādīdams dzeltenu zobu savā bezzobu mutē, veda viesus uz māju.

ATPŪTA

Viesus ieveda gaišās, mazās, gandrīz tukšās istabās, kuru šaurie logi izgāja uz parku. Ēdamistabas un guļamistabu sienas bija apvilktas ar baltu mašu. Kaktos stāvēja kubli ar ziedošiem kociņiem. Gusevs atzina telpas par piemērotām: «It kā bagāžas grozā, lieliski.»

Svītrainajā virsvalkā tērptais resnītis, nama pārvaldnieks, rūpējās, dudināja, vēlās pa vienām durvīm iekšā, pa otrām ārā, slaucīja ar brūnu mutautiņu pliko pakausi un laiku pa laikam sastinga, izboza uz viesiem savas nedzīvās acis, steidzīgi, neskanīgi čukstēja droši vien kādus burvekļus.

Viņš ielaida ūdeni baseinā un ieveda Losu un Gusevu katru savā vannā, no tās dibena cēlās augšā biezi tvaika mutuļi. Karstā, burbuļojošā, liegā ūdens pieskaršanās neizsakāmi nogurušajai miesai bija tik tīkama, ka Loss gandrīz iesnaudās baseinā. Pārvaldnieks viņu izvilka aiz rokas laukā.

Loss ar pūlēm aizvilkās līdz ēdamistabai, kur bija galdā milzīgi daudz šķīvīšu ar dārzājiem, pastētēm, mazām oliņām, augļiem. Čirkstošas maizes lodītes, tik lielas kā rieksts, kusa mutē. Nebija ne nažu, ne dakšiņu, tikai katrā ēdienā bija iesprausta sīciņa lāpstiņa. Pārvaldnieks stinga šausmās, skatīdamies, kā Zemes cilvēki aprij visdelikātākos ēdienus. Gusevam radās īsta apetīte. Sevišķi labs bija vīns ar leknu ziedu smaržu. Tas izgaroja mutē un ar ugunīgu tveici plūda pa dzīslām.

Aizvedis viesus guļamistabās, pārvaldnieks vēl ilgi rosījās, aizsprauzdams segas, pabāzdams spilventiņus.

Bet stiprs un ilgs miegs jau pārspēja «baltos milžus». Viņi elpoja un šņāca tik stipri, ka trīcēja rūtis, drebēja augi kaktos un čīkstēja gultas zem viņu nemarsiski varenajiem augumiem.

Loss atvēra acis. Iezilgana, mākslīga gaisma plūda no griestu dzelmes. Bija silti un patīkami gulēt. «Kas noticis? Kur es guļu?» Bet viņš tā arī neatģidās — atkal tīksmi aizvēra acis.

Sāka plūst kādi mirdzoši plankumi — it kā ūdens mirgoja caur gaišzilām lapām. Apbrīnojamas līksmes priekšsajūta, gaidas, ka nupat, nupat no šiem zaigojošiem plankumiem kaut kam tūlīt jāieplūst viņa nemaņā, piepildīja viņu ar brīnišķu baigumu.

Snaudā Loss smaidīdams rauca uzacis — pūlējās izspiesties cauri šim smalkajam ņirbošo saules plankumu plīvuram. Bet vēl dziļāks miegs ieskāva viņu savā mākonī.

Loss apsēdās uz gultas. Sēdēja tā kādu laiku, galvu nokāris. Piecēlās, atrāva aizkarus sānis. Aiz šaurā loga ledainā gaismā liesmoja milzīgas zvaigznes, nepazīstamie zvaigžņu raksti bija dīvaini un neparasti.

—  Jā, jā, jā, — Loss noteica, — es neesmu uz Zemes. Ledains tuksnesis, bezgalīgs izplatījums. Es esmu jaunā pasaulē. Nu jā: es taču esmu miris. Mana dzive palika tur . ..

Viņš iecirta nagus krūtīs — tur, kur sirds.

—  Tā nav ne dzīve, ne nāve. Dzīvas smadzenes, dzīva miesa. Bet dzīve palikusi tur . . .

Viņš pats nevarēja saprast, kāpēc otru nakti viņu tik neciešami nomāc ilgas pēc Zemes, pēc sevis paša, kas dzīvojis tur, aiz zvaigznēm. It kā pārtrūcis dzīvs pavediens, un viņa dvēsele smok ledainā, melnā tukšumā. Viņš atkal atkrita spilvenos.

— Kas tur ir?

Loss uzlēca kājās. Logā dzirkstīja rīta gaismas stars. Mazā salmu istabiņa bija apžilbinoši tīra. Šalca lapas, svilpa putni aiz loga. Loss pārlaida roku pār acīm, dziļi ievilka elpu.

Pie durvīm atkal viegli pieklauvēja. Loss atvēra durvis, — aiz tām stāvēja svītrainais resnītis, turēdams abās rokās uz vēdera klēpi gaišzilu, rasa mirkstošu ziedu.

— Aiu utara Aelita, — viņš nočukstēja, sniegdams ziedus.

MIGLAINA LODĪTE

Ēdot brokastis, Gusevs sacīja:

—   Mstislav Sergejevič, tas nu nav nekādā jēgā. Lidojām velns viņu sazin kādu gaisa gabalu, un lūdzu, — sēdi nomalē. Gurķoties pa vannam — tāpēc jau nebija vērts lidot šurp. Pilsētā taču viņi mūs neielaida, redzējāt, kā tas bārdainis sabozās. Ak Mstislav Sergejevič, sargieties no tā. Pagaidām mūs dzirdina, ēdina, bet kas būs vēlāk?

—   Nesteidzieties, Aleksej Ivanovič, — sacīja Loss, raudzīdamies uz parūgti un saldi smaržojošiem gaišzilajiem ziediem, — padzīvosim, paskatīsimies, viņi redzēs, ka neesam bīstami, ielaidīs arī pilsētā.

—  Nezinu, kā jūs, Mstislav Sergejevič, bet es neesmu atbraucis še gurķoties.

—   Kas tad, pēc jūsu domām, mums jādara?

—   Savādi to no jums dzirdēt, Mstislav Sergejevič! Vai tikai neesat saodis kaut ko saldu?

—  Jūs gribat ķildoties?

—  Nē, nevis ķildoties. Bet sēdēt — ziedus ost — to var arī pie mums uz Zemes, cik vien ādā lien. Bet es domāju — ja esam pirmie še ieradušies, tad Marss tagad ir mūsu, padomju Marss. To vajag nostiprināt.

—   Dīvains jūs esat, Aleksej Ivanovič.

—   Gan jau redzēsim, kurš no mums dīvains. — Gusevs parāva ādas jostu, paslieca plecus, viltīgi piemiedza acis. — Tas ir grūti, pats saprotu: mēs esam tikai divi. Bet nepieciešams, lai viņi mums izdod papiru, ka grib iestāties Krievijas Federatīvā Republikā. Ar labu viņi šo papīru mums, protams, nedos, bet jūs pats redzējāt: uz Marsa viņiem kaut kas nav kārtībā. Tādā ziņā mani acs neviļ..

—   Ko tad, vai revolūciju gribat sarīkot?

—   Kā to lai saka, Mstislav Sergejevič, gan redzēsim. Ar ko tad mēs Petrogradā atgriezīsimies? Žāvētu zirnekli aizvedīsim, vai? Nē, jāatgriežas un jāliek galdā: lūdzu — Marsa planēta pievienota Krievijas Federācijai. Tad ta Eiropa sacelsies spārnos! Zelta vien še, kā redzat, var vest kuģiem. Tā ja, Mstislav Sergejevič.

Loss domīgi vērās viņā; nevarēja saprast, vai Gusevs joko vai runā nopietni: viņa viltīgās, vientiesīgās actiņas smējās, bet kaut kur tanīs slēpās neprāta dzirksts.

Loss pakratīja galvu un, pieskardamies lielo ziedu gaišzilajām, caurspīdīgajām, it kā vaska ziedlapiņām, domīgi sacīja:

—  Man neienāca prātā — kāpēc lidoju uz Marsu. Lidoju, lai atlidotu. Bija laiki, kad konkvistadori sarīkoja kuģi un brauca meklēt jaunas zemes. Jūrā parādījās nezināms krasts, kuģis ieīrās upes grīvā, kapteinis noņēma cepuri ar platajām malām un nosauca zemi savā vārdā. Pēc tam viņš sāka laupīt krastus. Jā, jums varbūt taisnība: nepietiek piebraukt pie krasta, jāpiekrauj kuģis ar dārgumiem. Mums jāieskatās jaunajā pasaulē, — kas tur par dārgumiem! Gudrība, gudrība, — re, kas Aleksej Ivanovič, jāizved ar mūsu kuģi.

—  Grūti mums abiem būs saprasties, Mstislav Sergejevič. Jūs neesat nekāds vieglais cilvēks.

Loss iesmējās:

—   Nē, tikai pats sev es esmu smags, sapratīsimies, mīļais draugs.

Pie durvīm kāds pieskrubināja. Mazliet pietupdamies aiz bailēm un godbijības, parādījās pārvaldnieks un ar zimēm lūdza doties viņam līdzi. Loss steidzīgi piecēlās, pārvilka plaukstu pār baltajiem matiem. Gusevs enerģiski sagrieza ūsas uz augšu. Viesi devās pa gaiteņiem un kāpnītēm uz attālāko mājas da|u.

Pārvaldnieks pieklauvēja pie zemām durvīm. Aiz tām atskanēja steidzīga, it kā bērna balss. Loss un Gusevs iegāja garā, baltā istabā. Gaismas stari ar tanīs dejojošiem puteklīšiem krita no griestu logiem uz mozaīkas grīdu, kur atspoguļojās vienādas grāmatu rindas, bronzas statujas, kas stāvēja starp lēzeniem skapjiem, galdiņi uz smailām kājiņām, blāvi ekrānu spoguļi.

Netālu no durvīm stāvēja jauna sieviete ar pelnu krāsas matiem, melnā tērpā, kas viņu iekļāva līdz kaklam, līdz roku plaukstām. Pār viņas augstu saceltajiem matiem slīdošā starā, kas krita uz zeltītajiem grāmatu sējumiem, dejoja puteklīši. Tā bija tā pati, kuru vakar pie ezera marsietis bija nosaucis par Aelitu.

Loss tai zemu palocījās. Aelita nekustēdamās vērās viņā milzīgām pelēku acu zīlītēm. Viņas bālzilganā, iegarenā seja tik tikko drebēja. Mazliet paceltais deguns, drusciņ iegarenā mute bija bērnišķi maiga. It kā no kāpšanas kraujā cilājās viņas krūtis zem melnajām un mīkstajām krokām.

—  Ellio utara geo, — viņa izteica maigā, gandrīz čukstošā balsī, kas bija liega kā muziķa, un nolieca galvu tik zemu, ka kļuva redzams viņas pakausis.

Loss tikai nokraukšķināja pirkstus. Saņēmies sacīja nezin kāpēc pārspīlēti svinīgi:

—   Atnācēji no Zemes apsveic tevi, Aelita.

Izteica un nosarka. Gusevs norunāja ar cieņu:

—  Atļaujiet iepazīties, — pulka komandieris Gusevs, inženieris Mstislavs Sergejevičs Loss. Esam ieradušies jums pateikties par viesmīlību.

Noklausījusies Zemes cilvēku runu, Aelita pacēla galvu, viņas seja kļuva mierīgāka, acu zīlītes mazākas. Viņa klusēdama izstiepa roku, pagrieza šauro plaukstu uz augšu un tā turēja to kādu laiku. Losam un Guse- vam sāka likties, ka uz viņas plaukstas parādījusies bāl- zaļa lodīte. Tad Aelita ātri apgrieza plaukstu un devās gar grāmatu plauktiem bibliotēkas dibenā. Viesi gāja viņai līdzi.

Tagad Loss ievēroja, ka Aelita ir vienāda auguma ar viņu, maiga un liega kā tie ziedi ar rūgteno smaržu, kurus viņa bija atsūtījusi no rīta. Viņas platā tērpa apakšmala lidoja pa spoguļaino mozaīku. Apgriezdamās viņa smaidīja, bet viņas acis palika satrauktas, nemierīgas.

Viņa norādīja uz platu solu, kas stāvēja istabas ieapaļā paplašinājumā. Loss un Gusevs apsēdās. Tūlīt ari Aelita nosēdās viņiem pretim pie lasāmgaldiņa, nolika uz tā elkoņus un sāka maigi un vērīgi raudzīties

viesos.

Tā viņi kādu laiku klusēja. Pamazām Loss sāka sajust mieru un saldu tīksmi, — sēdēt, lūk, tā un vērties šai brīnišķajā, savādajā jaunavā.

Gusevs nopūtās, ieteicās pusbalsī:

—   Laba meiča, ļoti patīkama meiča.

Tad Aelita sāka runāt, it kā pieskārās mūzikas instrumentam — tik brīnišķa bija viņas balss. Rindu pēc rindas viņa, tikko pavērdama lūpas, atkārtoja kādus vārdus. Viņas pelnu krāsas skropstas gan kļāvās ciet, gan lēni vērās vaļā.

Viņa atkal izstiepa roku ar plaukstu uz augšu. Gandrīz tai pašā brīdī Loss un Gusevs ieraudzīja viņas plaukstas iedoba bālzaļu, miglainu lodīti neliela ābola apmērā. Tā visa kustējās un zalgoja savā sfērā.

Tagad abi viesi un Aelita uzmanīgi raudzījās uz šo mākoņaino, opālo ābolu. Pēkšņi zalgošana tanī norima, izveidojās melni plankumi. Ieskatījies Loss iekliedzās: uz Aelitas plaukstas gulēja zemeslode.

—  Talcetl, — viņa sacīja, norādīdama uz to ar pirkstu.

Lode sāka lēni griezties. Aizīrās garām Amerikas apveidi, Klusā okeāna Āzijas krasts. Gusevs uztraucas.

—  Tur esam mēs, mēs — krievi, — viņš sacīja, bakstīdams ar nagu tur, kur bija Sibīrija.

Kā līkumaina ēna aizīrās Urālu grēda, Volgas lej - gala pavediens. Iezīmējās Baltās jūras krasti.

—   Se, — sacīja Loss un norādīja uz Somu līci.

Aelita izbrīnā pacēla uz viņu acis. Lodes griešanās

apstājās. Loss koncentrējās, atmiņā radās ģeografijas kartes nostūris, — un tūlīt it kā viņa iztēles atplaik- snijums uz miglainās lodes virsmas parādījās melns traips, uz visām pusēm no tā skrejoši dzelzceļu pavedieni un uzraksts uz zaļganā lauka — «Petrograda».

Aelita ieskatījās un aizsedza lodi, tagad tā zaigoja caur viņas pirkstiem. Pavērusies uz Losu, viņa pašūpoja galvu.

—  Ozeo, ho sua, — viņa sacīja, un Loss saprata: «Koncentrējieties un atcerieties.»

Tad viņš .sāka atcerēties Pēterburgas kontūras — granīta krastmalu, saltos, zilos Ņevas viļņus, tanīs nirstošu laiviņu, miglā iestrēgušās, garās Nikolaja tilta1 arkas, biezos rūpnīcu dūmus, blāvo saulrietu tvaikus un mākoņus, mitro ielu, sīku preču veikaliņa izkārtni, pavecu ormani uz stūra.

Atbalstījusi zodu, Aelita klusi raudzījās uz lodi. Tanī slīdēja Losa atmiņas, gan skaidras, gan it kā nobružātas. Izvirzījās blāvais Izāka katedrāles kupols, un tai pašā vietā jau parādījās granita kāpnes ūdens malā, sola pusloks, kāda skumji sēdoša blonda meiča, — viņas seja notrīsēja, pagaisa, un pār viņu divas sfinksas ar tiārām[5] galvā. Aizīrās skaitļu kolonas, kāds rasējums, parādījās liesmojoša ēze, drūmais Hohlovs, kas uzpūta ogles.

Aelita ilgi raudzījās savādajā dzīvē, kas pavērās viņas priekšā miglainajā lodes zalgošanā. Bet tad atveidi sāka jukt: tanīs uzmācīgi lauzās iekšā pavisam citādas ainavas — dūmu plaismas, ugunsgrēka blāzmas, auļojoši zirgi, nezin kādi skrejoši, krītoši cilvēki. Rau, visu aizsedzot, iznira bārdaina, asinīm slacīta seja. Gusevs skaļi nopūtās. Aelita uztraukta pagriezās pret viņu un tūlīt apgrieza plaukstu. Lode pazuda.

Dažas minūtes Aelita sēdēja, atspiedusies uz elkoņiem, aizsegusi ar roku acis. Piecēlās, paņēma no plaukta vienu no cilindriem, izņēma no tā kaula veltnīti un ielika lasāmgaldiņā, kam bija pierīkots ekrāns. Pēc tam viņa pavilka aiz saitītes, un bibliotēkas augšējos logus aizsedza zili aizkari. Viņa piebīdīja galdiņu pie sola un pagrieza ieslēgu.

Ekrāna spogulis iegaismojās, no augšas uz leju pa to sāka slīdēt marsiešu un dzīvnieku figūriņas, mājas, koki, dažādas ierīces.

Aelita sauca katru figūriņu vārdā. Kad figūriņas kustējās un tuvojās cita citai, viņa nosauca darbības vārdu. Dažreiz attēli krustojās ar krāsainām zīmēm kā dziedošaja grāmatā un atskanēja tikko dzirdama mūzikas frāze, — Aelita nosauca jēdzienu.

Viņa runāja klusā balsī. Lēni slīdēja šās savādās ābeces priekšmetu attēli. Klusumā, bibliotēkas iezilganajā krēslā uz Losu raudzījās pelnu krāsas acis. Aelitas balss ar spēcīgu un maigu burvestību iespiedās apziņā. Reiba galva.

Loss juta — viņa smadzenes skaidrojas, it kā paceļas miglas plīvurs, un jauni vārdi un jēdzieni iespiežas atmiņā. Tā turpinājās ilgi. Aelita pārvilka roku pār pieri, nopūtās un izdzēsa ekrānu. Loss un Gusevs sēdēja kā miglā.

— Ejiet likties gultā, — Aelita sacīja viesiem tai valodā, kuras skaņas vēl bija savādas, bet nozīme jau vīdēja apziņas miglā.

UZ KĀPNĒM

Pagāja septiņas dienas.

Kad Loss vēlāk atcerējās šo laiku, tas viņam šķita kā zils mijkrēslis, apbrīnojams miers, kur nomodā tēlojas veselas virknes brīnišķīgu sapņu.

Loss un Gusevs modās agri no rīta. Pēc vannas un viegla brokasta viņi gāja uz bibliotēku. Aelitas* vērīgās, laipnās acis tos sagaidīja uz sliekšņa. Viņa runāja gandrīz jau saprotamus vārdus. Neizsakāma miera sajūta bija šās istabas klusumā un pustumsā, Aelitas klusajos vārdos; viņas acu valgums mirgoja, acis izplētās sfērā, un tur parādījās sapņu būtnes. Skrēja ēnas pa ekrānu. Vārdi negribot iespiedās apziņā.

Vārdi — sākumā tikai skaņas, pēc tam it kā no miglas plūstoši jēdzieni — pamazām piestrēdza ar dzīvu saturu. Kad Loss tagad izteica vārdu «Aelita», tas viņā ieviļņoja divējādas jūtas: skumjas līdz ar pirmo balsienu AE, kas nozīmēja «pēdējo reizi redzams», un sidraba gaismas izjūtu LITA, kas nozīmēja «zvaigznes gaisma». Tā jaunās pasaules valoda vissīkākās sastāvdaļās ieplūda apziņā.

Septiņas • dienas ilga šī bagātību ieguve. Mācības bija rītā un pēc saulrieta — līdz pusnaktij. Beidzot Aelita acīm redzot nogura. Astotaja diena viesus nenāca modināt un viņi nogulēja līdz vakaram.

Kad Loss piecēlās no gultas, logā bija redzamas garas koku ēnas. Vienādā, kristāldzidrā balsī svilpoja kāds putniņš. Loss ātri apģērbās un, Gusevu nemodinādams, devās uz bibliotēku, bet tur uz pieklauvējumu neviens neatbildēja. Tad Loss izgāja pagalmā, pirmoreiz šais septiņās dienās.

Klajums lēzeni sliecās pret birzi, pret zemām ēkām. Uz turieni, gurdi gaudojot, vilkās neveiklu, garspalvainu dzīvnieku bars — haši — puslāči, pusgovis. Slīpā saule zeltīja kuplo zāli — visa pļava liesmoja valgā zeltā. Uz ezeru laidās smaragdkrāsas dzērves. Tālumā rēgojās saulrieta staros dzirkstošais, sniegainais kalna virsotnes konuss. Arī še bija klusums, mierā un zeltā dziestošās dienas skumjas.

Loss devās pa pazīstamo celiņu uz ezeru. Abās pusēs stāvēja tie paši gaišzilie sēru koki, viņš ieraudzīja tās pašas drupas aiz plankumainiem stumbriem, tāds pats bija gaiss — liegs, iesalts. Bet Losam likās, ka tikai nupat viņš ieraudzījis šo brīnišķo dabu — bija pavērušās acis un ausis: viņš bija dabūjis zināt priekšmetu nosaukumus.

Caur zariem liesmainos plankumos ņirbēja ezers. Bet, kad Loss piegāja pie ūdens, saule jau bija nogājusi, sāka lidot rietu uguns spalvas, liego liesmu mēles trauca uz priekšu, ietvēra pusi no debess zelta kvēlē. Žigli jo žigli uguns pārklājās ar pelniem, debess skaidrojās, satumsa, un rau, jau iedegās zvaigznes. Savādie zvaigznāju raksti atspulga ūdenī. Ezera ielokā pie kāpnēm melnās kontūrās pacēlās divi akmens milži — tūkstošgadu sargi sēdēja pret zvaigznājiem pagrieztām sejām.

Loss piegāja pie kāpnēm. Acis vēl nebija apradušas ar ātri uznākušo tumsu. Viņš atbalstījās pret statujas pakāji un ieelpoja mitro ezera valgmi — purva ziedu ierūgto smaržu. Zvaigžņu atspulgas izplūda, pār ūdeni pacēlās liegliega migla. Bet zvaigznāji dega vēl kvēlāk, un tagad bija* skaidri redzami snaudā ieslīgušie zari, mirdzošie akmentiņi un sēdošā Magacitla smaidošā seja.

Loss raudzijās un stāvēja tā ilgi, kamēr notirpa uz akmens nolaistā roka. Tad viņš atgāja no statujas un tūlīt ieraudzīja lejā uz kāpnēm Aelitu. Viņa sēdēja nekustīgi, raudzīdamās, kā zvaigznes atspulgst meinajā ūdenī.

—  Aiu tu ira hashe, Aelita? — izteica Loss, izbrīnā ieklausīdamies savu vārdu savādajās skaņās. Viņš izrunāja tos kā lielā aukstumā, ar pūlēm. Viņa vēlēšanās — vai es varu būt ar jums, Aelita? — pati pārveidojās šais svešajās skaņās.

Aelita lēni pagrieza galvu, pateica:

—  Jā.

Loss nosēdas līdzās uz pakapes. Aelitai galva bija melna cepurīte — apmetņa kapuce. Seju varēja labi saskatīt zvaigžņu gaismā, bet ne acis — tikai lielas ēnas acu dobumos.

Viņa mierīgi jautāja vēsā balsī:

—   Vai jūs bijāt laimīgs tur. Zemes virsū?

Loss neatbildēja uzreiz, ieskatījās: viņas seja bija nekustīga, mute skumji savilkta.

—  Jā, — viņš atbildēja, — jā, es biju laimīgs.

—   Kas ir laime pie jums Zemes virsū?

Loss atkal ieskatījās viņā.

—   Laikam laime mums Zemes virsū ir piemirst pašam sevi. Tas ir laimigs, kurā iemājo pilnība, saskaņa un slāpes dzīvot to labā, kas dod šo pilnību, saskaņu, prieku.

Tagad Aelita pagriezās pret viņu. Kļuva redzamas viņas lielās acis, kas izbrīnā raudzījās uz šo milzi ar baltajiem matiem. Zemes cilvēku.

—  Tāda laime nāk līdz ar sievietes mīlu, — Loss sacīja.

Aelita novērsās. Ietrīsējās smailā cepurīte uz viņas galvas. Viņa it kā smējās? — Nē. It kā raudāja? — Nē. Loss sāka uztraukti grozīties uz sūnainās pakāpes. Aelita sacīja tikko notrīsošā balsī:

—   Kāpēc jūs pamētāt Zemi?

—  Tā, kuru mīlēju, nomira, — Loss sacīja. — Man nebija spēka pārvarēt izmisumu, dzīve kļuva drausmīga. Es esmu bēglis un gļēvulis.

Aelita izvilka roku no apmetņa apakšas un uzlika to uz Losa lielās rokas — pieskārās un atkal noslēpa roku zem apmetņa.

—   Es zināju, ka manā dzīvē tas notiks, — viņa izteica it kā pārdomās. — Jau būdama meitene, es redzēju dīvainus sapņus. Man rādījās augsti, zaļi kalni. Gaišas upes, kas nebija mūsējās. Mākoņi, milzīgi, balti mākoņi un lietus — ūdens straumes: Un cilvēki — milži. Es domāju, ka zaudēšu prātu. Vēlāk mans skolotājs sacīja, ka tā esot ašhe, otra redzes spēja. Mēs, Magacitlu pēcnācēji, glabājam sevī atmiņas par citu dzīvi, mūsu miesās kā neizdīgusi sēkla snauž ašhe. Ašhe ir draus- migs spēks, liela gudrība. Bet es nezinu, kas ir laime.

Aelita izvilka no apmetņa apakšas abas rokas, sasita tās kā bērns. Viņas cepurīte atkal notrīsēja.

—   Jau *daudzus gadus es nāku naktis uz šīm kāpnēm, raugos zvaigznēs. Es daudz ko zinu. Ticiet man, es zinu to, ko jūs nekad nedrīkstat un ko jums nekad nevajag zināt. Bet laimīga es biju tad, kad bērnibā sapņoju par mākoņiem, mākoņiem, lietus straumēm, zaļiem kalniem, milžiem. Skolotājs mani brīdināja: viņš sacīja, ka es iešot bojā. — Viņa pagrieza pret Losu seju un pēkšņi pasmīnēja.

Losam kļuva baigi: tik brīnišķi skaista bija Aelita, tik draudoša rūgtensalda smarža plūda no viņas apmetņa un kapuces, no rokām, no sejas, no elpas.

—  Skolotājs sacīja: «Hao pazudinās tevi.» Šis vārds nozīmē lejupeju.

Aelita novērsās un novilka cepurīti zemāk uz acīm.

Brīdi klusējis, Loss sacīja:

—   Aelita, pastāstiet man par savām zināšanām.

—   Tas ir noslēpums, — viņa svarīgi atbildēja, — bet jūs esat Zemes cilvēks, man jums daudz kas būs jāstāsta.

Viņa pacēla seju. Lielie zvaigznāji abās Piena Ceļa pusēs mirdzēja un mirgoja tā, it kā mūžības vējš trauktos viņu gunīs. Aelita nopūtās.

—  Uzklausiet, — viņa sacīja, — uzklausiet mani uzmanīgi un mierīgi.

AELITAS PIRMAIS STĀSTS

— Tumu, tas ir Marsu, priekš divdesmit gadu tūkstošiem apdzīvoja Aoli — sārtzelta rase. Mežonīgās Aolu ciltis — milzīgo zirnekļu mednieki un rijēji — dzīvoja ekvatoriālos mežos un purvos. Tikai daži vārdi palikuši no šīm ciltīm mūsu valodā. Otra Aolu daļa apdzīvoja lielā kontinenta dienvidu jūras līčus. Tur ir vulkāniskas alas ar sāls un saldūdens ezeriem. Iedzīvotāji ķēra zivis un nesa tās zem zemes, sagāza sālsezeros Dziļi alās viņi slēpās no ziemas sala. Līdz šim laikam tur vēl redzami zivju asaku uzkalni.

Trešā Aolu daļa dzīvoja ekvatora tuvumā kalnu pie- kājēs, it visur, kur no zemes sitās dzeramūdens strūklas. Šīs ciltis prata celt mitekļus, turēja garspalvainos haši, karoja ar zirnekļrijējiem un pielūdza asinssārto Talcetla zvaigzni.

Kādā ciltī, kas apdzīvoja svētlaimīgo Azoras zemi, parādījās neparasts šoho. Viņš bija gana dēls, izaudzis Liziazīras kalnos un, kļuvis septiņpadsmit gadu vecs, nokāpa Azoras apmetnēs, gāja no pilsētas uz pilsētu un runāja tā:

«Es redzēju sapni, debesis pavērās un nokrita zvaigzne. Es sāku dzīt savus haši uz to vietu, kur bija nokritusi zvaigzne. Tur es ieraudzīju zālē guļam Debesu Dēlu. Viņš bija liela auguma, seja tam balsnēja kā sniegs kalnu virsotnēs. Viņš pacēla galvu, un es ieraudzīju, ka no viņa acīm plūst gaisma un neprāta kaisme. Es izbijos un nokritu zemē, un gulēju ilgi kā nedzīvs. Es dzirdēju, kā Debesu Dēls paņēma manu spieķi un sāka dzīt manus haši, un zeme drebēja zem viņa kājām. Un es vēl dzirdēju viņa skaļo balsi, viņš sacīja: «Tu mirsi, jo es to vēlos.» Bet es devos viņam pakaļ, jo man bija žēl savu haši. Man bija bail viņam tuvoties: no viņa acīm plūda ļauna uguns, un ikreiz es kritu zemē, lai paliktu dzīvs. Tā mēs gājām vairākas dienas, attālinādamies no kalniem tuksnesī.

Debesu Dēls sita ar spieķi akmeni, un parādījās ūdens. Haši un es dzērām šo ūdeni. Un Debesu Dēls sacīja man: «Esi mans vergs.» Tad es sāku ganīt viņa haši, un viņš meta man ēdiena paliekas.»

Tā stāstīja gans pilsētu iedzīvotājiem Un vēl viņš teica:

«Lēnprātīgie putni un mierīgie zvēri dzīvo, nezinādami, kad pienāks bojā eja. Bet plēsīgais ihi jau izpletis smailos spārnus pār dzērvi, un zirneklis noaudis tīklu, un briesmīgā ča acis liesmo zilajos krūmājos. Bīstieties. Jums nav tik asu šķēpu, lai uzveiktu ļauno, jums nav tik stipru sienu, lai no tā norobežotos, jums nav tik garu kāju, lai izbēgtu no ļaunā. Es redzu debesīs ugunīgu svītru, un ļaunais Debesu Dēls krīt jūsu apmetnēs. Viņa acs ir kā Talcetla sarkanā guns.»

Mierīgās Azoras iedzīvotāji šausmās cēla augšā rokas, klausīdamies viņa vārdos. Vēl teica gans:

«Kad asinskārais ča meklē tevi ar acīm krūmājos, kļūsti par ēnu, un ča deguns nesaodīs tavu asiņu smaku. Kad ihi krīt no sārta mākoņa, kļūsti par ēnu, un ihi acis veltīgi meklēs tevi zālē. Kad divu mēnešu — ollas un lithas — gaismā nakti ļaunais zirneklis citli apauž ar tīklu tavu būdiņu, kļūsti par ēnu un citli tevi nenotvers. Kļūsti par ēnu, nabaga Turnas dēls. Tikai ļaunais pievelk ļauno. Attālini no sevis visu, kas tuvs ļaunam. Ieroc savu nepilnību zem būdiņas sliekšņa. Dodies pie lielā Soamas geizera un nomazgājies. Un tu kļūsi neredzams ļaunajam Debesu Dēlam — veltīgi viņa asins- sārtā acs caururbs tavu ēnu.»

Azoras iedzivotāji klausījās, ko gans saka. Daudzi devās viņam līdzi uz apaļo ezeru, pie lielā Soamas geizera.

Tur daži jautāja: «Kā var ierakt ļaunumu zem būdiņas sliekšņa?» Citi dusmojās un kliedza uz ganu: «Tu esi viltnieks — apspiestie nabagi pierunājuši tevi iemidzināt mūsu modribu un sagrābt mūsu mītnes.» Citi sprieda savā starpā: «Aizvedīsim ārprātīgo ganu uz klints un iemetīsim verdošā ezerā, lai viņš pats kļūst par ēnu.»

Dzirdēdams to, gans ņēma ullu, koka dūdu, kurai lejas galā uz trijstūra bija uzvilktas stīgas, sēdās starp saniknotajiem, uztrauktajiem un apmulsušajiem un sāka spēlēt un dziedāt. Viņš spēlēja un dziedāja tik skaisti, ka apklusa putni, norima vējš, apgulās ganāmpulki un saule apstājās debesīs. Katram, kas klausījās, tai stundā likās, ka viņš jau ieracis savu nepilnību zem būdiņas sliekšņa.

Trīs gadus sludināja gans. Ceturtajā vasarā no purviem iznāca zirneklrijēji un uzbruka Azoras iedzīvotājiem. Gans staigāja pa apmetnēm un runāja: «Nesperiet soli pāri slieksnim, bīstieties no ļaunā sevī, bīstieties pazaudēt šķīstību.» Viņu uzklausīja, un bija tādi, kas negribēja pretoties zirnekļrijējiem, un mežoņi nogalināja viņus uz būdiņu sliekšņiem. Tad pilsētu vecākie sarunājušies saņēma ganu, noveda uz klints un iemeta ezerā.

Gana mācība izplatījās tālu aiz Azoras robežām. Pat piejūras alu iemītnieki iecirta klintīs viņa attēlu, kā tas spēlē ullu. Bet notika arī, ka dažu citu cilšu vadoņi sodīja ar nāvi gana pielūdzējus, jo uzskatīja viņa mācību par neprātīgu un bīstamu. Un, skat, sita viņa vārdu piepildīšanās stunda. Tā laika kronikās sacīts:

«Četrdesmit dienas un četrdesmit naktis krita uz Tumu Debesu Dēli. Talcetla zvaigzne uzlēca pēc vakarblāzmas un dega neparastā gaismā kā ļauna acs. Daudzi Debesu Dēli nokrita nedzīvi, daudzi satriecās pret klintīm, noslīka dienvidu okeānā, bet daudzi sasniedza Turnas virsu un palika dzīvi.»

Tā stāsta kronika par lielo tautas staigāšanu, kas notikusi ar Magacitliem, tas ir, ar vienu no Zemes rases ciltīm, kas gājusi bojā ūdens plūdos priekš divdesmit tūkstošiem gadu.

Magacitli lidojuši olveidīgos bronzas aparātos, izmantojot kustībai matērijas sadalīšanās spēku. Četrdesmit dienu laikā viņi pametuši Zemi.

Daudzas milzīgās olas pazudušas zvaigžņu izplatījumā, daudzas satriekušās pret Marsa virsmu. Neliels skaits laimīgi nolaidies ekvatoriālā kontinenta klajumos.

Kronika vēstī:

«Viņi izkāpa no olām, liela auguma un melniem matiem. Debesu Dēliem bija dzeltenas un plakanas sejas. Viņu'vidukļus un ceļgalus apklāja bronzas bruņas. Uz bruņu cepures bija smaila sekste, un cepure pacēlās sejas priekšā. Kreisajā rokā Debesu Dēls turēja īsu šķēpu, labajā — vīstokli ar formulām, kas iznīcināja Turnas nabadzīgās un nemācītās tautas.»

Tādi bija Magacitli, barga un varena cilts. Uz tā Zemes kontinenta, kas nogrimis okeāna dibenā, viņi bija dzīvojuši Simt Zelta Vārtu pilsētā.

Še, izkāpuši no bronzas olām, viņi devās Aolu mitekļos un ņēma, ko gribēja, un nogalināja tos, kas viņiem pretojās. Viņi aizdzina haši ganāmpulkus klajumos un sāka rakt akas. Viņi uzara laukus un apsēja tos ar miežiem. Bet akās bija maz ūdens, miežu graudi gāja bojā sausajā un neauglīgajā zemē. Tad viņi pavēlēja Aoliem iet klajumā rakt apūdeņošanas kanālus un ierīkot lielas ūdenstvertnes.

Dažas ciltis paklausīja un devās rakt. Citas sacīja: «Neklausīsim un nogalināsim atnācējus.» A-olu kara pulki izgāja klajumā un pārklāja to kā mākonis.

Atnācēju bija maz. Bet viņi bija stipri kā klintis, vareni kā okeāna viļņi, nikni kā viesuļi. Viņi izšķaidīja un iznīcināja Aolu kara pulkus. Apmetnes liesmoja. Ganāmpulki izklīda. No purviem iznāca negantie ča un saplosīja bērnus un sievietes. Zirnekļi apauda tukšās būdiņas. Līķu rijēji — ihi — nobarojās un nevarēja palidot. Tuvojās pasaules gals.

Tad viņi atcerējās pravietojumu: «Kļūsti par ēnu ļaunā priekšā, nabaga Turnas dēls, un Debesu Dēla asinssārtā acs veltīgi caururbs tavu ēnu.» Daudzi Aoli devās pie lielā Soamas geizera. Daudzi aizgāja kalnos un cerēja sadzirdēt miglainajās aizās ullas dziesmu, kas šķīstītu no ļauna. Daudzi dalījās mantā ar citiem. Meklēja sevi un cits citā labo un apsveica to ar dziesmām un prieka asarām. Tie, kas ticēja ganam, uzcēla Lizia- zīras kalnos Svēto Slieksni, zem kura gulēja ļaunais. Trīs loki nedziestošu ugunskuru sargāja Slieksni.

Aolu kara pulki aizgāja bojā. Mežos bija iznīcināti zirnekļrijēji. Pārpalikušie piejūras zvejnieki kļuva par vergiem. Bet Magacitli neaiztika tos, kas ticēja ganam, nepieskārās Svētajam Slieksnim, netuvojās Soamas gei- zeram, neiespēra kāju dziļajās kalnu aizās, kur pusdienas stundā lidojošais vējš radīja noslēpumainas skaņas — ullas dziesmu.

Tā pagāja daudz asiņainu un bēdīgu gadu.

Atnācējiem nebija sieviešu — iekarotājiem vajadzēja mirt, neatstājot pēcnācējus. Un tad kalnos, kur slēpās Aoli, parādījās vēstnieks — sejā skaists Magacitls. Viņš bija bez bruņu cepures un šķēpa. Rokā turēja niedres nūju ar tai piesietu dziju. Viņš tuvojās Svētā Sliekšņa ugunim un sāka runāt uz Aoliem, kas bija sapulcējušies no visām aizām:

«Mana galva nav apsegta, mana krūts ir kaila — caurduriet mani ar šķēpu, ja sacīšu melus. Mēs esam visspēcīgi. Mēs bijām Talcetla zvaigznes valdnieki. Mēs pārlidojām zvaigžņu tāli, ko sauc par Piena Ceļu. Mēs iekarojām Tumu un iznīcinājām mums naidīgās ciltis. Mēs sākām izveidot ūdenstvertnes un lielus kanālus, lai uzkrātu ūdeņus un slacītu līdz šim neauglīgos Turnas klajumus; Mēs uzcelsim lielu pilsētu Soacēru, kas nozīmē Saules Mītne, mēs ļausim dzīvot visiem, kas grib dzīvot. Bet mums nav sieviešu, un mums jāmirst, nepiepildot savu uzdevumu. Dodiet mums savas jaunietes, un mēs radīsim cilti, kas apdzīvos Turnas kontinentus. Nāciet pie mums un palīdziet mums celt.»

yēstnieks nolika niedres nūju ar dziju pie uguns un nosēdās ar seju pret Slieksni. Viņa acis bija aizvērtas. Un visi redzēja viņa pierē trešo aci, kas bija aizklāta ar plēvi, it kā iekaisusi.

Aoli apspriedās un runāja savā starpā: «Kalnos nepietiek barības lopiem un maz ūdens. Ziemā mēs sastingsim alās. Stiprie vēji nogāzīs mūsu būdiņas bezdi- bens aizās. Paklausīsim vēstniekam un atgriezīsimies savās vecajās krāsmatās.»

Aoli iznāca no kalnu aizām Azoras klajumā, dzīdami sev pa priekšu haši barus. Magacitli paņēma Aolu jaunietes un radīja ar tām zilo Goru cilti. Tad arī iesāka izbūvēt sešpadsmit milzīgus baseinus Ro, kur, polos sniegam kūstot, sakrājas ūdens. Neauglīgos klajumus pieraka ar kanāliem un apūdeņoja.

No pelniem iznira jaunās Aolu apmetnes. Lauki deva bagātu ražu.

Tika uzceltas Soacēras sienas. Izbūvējot cirkus un sienas, Magacitli lietoja milzīgas ceļamās mašīnas, kuras iedarbināja apbrīnojami mehānismi. Ar zinātnes spēku Magacitli varēja pārvietot lielus akmeņus un ierosināt stādu augšanu. Viņi ierakstīja savas zināšanas grāmatās — ar krāsainiem plankumiem un zvaigžņu zīmēm.

Kad nomira pēdējais atnācējs no Zemes — ar viņu aizgāja kapā ari Zināšanas. Tikai pēc divdesmit gadu tūkstošiem mēs, Goru cilts pēcnācēji, atkal izlasījām slepenās Atlantu grāmatas.

NEJAUŠS ATKLAJUMS

Krēslā Gusevam nebija ko darīt, un viņš sāka klejot pa istabām. Māja bija liela, stipri būvēta — ziemas dzīvei. Tajā bija daudz pāreju, kāpņu, tukšu zāļu, galeriju ar tādu klusumu, kāds mēdz būt neapdzīvotas telpas. Gusevs klejoja apkārt, skatījās, žāvājās:

«Lepni dzīvo, velni, bet garlaicīgi.»

Mājas attālākā daļā bija dzirdamas balsis, klabēja virtuves naži, skanēja trauki. Pārvaldnieka pīkstoša putna balss bēra vārdus, lamāja kādu. Gusevs aizgāja līdz virtuvei — zemai, spraišļotai istabai. Tās dibena dega nespodra eļ|as liesma pār pannām. Gusevs apsta- jās durvīs, paraustīja degunu. Pārvaldnieks un virēja. kuri lamājās savā starpā, apklusa un izbailēs pierāvās aiz virtuves spraišļiem.

— Tvans jums ir, tvans, tvans, — Gusevs sacīja viņiem krieviski, — ierīkojiet pār pliti pavarda sutenieku. Ak jūs mežoņi, un vēl marsieši!

Viņš atmeta ar roku, redzēdams viņu pārbiedētās sejas, un izgāja uz sētas puses lievenēm. Nosēdās uz akmens kāpnītēm, izvilka sirdij dārgo etviju, aizpīpēja.

Klajuma lejgalā pie meža ganuzēns skraidīdams un klaigādams dzina ķieģeļu šķūnī dobji rēcošus haši. No turienes pa ežu, pa augstu zāli uz māju nā"ca sieviete ar diviem piena spainīšiem. Vējš rāva vaļā viņas dzelteno kreklu, plandīja jocīgās micītes pušķīti uz spilgti rūsganiem matiem. Skat, viņa apstājās, nolika spainīšus un, ar elkoni aizsegusi seju, sāka atgaiņāties no kāda kukaiņa. Viņa smiedamās paņēma spainīšus un atkal devās teciņiem uz priekšu. Ieraudzījusi Gusevu, atņirdza baltos zobus smaidā.

Gusevs sauca viņu par Ihiņu, lai gan viņa bija vārdā Iha, pārvaldnieka brāļameita, jautra, tumšzilgana meiča.

Viņa žigli paskrēja garām Gusevam — tikai sarauca

degunu uz viņa pusi. Gusevs taisījās viņai uzšaut ar plaukstu pa muguru, bet atturējās. Sēdēja, pīpēja, gaidīja.

Ihiņa tiešām drīz atkal atgriezās ar groziņu un nazīti. Nosēdās netālu no Debesu Dēla un sāka mizot dārzājus. Viņas biezās skropstas trīsēja. No visa bija redzams, ka viņa ir jautra meiča.

—   Kāpēc jums uz Marsija sievišķi tādi kā zili? — Gusevs jautāja viņai krieviski. — Muļķe tu esi, Ihiņ, īstu dzīvi nesaproti.

Iha atbildēja viņam, un Gusevs it kā sapnī nojēdza viņas vārdus:

—  Skolā es mācījos ticības mācības; tur bija stāstīts, ka Debesu Dēli esot jauni. Grāmatās stāsta vienu, patiesībā iznāk citādi. Debesu Dēli nemaz nav ļauni.

—  Jā, viņi ir labi, — atbildēja Gusevs, piemiedzis vienu aci.

Iha aizrijās smieklos, viņas nazītis veikli lobīja mizas.

—  Mans tēvocis saka, it kā jūs, Debesu Dēli, varot nogalināt ar acu skatienu. Es gan to tā kā nemanu.

—   Patiešām? Bet ko tad jūs manāt?

—   Klausieties, atbildiet mūsu valodā, — Ihiņa iesaucās, — jūsu valodu es nesaprotu!

—  Jūsu valodā man neiznāk tik gludi.

—   Ko jūs sacījāt? — Iha nolika nazīti, tā viņu smacēja smiekli. — Pēc manām domām, pie jums uz Sarkanās Zvaigznes viss ir tāpat kā še.

Tad Gusevs iekāsējās, pievirzījās tuvāk. Iha paņēma groziņu un atrāvās nost. Gusevs iekāsējās un pievirzījās vēl vairāk. Viņa sacīja:

—   Nodeldēsiet drēbes, pa kāpnītēm beržoties.

Varbūt Iha to sacīja kaut kā citādi, bet Gusevs taisni

tā saprata. Viņš ātri pavērās apkārt un satvēra Ihiņu aiz pleciem. Viņa tūlīt atmetās atpakaļ, iepleta acis. Bet Gusevs ļoti cieši noskūpstīja viņu. Iha no visa spēka piespieda sev klāt groziņu un nazīti.

—  Tā jā, Ihiņ!

Viņa uzlēca kājās un aizskrēja.

Gusevs palika sēdus, plūkādams ūsiņas. Iesmējās. Saule nogāja. Iznira zvaigznes. Pie pašām kāpnītēm pielavījās kāds slaids, pinkains zvēriņš un fosforiskām acīm

raudzījās uz Gusevu. Gusevs pakustējās — zvēriņš iešņācās, pazuda kā ēna.

—  Jā, šīs blēņas tomēr jāmet pie malas, — Gusevs noteica. Viņš saraustīja jostu un iegāja mājā Tūlīt gai tenī viņam priekšā pazibēja Ihiņa. Viņš pamāja tai ar pirkstu, un viņi devās pa gaiteni uz priekšu. Gusevs, vaib- stidamies aiz piepūles, sāka runāt marsiski:

—   Tu, Ihiņ, paklausi man. Es, Debesu Dēls, ne pa jokam esmu še atbraucis. Man padomā lieli darbi ar jūsu planētu. Bet neesmu še iedzīvojies, nezinu jūsu kārtību. Tev man jāpalīdz. Tikai, pielūko, nemelo. Re, ko pasaki man: kas ir mūsu saimnieks?

—  Mūsu saimnieks, — atbildēja Iha, ar pūlēm ieklausīdamās Guseva savādajā runā, — mūsu saimnieks ir visu Turnas zemju valdnieks.

—  Te tev nu bija! — Gusevs apstājās. — Tu mels niekus? (Pakasīja aiz auss.) Kā tad viņu oficiāli sauc? Par karali, vai? Kas viņam par amatu?

—  Viņu sauc Tuskubu. Viņš ir Aelitas tēvs. Viņš atrodas Augstākās padomes priekšgalā.

—   Tā Saprotu.

Gusevs kādu laiku gāja klusēdams.

—   Klausies, Ihiņ, tai istabā, es redzēju, jums ir blāvs spogulis. Interesanti tanī palūkoties. Parādi, kā

to savienot.

Viņi iegāja šaurā, pustumšā istabā, kurā bija daudz zemu krēslu. Sienā bālganoja miglains spogulis. Gusevs atgāzās krēslā, kas stāvēja tuvāk ekrānam. Iha jautāja:

—   Ko Debesu Dēls vēlētos redzēt?

—   Parādi man pilsētu.

—  Tagad ir nakts, darbi visur nobeigti, fabrikas un veikali slēgti, laukumi tukši. Varbūt — izpriecas?

—   Rādi izpriecas.

Iha iebāza ieslēgus skaitļu dēlī un, turēdama garas saites galu, atgāja pie krēsla, kur, izstiepis kājas, sēdēja Debesu Dēls.

—  Tautas izpriecas, — Iha sacīja un parāva saiti.

Atskanēja stiprs troksnis — dobja tūkstoš cilvēku

pūļa dunoņa. Spogulis iegaismojās. Atklājās neparasta spraišļotu stikla jumtu perspektīva. Plati gaismas stari krita uz milzīgiem plakātiem, uzrakstiem, kūpošu, daudz

krāsainu dūmu mutuļiem. Lejā mudžēja galvas, galvas, galvas. Šur tur kā sikspārņi augšup lejup laidās spārnotas figūras. Stikla spraišļi, gaismas staru krustojumi, cilvēku pūļi aizplūda dzijumā, zuda putekļainā, dūmainā migla.

—   Ko viņi dara? — iesaucās Gusevs nedabiski skaļā balsī: tik stiprs bija troksnis.

—  Viņi elpo brīnišķos dūmus. Vai redzat dūmu mutuļus? Tur kūp havras lapas. Tie ir brīnišķi dūmi. Tos sauc par nemirstības dūmiem. Kas tos ieelpo, redz kaut ko neparastu: liekas, ka tu nekad nemirsi — tādus brīnumus var'redzēt un nojēgt. Daudzi dzird ullas skaņas. Nevienam nav atļauts pīpēt havru savās mājās — par to soda ar nāvi. Tikai Augstākā padome atļauj pīpēt, tikai divpadsmit reižu gadā šai mājā aizkūpina havras lapas.

—   Bet ko dara, rau, tie tur?

—  Viņi griež skaitļu riteņus. Viņi min skaitļus. Šodien katrs var iedomāties skaitli, — to, kas uzminēs, uz visiem laikiem atbrīvo no darba. Augstākā padome viņam dāvina skaistu māju, druvu, desmit hašus un spārnotu laivu. Tā ir milzīga laime — uzminēt.

Iha skaidrodama piesēdās uz krēsla roktura. Gusevs ilgi apbrīnoja dīvainības miglainajā spogulī. «Ak tu velni, ak nebēdņi!» Tad lūdza parādīt vēl kaut ko.

Iha nokāpa no krēsla un, spoguli izdzēsusi, ilgi rosījās pie skaitļu dēļa: nevarēja trāpīt ieslēgus caurumiņos. Kad atgriezās pie krēsla un atkal atsēdās uz roktura, grozīdama rokā saites galu, viņas sejiņa bija mazliet samulsusi.

—   Redziet, tur vēl kas interesants, — viņa izteica pavisam lēni un parāva saiti.

Pusi apgaismotā ekrāna aizsedza kāda cilvēka mugura. Bija dzirdama salta balss, kas lēni izrunāja vārdus. Mugura pagriezās, atvirzījās no spoguļa laukuma. Gusevs ieraudzīja vienu daļu lielas velves, kas dziļāk balstījās uz četrstūraina staba, vienu daļu sienas ar zelta uzrakstiem un ģeometriskām figūrām. Lejā ap galdu, nodūruši galvas, sēdēja tie paši marsieši, kas uz drūmās mājas kāpnēm bija sagaidījuši kuģi ar Zemes cilvēkiem.

Pie galda,' kas bija apklāts ar brokāta segu, stāvēja

Aelitas tēvs Tuskubs. Viņa plānās lūpas kustējās, melnā bārda līganoja pa virsvalka zelta šuvumu. Viņš bija kā akmenī cirsts. Blāvās, drūmās acis nekustīgi raudzījās uz priekšu — taisni spogulī. Tuskubs runāja, un viņa asie vārdi bija nesaprotami, bet drausmīgi. Re, viņš vairākas reizes atkārtoja vienu vārdu — Talcetl — un nolaida roku ar dūrē sažņaugtu vīstokli, it kā iedurot nazi. Viņam iepretim sēdošais marsietis ar platu, bālu seju piecēlās un, bālganām, neprātīgām acīm vērdamies Tus- kubā, iekliedzās:

—   Nevis viņi, bet tu!

Ihiņa nodrebēja. Viņa sēdēja ar seju pret spoguli, bet nekā neredzēja un nedzirdēja: Debesu Dēla lielā roka glāstīja viņas muguru. Kad spogulī atskanēja kliedziens un Gusevs vairākas reizes atkārtoja: — Par ko, par ko viņi runā? — Ihiņa it kā pamodās, iepleta muti, ieurbās ar acīm spogulī. Pēkšņi viņa žēli iebrēcās un parāva saiti.

Spogulis nodzisa.

—   Esmu pārskatījusies … Netīšām savienojusi. Neviens šoho nedrīkst klausīties Augstākās padomes noslēpumus. — Ihiņai klabēja zobi. Viņa iecirta pirkstus rūsganajos matos un izmisumā čukstēja: — Esmu pārskatījusies. Es neesmu vainīga. Mani izsūtīs uz alām, mūžīgos sniegos.

—   Nekas, nekas, Ihiņ, es nevienam neteikšu, — Gusevs glāstīja viņas siltos matus, kas bija mīksti kā Angoras kaķa spalva. Ihiņa norima, aizvēra acis.

—  Ak tu muļķīt, ak tu skuķīt! Ne tu esi zvērs, ne cilvēks. Zilā, negudrā.

Viņš pakasīja tai ar pirkstiem aiz auss, būdams pārliecināts, ka tas viņai patīk.

Šai brīdī atskanēja Losa un Aelitas soļi un balsis. Ihiņa piecēlās no krēsla un nedroši devās uz durvīm.

Tai pašā naktī Gusevs, iegājis Losa guļamistabā, sacija:

—   Nav gluži labi, Mstislav Sergejevič. Es te vienu skuķi piedabūju spoguli savienot, un mēs uzdūrāmies taisni Augstākās padomes sēdei. Šo to es sapratu. Kaut kas jādara — viņi mūs nogalinās, Mstislav Sergejevič, ticiet man, ar to beigsies.

Loss klausījās un nedzirdēja — sapņaini lūkojās uz Gusevu. Aizlika rokas aiz galvas. Gusevs pastāvēja, noteica drūmi: — Ta ja. Un aizgāja gulēt.

AELITAS RITS

Aelita pamodās agri un gulēja, atbalstījusies spilvenos. Viņas plašā, no visām pusēm vaļējā gulta pa paradumam stāvēja guļamistabas vidū uz paaugstinājuma. Griestu telts pārgāja augstā marmora akā, no turienes izklaidus krita rīta gaisma. Guļamistabas sienas ar bālo mozaīku palika pustumsā: gaismas stabs slīga tikai uz baltajiem palagiem, uz spilveniņiem, uz rokā atbalstīto Aelitas pelnu krāsas galvu.

Nakti viņa bija pārlaidusi nelabi. Savādu un baigu sapņu ainas nesakarīgi slīdēja viņas aizvērto acu priekšā. Miegs bija vārs kā ūdens plēksnīte. Visu nakti viņa juta sevi guļot un raugoties nogurdinošos rēgos un pusmiegā domāja: kādi nevajadzīgi sapņu tēli!

Kad griestu akā ieplūda rīta saule un gaisma noslīga uz gultas, Aelita nopūtās, pilnīgi pamodās un pašlaik gulēja nekustīgi. Viņas domas bija skaidras, bet asinīs vēl plūda nenoteikts baigums. Tas bija pavisam, pavisam nelabi.

Viņa nopūtās vēlreiz, izkāpa no gultas, uzvilka kājās pītas kurpītes, uzmeta rītasvārkus un devās uz vannas istabu.

Pelde viņu atspirdzināja, domas atgriezās pie ikdienas rūpēm. Katru rītu viņa sarunājās ar tēvu — tā bija parasts. Viņas istabā atradās neliels ekrāns.

Aelita piesēdās pie tualetes spoguļa, sakārtoja matus, iezieda ar smaržeļlu, tad noskaloja ar ziedu esenci seju, kaklu un rokas, paskatījās uz sevi caur pieri, saiga, pievirzija klāt galdiņu ar ekrānu un ieslēdza skaitļu dēli.

Miglainajā spogulī parādījās pazīstamais tēva kabinets: grāmatu skapji, kartogramas un rasējumi uz prizmām, kas griezās apkārt Ienāca Tuskubs, nosēdās pie galda, atbīdīja ar elkoni rokrakstus un uzmeklēja ar skatienu Aelitas acis. Viņa garo, smailo lūpu stūrī parādījās smaids:

—   Kā gulēji, Aelita?

—   Labi. Mājās viss labi.

—   Ko dara Debesu Dēli?

—   Viņi ir mierīgi un apmierināti. Viņi vēl gul.

—   Vai tu turpini ar viņiem valodas stundas?

—   Nē. Inženieris runā brivi. Viņa ceļabiedram zināšanu pietiek.

—  Vai viņi vēl nevēlas atstāt manu māju?

—   Nē, nē. ai nē!

Aelita atbildēja pārāk steidzīgi. Tuskuba blāvās acis izbrīna iepletās Zem viņa skatiena Aelita sāka virzīties atpakaļ, kamēr viņas mugura pieskārās krēsla atzveltnei. Tēvs sacīja:

—   Es tevi nesaprotu.

—   Ko tu nesaproti? Tēvs, kāpēc tu man visu nesaki? Ko tu esi nodomājis ar viņiem darīt? Es lūdzu tevi…

Aelita nenobeidza: Tuskuba seja pārvērtās, it kā to būtu apliesmojusi traku dusmu kvelde. Spogulis nodzisa. Bet Aelita vēl vienmēr vērās tā miglainajā virsmā, vēl vienmēr redzēja sev drausmīgo, katrai dzivai būtnei drausmīgo tēva seju.

—   Tas ir šausmīgi, — viņa noteica, — tas būs šausmīgi — Viņa strauji piecēlās, bet [āva nosligt rokām un atkal apsēdās.

Viņu aizvien vairāk pārņēma nenoteikts baigums. Aelita lielam acim vēroja savu attēlu spogulī. Baigums ieplūda asinis, viņu sāka kratīt drebuli. «Cik tas bija nelabi, veltīgi.»

Negribot kā pagājušās nakts sapnis viņas priekšā parādījās Debesu Dēla seja — liela sniegbaltiem matiem, satraukta, nenotverami mainiga, gan skumjām, gan maigām acim. piesātinātām ar Zemes sauli, Zemes valgmi — baigām kā miglas aizas, negaisu verdošām, prātu satricinošam acim.

Aelita papurināja galvu. Sirds drausmīgi, dobji pukstēja. Noliekusies pār skaitļu dēlīti, viņa iebāza slēg- tapiņas. Miglainajā spogulī parādījās krēslā snaudoša vecīša sarauktā figūriņa starp daudziem spilventiņiem

Pa logu krita gaisma uz viņa izkaltušajām rokām virs pūkainās segas. Vecītis nodrebēja, sakārtoja noslīdējušās brilles, pavērās pāri stikliem ekrānā un pasmaidīja ar bezzobu muti.

—   Ko teiksi, mans bērns?

—   Skolotāj, man ir baigi, — Aelita sacīja, — skaidrība atkāpjas no manis. Es to negribu, es bīstos, bet nevaru.

—   Vai tevi mulsina Debesu Dēls?

—   Jā. Mani mulsina viņā tas, ko nevaru saprast. Skolotāj, es nupat runāju ar tēvu. Viņš bija nemiera pilns. Es jūtu — viņiem Augstākajā padomē notiek cīņa. Es bīstos, ka Padome nepieņem šausmīgu lēmumu. Palīdzi!

* — Tu nupat sacīji, ka Debesu Dēls mulsinot tevi. Labāk būs, ja viņš pilnīgi pazudīs.

—   Nē! — Aelita izteica to ātri, asi, satraukti.

Vecītis sarauca pieri no viņas skatiena. Pačāpstināja

krunkaino muti.

—   Es labi nesaprotu tavu domu gājienu, Aelita, tavās domās ir divdabība un pretrunas.

—  Jā, es to jūtu.

—   Lūk, labākais pierādījums, ka tev nav taisnība. Augstākās atziņas ir skaidras, mierīgas un nepretrunī- gas. Es darīšu, kā tu vēlies, un parunāšu ar tavu tēvu. Ari viņam nemierīgs raksturs, un tas var viņu pavedināt uz rīcību, kas neatbilstu gudrībai un taisnībai.

—   Es cerēšu.

—   Apmierinies, Aelita, un esi uzmanīga … Ieskaties dziļi sevī. Kas tevi satrauc? Tavās asinīs ir mulsa …

—   Skolotāj, viņš mulsina mani ar ko citu.

—   Lai ar cik trauksmainām jūtām viņš tevi mulsinātu, tu iesi bojā. Tikai gudrības saltums, Aelita, tikai visu dzīvu radību neizbēgamās bojā ejas mierīgs vērojums, tikai gaidas, ka tavs jau pilnīgais gars, kam nav vairs vajadzīga nekāda nožēlojama dzīves pieredze, beigs eksistēt, — tā ir laime. Saltas skumjas. Bet tu vēlies griezties atpakaļ dzīvē. Bīsties šā kārdinājuma, mans bērns. Viegli ir krist, viegli ir ripot no kalna lejā, bet lēni un grūti ir kāpt augšā. Esi gudra.

Aelita klausījās, viņas galva sliga lejup…

- Skolotāj, — viņa pēkšņi sacīja, un viņas lūpas nodrebēja, acīs pavīdēja ilgas, — Debesu Dēls sacīja, ka Zemes virsū viņi zina kaut ko tādu, kas ir augstāks par saprātu, augstāks par zinību, augstāks par gudrību. BH: kas tas ir — to es nesaprotu. Tāpēc arī mani pārņēmis baigums. Vakar mēs bijām pie ezera, uzlēca Sarkanā Zvaigzne, viņš norādīja uz to ar roku un sacīja: «Ap to vijas mīlas migla. Cilvēki, kas iepazīst mīlu, nemirst.» Ilgas saplosīja man krūtis, skolotāj.

Vecītis sarauca pieri, ilgi klusēja, bez apstājas kustējās tikai viņa izkaltušās rokas pirksti.

—   Labi, — viņš sacīja, — lai Debesu Dēls tev to iemāca. Iekams tu nezināsi visu, netraucē mani. Esi uzmanīga. ,

Spogulis nodzisa. Istabā ieilga klusums. Aelita paņēma no ce)iem mutautiņu un noslaucīja seju. Pēc tam pavērās sevī — uzmanīgi, stingri. Viņas uzacis pacēlās. Viņa atvēra nelielu šķirstiņu un zemu noliecās pār to, pārkravājot lietiņas. Atrada un uzmauca sev kaklā mazu, dārgmetālā iestiprinātu, sažuvušu brfnumzvēriņa indri ķepiņu, kura saskaņā ar seniem ticējumiem stipri palīdz sievietēm grūtos brīžos.

Aelita nopūtās un devās uz bibliotēku. Loss pacēlās viņai pretim no loga, kur bija sēdējis ar grāmatu rokā. Aelita pavērās viņā — lielais, labais, satrauktais. Viņai kļuva karsti ap sirdi. Viņa uzlika roku uz krūtim, uz brīnumzvēriņa ķepiņas, un sacīja:

—   Vakar es jums apsolīju pastāstīt par Atlantīdas bojā eju. Sēdieties un klausieties.

AELITAS OTRAIS STĀSTS

— Lūk, ko mēs izlasījām krāsainajās grāmatās, — Aelita sacīja.

Tais tālajos laikos Zemes virsū pasaules centrā atradās Simt Zelta Vārtu pilsēta, kas tagad guļ okeāna dibenā. No pilsētas nāca zinibas un kārdinājumi grezni dzīvot. Tā pievilka pie sevis Zemes ciltis un iekveldēja tanis mežonīgu mantkāri. Pienāca brīdis, un jauna tauta uzbruka valdītājiem un sagrāba pilsētu. Civilizācijas

gaisma uz laiku apslāpa. Bet pagāja laiks, un tā uzliesmoja jaunā spilgtumā, iemantojusi svaigās uzvarētāju asinis. Aizritēja gadsimti, un no jauna staiguļu ordas kā mākoņi apsēda mūžīgo pilsētu.

SimtZeLTa Vārtu pilsētas pirmie nodibinātāji bija Zemzes cilts Āfrikas nēģeri. Viņi uzskatīja sevi par tās melnās rases jaunāko nozarojumu, kas sirmā senatnē apdzīvojusi Klusā okeāna viļņos bojā gājušo milzīgo Gvandanas kontinentu. Melnās rases pārpalikušās daļas bija saskaldījušās neskaitāmās ciltīs. Daudzas no tām bija pārvērtušās par mežoņiem un izvirtušas. Tomēr nēģeru asinīs virmoja varenās pagātnes atceres.

Zemzieši bija ārkārtīgi spēcīgi un liela auguma. Viņiem piemita neparasta īpašība: tie varēja atstatumā sajust priekšmetu būtību un formu, tāpat kā magnēts sajūt otra magnēta klātbūtni. So īpašību viņi bija attīstījuši, dzīvojot tropu mežu tumšajās alās.

Glābjoties no indīgās gohu mušas, Zemzes cilts atstāja mežus un sāka virzīties uz rietumiem, kamēr uzgāja dzīvei derīgu apgabalu. Tā bija kalnaina augstiene, kuru apskaloja divas milzīgas upes.

Še bija daudz augļu un medījumu, kalnos zelts, alva un varš. Krāšņi bija meži, pakalni un klusās upes, un tur neplosījās nāvīgie drudži.

Zemzieši uzcēla sienu pret plēsīgiem zvēriem un, atzimējot šās vietas izdevīgumu, sakrāva no akmeņiem augstu piramīdu.

Virs piramīdas viņi novietoja stabu ar klitli putna, cilts labvēļa spalvu pušķi, jo šis putns bija viņus ceļā glābis no gohu mušas. Zemzes cilts vadoņi greznoja galvas ar putna spalvām un iesauca sevi putnu vārdos.

Uz rietumiem no augstienes klejoja sarkanādaiņu ciltis. Zemzieši uzbruka tām, saņēma gūstekņus un pavēlēja art zemi, celt mitekļus, rakt rūdu un zeltu. Pilsētas slava izplatījās tālu rietumos un iedvesa bailes sarkanādaiņiem, jo zemzieši bija spēcīgi, prata uzminēt naidnieku domas un nogalināt tos lielā atstatumā, sviežot saliektu koka gabalu. Koka mizas laivās viņi īrās pa platajām upēm un ievāca no sarkanādaiņiem meslus.

Zemzes cilts pēcnācēji izgreznoja pilsētu ar apaļām akmens celtnēm, kurām bija niedru jumti. Viņi auda

lieliskas vilnas drēbes un prata pierakstīt domas ar priekšmetu attēliem, šo prasmi viņi bija saglabājuši atmiņas dzīlēs kā senu zudušās civilizācijas atceri.

Pagāja gadsimti. Un tad rietumos parādījās varens sarkano vadonis. Viņu sauca Uru. Viņš bija dzimis pilsētā, bet jaunībā aizgājis stepē pie medniekiem un staiguļiem. Viņš savāca neskaitāmus karapulkus un devās iekarot pilsētu.

Zemzes cilts pēcnācēji izlietoja aizsardzībai visas savas zināšanas: iznīdēja naidniekus ar uguni, laida tiem virsū satracinātu bifeļu barus, dragāja tos ar bumerangiem1 , kas brāzās kā zibeņi. Bet sarkanādaiņu bija daudz, un tie bija ļoti mantkārīgi. Viņi sagrāba pilsētu un izlaupīja to. Uru izsludināja sevi par pasaules vadoni. Viņš pavēlēja Sarkanajiem kareivjiem ņemt sev Zemzes cilts jaunietes. Daļa uzvarēto, kas slēpās mežos, atgriezās pilsētā un sāka kalpot uzvarētājiem.

Sarkanie ātri piesavinājās Zemzes cilts zinības, paražas un mākslas. Uru dinastijas karavadoņi paplašināja īpašumus, rietumos viņi iznicināja staiguļus un pie Klusā okeāna sacēla zemes un akmens piramīdas. Austrumos viņi mācās virsū nēģeriem. Nigēras un Kongo krastos, klinšainajā piekrastē gar Vidusjūru, kas skalojās tur, kur tagad ir Sahāras tuksnesis, viņi lika pamatus stipriem cietokšņiem. Tas bija karu un jaunceltņu laikmets. Zemzes cilts zeme tad saucās par Hamaganu.

Pilsētai uzcēla visapkārt jaunu sienu, un tanī ierīkoja simt vārtus, kas bija apsisti ar zelta lapām. Mant- kāres un ziņkāres vilinātas, tur saplūda visas pasaules tautas. Starp daudzajām ciltīm, kas klaiņoja pa pilsētas tirgiem un cēla teltis pie tās sienām, parādījās vēl neredzēti cilvēki. Tie bija melnīgsnēji kā olīvas, ar lielām, kvēlām acīm un gariem deguniem kā knābjiem. Viņi bija gudri un viltīgi. Neviens nevarēja atcerēties, kad viņi ienākuši pilsētā. Bet jau pēc vienas paaudzes kā zinātne, tā tirdzniecība Simt Zelta Vārtu pilsētā izrādījās šās nelielās cilts rokās. Viņi sauca sevi par «Aama dēliem».

•Bumerangs — austrāliešu koka ierocis. Kad to izsviež, tas grieža^ kā propelleris un, ja neķer tnerķi, atgriežas tur, no kurienes sviests.

Gudrākie Aama dēli izlasīja senos Zemzes cilts uzrakstus un sāka attīstīt sevī spēju redzēt priekšmetu būtību. Viņi uzcēla Dusošās Nēģera Galvas apakšzemes templi un sāka pievilkt ļaudis, pareģoja likteni un rādīja ticīgajiem mirušo ēnas.

Ar bagātību un zināšanu spēku Aama dēli nokļuva līdz zemes pārvaldīšanai. Viņi dabūja savā pusē daudzas ciltis un tai pašā laikā radīja valsts malienās un pašā pilsētā sacelšanos par jaunu ticību. Asiņainā cīņā gāja bojā Uru dinastija. Aama dēli sagrāba varu.

Ap šo seno laiku notika pirmais Zemes satricinājums. Daudzās vietās starp kalniem iznira liesmas, un pelni ietina debesis. Lielas zemes platības Atlantijas kontinenta dienvidos nogrima okeānā. Ziemeļos no jūras dibena pacēlās klinšainas salas un savienojās ar sauszemi: tā izveidojās Eiropas līdzenuma kontūras.

Visu savu varu Aama dēli izlietoja, lai ieviestu kultūru daudzajās ciltīs, kas kādreiz bija padevušās Uru dinastijai un pēc tam no tās atkritušas. Bet Aama dēli necienīja karu. Viņi sarīkoja ar Dusošā Nēģera Galvu izgreznotus kuģus, piekrāva tos ar garšvielām, audumiem, zeltu un ziloņkaulu. Viņi tirgojās un dziedināja ar buramiem vārdiem un maģiskām formulām slimos un gaudenos. Preču apsardzībai viņi cēla katrā zemē lielu, piramīdveidīgu māju, uz kurieni pārnesa Dusošā Galvu. Ja tauta sacēlās pret ienācējiem, no kuģa nokāpa bronzā kalts sarkanādaiņu karapulks ar spalvām greznotiem vairogiem un augstām bruņu cepurēm, kas iedvesa šausmas.

Tā no jauna vērsās plašumā un nostiprinājās senās Zemzes cilts zemes īpašumi. Tagad tā saucās par At- lantīdu. Atlantu tirdzniecības kuģi īrās uz austrumiem līdz Indijai, kur vēl valdīja melnā rase. Āzijas austrumu piekrastē viņi pirmoreiz ieraudzīja gigantus ar dzeltenām un plakanām sejām. Šie cilvēki svieda akmeņus viņu kuģos.

Dusošās Galvas kults bija pieejams katram — tas bija varas un spēka galvenais ierocis, bet kulta nozīmi un iekšējo saturu Atlanti glabāja vislielākā slepenībā. Viņi audzēja Zemzes cilts gudrības sēklu un bija vēl pašā sākumā uz tā ceļa, kas noveda bojā visu rasi.

Viņi runāja tā:

«Patiesā pasaule nav redzama, nav jūtama, nav dzirdama, tai nav garšas un smaržas. Patiesā pasaule ir saprāta kustība. Šās kustības sākuma un beigu mērķi nav aptverami. Saprāts ir matērija, kas vēl cietāka nekā akmens un ātrāka nekā gaisma. Meklēdams mieru kā katra matērija, saprāts iekrīt it kā miegā, tas ir, kļūst lēnāks, ko sauc par saprāta iemiesošanos vielā. Sakarā ar miega dziļumu saprāts iemiesojas ugunī, gaisā, ūdenī, zemē. No šīm četrām stihijām rodas redzamā pasaule. Priekšmets ir saprāta pagaidu sabiezējums. Priekšmets ir sabiezējoša saprāta sfēras kodols, it kā apaļš zibens, kurā sablīvējas pērkona gaiss.

Kristālā saprāts atrodas pilnīgā mierā. Zvaigžņu izplatījumā saprāts ir pilnīgā kustībā. Cilvēks ir tilts starp šiem diviem saprāta stāvokļiem. Caur cilvēku plūst saprāta vilnis redzamajā pasaulē. Cilvēka kājas izaug no kristālā, viņa vēders ir saule, viņa acis — zvaigznes, viņa galva — bļoda ar malām, kas izplešas Visumā.

Cilvēks ir pasaules valdnieks. Viņam paklausa stihijas un kustība. Viņš valda tās ar spēku, kas izplūst no viņa saprāta, tāpat kā gaismas stars izplūst pa māla trauka kaklu.»

Tā runāja Atlanti. Vienkāršā tauta nesaprata viņu mācību. Daži pielūdza dzīvniekus, citi mirušo ēnas, citi elkus, citi nakts trokšņus, pērkonu un zibeni vai bedri zemē. Bija neiespējami un bīstami cīnīties ar šīm daudzajām māņticībām.

Tad priesteri — augstākā Atlantu kasta saprata, ka jāievieš skaidrs un saprotams, visiem vienāds kults. Viņi sāka celt milzīgus, ar zeltu izrotātus tempļus un ziedot tos saulei — bargai un dzīvinošai, mirstošai un no jauna atdzimstošai dzīvības mātei un valdniecei.

Saules kults drīz vien pārņēma visu Zemi. Ticīgie izlēja daudz cilvēku asiņu. Galējos rietumos starp sarkanādaiņiem saule pieņēma spalvām apklātas čūskas veidu. Galējos austrumos saule, mirušo ēnu valdniece, pieņēma ar putna galvu greznota cilvēka veidu.

Pasaules centrā, Simt Zelta Vārtu pilsētā, bija uzcelta pakāpjveidīga piramīda, tik augsta, ka mākoņi dū- makoja ap tās virsotni, turp pārnesa Dusošā Galvu. Pie piramīdas pakājes uz laukuma bija nostādīts spārnains zelta vērsis ar cilvēka seju, lauvas ķetnām. Zem tā nedziestoši dega uguns.

Tais dienās, kad diena ar nakti vienādā garumā, tautas priekšā, olveidīgām bungām rībot, sievietēm dejojot, augstākais priesteris, Saules Dēls, varenais virsaitis, nogalināja skaistāko pilsētas jaunekli un sadedzināja viņu vērša vēderā.

Saules Dēls bija pilsētas un zemju neaprobežots valdnieks. Viņš cēla slūžas un ierīkoja apūdeņošanu, izdalīja no pārdotavām drēbes un uzturu, noteica, cik kuram pienākas zemes un lopu. Daudzie ierēdņi bija viņa pavēļu izpildītāji. Neviens nevarēja sacīt — «Tas ir mans», jo viss piederēja saulei. Darbs bija svēts. Par laiskumu sodīja ar nāvi. Pavasarī Saules Dēls pirmais izgāja tīrumā un af vēršiem izdzina vagu, iesēja kukurūzas graudus.

Tempļi bija pilni ar labību, audumiem, garšvielām. Atlantu kuģi ar purpura burām uz kurām bija izšūta čūska, kas tur mutē sauli, vagoja visas jūras un upes. Iestājās ilgs miers. Ļaudis piemirsa, kā jātur rokā šķēps.

Un tad pār Atlantidu sabiezēja mākonis no austrumiem.

Āzijas austrumu augstienēs dzīvoja spēcīga Učkuru cilts ar dzeltenām sejām, šķībām acim. Viņi padevās kādai velna apsēstai sievietei, kuru sauca Su Hutam Lu, kas nozīmēja — «tā. kas runā ar mēnesi».

Su Hutam Lu sacīja Učkuriem:

«Es jūs vedīšu uz zemi, kur saule slīgst kalnu aizā. Tur ganās tik daudz aunu, cik zvaigžņu debesīs, tur plūst kumisa upes, tur ir tik augstas jurtas, ka katrā var sadzīt kamieļu baru. Tur vēl nav spēruši kāju jūsu zirgi, un jūs vēl neesat smēluši upju ūdeni savās bruņu cepurēs.»

Učkuri nokāpa no augstienes un uzbruka daudzajām dzelteno staiguļu ciltīm, uzvarēja tās un kļuva par viņu karavadoņiem. Viņi sacīja tiem, kas bija uzvarēti: «Nāciet mums līdzi uz saules zemi, kuru norādījusi Su Hutam Lu.»

Staiguļi, kas pielūdza zvaigznes, bija lieli sapņotāji un nepazina baiļu. Viņi novāca jurtas un sāka dzīt ganāmpulkus uz rietumiem. Virzījās lēnām gadu pēc gada. Priekšā atradās Učkuru jātnieki, kas uzbruka, cīnījās un iznīcināja pilsētas. Aiz jātniekiem nāca ganāmpulki un pajūgi ar sievietēm un bērniem. Staiguļi pagāja garām Indijai un izrisa pa Eiropas austrumu līdzenumu.

Tur daudzi palika ezeru malās. Spēcīgākie turpināja virzīties uz rietumiem. Vidusjūras piekrastē viņi iznīcināja Atlantu pirmo koloniju un dabūja zināt no uzvarētajiem, kur atrodas saules zeme. Še Su Hutam Lu nomira. No viņas galvas noņēma matus līdz ar ādu un piesita pie augstas kārts. Ar šo karogu viņi devās tālāk gar jūras krastu. Tā viņi nonāca līdz Eiropas malai un, palūk, ieraudzīja no kalnu augstumiem apsolītās zemes apveidus. Kopš tās dienas, kad Učkuri pirmoreiz nokāpa no augstienes, bija pagājuši simt gadi.

Staiguļi sāka cirst mežus un taisīt plostus. Ar plostiem viņi pārcēlās pāri sāļai, siltai upei. Nonākuši iecerētajā Atlantīdas zemē, staiguļi uzbruka svētajai Tules pilsētai. Kad viņi sāka rāpties uz augstajām sienām, pilsētā atskanēja zvanu skaņas; zvanīšana bija tik patīkama, ka dzeltenie neizpostīja pilsētu, neiznīcināja iedzīvotājus, neizlaupīja tempļus. Viņi paņēma pārtikas un apģērbu aizgādu un devās tālāk uz dienvidrietumiem. Putekļi, kurus sacēla rati un ganāmpulki, aizsedza sauli.

Beidzot staiguļiem aizkrustoja ceļu sarkanādaiņu vS karaspēks. Atlanti bija visi tērpušies zeltā, daudzkrāsainās spalvās, izlutināti un skaisti pēc izskata. Učkuru jātnieki iznicināja tos asiņainā kaujā, kas ilga no saules lēkta līdz rietam.

No Simt Zelta Vārtu pilsētas izsūtīja vēstnešus uz rietumiem pie sarkanajiem, uz dienvidiem pie nēģeriem, uz austrumiem pie Aama ciltīm, uz ziemeļiem pie ciklopiem. Atlanti ziedoja cilvēku upurus. Nedziestoši liesmoja uguns sārti tempļu virsotnēs.

Prātnieki aiznesa Lielo Zināšanu grāmatas dziļi kalnu alās un ieraka zemē.

Sākās karš. Tā liktenis bija jau iepriekš izšķirts: Atlanti varēja aizstāvēt tikai savu pārsātināto bagātību, staiguļiem bija mežonīga mantkāre un ticība uz to, kas viņiem apsolīts. Tomēr cīņa bija ilgstoša un asiņaina. Zeme tika izpostīta. Sāka plosīties bads un mēris. Kara

pulki izklīda un laupīja visu, ko spēja. Simt Zelta Vārtu pilsēta tika ieņemta triecienuzbrukumā un tās sienas nojauktas. Saules Dēls metās zemē no pakāpjveidīgās piramīdas. Nodzisa ugunis tempļu virsotnēs. Nedaudzi prātnieki un iesvētītie aizbēga kalnos, alās. Civilizācija gāja bojā.

Starp varenās pilsētas sagrautajām pilīm, pa laukumiem, kas bija apauguši ar zāli, klejoja aitas, un gans ar dzelteno seju dainoja skumju dziesmu par svētlaimīgo, sirdij dārgo valsti, kas ir kā mirāža stepē un kur zeme ir zila un debesis mirdz zeltā.

Staiguļi jautāja saviem vadoņiem: «Kurp vēl mums doties?» Vadoņi atbildēja tiem: «Mēs esam atveduši jūs apsolītajā zemē, apmetieties un dzīvojiet mierīgi.»

Učkuri, dzeltenģīmju virsaiši, izvēlējās gudrāko karavadoni un uzticēja tam iekarotās zemes pārvaldīšanu. Viņu sauca Tubalu. Viņš pavēlēja salabot sienas, iztīrīt dārzus, art laukus un atjaunot mitekļus. Viņš izdeva daudz gudru un vienkāršu likumu. Viņš atsauca pie sevis alās aizbēgušos prātniekus un iesvētītos un sacīja tiem: «Manas acis un ausis atvērtas gudrībai.» Viņš iecēla tos par padomdevējiem, atļāva atvērt tempļus un izsūtīja uz visām pusēm vēstnešus ar ziņu, ka grib mieru.

Tā sākās trešais, visaugstākais Atlantu civilizācijas vilnis.

Staiguļi ātri sakusa ar citām ciltīm. No jurtām, ganāmpulkiem, mežoņu brīvestības palika pāri tikai dziesmas un teikas. Jātnieku un karavadoņu pēcnācēji bija pilsētas aristokrātijā. Atlanti cienīja zinātnes, mākslas un greznību. Viņi izgreznoja pilsētu ar jaunām sienām un septiņstūru torņiem, pārklāja ar zeltu divdesmit vienu milzīgās piramīdas pakāpi, ievilka akveduktus, pirmoreiz sāka izmantot arhitektūrā kolonu.

No jauna tika izlasītas senās Zemzes cilts grāmatas un gudrās Aama dēlu grāmatas. Alās atrada pusizplēnējušus «septiņus Dusošā papirusus». Līdz ar šo atklājumu sāka ātri attīstīties zinātne.

Jaunās zinātnes pamats bija šāds:

«Cilvēkā snauž visvarenākais pasaules spēks — saprāta matērija. Tāpat kā drošas rokas uzvilkta stopa bulta ķer mērķi, tā arī snaudošā saprāta matērija var

sasprindzināt ar zinātnes rokas vadītu gribas stopu. Mērķtiecīgās zinātnes spēks ir bezgalīgs.»

Zinātnes mācība sadalījās divās daļās: sagatavošanās daļā — miesas, gribas un prāta attīstībā un pamat- daļā — dabas, pasaules un formulu izpratnē, ar kurām mērķtiecīgās zinātnes matērija pārvalda dabu.

Pilnīga zinātnes apguve, vēl Zemes virsū neredzētas un līdz šim laikam neatgūtas kultūras uzplauksme ilga vienu gadsimtu, starp četrsimt piecdesmito un trīssimt piecdesmito gadu pirms Ūdensplūdiem, tas ir, pirms At- lantīdas bojā ejas.

Zemes virsū valdīja vispārīgs miers. Zemes speķi, kurus atdzīvināja zinātne, bagātīgi un krāšņi kalpoja cilvēkiem. Dārzi un lauki deva milzīgu ražu, ganāmpulki vairojās, darbs bija viegls. Tauta atcerējās senās paražas un svētkus, un neviens neliedza tai dzīvot, mīlēt, līksmot. Teiksmās šis gadsimts nosaukts par zelta gadsimtu.

Tai laikā uz Zemes austrumu robežas uzstādīja sfinksu — saprāta simbolu. Uzcēla septiņus pasaules brīnumus: labirintu, kolosu Vidusjūrā, stabus Gibraltāra rietumos, zvaigžņu skaitītāju torni Poseidonesā, sēdošu Tubala statuju un Lemuru pilsētu Klusā okeāna salā.

Melno cilvēku ciltīs, kas līdz tam dzīvoja, saspiestas tropu purvos, ieplūda zinātnes gaisma. Nēģeri ātri piesavinājās civilizāciju un sāka celt milzu pilsētas Centrālajā Āfrikā.

Bet tad gudrākie starp zināšanās iesvētītiem sāka saprast, ka visā civilizācijas uzplaukumā guļ sākotnēja kļūda. Zinātnes tālākajai attīstībai vajadzēja novest līdz bojā ejai: cilvēce iznīcinās pati sevi kā čūska, kas dzeļ sev astē.

Kļūda bija tā, ka esamību — Zemes un radību dzīvi apjēdza kā kaut ko tādu, kas iziet ārpus cilvēka saprāta. Iepazīdams pasauli, cilvēks iepazina tikai pats sevi. Saprāts bija vienīgā realitāte, pasaule — tā priekšstats, tā sapnis. Šādai būtības izpratnei vajadzēja novest līdz tam, ka katrs cilvēks sāktu ieskatīt sevi par vienīgi esošo, bet visu pārējo — visu pasauli — tikai par savas iztēles rezultātu. Turpmākais bija neizbēgams: cīņa par vienīgo personību, visu cilvēku cīņa pret visiem, cilvēces

iznīcināšana tāpēc, ka cilvēka paša sapnis sacēlies pret viņu, — nicinājums un riebums pret esamību kā Jaunu sapni.

Tai pašā laikā tika izdarīts apbrīnojams atklājums — atrasta iespēja vienā mirklī atbrīvot augu sēklās snaudošo dzīvības spēku. Sis spēks — dārdoša, dedzinoši salta matērija atbrīvojoties traucās izplatījumā. Tika izveidoti milzīgi lidojoši kuģi, kurus virzīja uz priekšu šis spēks.

Zelta gadsimts deģenerējās, Atlantīdas pilsētās iestājas pārsātinājums Nekas vairs neatturēja izlaidīgo fantāziju, izvirtības slāpes, noplicinātā saprāta trakumu. Spēks, kuru bija iekarojis cilvēks, vērsās pret viņu. Neizbēgamā nāve padarīja cilvēkus drūmus, ļaunus, nesaudzīgus.

Un tad pienāca pēdējās dienas. Tās iesākās ar lielu postu: Simt Zelta Vārtu pilsētas centrālo daļu satricināja apakšzemes grūdiens, daudz zemes nogrima okeāna dibenā.

Bagātākie pilsoņi, kas sauca sevi par Magacitliem, kas nozīmē «nesaudzīgie», sacīja: «Jo labāk, palīdzēsim stihijām un iznīcināsim uz visiem laikiem nelabo, saprāta sapni — cilvēci.»

Lai jo pilnīgi izbaudītu nāves skatu, viņi izsludināja visā Zemē svētkus un izpriecas, atvēra visiem valsts bagātību krātuves un pārdotavas, piepildīja strūklakas ar vinu un cepa laukumos gaļu. Tas bija rudenī vīnogu ievākšanas dienās.

Nakti uguns sārtu apmirdzētos laukumos, kad tauta bija padarīta neprātīga ar vīnu, dejām, ēšanu, parādījās Magacitli. Viņi bija ar asām sekstēm greznotām, augstām ķiverēm, bruņu jostām, bez vairogiem. Ar labo roku viņi svieda bronzas lodes, kas plīsa salti, iznīcinoši lies-, mojot. ar kreiso roku dūra šķēpus piedzērušajos un neprātīgajos.

Asiņaino orģiju pārtrauca šausmīgs apakšzemes grūdiens. Nogāzās Tubala statuja, saplaisāja sienas, nokrita akvedukta kolonas, no dziļajām plaisām izplūda liesmas, pelni aizklāja debesis.

No rīta asiņains, blāvs saules disks apmirdzēja drupas, liesmojošus dārzus, ārprātīgu cilvēku pūļus, miroņu

kaudzes. Magacitli metās pie olveidīgiem lidaparātiem un sāka atstāt Zemi. Viņi aizlidoja zvaigžņu izplatījumā.

Bija aizlidojuši jau daudzi tūkstoši aparātu. Tad nodārdēja ceturtais, vēl daudz spēcīgākais zemes grūdiens. Ziemeļos pelnu krāsas miglā pacēlās okeāna vilnis un plūda pāri zemei, iznicinādams visu dzīvo radību.

Sākās vētra, zibeņi krita lejup, cilvēku mitekļos. Šļāca lietus straumes, lidoja vulkānisko akmeņu šķembas.

Aiz varenās pilsētas sienām, aiz pakāpjveidīgās, ar zeltu pārklātās piramīdas virsotnēm caur šļācošā ūdens okeānu, dūmiem un pelniem Magacitli turpināja aizlidot zvaigžņu izplatījumā. Trīs grūdieni pēc kārtas saskaldīja Atlantīdas zemi. Zelta Vārtu piisēta ieslīga verdošos viļņos.

GUSEVS NOVĒRO PILSĒTU

Gusevu bija apsēdis plāns aizšmaukt uz pilsētu. Še bija kā peļu slazdā: ne vajadzības gadījumā aizsargāties, ne aizbēgt. Briesmas viņiem draudēja nopietnas —• par to Gusevs nešaubījās. Sarunas ar Losu bija nesekmīgas. Loss tikai rauca pieri, visu pasauli viņam aizsedza Tuskuba meičas skaistās acis.

«Nemierīgs cilvēks jūs esat, Aleksej Ivanovič. Nu, mūs nogalinās, — kas mums abiem ko bīties no nāves? Tad jau varējām sēdēt Petrogradā, — kas vēl drošāk?»

Gusevs pavēlēja Ihiņai sadabūt slēdzenes, ar ko atdarīt šķūni, kur stāvēja spārnotās laivas. Viņš iezagās tur ar laternu un visu nakti nodarbojās ap nelielu, acīm redzot ātrlidu, divspārnu laivu. Tās mehānisms bija vienkāršs. Niecigo motorīti dzina ar balta metala graudiņiem, kas sadalījās ar šausmīgu spēku, elektriskai dzirkstij pieskaroties. Elektrisko enerģiju aparāts ieguva, lidojot gaisā, jo Marsam visapkārt bija augstsprieguma elektrība — to raidīja stacijas, kas atradās polos. (Par to bija stāstījusi Aelita.)

Gusevs pievilka laivu pie pašiem angāra vārtiem. Slēdzeni atdeva Ihai. Vajadzības gadījumā atslēgu nebūtu grūti noraut ar roku.

Tad viņš nolēma sākt kontrolēt Soacēras pilsētu. Iha

iemācīja viņu savienot miglaino spoguli. So runājošo ekrānu Tuskuba mājā varēja savienot vienpusīgi, tas ir, pašam palikt neredzamam un nedzirdamam.

Gusevs izpētīja visu pilsētu: laukumus, tirdzniecības ielas, fabrikas, strādnieku ciematus. Savāda dzīve atklājās un slīdēja viņam garām miglainajā spogulī.

No ķieģeļiem celtas, zemas fabriku telpas, blāva gaisma caur pieputējušiem logiem. Drūmas, krunkainas strādnieku sejas ar neredzošām, iekritušām acīm. Mūžam kustīgi darbgaldi, mašīnas, salīkuši stāvi, noteiktas darba kustības — drūma, bezcerīga skudru dzīve.

Parādījās taisnas, vienmuļas strādnieku kvartālu ielas, tie paši drūmie stāvi, galvas nokāruši, vilkās pa tām. Gadu tūkstošu garlaicība vēsmoja no šiem ķieģeļu gaiteņiem, kas bija līdzīgi cits citam. Še vairs ne uz ko necerēja.

Parādījās centrālie laukumi: pakāpjveidīgas mājas, raibu zaļumu vītnes, saulē mirdzoši stikli, elegantas sievietes; ielas vidū galdiņi, šauras vāzes ar ziediem; grezni ģērbtu cilvēku virpuļi, melni vīriešu virsvalki, māju fasādes — viss tas atspoguļojās parketveidīgā, iezaļganā ielu klāstā. Zemu lidoja zelta laivas, slīdēja lidlaivu spārnu ēnas, smējās atpakaļ pavērstās sejas, plīvoja raibas, liegas šalles . ..

Pilsētā norisinājās divējāda dzīve. Gusevs iegaumēja to visu Kā daudz piedzīvojis cilvēks, nojauta, ka bez šīm divām dzīves pusēm še ir vēl trešā — pagrīdes dzīve. Tiešām, pilsētas krāšņajās ielās, parkos '— visur klaiņoja daudz nekārtīgi apģērbtu, noliesējušu jaunu marsiešu. Tie klīda bez darba, sabāzuši rokas kabatās, skatījās visapkārt. Gusevs domāja: «Ehē, tādus jokus arī mēs esam redzējuši.»

Ihiņa viņam visu pamatīgi izskaidroja. Uz vienu tikai neielaidās — savienot ekrānu ar Inženieru augstākās padomes namu.

Šausmās vēcināja rūsganos matus, žņaudzīja rokas:

— Nelūdziet mani, Debesu Dēls, labāk nogaliniet mani, dārgais Debesu Dēls.

Reiz četrpadsmitās dienas rītā Gusevs pa paradumam nosēdās krēslā, nolika uz ceļiem skaitļu dēli, parāva saiti.

Spoguļsienā parādījās savāds skats: centrālajā laukumā uztrauktu, čukstošu marsiešu bariņi. No ielām ijija nozuduši galdiņi, ziedi, raibie saulessargi. Paršdījās kareivju pulks, sojoja trīsstūrī kā drausmīgas lelles ar stingām sejām. Tālāk, tirdzniecības ielā, bēgošs pūlis, sadursme un kāds marsietis, kas izlēca no pūļa savos ma- šīnspārnos. Parkā tie paši uztrauktie čukstētāju bariņi. Kādā fabrikā dūcoši strādnieku pūļi, satrauktas, drūmas, ļaunas sejas.

Pilsētā acīm redzot bija noticis kaut kas ārkārtīgi svarīgs. Gusevs kratīja Ihiņu aiz pleciem: «Ko tas nozīmē?» Viņa klusēja, raudzījās viņā nespodrām iemīlējušās meitenes acīm.

TUSKUBS

Pilsēta bija dziļi satraukta. Murdēja, mirkšķinājās spoguļtelefoni. Ielās, laukumos, parkos čukstējās marsiešu bariņi. Gaidīja notikumus, raudzījās debesīs. Runāja, ka kaut kur degot žāvētu kaktusu noliktavas. Ap pusdienu pilsētā atvēra ūdensvada krānus, un ūdens izsīka tajos, bet ne uz ilgu laiku … Daudzi dzirdēja dienvidrietumos attālu sprādzienu. Mājās līmēja krustiski papīriņus uz logu rūtīm.

Uztraukums plūda pilsētā no centra, no Inženieru augstākās padomes nama.

Runāja par satricināto Tuskuba varu, priekšā stāvošām pārmaiņām.

Baigo uztraukumu kā dzirkstele šķēla baumas:

«Nakti nodzisīs gaisma.»

«Tiks apturētas polārstacijas.»

«Nozudīs magnēta lauks.»

«Augstākās padomes nama pagrabos apcietinātas kaut kādas personas.»

Pilsētas nomalēs, fabrikās, strādnieku ciematos, sabiedriskos veikalos šīs baumas uzņēma citādi. Par baumu izcelšanās iemesliem acīm redzot še zināja vairāk. Ar baigu, ļaunu prieku runāja, it kā milzīgo baseinu, Nr. vienpadsmito, uzspridzinājuši apakšzemes strādnieki, ka valdības aģenti visur meklējot ieroču noliktavas, ka Tuskubs savelkot karapulkus ap Soacēru.

Pret pusdienu gandrīz visur pārtrauca darbu. Salasī- jās_lieli pūli, gaidīja notikumus, vēroja nezin no kurienes ieradušos ļoti zīmīgus, jaunus, nekārtīgi ģērbušos marsiešus ar bikšu ķešās sabāztām rokām.

Dienas vidū pāri pilsētai pārlaidās valdības laivas, un baltu lapiņu kaudze nobira no debesīm ielās.

Valdība brīdināja iedzīvotājus no ļaunām baumām — tās izplatot tautas naidnieki. Lapiņās bija sacīts. ka valdība vēl nekad neesot bijusi tik stipra un apņēmības pilna.

Pilsēta uz brīdi norima, bet tad atkal sāka klīst baumas — viena drausmīgāka par otru. Noteikti zināja tikai vienu: šovakar Inženieru augstākās padomes namā būs izšķirīga ciņa starp Tuskubu un Soacēras strādnieku vadonī — inženieri Goru.

Pret vakaru ļaužu pūļi sablīva milzīgajā laukumā pie Augstākās padomes nama. Kareivji apsargāja kāpnes, ieejas un jumtu. Salts vējš sadzina miglu, drēgnajos mākoņos, metot iesarkanas, izplūstošas mirgas, šūpojās laternas It kā piramīda miglā neskaidri pacēlās drūmās nama sienas. Visi logi namā bija apgaismoti.

Apaļā zālē zem smagiem spraišļiem amfiteātra solos sēdēja Augstākās padomes locekļi. Visiem bija vērīgas un modras sejas. Sienā, augstu pār grīdu, miglainā spogulī ātri cita pēc citas mainījās pilsētas ainavas — fabriku iekštelpas, ielu krustojumi ar miglā aizskrejošiem stāviem, ūdenstvertņu un elektromagnētu torņu kontūras, kareivju apsargātas vienādas, vientuļas noliktavu ēkas. F.krāns bez apstājas savienojās ar visiem kontroles spoguļiem pilsētā. Lūk, parādījās laukums Inženieru augstākās padomes nama priekšā, miglas vāliem aizplīvurots galvu okeāns, platas laternu mirgas. Zāles spraišļi piepildījās ar draudīgu pūļa rūkoņu.

Smalks svilpiens novērsa klātesošo uzmanību. Ekrāns nodzisa. Amfiteātra priekšā paaugstinajumā, kas bija pārklāts ar melnzelta brokātu, uzkāpa Tuskubs. Viņš bija bāls, mierīgs un drūms.

— Pilsētā valda nemiers, — Tuskubs sacīja, — pilsētu uztraukušas baumas, ka šodien še gribot uzstāties pret mani. Ar šim baumām vien pieticis, lai valsts līdzsvars sašķobītos. Tādu stāvokli es uzskatu par neveselīgu un nelaimi vēstošu. Nepieciešams reiz par visām reizēm iznīcināt šāda uztraukuma iemeslu. Es zinu — starp mums ir klātesošie, kas vēl šonakt izplatīs pilsētā manus vārdus. Es runāju atklāti: pilsētu pārņēmusi anarhija. Saskaņā ar manu aģentu ziņām pilsētā un zemē nav pietiekami daudz muskuļu, lai izrādītu pretestību. Mēs esam pasaules bojā ejas priekšvakarā.

Amfiteātri pāršalca neatzinīga rūkoņa. Tuskubs nicīgi iesmējās.

—   Spēks, kas ārda pasaules kārtību, — anarhija, nāk no pilsētas. Dvēseles mieru, iedzimto gribu dzīvot, jūtu spēku še izšķiež šaubīgās izpriecās un nevajadzīgos uzjautrinājumos. Havras dūmi — tā ir pilsētas dvēsele: dūmi un murgi. Ielas raibums, troksnis, zelta laivu greznība un to cilvēku skaudība, kuri no apakšas lūkojas uz šīm laivām, afišām un ugunīgām reklāmām, kas iedveš nepiepildāmas cerības, — lūk, tā ir pilsēta. Putekļaini gaiteņi ar putekļainu gaismu, kur, garlaicībā blenzdamas, klīst izplēnējušas dvēseles. Pilsēta taisās celt godā anarhisku personību. Viņas griba, viņas patoss ir izpostīšana. Daži domā, ka anarhija ir brīvība. Nē, anarhija slāpst tikai anarhijas. Valsts pienākums ir cīnīties ar šiem postītājiem — tāds ir likums! Pretim anarhijai mums jāvērš griba nodibināt kārtību Mums jārod valstī veselīgie spēki un ar vismazākiem zaudējumiem jāsviež cīņā pret anarhiju. Mēs pieteicam anarhijai nesaudzīgu karu. Aizsardzība ir tikai acumirkļa līdzeklis: neatvairāmi jāpienāk stundai, kad policija atklās savu vārīgo vietu. Kamēr mēs pavairojam policijas aģentu skaitu divkārt, anarhija pieaug kvadrātā. Mums pirmajiem jāpāriet uzbrukumā, jāizšķiras par bargu un nenovēršamu rīcību, mums jāsagrauj un jāiznīcina pilsēta.

Puse amfiteātra iekaucās un uzlēca no soliem. Marsiešu sejas bija bālas, acis kvēloja. Tuskubs ar acu skatienu atjaunoja klusumu.

—   Pilsēta tik un tā neglābjami ies bojā, mums pašiem jāorganizē šī bojā eja. Turpmāk es likšu priekšā nometināt pilsētas iedzīvotāju veseligāko daļu uz laukiem. Sai nolūkā mums jāizmanto bagātais apgabals, otrā pusē aiz Lizia'zīras kalniem, kuru iedzīvotāji pameta pēc savstarpējā kara. Stāv priekšā milzīgs darbs. Bet tā mērķis ir liels. Protams, iznīcinot pilsētu, mēs neglābsim civilizāciju, mēs pat neatvairīsim tās bojā eju, bet mēs dosim Marsa pasaulei iespēju mirt mierīgi un svinīgi.

—  Ko viņš runā? … — izbaiļu pilnās, augstās balsīs iesaucās klausītāji,

—   Kāpēc mums jāmirst?

—  Viņš sajucis prātā!

—   Nost Tuskubu!

Ar uzacu kustību Tuskubs atkal apklusināja amfiteātri.

—  Marsa vēsture ir galā. Uz mūsu planētas dzīvība izmirst. Jūs zināt dzimstības un mirstības statistiku. Paies daži gadsimti — un pēdējais marsietis ar stingstošu skatienu pēdējo reizi vēros saulrietu. Mēs neesam spējīgi apturēt izmiršanu. Mums ar stingriem un gudriem līdzekļiem krāšņi un laimīgi jāiekārto pasaules pēdējās dienas. Pirmais un galvenais — mums jāiznīcina pilsēta. Civilizācija piesavinājusies no tās visu; tagad tā posta civilizāciju, tai jāiet bojā.

Amfiteātra vidū pacēlās Gors — tas jaunais marsietis ar plato seju, kuru Gusevs bija redzējis spogulī.

Viņam bija dobja, gārdzoša balss. Gors pameta roku uz Tuskuba pusi:

—  Viņš melo! Viņš grib iznīcināt pilsētu, lai paturētu varu. Viņš notiesā mūs uz nāvi, lai paturētu varu. Viņš saprot, ka, tikai iznicinot miljonus, vēl var paturēt varu. Viņš zina, kā viņu ienīst visi tie, kas nelido zelta laivās, kas dzimst un mirst apakšzemes fabriku pilsētās, kas svētdienās bez kādas cerības klīst pa putekļainajiem gaiteņiem, kas izmisumā, alkstot aizmirstības, rij nolādētās havras dūmus. Tuskubs mums sagatavojis nāves cisas — lai tad viņš pats gulstas tanīs! Mēs negribam mirt. Mēs esam dzimuši, lai dzīvotu. Mēs zinām Marsa izmiršanas briesmas. Bet mums ir glābiņš. Mūs glābs Zeme, Zemes cilvēki, dzīva, svaiga rase ar kvēlām asi- nim. Lūk, no kā viņš bīstas vairāk par visu pasaulē. Tuskub, tu esi apslēpis savā mājā divus cilvēkus, kas atlidojuši no Zemes. Tu bīsties no Debesu Dēliem. Tu esi stiprs tikai starp nevarīgiem un havras apreibinātiem. Kad ieradīsies spēcīgi cilvēki ar kvēlām asinīm, tu pats kļūsi par ēnu, nakts lietuvēnu, tu pazudīsi kā rēgs. Re, no kā tu bīsties vairāk par visu pasaulē! Tu ar nodomu esi izgudrojis anarhiju, tu nupat izgudroji šo prātu satricinošo pilsētas sagrāvi. Tu pats slāpsti asiņu — gribi dzert asinis. Tev jānovirza ļaužu uzmanība, lai paklusām nodabūtu no ceļa šos divus drošsirdīgos, mūsu glābējus. Es zinu, ka tu jau esi pavēlējis…

Gors pēkšņi pārtrauca runu. Viņa seja aiz sasprindzinājuma satumsa. Tuskubs caur pieri smagi raudzījās viņam acīs.

—  … Tu mani nepiespiedīsi… Es neklusēšu! … — Gors iegārdzās. — Es zinu — tu proti senās velnišķības . .. Hipnozi! … Es nebīstos no tavām acīm . ..

Gors ar pūlēm norausa ar plato delnu sviedrus no pieres. Ievilka dziļi gaisu un sāka ļodzīties. Amfiteātrim aizturot elpu, viņš noslīga uz sola, saķēra galvu rokās. Bija dzirdams, kā nočirkstēja viņa zobi.

Tuskubs pacēla uzacis un mierīgi turpināja:

—   Cerēt uz atceļotājiem no Zemes? Par vēlu. Ieliet jaunas asinis mūsu dzīslās? Par vēlu. Par vēlu un cietsirdīgi. Mēs tikai paildzināsim savas planētas agoniju. Mēs tikai pavairosim ciešanas, jo neizbēgami kļūsim par iekarotāju vergiem. Mēs piedzīvosim nevis mierīgu un dižu civilizācijas norietu, bet no jauna ievilksim sevi moku pilnā gadsimtu lokā. Kāpēc? Kāpēc mums, vecai un gudrai rasei, strādāt iekarotāju labā? Lai dzīves alkstošie mežoņi izdzītu mūs no pilīm un dārziem, piespiestu celt jaunas ūdenstvertnes, rakt rūdu, lai no jauna Marsa līdzenumā atskanētu kara saucieni? Lai no jauna piepildītu mūsu pilsētas ar satriektām dvēselēm un ārprātīgiem? Nē. Mums jāmirst mierīgi uz savu māju sliekšņiem. Lai Talcetla sarkanie stari mums mirdz no tālienes. Mēs neielaidīsim savā zemē svešniekus. Mēs uzcelsim jaunas stacijas uz poliem un apvilksim savu planētu ar nesatriecamām bruņām. Mēs iznīcināsim Soa- cēru — anarhijas un neprātīgo cerību perēkli — še, še radās noziedzīgais plāns nodibināt sakarus ar Zemi. Mēs uzarsim ar arklu laukumus. Mēs atstāsim tikai dzīvei nepieciešamās iestādes un uzņēmumus. Tanīs mēs piespiedīsim strādāt noziedzniekus, alkoholiķus, ārprātīgos, visus, kuri sapņo par to, kas nav iespējams. Mēs viņus iekalsim važās. Dāvāsim viņiem dzīvi, kuras tie tā alkst. Visiem, kas domā tāpat kā mēs, kas padodas mūsu gribai, mēs iedalīsim lauku mājas un nodrošināsim dzīvi un komfortu. Divdesmit gadu tūkstoši katorgas darba dod mums beidzot tiesību dzīvot bez pūlēm, mierā un pārdomās. Civilizācijas galu vainagos zelta gadsimts. Mēs organizēsim sabiedriskus svētkus un skaistas izpriecas. Varbūt manis norādītais dzīves gals pat dažus gadsimtus ieilgs, jo mēs dzīvosim mierā.

Amfiteātris kā, apburts mēmi klausījās. Tuskuba seju pārklāja plankumi. Viņš aizvēra acis, it kā ieskatīdamies nākotnē. Apklusa pusvārdā …

… Dobja, daudzbalsīga pūla rūkoņa ieplūda no ārienes zāles spraišļos. Gors piecēlās. Viņa seja bija pārvērsta Viņš norāva savu cepurīti un aizsvieda tālu prom. Izstiepa rokas un metās pa soliem lejā pie Tuskuba. Viņš saķēra Tuskubu aiz rīkles un nosvieda no brokāta paaugstinājuma. Tāpat, izstiepis rokas, izpletis pirkstus, pagriezās pret amfiteātri. It kā atraudams no aukslējām piekaltušu mēli, iekliedzās:

— Labi. Nāve! Lai nāk nāve! Jums! … Mums — cīņa 7..

Solos cilvēki uzlēca kājās, sacēla troksni, daži skrēja lejup pie zemē gulošā Tuskuba.

Gors aizlēca pie durvīm. Ar elkoni atgrūda kareivi. Viņa melnā virsvalka stērbeles nozibēja pie izeļas uz laukumu. Tālumā atskanēja viņa balss. Pūli parlidoja it kā vēja kauciens.

LOSS PALIEK VIENS

—   Revolūcija, Mstislav Sergejevič. Visa pilsēta ar kājām eaisā Lieliski!

Gusevs stāvēja bibliotēkā. Viņa parasti miegainajās acīs sprēgāja jautras dzirkstis, deguns bija saslējies uz augšu, ūsas izspūrušas. Rokas viņš bija dziļi sabāzis aiz ādas jostas.

—    Es jau visu sakrāvu laivā: pārtiku, granātas. Dabūju viņu šautenīti. Taisieties drīzāk, metiet nost grāmatu, lidosim.

Loss, pierāvis kājas, sēdēja dīvāna stūrī, neredzošām acīm vērās Gusevā. Viņš jau vairāk nekā divas stundas gaidīja parasto Aelitas ierašanos, gāja pie durvim, klausījās — Aelitas istabās bija klusums. Viņš nosēdās dīvāna stūrī un gaidīja, kad atskanēs viņas soļi. Viņš zināja: vieglie soļi atbalsosies viņā kā debesu pērkons. Viņa ienāks, kā vienmēr, skaistāka, brīnišķīgāka, nekā viņš gaidījis, paies gar apmirdzētiem augšējiem logiem, spogujgrīdu pārlidos tās melnais tērps. Un viņā viss nodrebēs. Viņa dvēseles dzīles nodrebēs un sastings kā pirms negaisa.

—   Vai jums ir drudzis, Mstislav Sergejevič? I<o jūs tā raugāties? Es saku, lidosim, viss kārtībā, es gribu jūs iecelt par Marsa komisāru. Tas ir skaidrs kā diena.

Loss nolaida galvu — tā ieurbās viņā Gusevs ar acīm. Viņš klusi jautāja:

—   Kas notiek pilsētā?

—   Velns viņu sazin. Ielās (aužu kā biezs, rūkoņa. Dauza logus.

—   Aizlidojiet turp, Aleksej Ivanovič, bet vēl šonakt esiet atpakaļ. Es apņemos darīt visu, ko gribat. Taisiet revolūciju, ieceliet mani par komisāru, ja vajadzīgs — nošaujiet. Bet šodien, lūdzu, lieciet mani mierā. Labi?

—   Lai iet, — Gusevs sacīja. — Pusnaktī atgriezīšos. Ihiņa uzmanīs, lai kāds mani nenodod.

Gusevs aizgāja.

Aiz loga aizlidojot gari nosvilpa laiva. Tad bibliotēkā pabāza galvu Iha.

—   Debesu Dēls, nāciet pusdienās . ..

Loss steidzīgi devās uz ēdamistabu — baltu, apa|u telpu, kur šais dienās ēda kopā ar Aelitu. Še bija karsts. Pie kolonām augstās vāzēs smagi un tveicīgi smaržoja ziedi. Iha, novērsdama no asarām sasarkušās acis, sacīja:

—   Jūs ēdīsiet viens pats, Debesu Dēls, — un pārklāja Aelitas traukus ar baltiem ziediem.

Loss sadrūma. Skumji nosēdās pie galda. Ēdienam nepieskārās, tikai drupināja maizi un izdzēra dažus kausus vīna. No spoguļkupola pār galdu skanēja, kā vienmēr ēšanas laikā, liega muziķa. Loss sakoda zobus.

No kupola dziļumiem plūda divējādas mūzikas skaņas — stīgu un pūtēju instrumentu: apvienojās, savijās, dainoja par neiespējamo. Augstos, dziedošos skandienos tās aiznira katra uz savu pusi, un nu jau zemās skaņas atkal aicināja, satraukti sasaucās un atkal dainoja par tikšanos, tuvojās viena otrai, virmoja kā sens sens valsis.

Loss sēdēja, sažņaudzis rokā šauro kausu. Iha, pagā- jusies aiz kolonas, slēpa seju tērpa krokās — viņai raustījās pleci. Loss nometa servjeti un piecēlās. Smeldzošā muziķa, ziedu tveice, stiprais vīns — viss bija pilnīgi veltīgi.

Viņš piegāja pie Ihas:

—  Vai varu satikt Aelitu?

Neatsedzot seju, Iha papurināja rūsganos matus. Loss paņēma viņu aiz pleca:

—   Kas noticis? Vai viņa slima? Man vajadzīgs viņu satikt.

Iha aizslīdēja gar Losa elkoni un aizskrēja. Pie kolonas uz grīdas palika Ihiņas nomestā fotogrāfijā. No asarām mitrā ģīmetne attēloja Gusevu pilnā kaujas tērpā: vilnas cepure, siksna uz krūtīm, viena roka uz zobena roktura, otrā — revolveris, aizmugurē plīstošas granātas; parakstīts: «Daiļajai Ihiņai par neaizmirstamu piemiņu.»

Loss nometa ģīmetni, izgāja no mājas un devās pa pļavu uz birzi. Viņš, pats nemaz nemanīdams, soļoja, augstu palēkdamies, murmināja:

—   Negrib redzēt, — nav arī vajadzīgs. Nokļūt citā pasaulē ir neaptveramas pūles, lai sēdētu dīvāna stūri un gaidītu, gaidītu, kad viņa nāks, pasmaidīs, noglāstīs ar acīm . . . Ārprāts! Gusevam taisnība — man ir drudzis. «Saodis kaut ko saldu.» Gaidīt kā debesu dāvanu maigu skatienu . . . Pie joda! …

Viņu nikni kveldēja domas. Loss brīžiem iekliedzās kā zobu sāpēs. Neapsvērdams spēkus, palēcās asi augstu gaisā un krītot tikko noturējās kājās. Viņa baltie mati plīvoja. Viņš briesmīgi neieredzēja sevi.

Loss aizskrēja līdz ezeram. Ūdens bija kā spogulis; uz melnzilā līmeņa kvēloja saules staru kūļi. Bija tveicīgi karsts. Viņš saķēra galvu, nosēdās uz akmens.

No dzidrās ezera dzelmes lēni nira augšup apaļas purpursārtas zivis, kustināja garās spuras, vienaldzīgi raudzījās ūdeņainām acīm uz Losu.

— Jūs dzirdat, zivis, rēgules, muļķīgās zivis, — Loss pusbalsī sacīja, — es esmu mierīgs, runāju, skaidri apzinādamies visu. Rīt uz pilsētu. Cīņa — lieliski. Nāve — lieliski. Tikai ne mūzikas, ne ziedu, ne viltīgu kārdinājumu. Es vairs nevēlos tvīkt. Burvju lodīte uz viņas plaukstas — pie joda, pie joda, tas viss ir māņi, rēgi! …

Loss piecēlās, paņēma lielu akmeni un iesvieda zivju barā. Sāpēja galva. Gaisma žilbināja acis. Tālumā kalna virsotne mirdzēja ledū, kā ass pīķis pacēlās pār birzi. «Jāieelpo ledainais gaiss.» Loss piemiegtām acīm pavērās uz dimanta kalnu un devās šai virzienā caur zilo krūmāju.

Koki beidzās, viņa priekšā pacēlās tuksnešaina, kalnaina augstiene, ledainā virsotne bija tālu aiz augstienes malas. Pa ceļam zem kājām vāļājās izdedži un šķembas, visur rēgojās pamestu šahtu caurumi. Loss spītīgi nolēma kaut vai zobiem iekosties šai tālumā vizošajā sniegā.

Iesāņus gravā pacēlās brūnu putekļu mākonis. Karsts vējš attrauca daudzu balsu troksni. No uzkalna Loss ieraudzīja lielu pūli marsiešu, kas klīda pa sauso kanāla gultni. Viņi nesa garas nūjas ar galos piesietiem dunčiem, kapļus, rūdu drupināmos veserus. Gāja klupdami krizdami, kratīja ieročus un nikni rēca. Aiz viņiem pār brūnajiem mākoņiem laidās plēsigi putni.

Loss atcerējās nesenos Guseva vārdus par notikumiem. Nodomāja: «Jā — dzīvo, cīnies, uzvari, ej bojā … Bet sirdi turi cieši rokās.»

Pūlis pazuda aiz kalniem. Loss gāja ātri, kustības un cīņas alku satraukts, un pēkšņi apstājās, atmeta galvu atpakaļ. Augstajā zilgmē, nolaizdamās zemāk, īrās spārnota laiva. Rau, pamirdzēja, apmeta loku arvien zemāk zemāk, pārslīdēja pāri galvai un nolaidās lejā.

Laivā pacēlās kāds, ietinies baltās kažokādās, balts kā sniegs. No kažokādām, no ādas cepures uz Losu raudzījās Aelitas satrauktās acis. Viņam sāka strauji pukstēt sirds. Viņš piegāja pie laivas. Aelita atvirzīja no sejas kažokādu, kas bija kļuvusi mitra no elpas. Satum- sušām acīm Loss vērās viņai sejā. Viņa sacīja:

—  Es ierados pēc tevis. Es biju pilsētā. Mums jābēg. Es mirstu aiz ilgām pēc tevis.

Loss tikai sažņaudza pirkstos laivas malu, ar pūlēm atvilka elpu.

BURVJU VARA

Loss nosēdās aiz Aelitas. Mehāniķis — sarkan- ādains zēns ar liegu grūdienu pacēla spārnoto laivu debesis.

Salts vējš trauca pretim. No sniegbaltā Aelitas kažociņa plūda vēsums kā pēc pērkona negaisa, kalnu saltums. Aelita pagriezās pret Losu, viņas vaigi kvēloja:

—   Es redzēju tēvu. Viņš lika man nogalināt tevi un tavu biedru. — Aelitai atmirdza zobi. Viņa atpleta dū- rīti. Pie gredzena tai karājās važiņā akmens flakoniņš. — Tēvs sacīja, lai viņi aizmieg mierīgi, viņi pelnījuši laimīgu nāvi.

Aelitas pelēkajās acīs parādījās valgums. Bet tūlīt viņa iesmējās, norāva no pirksta gredzenu. Loss saķēra viņu aiz rokas.

—   Nemet prom. — Viņš paņēma flakoniņu un iebāza kabatā. — Tagad tu esi mana dzīvība un nāve. Kad pienāks drausmīgā vientulības stunda, es atkal sajutīšu tevi šai pilieniņā.

Pūlēdamās saprast, Aelita aizvēra acis, piekļāvās ar muguru pie Losa. Nē, tik un tā nesaprast.

Svelpjošs vējš, Losa karstā krūts aiz muguras, viņa roka, kas iegrimusi baltajā kažokā uz viņas pleca, likās, viņu asinis trauc vienā ritmā, viņi vienā priekā, vienā miesā lido pretī kādām mirdzošām, senām atmiņām.

Nē, tik un tā nesaprast.

Pagāja minūte, mazliet vairāk. Laiva slīdēja pār Tuskuba māju. Mehāniķis atgriezās atpakaļ: Aelitai un Debesu Dēlam bija savādas sejas. Viņu acīs mirdzēja saules punktiņas. Vējš plandēja Aelitas kažoka sniegbaltās spalvas. Viņas jūsmīgās acis vērās debesu gaismas okeānā.

Jauniņais mehāniķis iegrūda smailo degunu apkaklē un sāka nedzirdami smieties. Sagrieza laivu uz spārna un, straujā kritienā šķeldams gaisu, nolaidās pie mājas.

Aelita atjēdzās, sāka pogāt vaļā kažoku, bet viņas pirksti slīdēja pa putnu galviņām, ar kurām bija greznotas lielās pogas. Loss izcēla viņu no laivas, nolika zālē. Aelita sacīja zēnam:

—  Sagatavo slēgtu laivu.

Viņa nepamanīja ne Ihiņas sasarkušās acis, ne šausmās pārvērsto pārvaldnieka seju, kas bija dzeltena kā ķirbis; izklaidīgi smaidīdama, atskatīdamās uz Losu, viņa devās tam pa priekšu mājas iekšienē, savās istabās.

Pirmoreiz Loss ieraudzīja Aelitas istabas — zemos, zeltītos spraišļus, sienas, kas bija pārklātas ar siluetiem it kā figūriņām uz ķīniešu saulessarga, sajuta galvu reibinošu, rūgtenu, siltu smaržu.

Aelita klusi sacīja:

—  Sēdies.

Loss apsēdās. Viņa noslīga tam pie kājām.

Viņš maigi glāstīja Aelitas pelnu krāsas matus, turēja viņas rokas. Viņa teica:

—  Tev varbūt skumji ar mani? Piedod. Es sacīju Ihai: noliec vairāk ziedu ēdamistabā, kad viņš paliks viens, lai viņam spēlē ulla.

Aelita atbalstījās ar elkoņiem pret Losa ce|iem. Viņai bija sapņaina seja.

—  Tu klausījies? Tu saprati? Tu domāji par mani?

Viņa dziļi nopūtās. Viņas seja likās laimīga.

—  Tēvs iedeva man indi, bet es redzēju — viņš man netic. Viņš sacīja: «Es nogalināšu kā tevi, tā viņu.» Mums nav atlicis daudz dzīvot.

Viņa aprāvās un raudzījās, kā saltā apņēmībā iekvēlojās Losa acis, viņa mute stūrgalvīgi sakniebās.

—   Labi, — viņš sacīja, — es cīnīšos.

Aelita pievirzījās tuvāk un sāka čukstēt:

—  Tu esi manu bērnības sapņu milzis. Tev ir skaista seja. Tu esi stiprs, Debesu Dēls. Tu esi vīrišķīgs, labs. Tavas rokas ir no dzelzs, tavi ceļi — no akmens. Tavs skatiens ir nāvīgs.

Viņas murmināšana kļuva neskaidra, tikko dzirdama. Loss atglauda viņai matus no sejas.

—   Kas ar tevi notiek?

Tad viņa spēji kā bērns apskāva viņa kaklu. Parādījās lielas asaras, sāka plūst pa viņas kalsno seju.

—   Es neprotu mīlēt, — viņa sacīja, — es nekad neesmu pazinusi mīlu . .. Esi žēlīgs, nenicini mani. Es tev stāstīšu interesantus stāstus. Stāstīšu par briesmīgām komētām, par gaisa kuģu kauju, par skaistā apgabala bojā eju viņpus kalniem. Tev nebūs garlaicīgi mani mīlēt. Mani nekad neviens nav glāstījis. Kad tu pirmoreiz ieradies, man ienāca prātā: «Es esmu viņu redzējusi bērnībā, tas ir mans milzis.» Man gribējās, lai tu mani ņem rokās, aiznes no šejienes. Se ir drūmi, bezcerīgi, nāve, nāve. Saule tik maz silda. Ledus vairs nekūst polos. Jūras izžūst. Bezgalīgi tuksneši, vara krāsas smiltis apklāj Tumu … Zeme, Zeme . .. milais milzi, aiznes mani uz Zemi. Es gribu redzēt zaļus kalnus, ūdens straumes, mākoņus, lielus zvērus, milžus … Es negribu mirt . . .

Aelitai aumaļām plūda asaras.

Losam viņa tagad likās gluži kā meitene. Bija smieklīgi un maigi, kad viņa sasita rokas, runādama par milžiem.

Loss noskūpstīja viņas saraudātās acis. Viņa apklusa. Kā pasaku milzī viņa no apakšas uz augšu vērās Debesu Dēlā.

Pēkšņi istabas puskrēslā atskanēja kluss svilpiens, un tūdaļ blāvi iekvēlojās ovālais spogulis uz tualetes galdiņa. Parādījās Tuskuba galva un uzmanīgi raudzījās visapkārt.

—   Vai tu esi še? — viņš jautāja.

Aelita kā kaķe nolēca uz grīdsegas, pieskrēja pie ekrāna.

—   Es esmu še, tēvs.

—   Vai Debesu Dēli vēl dzīvi?

—  Nē, tēvs, — es iedevu viņiem indi, viņi ir nogalināti.

Aelita runāja salti, asi. Stāvēja ar muguru pret Losu, aizsegdama ekrānu.

—   Ko tev vēl vajag no manis, tēvs?

Tuskubs klusēja. Aelitai sāka celties uz augšu pleci, galva slīga atpakaļ. Tuskuba skarbā balss ierēcās:

—  Tu melo! Debesu Dēls ir pilsētā. Viņš atrodas sacelšanās priekšgalā!

Aelita sagrīļojās. Tēva galva pazuda.

SENA DZIESMA

Aelita, Ihiņa un Loss lidoja četrspārnu laivā uz Liziazlras kalniem.

Bez apstājas darbojās elektromagnētisko viļņu uztvērējs — masts ar stiepļu galiem. Aelita bija noliekusies pār nelielu ekrānu, klausījās, skatījās.

Bija grūti saprast izmisuma pilnās telefonogramas, uzsaukumus, kliedzienus, satrauktos pieprasījumus, kas lidoja un virmoja Marsa magnētlaukos. Tomēr gandrīz bez apstājas murdēja Tuskuba tērauda balss, šķēla visu šo haosu, pārvaldīja to. Spogulītī slīdēja satrauktās pasaules ēnas.

Vairākas reizes šai skaņu jūkli Aelitas dzirde uztvēra dīvainu balsi, kas, gari stiepjot vārdus, rēca:

«… Biedri, neklausiet mēlnešiem … mums nav vajadzīga nekāda piekāpšanās… pie ieročiem, biedri, pēdējā stunda situsi… visu varu pad … pad … pad …»

Aelita atgriezās pret Ihiņu:

—   Tavs draugs ir pārdrošs un negants, īsts Debesu Dēls, nebīsties par viņu.

Ihiņa kā kaza piespēra kājas, sakratīja rūsgano galvu. Aelitai izdevās konstatēt, ka viņu bēgšana palikusi nepamanīta. Viņa noņēma no ausīm klausules. Ar pirkstiem noslaucīja apsvīdušo iluminatora stiklu.

—   Paraugies, — viņa sacīja Losam, — mums laižas līdzi ihi.

Laiva lidoja milzīgā augstumā pār Marsu. Laivas sānos apžilbinošā gaismā laidās ar plēvspārņiem divi lokani, brūnspalvaini, noplukuši dzīvnieki. Viņu apaļās galvas ar plakanu, asiem zobiem bruņotu knābi bija. pievērstas lodziņiem. Lūk, viens no tiem, ieraudzījis Losu, pienira pie stikla un iepleta rīkli. Loss atmeta galvu atpakaļ. Aelita iesmējās.

Viņi aizlidoja garām Azorai. Lejā tagad palika Li- ziazīras smailās klintis. Laiva slīga lejup, pārlidoja Soama ezeru un nolaidās uz plaša laukuma, kas nokārās pāri bezdibenim.

Loss un mehāniķis novietoja laivu alā, pacēla uz pleciem grozus un līdz ar sievietēm devās pa klintīs tikko manāmām, aiz vecuma izbirzušām kāpnēm lejup aizā.

Aelita viegli un ātri gāja pa priekšu. Turēdamās pie klinšu izciļņiem, uzmanīgi šad tad pavērās Losā. Zem viņa lielajām kājām lidoja lejup akmeņi, skaļi atbalsojās bezdibenī.

— Se kāpa lejup Magacitls, nesdams nūju ar piesieto dziju, — Aelita sacīja. — Tūlīt tu redzēsi vietu, kur liesmoja svētās uguns loki.

Aizas vidū kāpnes ievirzījās dziļi klintī, šaurā tunelī. No tuneļa tumsas plūda mitrs valgums. Skardams ar pleciem akmeņus", salīkdams, Loss ar pūlēm kustējās starp gludajām sienām uz priekšu. Taustoties viņš atrada Aelitas plecu un tūlīt sajuta uz lūpām viņas elpu. Viņš čukstēja krieviski: «Mīļā.»

Tunelis nobeidzās pusapgaismotā alā. Visur mirdzēja bazalta kolonas. Dziļāk pacēlās liegi tvaika mutuļi. Burbuļoja ūdens, vienmuļi krita pilieni no dziļumā nesaskatāmiem spraišļiem.

Aelita gāja pa priekšu. Viņas melnais apmetnis un smailā cepurīte atspulga ezerā, dažreiz pazuda tvaika mākoņos. Viņa sacīja no tumsas: «Uzmanīgāk!» — un parādījās uz šauras, stāvas sena tilta arkas. Loss juta, kā zem kājām dreb tilta spraislis, bet viņš raudzījās tikai uz vieglo apmetni, kas slīdēja pustumsā.

Kļuva gaišāks. Pār galvu iemirgojās kristāli. Ala nobeidzās ar zemu akmens stabu kolonādi. Aiz stabiem bija redzama Liziazīras klinšaino virsotņu un kalnu baseinu perspektīva vakara saulē.

Kolonādes otrā pusē bija plata, ar rūsganu sūnu apaugusi terase. Tās malas krauji nošķēlās. Tikko manāmas kāpnītes un celiņi veda augšā alu pilsētā. Terases vidū atradās līdz pusei zemē iegrimis, apsūnojis Svētais Slieksnis. Tas bija liels masīva zelta sarkofags[6]. neveikli darināti zvēru un putnu attēli greznoja to no četrām pusēm. Augšā bija attēlots dusošs marsietis — viena roka zem galvas, ar otru piespiesta pie krūtīm ulla. Visapkārt šai brīnišķajai skulptūrai bija sagruvušās kolonādes paliekas.

Aelita noslīga uz ceļiem pie Sliekšņa un noskūpstīja dusošā attēlu uz sirds. Kad viņa piecēlās, tās seja bija domīga un lēnprātīga. Arī Iha nometās pie dusošā kājām, apskāva tās, piespiedās ar seju.

Klints kreisajā pusē starp pusnoberztiem uzrakstiem bija redzamas trijstūrainas zelta durtiņas. Loss nokasīja apsūnojumu un ar pūlēm pavēra tās. Te bija Sliekšņa sarga senais miteklis — tumša aliņa ar akmens soliem, pavardu un granītā iecirstu guļvietu. Se viņi ienesa grozus. Iha izklāja grīdu ar mašu, uztaisīja gultu Aelitai, ielēja eļļu gaismeklī, kas karājās pie griestiem, un iededzināja to. Jauniņais mehāniķis aizgāja sargāt spārnoto laivu.

Aelita un Loss sēdēja bezdibeņa malā. Saule aizslēpās aiz smailajām kalnu virsotnēm. Asas, garas ēnas sāka stiepties no kalniem, sašķēlās aizu dobumos. Drūms, neauglīgs, mežonīgs bija šis apgabals, kur kādreiz slēpušies no cilvēkiem senie Aoli.

—  Agrāk šie kalni bija apauguši ar augiem, — Aelita sacīja, — še ganījās haši bari un aizās šalca ūdenskritumi. Turna mirst. Noslēdzas ilgu jo ilgu gadu tūkstošu loks. Varbūt mēs esam pēdējie: mēs aiziesim, un Turna paliks tukša.

Aelita uz brīdi apklusa. Saule nogrima netālu aiz klinšu šķautnēm, kas atgādināja pūķus. Nevaldāmi, asinssarkani rieti izplūda augšā, mēļajā tumsā.

—  Bet mana sirds saka ko citu. — Aelita piecēlās un devās gar krauju, uzlasīdama sausas sūnu šķipsnas, nokaltušus zariņus.

Savākusi tos apmetņa stūri, viņa atgriezās pie Losa, sakrāva sārtu, atnesa no alas gaismekli un, nometusies uz ceļiem, aizdedzināja zāli. Sārts iedegdamies sāka sprēgāt.

Tad Aelita izvilka no apmetņa apakšas nelielu ullu un nosēdusies, atbalstīdamās ar elkoņiem pret paceltu celi, skāra stīgas. Tās ieskanējās maigi kā bites sanoņa. Aelita pacēla galvu pret nakts tumsā iznirstošām zvaigznēm un sāka dziedāt paklusā, zemā, skumjā balsī:

Salasi sausas zāles un aplauztus zarus,

Saliec tos kaudzē,

Šķel akmeni pret akmeni, sieviete, divu dvēseļu valdniece,

Izšķil dzirksti, un kvēlot sāks uguns sārts.

Sēdies pie uguns, izstiep rokas pret liesmu.

Tavs virs sēž otrā pusē aiz plandošām mēlēm.

Viņa acis ir spilgtākas nekā zvaigznes, kvēlākas nekā uguns,

drošākas nekā fosforiskās Ca acis. Zini — kā izdzisusi ogle būs saule,

Kritīs zvaigznes no debesīm, izdzisīs ļaunā Talcetla pār pasauli, —

Bet tu, sieviete, sēdi pie uguns, izstiepusi rokas pret to, Un klausies balsīs, ko saka nākošās audzes. Ak sieviete, tu mūžīgais dzīvības avots …

Uguns sārts izdega. Nolaidusi ullu uz ceļiem, Aelita raudzījās oglēs, tās meta sarkanu mirdzu viņai sejā.

— Pēc senas paražas, — viņa dzedrā balsī sacīja, — sieviete, kas nodzied vīrietim ullas dziesmu, kļūst par viņa sievu..

LOSS LIDO PALĪGA GUSEVAM

Pusnaktī Loss izlēca no lidlaivas Tuskuba mājas pagalmā. Mājas logi bija tumši, tātad Gusevs vēl nebija atgriezies. Slīpo sienu apgaismoja zvaigznes, zilganas zvaigžņu dzirkstis atmirdza tumšajos stiklos. Aiz jumta robiem rēgojās kāda savāda ēna. Loss ieskatījās — kas tur varēja būt?

Jauniņais mehāniķis pēkšņi pieliecās viņam klāt un bailīgi iečukstēja:

— Neejiet turp.

Loss izrāva no maksts mauzeri. Ievilka nāsīs pasalto gaisu. Atmiņā pavīdēja uguns sārts pār bezdibeni, degošu zāļu smarža. Aelitas satumsušās, skumjās acis … «Vai tu atgriezīsies?» viņa jautāja, stāvēdama pie uguns. «Dari savu pienākumu, cīnies, uzvari, bet nepiemirsti — še, pie uguns, tu esi dzīvs, tu nemirsi. Nepiemirsti, atgriezies …» Viņa pienāca klāt. Viņas acis tuvu viņa acīm pavērās kā bezgala nakts ar zvaigžņu mirdzu: «Atgriezies, atgriezies pie manis, Debesu Dēls …»

Loss kavējās atmiņās vienu mirkli, kamēr atpogāja revolvera maksti. Vērdamies savādajā ēnā mājas otrā pusē, virs jumta, Loss juta, ka viņa muskuļi saspringst, kvēlas asinis satrauc sirdi — ciņa, cīņa.

Viegliem lēcieniem viņš skrēja uz māju. Klausījās, aizslīdēja gar sienu un lūkojās no stūra. Pie mājas ieejas, sazvēlies uz sāniem, gulēja sadragāts kuģis. Viens spārns pacēlās pāri jumtam pret zvaigznēm… Loss saskatīja vairākus stāvus guļam kā maisus zemē — tie bija miroņi. Mājā valdīja tumsa, klusums.

«Vai tiešām Gusevs?» Loss pieskrēja pie nogalinātajiem. «Nē, marsieši.» Viens gulēja ar galvu lejup uz kāpnītēm. Vēl viens karājās starp kuģa paliekām. Acīm redzot tos bija nogalinājuši šāvieni no mājas.

Loss uzskrēja pa kāpnēm augšā. Durvis bija pusviru. Viņš iegāja mājā.

—   Aleksej Ivanovič! — Loss sauca.

Klusums. Viņš ieslēdza apgaismošanu — visa māja iekvēlojās ugunīs. Ienāca prātā — «Neuzmanīgi», un tūdaļ viņš to piemirsa. Ejot zem arkām, viņam paslīdēja kāja lipīgā peļķītē.

—   Aleksej Ivanovič! — Loss sauca.

Viņš klausījās — klusums. Tad viņš iegāja šaurajā zālītē, kur atradās miglainais spogulis, nosēdās krēslā, satvēra zodu rokā. «Gaidīt viņu še? Lidot palīgā? Bet uz kurieni? Kam pieder šis sadragātais kuģis? Nedzīvie neliekas līdzīgi kareivjiem, — drīzāk tie ir strādnieki. Kas še cīnījies? Gusevs? Tuskuba ļaudis? Jā, nevar kavēties.»

Viņš paņēma skaitļu dēli un ieslēdza spoguli: «Inženieru augstākās padomes nama laukums.» Parāva saiti, un tūdaļ dārdoņa viņu atsvieda no spoguļa: tur iesārtajā laternu zaigā vijās dūmu mutuļi, ugunīgi plandi, dzirkstis. Skat, rokas izpletis, spogulī iebrāzās kāds cilvēks ar asinīm pieplūdušām acīm.

Loss parāva saiti. Aizgriezās no ekrāna.

«Vai tiešām viņš neziņos, kur viņu meklēt šai jūklī?»

Loss aizlika rokas aiz muguras un soļoja, soļoja pa šauro zālīti. Nodrebēja, apstājās, ātri apgriezās, atrāva mauzera aizsargu. Durvīs pie pašas grīdas bija parādījusies galva — sarkans cekuls, sarkana, krunkaina seja.

Loss pielēca pie durvīm. Aiz tām pie sienas asiņu peļķē gulēja marsietis. Loss paņēma viņu uz rokām, aiznesa un novietoja atzveltnī. Viņam bija saplosīts vēders.

Aplaizījis lūpas, marsietis tikko dzirdami teica:

—   Steidzies, mēs ejam bojā, Debesu Dēls, glāb mūs … Atplet manu plaukstu …

Loss atplēta mirstošā stingstošo dūrlti, izvilka no plaukstas zīmīti. Ar pūlēm saburtoja:

«Sūtu pēc jums kara kuģi un septiņus strādniekus, tie ir uzticami puiši. Esmu apsēdis Inženieru augstākās padomes namy. Nolaidieties līdzās uz laukuma pie torņa. Gusevs.»

Loss noliecās pie ievainotā — iztaujāt, kas .še noticis. Bet marsietis tikai gārdza, raustīdamies atzveltnī,.

Tad Loss saņēma viņa galvu plaukstās. Marsietis vairs negārdza. Viņa acis izspiedās uz āru. Tās apstaroja šausmas, svētlaime: «Glāb …» Acis kļuva pelēkas, mute atņirdzās.

Loss aizpogāja kamzoli, apmeta ap kaklu lakatu. Devās uz izeju. Bet, tikko viņš atvēra durvis, no kuģa uz viņu sāka sprēgāt zilas dzirkstis; atskanēja viegla, griezīga sprakstoņa. Lode norāva Losam no galvas bruņu cepuri.

Sakodis zobus, Loss metās lejā pa kāpnēm, pieskrēja pie kuģa, piespieda plecu, muskuļi nočirkstēja, un viņš uzgāza kuģa karkasu virsū tiem, kas slēpās aiz tā.

Atskanēja lūstoša metala troksnis, putnu balsīm līdzīgie marsiešu kliedzieni; milzīgais spārns nozibēja gaisā un sadragāja tos, kas līda ārā no kuģa paliekām. Salīkuši stāvi metās līčloču skriet pa miglaino pļaviņu. Loss ar vienu lēcienu panāca tos, izšāva. Mauzera rībiens bija šausmīgs. Tuvākais marsietis ieplaka zālē. Otrs nometa šauteni, aptupās, aizklāja seju ar rokām. r Loss. paņēma viņu aiz sidrabotā kamzoļa apkakles un pacēla kā kucēnu. Tas bija kareivis. Loss jautāja:

—   Vai tevi sūtīja Tuskubs?

—   Jā, Debesu Dēls.

—   Es tevi nogalināšu.

—   Labi, Debesu Dēls.

—   Bet kā jūs atlidojāt? Kur kuģis?

Karādamies Debesu Dēla briesmīgās sejas priekšā,

marsietis šausmās ieplestām acīm norādīja uz kokiem: tur ēnā stāvēja neliela kara laiva.

—   Vai tū redzēji pilsētā Debesu Dēlu? Vai varēsi viņu atrast?

— Jā.

— Ved mani.

Loss ielēca kara laivā. Marsietis nosēdās pie stūrēm. Iekaucās skrūves. Nakts vējš trauca pretim. Melnajās debesīs salīgojās milzīgas, dīvainas zvaigznes.

GUSEVA DARBĪBA PAGAJUŠAJĀ DIENA

Pulksten desmitos rītā Gusevs izlidoja no Tuskuba mājas uz Soacēru; laivā viņam bija aviācijas karte, ieroči, pārtika un sešas rokas granātas — tās viņš, Losam nezinot, bija paķēris līdzi no Petrogradas.

Pusdienas laikā Gusevs ieraudzīja lejā Soacēru. Centrālās ielas bija tukšas. Pie Inženieru padomes nama milzīgā, zvaigžņveidīgā laukumā stāvēja kara kuģi un karaspēks trijos koncentriskos puslokos.

Gusevs sāka nolaisties zemāk. Un tad viņu acīm redzot bija pamanījuši. No laukuma pacēlās mirdzošs seš-spārnu kara kuģis, trīsēdams saules staros, uzlidoja stāvus gaisā. Katrā kuģa malā stāvēja sidrabotas figūriņas. Gusevs palaida loku virs tā. Uzmanīgi izvilka no maisa granātu.

Uz kuģa sāka griezties krāsaini riteņi, sakustējās stiepju stiebri mastā.

Gusevs izliecās no laivas un padraudēja ar dūri. Uz kuģa atskanēja pakluss sauciens. Sidrabotās figūriņas pacēla īsas šautenes. Nokūpēja dzelteni dūmiņi. Iesvilpās lodes. Laivai atrāva sānos šķembeli.

Gusevs izgrūda lāstu. Pacēla rokas. Metās lejā uz kuģi. Traukdams kā vējš tam pāri, izsvieda granātu. Viņš dzirdēja, ka aiz muguras nodārdēja skaļš sprādziens. Sakārtoja stūres un pavērās atpakaļ. Kuģis liesmodams un izirdams neveikli virpuļoja gaisā un nogāzās uz jumtiem.

Ar to tad arī viss iesākās.

Lidodams pār pilsētu, Gusevs pazina spogulī redzētos laukumus, valdības ēkas, arsenālu, strādnieku kvartālus. Pie garas fabrikas sienas kā iztraucēts skudru pūznis viļņoja daudzgalvains marsiešu pūlis. Gusevs

laidās lejup. Pūlis metās sāņus. Gusevs smīnēdams nolaidās atbrīvotajā vietā.

Viņu pazina. Pacēlās simtiem roku, atskanēja saucieni: «Magacitls, Magacitls!» Pūlis sāka nedroši tuvoties. Viņš redzēja drebošas sejas, lūdzošas acis, plikus pakaušus — sarkanus kā redīsus. Tas bija nabadzīgu strādnieku pūlis.

Gusevs izkāpa no laivas, uzzvēla plecā maisu, ar plašu mājienu savēcināja gaisā roku.

—   Sveiki, biedri! — Iestājās dziļš klusums. Gusevs likās īsts milzis šo trauslo cilvēciņu vidū. — Vai jūs, biedri, esat še sapulcējušies, lai pļāpātu vai lai karotu? Ja gribat pļāpāt, man nav laika, sveiki.

Pūlis smagi novaidējās. Izmisušās balsīs iekliedzās vairāki marsieši, un pūlis uztvēra viņu kliedzienus:

—   Glāb, glāb, glāb mūs, Debesu Dēls!

—   Tātad gribat karot? — Gusevs noteica un iegār- dzās aizsmakušā balsī: — Kauja sākusies! Man nupat uzbruka kara kuģis. Es to notriecu velnam rīklē. Pie ieročiem, visi man līdzi! — Viņš tvēra gaisu ar roku, it kā tvertu iemauktus.

Pūlim izspraucās cauri Gors (Gusevs viņu tūlīt pazina). Gors bija pelēks aiz uztraukuma, viņam raustījās lūpas. Viņš ieķērās ar pirkstiem Gusevam krūtīs:

—   Ko jūs runājat? Uz kurieni mūs saucat? Mūs iznīcinās. Mums nav ieroču. Vajadzīgi citi cīņas līdzekļi …

Gusevs atgrūda no sevis viņa rokas.

—   Galvenais ierocis ir izšķirties. Kas izšķiras, tam pieder vara. Ne tādēļ es atlidoju no Zemes, lai še pļāpātu … Es atlidoju no Zemes, lai jūs iemācītu izšķirties. Iesūnojuši jūs esat, biedri marsieši. Kas nebīstas nāves — lai nāk man līdzi! Kur jūsu arsenāls? Pie ieročiem! Visi man līdzi uz arsenālu! …

—   Ai-jai! — iespiedzās marsieši.

Visi spiedās uz priekšu. Gors izmisuma pilnā drosmē izstiepa rokas pūlim pretim.

Tā sākās sacelšanās. Vadonis bija atradies. Galvas reiba. Neiespējamais likās iespējams. Gors, kas lēni un zinātniski bija gatavojis sacelšanos, bet pat pēc vakardienas vilcinājās un nevarēja izšķirties, pēkšņi it kā pamodās. Viņš norunāja divpadsmit trakas runas, kuras miglainie spoguļi pārraidīja strādnieku kvartālos. Četrdesmit tūkstoši marsiešu sāka virzīties uz arsenālu. Gusevs sadalīja uzbrucējus nelielos pulciņos, un viņi devās uz priekšu, slēpdamies aiz mājām, pieminekļiem, kokiem. Viņš pavēlēja nostādīt sievietes un bērnus pie visiem kontroles ekrāniem, ar kuriem valdība sekoja kustībai pilsētā, un lika gurdi lamāt Tuskubu. Sī aziātiskā viltība uz kādu laiku iemidzināja valdības, modrību.

Gusevs bijās kara kuģu gaisa uzbrukuma. Lai kaut uz neilgu laiku novērstu uzmanību, viņš nosūtīja piecus tūkstošus neapbruņotu marsiešu uz pilsētas centru — kliegt, lūgt siltas drēbes, maizi, havru. Viņš tiem sacīja:

— Neviens no jums neatgriezīsies no turienes dzīvs. Nepiemirstiet to. Ejiet.

Pieci tūkstoši marsiešu vienā rīklē iekliedzās: «Aijai!» — atpleta milzīgus saulessargus ar uzrakstiem un devās mirt, skumji kaukdami senu, aizliegtu dziesmu: Zern stikla jumtiem, Zem dzelzu arkām, Akmens podā Havra kūp.

Mēs esam līksmi, līksmi,

Dodiet mums rokās akmens podu!

Ai-jail Mēs neatgriezīsimies

Akmens lauztuvēs, šahtās,

Mēs neatgriezīsimies

Drausmu pilnajos, nedzīvajos gaiteņos

Pie mašīnām, mašīnām.

Mēs gribam dzīvoti Ai-jai! Dzīvot!

Dodiet mums rokās akmens podul

Vēcinādami milzīgos saulessargus, viņi kaukdami pazuda šaurajās ielās.

Arsenālu, zemu, kvadrātveidīgu celtni vecpilsētā, apsargāja neliela karaspēka daļa. Kareivji stāvēja puslokā uz laukuma bronzā kaltu vārtu priekšā, aizsedzot divas dīvainas mašīnas ar stiepļu spirālēm, diskiem un lodēm (tādu mašīnu Gusevs bija redzējis pamestajā mājā). Pa neskaitāmām līkām šķērsieliņām uzbrucēji pienāca un ielenca arsenālu: tā sienas bija stāvas un izturīgas.

Raudzīdamies no stūriem, slāpstīdamies aiz kokiem, Gusevs aplūkoja poziciju. Skaidrs — arsenālu vajadzēja ieņemt no priekšas, no vārtiem. Gusevs pavēlēja izcelt kādas bronzas durvis un apsiet ar virvēm. Uzbrucējiem pavēlēja mesties virsū ciešā masā, pēc iespējas draus- mīgāk kliegt: «Ai-jaib

Kareivji, kas apsargāja vārtus, mierīgi raudzījās uz kustību šķērsieliņās, tikai mašīnas bija izbīdītas uz priekšu, un mašīnu spirālēs sāka sprakstēt mēļas dzirkstis. Norādīdami uz mašīnām, marsieši saduga un klusi svilpēja: «Bīsties no tām, Debesu Dēls.»

Nedrīkstēja zaudēt laiku.

Gusevs izpleta kājas, ķērās pie virvēm un pacēla bronzas durvis — tās bija smagas, bet nekas, nest varēja. Tā viņš nogāja, mājas sienas aizsargāts, līdz laukuma malai, no turienes — vārti pavisam tuvu. Viņš klusi pavēlēja savējiem: «Gatavoties!» Noslaucīja ar piedurkni pieri, nodomāja: «Ak, tagad tikai vajadzētu sadusmoties!» Pacēla durvis, aizsedza sevi ar tām.

— Dod arsenālu! … — viņš ierēcās pārvērstā balsī un smagiem soļiem metās skriet pa laukumu uz kareivjiem.

Nodārdēja daži šāvieni, sprāgstošas lodes atsitās pret durvīm. Gusevs sagrīļojās. No visas tiesas sadusmojās un devās straujāk uz priekšu, skaļi lādēdamies. Bet visapkārt jau kauca, spiedza marsieši, sāka birt no visiem stūriem, parādes durvīm, kokiem. Gaisā skaļi sprāga bumba. Bet uzbrucēju straume noslaucīja kareivjus un briesmīgās mašīnas.

Gusevs lādēdamies aizskrēja līdz vārtiem un iezvēla pa atslēgu ar bronzas durvju stūri. Vārti nokrakšķēja un salūza. Gusevs ieskrēja kvadrātveidīgajā pagalmā, kur rindās stāvēja spārnoti kuģi.

Arsenāls bija ieņemts. Četrdesmit tūkstoši marsiešu dabūja ieročus. Gusevs savienoja spoguļtelefonu ar Inženieru padomes namu un pieprasīja izdot Tuskubu.

Valdība atbildēja ar to, ka izsūtīja gaisa eskadriļu uzbrukt arsenālam … Gusevs izlidoja tai pretim ar visu floti. Valdības kuģi bēga. Tos panāca, ielenca un iznīcināja virs senās Soacēras drupām. Kuģi krita no debesīm pie milzīgās Magacitla statujas kājām, un Maga- citls smaidīja aizvērtām acīm. Saulrieta zelts liesmoja uz viņa zvīņainās bruņu cepures.

Debesis bija dumpinieku varā. Valdība savilka policijas spēkus pie Padomes nama. Uz jumta uzstādīja ma- šinas, kas raidīja uguns lodes, — apaļus zibeņus. Daļu dumpinieku flotes notrieca zemē. Naktī Gusevs ielenca Augstākās padomes nama laukumu un sāka celt barikādes ielās, kas zvaigžņveidīgi stiepās no laukuma. «Es jūs mācīšu revolūciju taisīt, brūnie velni!» rūca Gusevs, rādīdams, kā jāizceļ bruģa plāksnes, jāgāž koki, jālauž durvis, jāpiebāž krekli ar smiltīm. .

Pret Augstākās padomes namu viņi uzstādīja divas arsenālā iegūtās mašīnas un sāka apšaudīt ar uguns lodēm karaspēku. Bet valdība ieslēdza laukumu elektromagnētiskā laukā.

Tad Gusevs teica pēdējo, ļoti īso, bet spēcīgo runu tai dienā, uzkāpa uz barikādes un svieda citu pēc citas trīs rokas granātas. Sprādziena spēks bija šausmīgs: nozibēja trīs liesmu plandi, uzskrēja gaisā akmeņi, kareivji, mašīnu daļas, laukumu ietina putekļi un rūgti dūmi. Marsieši iekaucās un devās uzbrukumā. (Tas bija taisni tai brīdī, kad Loss pavērās miglainajā spogulī Tuskuba mājā.)

Valdība izslēdza magnetlauku, un no abam pusēm pār laukumu, pār karotājiem sāka dejot uguns bumbiņas, kas plīsa zilganu liesmu strēlēm. No dārdiem drebēja drūmās, piramīdveidīgās mājas.

Kauja neturpinājās ilgi. Pa kritušiem pārklāto laukumu izlases pulka priekšgalā Gusevs ielauzās Augstākās padomes namā. Nams bija tukšs. Tuskubs līdz ar visiem inženieriem bija aizbēdzis.

STĀVOKLIS MAINAS

Dumpinieku kara pulki ieņēma visus Gora norādītos svarīgākos punktus. Nakts bija vēsa. Marsieši sala sargposteņos. Gusevs pavēlēja aizdegt uguns sārtus. Tas bija kas nedzirdēts — jau tūkstoš gadu pilsētā nededzināja uguni: par plandošām liesmām dziedāja tikai senajā dziesmā.

Augstākās padomes nama priekšā Gusevs pats aizdedzināja pirmo, no salauztām mēbelēm sakrauto uguns sārtu. «Ulla, ulla,» klusi iekaucās marsieši, sastājušies ap uguni. Un, rau, uguns sārti uzliesmoja visos laukumos. Iesarkana gaisma ar slīdošam ēnam atdzīvinaja slīpās namu sienas, mirgoja logu stiklos.

Logos parādījās zilganas sejas, satrauktā smeldzē vērās neredzētajās ugunīs, drūmajos, noplīsušajos dumpinieku stāvos. Daudzi nami kļuva tukši tai naktī.

Pilsētā valdīja klusums. Tikai sprēgāja uguns sārti, šķindēja ieroči, it kā vecie gadsimti būtu atgriezušies savās gaitās, no jauna sācies to nogurdinošais lidojums. Pat daudzstarainās zvaigznes pār ielām, pār sārtiem likās savādākas, pie uguns sēdošais neviļus pacēla galvu un vērās piemirstajos, it kā atdzimušajos zvaigžņu'rakstos. Gusevs spārnotos seglos aplidoja kara pulku izkārtojumu. Viņš krita lejup no zvaigžņu tumsas uz laukumu un gāja pa to, mezdams milzu ēnu. Viņš likās īsts Debesu Dēls, dieveklis, kas nokāpis no akmens pakājes. «Magacitls, Magacitls!» māņticīgās drausmās čukstēja marsieši. Daudzi redzēja viņu pirmoreiz un līda klāt, lai tam pieskartos. Citi šņukstēja kā bērni: «Tagad mēs nemirsim … Mēs kļūsim laimīgi… Debesu Dēls mums atnesis dzīvību.»

Izdilušas miesas, kas ietērptas putekļainās, visiem vienādās drēbēs, krunkainas, nevarīgas sejas ar smailiem deguniem, skumjas acis, kas gadsimtiem pieradušas pie riteņu griešanās un šahtu krēslas, vājas rokas, kas neprot līksmi un droši rīkoties, — uguns sārtu dzirkstīs mirdzošas rokas, sejas, acis — stiepās pret Debesu Dēlu.

— Nebīstas, nebīstas, puiši! Skatās priecīgāk! — Gusevs uzsauca viņiem. — Nav tāda likuma, ka mūžīgi bez vainas jācieš, — nebīstas! Uzvarēsim — dzīvosim bez bēdu.

Vēlu naktī Gusevs atgriezās Padomes namā nosalis un izsalcis. Spraišļotā nelielā zālē zem zemām, zeltītām arkām uz grīdas gulēja pārdesmit apbruņotu marsiešu. Spoguļgrīda bija nospļaudīta ar zelētu havru. Zāles vidū uz patronu kārbām sēdēja Gors un rakstīja elektriska lukturīša gaismā. Uz galda vāļājās atgriezti konservi, blašķes, maizes garozas.

Gusevs piesēdās uz galda stūra un sāka kāri ēst.

Noslaucīja rokas gar biksēm, ievilka malku no blašķes, nokrekšķējās, sacīja aizsmakušā balsi:

—   Kur ir ienaidnieks? Lūk, ko man vajag …

Gors pacēla uz viņu sasarkušās acis, aplūkoja asiņaino lupatu, kas bija Gusevam ap galvu, viņa seju ar lielajiem vaigu kauliem, izslējušās ūsas, ieplestās nāsis.

—   Nevaru saprast, kur, pie joda. palicis valdības karaspēks, — Gusevs turpināja. — Uz laukuma viņu vāļājas simti trīs, bet karaspēka bija ne mazāk par piecpadsmit tūkstošiem. Izputējuši. Noslēpties nevarēja — nav jau adatiņa. Ja būtu izlauzušies cauri, es to zinātu. Stāvoklis nejēdzīgs. Katru bridi ienaidnieks var izrādīties aizmugurē.

—   Tuskubs, valdība, karaspēka paliekas un daļa iedzīvotāju iegāja karalienes Magras labirintos zem pilsētas, — Gors sacīja.

Gusevs uzlēca no krēsla.

—   Kāpēc tad jūs klusējat?

—   Dzīties pakaļ Tuskubam nav vērts. Sēdiet un ēdiet, Debesu Dēls. — Gors, pieri saraucis, izvilka no kabatas sausas havras saišķi, kas bija iesarkans kā pipari, iebāza to aiz vaiga un sāka lēni zelēt. Viņa acis apmiglojās, satumsa, grumbas izklīda. — Priekš dažiem gadu tūkstošiem mēs necēlām lielas mājas, mēs nevarējām tās apkurināt: vēl nebija atrasta elektrība. Ziemas saltumā iedzīvotāji kāpa lejā dziļi zem Marsa virsmas. Milzīgās zāles, kas bija ierīkotas ūdens izskalotās alās, kolonādes, tuneļi, gaiteņi sasila no planētas iekšējā karstuma. Vulkānu rīklēs karstums bija tik liels, ka mēs to izmantojām tvaika ieguvei. Vēl līdz šim dažās salās darbojas smagnējās tā laika tvaika mašīnas. Tuneļi, kas savieno apakšzemes pilsētas, stiepjas gandrīz zem visas planētas. Meklēt Tuskubu šai labirintā ir neprātīgi. Viņš vienīgais zina karalienes Magras labirinta plānus un noslēpumainās ejas. Sl karaliene — divu pasauļu pavēl- niece kādreiz pārvaldīja visu Marsu. Zem Soacēras tuneļu tīkls ved uz pieci simti dzīvām pilsētām un vairāk nekā tūkstoš nedzīvām, izmirušām. Tur visur ir ieroču noliktavas, gaisa kuģu ostas. Mūsu spēki izkaisīti, mēs esam vāji apbruņoti. Tuskubam ir armija, viņa pusē zemes īpašnieki, havras plantatori un visi tie, kas priekš trīsdesmit gadiem pēc iznīcinošā kara ieguva savā īpašumā pilsētas mājas. Tuskubs ir gudrs un nodevīgs. Viņš ar nodomu radīja šos notikumus, lai reiz par visām reizēm satriektu katru pretestību … Ak zelta gadsimts! … Zelta gadsimts! …

Gors papurināja noreibušo galvu. Vaigos parādījās mēļi plankumi. Uz viņu sāka iedarboties havra.

—   Tuskubs sapņo par zelta gadsimtu: ievadīt pēdējo Marsa laikmetu — zelta gadsimtu. Tanī ieies tikai izredzētie, tikai svētlaimes cienīgie. Vienlīdzība nav sasniedzama, vienlīdzības nav. Vispārējā laime ir ārprātīgo, havras apreibināto murgi. Tuskubs sacīja: slāpes pēc vienlīdzības un vispārēja taisnība posta augstākos civilizācijas sasniegumus. — Uz Gora lupām parādījās iesārtas putas. — Doties atpakaļ nevienlīdzībā, netaisnībā! Lai pagājušie gadsimti kā ihi metas uz mums! Iekalt vergus ķēdēs, piekalt pie mašīnām, pie darbgaldiem, nolaist šahtās… Lai būtu papilnam sirdēstu. Un izredzētiem — papilnam laimes . .. Tas būs zelta gadsimts. Zobu šņirkstieni un tumsa. Lai nolādēts mans tēvs un māte! Piedzimt pasaulē! Lai lāsts pār mani!

Gusevs raudzījās uz viņu, steidzīgi zelēja papirosu:

—   Nu, vai zināt, esat gan jūs nodzīvojušies! …

Gors ilgi klusēja, salīcis uz patronu kārbām kā mūžsens vecis.

—  Jā, Debesu Dēls. Mēs, senās Turnas iedzīvotāji, neesam atrisinājuši mīklu. Šodien es redzēju jūs kaujā. No jums dzirkstīt dzirkstī prieks. Jūs esat sapņaini, kaisli un bezrūpīgi. Jums, Zemes dēliem, lemts kādreiz atrisināt mīklu. Nevis mums, mēs esam veci. Mēs esam pelni. Mūsu stunda palaista garām.

Gusevs savilka jostu:

—   Nu labi. Ko domājat rīt iesākt?

—   Rīt vajadzēs uzmeklēt pa spoguļtelefonu Tuskubu un uzsākt ar viņu sarunas par savstarpēju piekāpšanos …

—   Jūs, biedri, veselu stundu pļāpājat blēņas, — Gusevs pārtrauca. — Te būs dispozīcija rītdienai: jūs paziņosiet visam Marsam, ka vara pārgājusi strādnieku rokās. Pieprasiet pilnīgu padevību. Bet es salasīšu brašus puišus un līdz ar visu floti stumšos uz poliem, sagrābšu elektromagnētiskās stacijas. Nekavējoties sākšu telegrafēt Zemei, uz Maskavu, lai pēc iespējas drīzāk sūta papildspēkus. Pusgada laikā viņi uzbūvēs aparātus, un jālido tikai…

Gusevs sagrīļojās un smagi nosēdās uz galda. Viss nams drebēja. No spraišļu tumsas sāka birt griestu izgreznojumi. Uz grīdas gulošie marsieši uzlēca kājās, skatījās apkārt. Jauns, vēl stiprāks trieciens satricināja namu. Nošķinda sasistie stikli. Atsprāga vaļā durvis. Dobja, vienmēr stiprāka rūkoņa piepildīja zāli. Uz laukuma atskanēja kliedzieni, šāvieni.

Marsieši, kas bija metušies uz durvīm, kāpās atpakaļ, pašķīrās. Ienāca Debesu Dēls — Loss. Grūti bija pazīt viņa seju: milzīgās acis iekritušas un tumšas, dīvaina gaisma plūda no tām. Marsieši vairījās viņa, tupās zemē. Losa baltie mati bija saslējušies stāvus.

— Pilsēta ielenkta, — viņš sacīja skaļi un stingri, — debess pilna kuģu ugunīm. Tuskubs spridzina strādnieku kvartālus.

PRETUZBRUKUMS

Loss un Gors gāja šai brīdī ārā uz nama kāpnēm zem kolonādes, kad atskanēja otrs sprādziens. Kā zilgans vēdeklis uzlidoja liesmas pilsētas ziemeļu daļā. Skaidri bija redzami uzplandošie dūmu un pelnu mutuļi. Pēc dārdoņas aiztrauca viesulis. Sarkana blāzma aptvēra pusi no debess. Tagad neviens kliedziens neatskanēja uz zvaigžņveidīgā laukuma, kas bija pilns ar karaspēku. Marsieši mēmi raudzījās blāzmā. Tur sabirza pīšļos viņu mitekļi, viņu ģimenes. Cerības aizlidoja līdz ar melnajiem dūmu mutuļiem.

Gusevs, ātri apspriedies ar Losu un Goru, pavēlēja sagatavot gaisa floti cīņai. Visi kuģi bija arsenālā. Tikai piecas milzīgās spāres atradās laukumā. Gusevs tās izsūtīja izlūkos. Kuģi pacēlās gaisā — spārni atmirdza ugunīs.

No arsenāla atbildēja, ka pavēle saņemta un karaspēks sāk novietoties kuģos. Pagāja kāds laiks. Dūmainā blāzma pletās arvien platāka. Draudīgs klusums valdīja pilsētā. Gusevs ik pēc minūtes sūtīja marsiešus pie spo- guļtelefona pasteidzināt novietošanos kuģos. Pats kā milzīga ēna klaiņoja pa laukumu, aizsmacis kliedza, rīkodams nekārtīgos karaspēka sablīvējumus kolonās. Pieiedams pie kāpnēm, sabozās — ūsas saslējās stāvus.

—   Sakiet taču viņiem arsenālā (tad nāca Gorām nesaprotams izteiciens), — ašāk, ašāk…

Gors aizgāja pie telefona. Beidzot pienāca telefono- grama, ka karaspēks novietots, kuģi paceļas gaisā. Patiešām, zemu pār pilsētu blīvajā ugunsgrēka blāzmā parādījās lidojošās spāres. Gusevs, iepletis kājas, atmetis galvu, apmierināts vērās šais dzērvju kāšos. Tai brīdī atskanēja trešais, visstiprākais sprādziens.

Zilgu liesmu šķēpi aizkrustoja kuģiem ceļu, kuģi uzlidoja augšup, sāka virpuļot un pazuda. Tai vietā pacēlās pīšļu stabi, dūmu mutuļi.

Starp kolonām parādījās Gors. Viņam galva bija ierauta plecos. Seja drebēja, mutes kaktiņi bija nošļukuši. Kad apklusa sprādziena troksnis, Gors sacīja:

—   Arsenāls uzspridzināts. Flote gājusi bojā.

Gusevs sausi nokrekšķējās, sāka grauzt ūsas. Loss

stāvēja, piespiedis pakausi pie kolonas, raudzījās blāzmā. Gors pacēlās uz pirkstgaliem līdz viņa acīm, kas bija kļuvušas glāžainas.

—   Nebūs labi tiem, kas paliks šodien dzīvi.

Loss neatbildēja. Gusevs ietiepīgi pakratīja galvu un nogāja uz laukuma. Atskanēja viņa komanda. Un marsieši kolona pēc kolonas devās ielās uz barikādēm.

Guseva spārnotā ēna pārlidoja seglos laukumu, kliedzot no augšas:

—   Ašāk, ašāk, kustieties, velna sprāgoņas!

Laukums kļuva tukšs. Milzīgais ugunsgrēka sektors

tagad apmirdzēja spāres, kas tuvojās no otras puses: tās cēlās kā viļņi no apvāršņa un devās pāri pilsētai. Tie bija Tuskuba kuģi.

Gors sacīja:

—   Bēdziet, Debesu Dēls, jūs vēl varat glābties.

Loss tikai paraustīja plecu. Kuģi tuvojās, nolaidās

zemāk. Tiem pretim no ielu tumsas nozibēja uguns lode, otrā, trešā. Tur raidīja apaļos zibeņus dumpinieku mašīnas. Spārnoto galeru virknes apmeta loku ap laukumu un sadalīdamās drāzās pāri ielām, pāri jumtiem. Nerim

stoši šāvienu plandi apmirdzēja tās. Viena galera apsviedās un krizdama iestrēdza ar salauzītiem spārniem starp jumtiem. Citas nolaidās laukuma stūros, izsēdināja kareivjus sidrabotos kamzoļos. Kareivji skrēja pa ielām. Sākās šaušana no logiem, no stūriem. Lidoja akmeņi. Kuģu salaidās arvien vairāk, pāri laukumam bez apstājas slīdēja tumšsarkanas ēnas.

Loss ieraudzīja — netālu uz nama pakāpjveidīgās terases uzslējās plecīgais Guseva stāvs. Pieci seši kuģi tūlīt pagriezās uz viņa pusi. Viņš pacēla pār galvu milzīgu akmeni un iesvieda to tuvākajā galerā. Tūlīt vizoši spārni aizklāja viņu no visām pusēm.

Tad Loss metās pāri laukumam uz turieni — gandrīz lidoja kā sapnī. Pār viņu, nikni rēkdami ar propelleriem, sprakstēdami sāka virpuļot ugunīgu plandu apmirdzēti kuģi. Viņš sakoda zobus, acis modri vēroja katru sīkumu.

Nedaudzos lēcienos Loss bija pāri laukumam un atkal ieraudzīja uz stūra mājas terases Gusevu. Viņu no visām pusēm bija aplenkuši marsieši, kas mācās tam virsū, viņš grozījās kā lācis zem šās dzīvās kaudzes, svaidīja to uz visām pusēm, dauzīja dūrēm. Atrāva vienu no rīkles, aizsvieda gaisā un devās pa terasi uz priekšu, vilkdams visu baru sev līdzi. Pakrita.

Loss iekliedzās skaļā balsī. Turēdamies pie namu sienām, nokļuva uz terases. Atkal no kaucošo stāvu kaudzes parādījās Guseva galva ar izbolītām acīm, sasistu muti. Daži kareivji ieķērās Losā. Ar riebumu viņš tos atsvieda prom, metās pie ņudzošās kaudzes un sāka izsvaidīt kareivjus, tie lidoja pāri balustrādei kā skaidas. Terase drīz vien bija tukša. Gusevs pūlējās piecelties, viņam galva mētājās no vienas puses uz otru. Loss paņēma viņu uz rokām, ielēca pa vaļējām durvīm un nolika Gusevu uz grīdsegas zemā, ugunsgrēka blāzmas apmirdzētā istabā.

Gusevs gārdza. Loss atgriezās pie durvīm. Gar terasi slīdēja garām kuģi, slīdēja vērīgas sejas ar smailiem deguniem. Vajadzēja sagaidīt uzbrukumu.

— Mstislav Sergejevič! — Gusevs sauca. Viņš nu jau sēdēja, taustīja galvu un spļāva asinis. — Visus mūsējos sakāva … Mstislav Sergejevič, kā tad tā? Kā salaidās, salaidās, sāka dragāt… Dažs pagalam, dažs

noslēpies. Viens pats esmu palicis … Ak, cik žēl! — Viņš piecēlās, sāka grīļodamies iet pa istabu, apstājās bronzas statujas, acīm redzot kāda slavena marsieša, priekšā, — Nu, pagaidi! — Paķēra statuju un metās uz durvīm.

—   Aleksej Ivanovič, kāpēc tā?

—   Nevaru! Laid!

Viņš parādījās uz terases. No garāmtraucoša kuģa spārniem nozibēja šāvieni. Tad atskanēja trieciens, blīkšķis.

—   Aha! — Gusevs iekliedzās.

Loss ievilka viņu istabā un aizcirta durvis.

—   Aleksej Ivanovič, saprotiet — mēs esam sakauti, viss pagalam … Jāglābj Aelita.

—   Ko jūs uzbāžaties man ar savu bābu …

Viņš ātri piesēdās, saķēra seju rokās, iešņācās, piespēra kāju — un it kā koka šķembeles sāka raustīties viņa iekšās:

—   Lai arī velk man ādu nost! Nepareizi it viss pasaulē. Nepareiza šī nolādētā planēta! «Glāb,» viņi saka, «glāb mūs …» Ķeras apkārt… «Mums,» viņi saka, «kad tik kaut kā padzīvot…» Padzīvot!… Ko tad es varu? … Re, savas asinis izlēju. Pievārēja. Mstislav Sergejevič, bet es taču neesmu nelga, nevaru to ciest… Saplosīšu ar zobiem varmākas …

Viņš atkal iešņācās un devās uz durvīm. Loss paņēma viņu aiz pleciem, sakratīja, stingri pavērās tam acīs.

—   Tas, kas noticis, ir lietuvēna murgi. Iesim. Varbūt izlauzīsimies cauri. Mājup, uz Zemi.

Gusevs iztriepa asinis un netīrumus pa seju.

—   Iesim.

Viņi izgāja no istabas uz gredzenveidīga laukumiņa, kas bija izveidots virs platas akas. Vītņu kāpnītes kā spirāle veda lejup pa tās iekšējo malu. Blāva ugunsgrēka blāzma ieplūda caur stikla jumtu šai galvu reibinošajā dziļumā.

Loss un Gusevs sāka kāpt pa šaurajām kāpnītēm lejup. Tur, lejā, bija klusums. Bet augšā arvien stiprāk sprakstēja šāvieni, čirkstēja kuģi, skardami jumtu. Acīm redzot bija sācies uzbrukums Debesu Dēlu pēdējam patvērumam.

Loss un Gusevs skrēja pa bezgalīgām spirālēm.

Gaisma satumsa. Un tad viņi saskatīja lejā nelielu stāvu. Tas ar pēdējiem spēkiem līda pretim. Apstājās, klusi iesaucās:

—  Viņi tūlīt ielauzīsies. Steidzieties. Lejā ir ieeja labirintā.

Tas bija galvā ievainotais Gors. Aplaizīdams lūpas, viņš sacīja:

—  Ejiet pa lielajiem tuneļiem. Ievērojiet zīmes uz sienām. Ardievu. Ja atgriezīsieties Zemes virsū, pastāstiet par mums. Varbūt jūs Zemes virsū būsiet laimīgi. Bet mūs gaida ledaini tuksneši, nāve, smeldze … Ak, mēs esam palaiduši īsto stundu garām … Vajadzēja neganti un valdonīgi, valdonīgi mīlēt dzīvi…

Augšā atskanēja troksnis. Gusevs metās lejā. Loss gribēja aizvilkt sev līdzi Goru, bet marsietis sakoda zobus, ieķērās margās.

—   Ejiet. Es gribu mirt.

Loss panāca Gusevu. Viņi atstāja aiz sevis pēdējo gredzenveidīgo laukumiņu. No tā kāpnītes krauji slīga akas dibenā. Se viņi ieraudzīja lielu akmens plāksni ar ieskrūvētu gredzenu, to bija grūti pacelt: no tumšā cauruma pūta pretim sauss vējš.

Gusevs noslīdēja lejup pirmais. Loss, aizstumdams aiz sevis plāksni, ieraudzīja, ka uz gredzenveidīgā

Tie skrēja pa vītņu kāpnēm lejā. Gors izstiepa tiem pretim rokas un saļima zem cirtieniem.

KARALIENES MAGRAS LABIRINTS

Loss un Gusevs uzmanīgi virzījās uz priekšu pa piesmakušo un tveicīgo tumsu.

—   Nogriežamies, Mstislav Sergejevič …

—  Vai eja šaura?

—   Plata, rokas nesniedz.

—   Atkal nezin kādas kolonas. Pag! Kur tad mēs… … Ne mazāk kā trīs stundas bija pagājušas no ta

brīža, kad viņi nokāpa labirintā. Sērkociņu vairs nebija.

Laternīti Gusevs bija pazaudējis jau kautiņa laikā. Viņi virzījās uz priekšu necaurredzamā tumsā.

Tuneli bezgalīgi sazarojās, krustojās, stiepās aizvien dziļāk. Dažreiz varēja skaidri dzirdēt noteiktu, vienmuļu krītošo ūdens pilienu troksni. Izplestās acis saskatīja neskaidrus, pelēkus apveidus, bet šie līganie plankumi bija tikai tumsas halucinācijas.

—   Ne soļa tālāk!

—   Kas ir?

—   Nav dibena.

Viņi sāka klausīties. Sejā sitās saldens, sauss vējiņš. No tālienes, it kā no liela dziļuma, atplūda neskaidras nopūtas — kāds it kā ieelpoja un izelpoja. Nenoteiktā baigumā viņi juta, ka priekšā ir tukšs dziļums. Gusevs sataustīja zem kājas akmeni un iemeta tumsā. Pēc dažiem mirkļiem atskanēja nestiprs kritiena troksnis.

—   Iegruvums.

—   Bet kas tur dvašo?

—   Nezinu.

Viņi pagriezās un satvēra sienu. Taustīja pa labi, pa kreisi, delnas slīdēja pa sabirstošām plaisām, spraišļu iedobumiem. Neredzamā bezdibeņa mala bija pavisam tuvu no sienas, gan pa labi, gan pa kreisi, gan atkal pa labi. Viņi saprata, ka nomaldījušies un nevar atrast eju, pa kuru nokļuvuši uz šās šaurās dzegas.

Viņi pieslējās līdzās, plecu pie pleca, pie raupjās sienas. Stāvēja, klausījās vienmuļajās nopūtās, kas nāca no dziļuma.

—   Beigas, Aleksej Ivanovič?

—   Jā, Mstislav Sergejevič, acīm redzot — beigas.

Pēc brīža Loss jautāja savādā balsī, paklusām:

—   Vai tagad — nekā neredzat?

—   Nē.

—   Pa kreisi taluma.

—   Nē, nē.

Loss nočukstēja kaut ko pie sevis, pārmija kājas:

—   Neganti un valdonīgi mīlēt dzīvi… Tikai tā …

—   Par ko jūs to sakāt?

—   Par viņiem. Un arī par mums.

Arī Gusevs pārmija kājas, nopūtās:

—   Lūk, dzirdiet, elpo.

Kas — vai nāve?

—  Velns zina kas.

—  Viņa ir še, — Loss sacīja tai pašā savādajā balsī.

Sai brīdī tālumā atskanēja dārdi neskaitāmos tuneļos.

Nodrebēja dzega zem kājām, notrīsēja siena. Sāka birt tumsā akmeņi. Gaisa viļņi aizdārdēja un apklusa. Tas bija septītais sprādziens. Tuskubs turēja vārdu. Pēc sprādziena atstatuma varēja vērot, ka Soacēra palikusi tālu rietumos.

Kādu laiku čabēja krītošie akmentiņi. Kļuva klusi, vēl klusāk. Gusevs pirmais ievēroja, ka nopūtas dziļumā norimušas. Tagad no turienes plūda dīvainas skaņas — šalkoņa, šņākoņa, likās, tur sāk mutuļot kāds mīksts šķidrums.Gusevs tagad kļuva kā ārprātīgs: izpleta rokas gar sienu un devās uz priekšu iekliegdamies, lamādamies, atsviezdams akmeņus.

—   Dzega iet apkārt. Vai dzirdat? Vajag būt izejai. Pie joda, sasitu galvu! — Kādu laiku viņš virzījās uz priekšu klusēdams, pēc tam uztraukti teica kaut kur priekšā Losam, kas joprojām nekustīgi stāvēja pie sienas: — Mstislav Sergejevič … Rokturis … Svirslē- dzis … Nudien, svirslēdzis …

Atskanēja kaucoša, ierūsējusi čirkstoņa. Putekļaina gaisma uzliesmoja zem zema ķieģeļu kupola. Tā lēzeno spriešļu sāni balstījās uz šauras, gredzenveidīgas dzegas, kas nokārās pār apaļu, metru desmit platu šahtu.

Gusevs vēl arvien turējās pie svirslēdža roktura. Loss bija piespiedies pie sienas šahtas otrā pusē zem kupola arkas. Viņš ar delnu aizsedza acis no spilgtās gaismas. Tad Gusevs ieraudzīja, ka Loss atvilka roku un pavērās lejup šahtā. Viņš zemu noliecās ieskatīdamies. Viņa roka sāka drebēt, it kā pirksti censtos kaut ko nokratīt. Viņš pacēla galvu, baltie mati bija sacēlušies stāvus, acis ieplestas kā nāvīgās šausmās.

Gusevs uzsauca viņam:

—   Ko jūs tā skatāties? — un tikai tad pavērās ķieģeļu šahtas dziļumā.

Tur kustējās, ņurdzījās tumšbrūnu spalvu mudžeklis. No tā nāca šī šņākoņa un čaukstoņa, kas kļuva arvien stiprāka un draudīgāka. Spalvu mudžeklis sacēlās, izbozās. Tas viscaur bija pārklāts pret gaismu pavērstām lielām, it kā zirga acīm, pinkainām ķetnām …

—   Nāve! — Loss iekliedzās.

Tas bija milzīgs zirnekļu bars. Viņi acīm redzot vairojās siltajā šahtas dziļumā, sprādziens bija satraucis tos, un visa šī masa uzburbdama sāka rāpties uz augšu. Tie tad arī šņāca un mīksti čaukstēja. Pēkšņi viens no zirnekļiem izslietām ķetnām sāka skriet pa dzegu.

Izeja uz dzegu bija netālu no Losa. Gusevs iekliedzās:

—   Bēdz! — un ar stipru lēcienu triecās pāri šahtai, noskrambādams galvu gar kupola spraisli, nokrita zemē pie Losa, saķēra viņu aiz rokas un vilka iekšā ejā, tunelī. Abi cik spēdami metās skriet.

Tālu cita no citas zem tuneļa spraišļiem dega noputējušas laternas. Biezi putekļi klāja grīdu, kolonu un statuju drupas, šauru durvju sliekšņus, aiz kuriem atradās citas ejas. Gusevs un Loss ilgi gāja pa šo gaiteni. Tas nobeidzās zālē ar lēzeniem spraišļiem, zemām kolonām. Vidū stāvēja sagrauta akmens statuja — sieviete ar platu un bargu seju. Dziļumā krēsloja durvju iedobumi. Arī še visu klāja putekļi — karalienes Magras statuju, trauku drumslas.

Loss apstājās, viņa acis bija glāžainas, izplestas.

—   Tur viņu ir miljoniem, — viņš sacīja atskatīdamies, — viņi gaida, viņu stunda nāks, viņi uzvarēs dzīvību, kļūs par Marsa valdniekiem …

Gusevs aizvilka Losu visplatākajā tunelī, kas sākās no zāles. Laternas dega retumis un blāvi. Viņi gāja ilgi. Pārgāja pāri apaļam tiltam, kas bija pārmests pār platu plaisu, tās dibenā gulēja milzu mašīnu skrituļi. Tālāk atkal slējās putekļainas, pelēkas sienas. Grūtsirdība pārņēma sirdi. Aiz noguruma ļodzījās kājas. Loss vairākkārt atkārtoja klusā balsī:

—   Laidiet mani, es atgulšos.

Viņa sirds brīžiem stājās pukstēt. Šausmīga smeldze pārņēma viņu, viņš klupdams vilkās pa putekļiem aiz Guseva. Aukstu sviedru lāses plūda pa seju. Loss bija ieskatījies tur, no kurienes vairs nevar būt atgriešanās. Un tomēr vēl stiprāks spēks viņu atvirzīja no šās robežas, un viņš vilkās pusdzīvs pa tukšiem, bezgalīgiem gaiteņiem.

Tunelis krasi nogriezās. Gusevs iekliedzās. Apa|ajā ejas ietvarā viņu acīm pavērās spilgti zilas, apžilbinošas debesis un Losam tik pazīstamā kalna ledū un sniegā mirdzošā virsotne. Viņi iznāca no labirinta netālu NO Tuskuba mājas.

HAO

— Debesu Dēls, Debesu Dēls! — sauca sīka balstiņa.

Gusevs un Loss tuvojās mājai no birzes puses. Zilajā krūmājā parādījās smaila sejiņa. Tas bija Aelitas mehāniķis, pelēkā kažociņā ģērbies zēns. Viņš sasita rokas un sāka lēkāt, viņa sejiņa sakrunkojās kā tapiram. Pašķīris zarus, viņš parādīja cirka drupās paslēptu spārnoto laivu.

Viņš izstāstīja: nakts pagājusi mierīgi, pirms ausmas atskanējis attāls rībiens un parādījusies ugunsgrēka blāzma. Viņš nodomājis, ka Debesu Dēli gājuši bojā, ielēcis laivā un aizlidojis uz Aelitas paslēptuvi. Arī viņa dzirdējusi sprādzienu un no klints augšas lūkojusies uz ugunsgrēku. Viņa sacījusi zēnam: «Atgriezies mājās un gaidi Debesu Dēlu. Ja tevi notvers Tuskuba kalpi, mirsti klusēdams; ja Debesu Dēls nogalināts, nokļūsti pie viņa līķa, uzmeklē akmens flakoniņu, kas viņam klāt, un atved man.»

Loss, sakodis zobus, noklausījās zēna stāstu. Pēc tam Loss un Gusevs nogāja pie ezera, nomazgāja asinis un putekļus. Gusevs izgrieza no stipra koka milnu, gandrīz kā zirga kāju. Viņi iesēdās laivā, uzlidoja zaigojošajā zilgmē.

Gusevs un mehāniķis ievilka laivu alā, nogulās pie ieejas un izpleta karti. Sai brīdī no augšas, no klintīm noskrēja Iha. Raudzīdamās uz Gusevu, saņēma vaigus rokās. Asaras plūda straumēm no viņas mīlā mirdzošajām acīm. Gusevs līksmi iesmējās.

Loss viens devās lejā bezdibenī pie Svētā Sliekšņa. It kā vēja spārni trauca viņu pa stāvajām kāpnītēm, šaurajām ejām un tiltiņiem. Kas notiks ar Aelitu, ar viņu, vai tie izglābsies, vai ies bojā? — to viņš nepētīja: sāka domāt un atmeta šīs domas. Galvenais, satricinošais būs tas, ka tūdaļ viņš atkal ieraudzīs «zvaigžņu gaismas radīto».

Strauji pārskrējis pāri tvaika mutuļos ietītajam līkajam tiltam, kas veda pār alas ezeru, Loss, tāpat kā pagājušajā reizē, zemo kolonu otrā pusē ieraudzīja kalnu perspektīvu. Viņš uzmanīgi izgāja uz laukumiņa, kas karājās pār bezdibeni. Svētais Slieksnis mirdzēja blāvā zeltā.

Bija tveicīgi un klusi. Losam gribējās aizgrābti, maigi noskūpstīt rūsganās sūnas, soļu pēdas šai pēdējā patvērumā.

Dziļi lejā stīdza neauglīgas kalnu smailes. Blīvajā zilgmē vizēja ledāji. Rau, uguns sārta pelni, rau, nomīdītās sūnas, kur Aelita dziedāja ullas dziesmu. Ķirzaka ar šķautnainu muguru šņākdama metās skriet pa akmeņiem un, pagriezusi galviņu, sastinga.

Loss piegāja pie klints, pie trīsstūrainajām durtiņām, pavēra tās un pieliecies iegāja alā.

No griestiem gaismekļa apstarota, baltos spilvenos dusēja Aelita. Viņa gulēja augšpēdu, aizlikusi kailo elkoni aiz galvas. Viņas kalsnā seja bija skumja un maiga. Sakļautās skropstas trīsēja, viņa laikam redzēja sapni.

Loss noslīga pie viņas pagalvja un aizgrābts un satraukts raudzījās uz savu laimes un bēdu biedreni. Kādās mokās viņš tūlīt dotos, lai nekad nesatumstu šī brīnišķā seja, lai tiktu apturēta dailes un jaunības bojā eja.

Losam ienāca prātā tie, kas labirinta tumsā dvašo, čaukst un šņāc dziļajā akā, gaidīdami savu stundu. Viņš ievaidējās bailēs un skumjās. Aelita pamozdamās nopūtās. Viņas acis vēl brīdi bez sajēgas vērās Losā. Uz acis izbrīnā pacēlās. Viņa abām rokām atbalstījās spilvenos un apsēdās.

— Debesu Dēls, — viņa sacīja maigi un klusi, — mans dēls. Es redzēju tevi sapnī, tu nesi mani rokās pa stikla kāpnēm, nesi arvien augstāk. Es dzirdēju tavas sirds pukstus.

Loss noslīga ceļos pie guļvietas, nolika galvu uz spilvena. Aelita sāka glāstīt viņa baltos matus.

—  Tu esi noguris, Debesu Dēls, mans vīrs. Aizdari uz dažiem mirkļiem acis. Aizmirsti visu, atpūties . . .

Aiz alas durvīm atskanēja troksnis, it kā neskaitāmu bišu dūkoņa. Ne Loss, ne Aelita to nedzirdēja. Kaucošais troksnis kļuva stiprāks. Un, lūk, aizā kā drausmīga lapsene lēni ienira kara kuģis, skrāpēdams ar priekšgalu klintis.

Kuģis apstājās vienā līmenī ar laukumiņu. No kuģa malas nosvieda kāpnītes. Pa tām nokāpa Tuskubs un kareivju pulks bruņās un šķautnainām metala cepurēm galvā.

Kareivji sastājās puslokā ap alu. Tuskubs piegāja pie trīsstūrainajām durtiņām un sita pa tām ar spieķa galu.

Loss un Aelita gulēja dziļā miegā. Tuskubs pagriezās pret kareivjiem un pavēlēja, norādīdams ar spieķi uz alu:

—   Ņemiet viņus!

BĒGŠANA

Kara kuģis lidinājās kādu laiku pār Svētā Sliekšņa klintīm, pēc tam aizlidoja uz Azoras pusi un kaut kur nolaidās. Tikai tad Iha un Gusevs varēja nokāpt lejā. Uz nomīdītā laukumiņa tie ieraudzīja Losu, viņš gulēja ar seju sūnās, asiņu peļķē pie alas ieejas.

Gusevs pacēla viņu uz rokām, Loss bija bez elpas, acis cieši aizvērtas, uz krūtīm un galvas sarecējušas asi- . nis. Aelitas nekur nebija. Iha vaimanāja, pievākdama Jtalā viņas mantas. Viņa neatrada tikai apmetni un kapuci: laikam Aelita mirusi vai dzīva bija ietīta apmetnī un aizvesta ar kuģi.

Iha sasēja sainītī to, kas bija palicis pāri no «zvaigžņu gaismas radītās», Gusevs pārmeta pār plecu Losu, un viņi devās atpakaļ pa tiltiem pār tumsā mutuļojošo ezeru, pa kāpnītēm, kas slīga pār miglaino bezdibeni, — pa šo ceļu bija kādreiz atgriezies Magacitls, nesdams pie vārpstas piesietu Aolu meitenes svītraino priekšautu — miera un dzīvības zīmi.

Augšā Gusevs izvilka no alas lidlaivu, iesēdināja tanī palagā ietīto Losu, savilka jostu, uzbāza dziļāk galvā bruņu cepuri un drūmi sacīja:

—   Dzīvs rokās nedošos. Nu, bet ja nokļūšu līdz Zemei . . . Mēs atgriezīsimies šeit… — Viņš iekāpa laivā, sakārtoja stūres. — Bet jūs, bērni, ejiet mājās vai kurp tīk. Nepieminiet ar ļaunu. — Viņš pārliecās pāri malai un padeva roku mehāniķim un Ihai. — Tevi es neaicinu sev līdzi, Ihiņ: lidoju acīm redzamā nāvē. Paldies, mīļā, par mīlestību, to mēs, Debesu Dēli, nepiemirstam, tā jā. Ardievu.

Viņš, piemiedzis acis, paskatījās uz sauli, pamāja ar zodu un uzlidoja zilgmē. Iha un pelēkā kažociņā ģērbies zēns ilgi raudzījās pakaļ aizlidojošam Debesu Dēlam. Viņi nepamanīja, ka no dienvidiem, no ledainajām klintīm, šķērsojot viņam ceļu, pacēlās spārnots punktiņš. Kad Gusevs pazuda saules staru plūdos, Iha nokrita uz šūnakmeņiem tādā izmisumā, ka zēns izbijās — vai arī viņa nav atstājusi nabaga Tumu.

—   Iha, Iha, — viņš žēli atkārtoja, — ho tua mirra, tua murrā …

Gusevs sākumā nepamanīja kara kuģi, kas šķērsoja viņam ceļu. Salīdzinādams lidojumu ar karti, viņš raudzījās uz lejā aizslīdošām Liziazīras klintīm, turēja kursu uz austrumiem, uz kaktusu laukiem, kur bija atstāts aparāts.

Aiz viņa, laivā atzvēlies, sēdēja Loss apklāts ar vējā plandošu palagu, kas lipa pie miesas. Losa ķermenis bija nekustīgs un it kā dusēja — tanī nebija kroplīgās miroņa bezjēdzības. Gusevs tikai tagad sajuta, cik dārgs viņam biedrs.

Nelaime bija notikusi tā. Gusevs, Ihiņa un mehāniķis tolaik sēdēja alā pie laivas, smējās. Pēkšņi apakšā atskanēja šāvieni. Pēc tam vaids. Un pēc brīža no bezdibeņa kā vanags uzlidoja kara kuģis, atstājis uz laukumiņa nedzīvo Losa ķermeni, un sāka mest lokus, izlūkot.

Gusevs nospļāvās pār malu, — tiktāl viņam bija apriebies Marss. «Tikai nokļūt līdz aparātam, ieliet Losam mutē malku spirta.» Viņš pataustīja ķermeni, tas bija mazliet silts: kopš tā laika, kad Gusevs to pacēla uz laukumiņa, tas nebija sācis sastingt. «Dievs dos — atžirgs.» Gusevs no piedzīvojumiem zināja, cik vāji iedarbojas marsiešu lodes. «Bet nemaņa turpinās jau pārāk ilgi.» Viņš uztraukts atgriezās pret sauli, kas tiecās uz rietu, un šai brīdī ieraudzīja no augstuma lejup traucošu kuģi.

Gusevs tūlīt, vairīdamies no tikšanās, pagriezās pret ziemeļiem. Arī kuģis pagriezās. Laiku pa laikam uz tā parādījās iedzelteni šāvienu dūmiņi. Tad Gusevs sāka pacelties augstāk gaisā, cerēdams nolaižoties divkāršot ātrumu un tikt vaļā no vajātāja.

Ausīs svilpoja ledains vējš, asaras aizmigloja acis, sasala skropstās. Bars nevērīgi spārniem plivinošu, riebīgu ihi gribēja mesties uz laivu, bet nepaguva un palika iepakaļ. Gusevs jau sen bija zaudējis virzienu. Asinis pulsēja deniņos, šķidrais gaiss cirta ledainām pātagām. Tad Gusevs pilnā gaitā drāzās lejup. Kuģis palika iepakaļ un pazuda aiz apvāršņa.

Tagad apakšā, cik vien acs varēja aptvert, izpletās' vara krāsas tuksnesis. Ne kociņa, ne dzīvības visapkārt. Tikai lidlaivas ēna skrēja pa lēzeniem uzkalniem, pa smilšu viļņiem, pa akmeņainu, plaisām izvagotu zemi, kas dzirkstīja kā stikls. Sur tur uzkalnos meta drūmu ēnu cilvēku mitekļu drupas. Viscaur šai tuksnesī rēgojās izžuvušu kanālu gultnes.

Saule grima zemāk aiz līdzenā smilts klajuma malas, liesmoja skumji vara krāsas rieti, bet Gusevs vēl jo>- projām redzēja lejā pīšļos slīgstošās, mirstošās Turnas; smilšu viļņus, uzkalnus, drupas.

Ātri iestājās nakts. Gusevs nolaidās uz smilšainai klajuma. Izkāpa no laivas, atsedza no Losa sejas palagu, pacēla viņa plakstus, piespieda ausi pie sirds — Loss sēdēja ne dzīvs, ne miris. Viņam uz mazā pirkstiņa- Gusevs ieraudzīja gredzentiņu un pie tā važiņā vaļēju,- flakoniņu.

— Kas par tuksnesi! — sacīja Gusevs, atiedams no laivas. Ledainas zvaigznes iedegās neaptverami augstās, melnās debesīs. Smiltis likās pelēkas šo zvaigžņui gaismā. Bija tāds klusums, ka varēja dzirdēt smiltis birstam dziļajās soļu pēdās .. . Mocīja slāpes. Uzmācās skumjas. — Kas par tuksnesi! — Gusevs atgriezās pie laivas, nosēdās pie stūrēm. Kurp lai lido? Zvaigžņu raksti bija neizprotami un nepazīstami.

Gusevs ieslēdza motoru, bet propelleris, gausi pavir- puļojis, apstājās. Motors nedarbojās: kārbiņa ar spridzināmo pulveri bija tukša.

—   Nu labi, —- Gusevs klusi noteica. Atkal izkāpa no laivas, aizbāza milnu mugurpusē aiz jostas, izvilka ārā Losu. — Iesim, Mstislav Sergejevič, — uzlika viņu uz pleca un sāka iet, stigdams līdz potītēm smiltīs. Gāja ilgi. Aizgāja līdz uzkalnam, nolika Losu uz kādu kāpņu smilšainām pakāpēm, atskatījās uz zvaigžņu gaigmā vientuļi mirdzošu kolonu uzkalnā un — nolikās guļus. Nāvīgs nogurums kā jūras bēgums iešalca asinīs.

Viņš nezināja, vai ilgi tā nekustīgi nogulējis. Smiltis kļuva saltākas, stindzināja asinis. Tad Gusevs apsēdās, dziļās skumjās pacēla galvu. Ne visai augstu pār tuksnesi mirdzēja iesārta, drūma zvaigzne. Tā bija kā milzīga putna acs. Gusevs raudzījās uz to, iepletis muti.

—   Zeme! — Viņš saķēra abās rokās Losu un sāka skriet uz zvaigznes pusi. Tagad viņš zināja, kurā pusē atrodas aparāts.

Elsdams, sviedriem noplūdis, Gusevs milzīgiem lēcieniem joņoja pāri grāvjiem, kliedza aiz dusmām, klupdams pret akmeņiem, skrēja, skrēja — un viņa priekšā trauca uz priekšu tuvais, tumšais tuksneša apvārsnis. Vairākkārt Gusevs pieplaka ar seju pie saltajām smiltīm, lai kaut ar valgmes tvaikiem atspirdzinātu sauso muti. Paķēra savu biedru un atkal gāja, raudzīdamies iesārtajos Zemes staros. Viņa milzīgā ēna vientuļi klaiņoja pasaules kapsētā.

Kā smails sirpis uzlēca dilstošā Olla. Pusnaktī uzlēca apaļā Lihta, tās gaisma bija maiga un sidrabota, ■smilšu vaļņi tagad meta divējādas ēnas. Abi šie savādie mēneši sāka slīdēt — viens uz augšu, otrs uz leju. Sai •gaismā Talcetla nobāla. Tālumā parādījās Liziazīras ledainās virsotnes.

Tuksnesis beidzās. Bija tuvu ausma. Gusevs iegāja kaktusu laukos. Ar kājas spērienu nogāza vienu augu un kāri apmierināja izsalkumu ar tā trīsošo, ūdeņaino masu. Zvaigznes dzisa. Mēļajās debesīs sāka izveidoties iesārtas mākoņu malas. Un tad Gusevs izdzirda it kā vienmuļus, metāliskus dzelzs veltņu sitienus, kas bija skaidri saklausāmi rīta klusumā. Gusevs drīz vien saprata, ko tas nozīmē: pār kaktusu krūmājiem rēgojās vakarējā kara kuģa trīs režģotie masti. Sitieni skanēja no turienes: marsieši iznīcināja aparātu.

Gusevs sāka skriet, slēpdamies aiz kaktusiem, un tai pašā brīdī ieraudzīja kā kuģi, tā kuģim līdzās aprūsējušo, milzīgo aparāta kupri. Pārdesmit marsiešu ar milzīgiem veseriem dauzīja ta kniedēto apšuvumu. Acīm redzot darbs nupat bija sācies. Gusevs nolika Losu smiltīs, izvilka no jostas milnu.

— Es jums rādīšu, nelieši! — negantā balsī ierēcās Gusevs, izlēkdams no kaktusiem.

Viņš pieskrēja pie kuģa un ar milnas sitienu sadragāja metala spārnu, notrieca mastu, iezvēla pa kuģa sāniem kā pa mucu. No kuģa iekšienes lēca ārā kareivji. Svieda nost ieročus, bira kā zirņi no klāja, skrēja, kur kurais. Kareivji, kas iznīcināja aparātu, klusi kaukdami, spruka vagās, pazuda krūmājos. Viss klajums vienā mirklī bija tukšs: tik lielas bija šausmas no visuresošā, nāvei nenotveramā Debesu Dēla.

Gusevs atskrūvēja lūku, pievilka klāt Losu, un abi Debesu Dēli pazuda olas iekšienē. Vāks aizcirtās. Tad aiz kaktusiem aizslēpušies marsieši ieraudzīja neparastu un satricinošu skatu.

Milzīgā, aprūsējusī olā, kas bija tik liela kā māja, iedārdējās, no tās apakšas pacēlās brūni putekļu un dūmu mākoņi. Drausmīgu triecienu satricināta, nodrebēja Turna. Rēkdama un pērkoņdimdoši dārdēdama, milzu ola sāka lēkāt pa kaktusu lauku. Iegrima putekļu mākoņos un kā meteors uzšāvās debesīs, aizraudama bargos Magacitlus uz viņu dzimteni.

NEBŪTĪBA

— Nu ko, Mstislav Sergejevič, — vai esat dzīvs?

Kaut kas apdedzināja muti. Šķidra uguns izplūda pa miesu, pa dzīslām, pa kauliem. Loss atvēra acis. Pavisam zemu pār viņu liesmoja putekļos ietīta zvaigznīte. Debesis bija dīvainas — dzeltenas, it kā šuvju caurdiegtas. Kaut kur skanēja, skanēja vienmērīgi sitieni, drebēja putekļos ietītā zvaigznīte.

—   Cik pulkstenis?

—   Pulkstenis apstājies, tad ta ķeza, -— atbildēja kāda balss.

—   Vai mēs jau sen lidojam?

—   Sen, Mstislav Sergejevič.

—   Bet kurp?

—  Velns viņu zina, — nekā nesaprotu, tumsa un zvaigznes . . . Drāžamies pasaules izplatījumā.

Loss atkal aizvēra acis, pūlēdamies iespiesties atmiņas tukšumā, bet atmiņā nekas neatausa, un viņš atkal iegrima smagā miegā.

Gusevs apsedza viņu siltāk un atgriezās pie novērošanas caurulītēm. Marss tagad likās mazāks par tējas tasīti. Kā mēness plankumi uz tā rēgojās izžuvušo jūru gultnes, nedzīvie tukšneši. Smiltīs ieputinātās Turnas disks vienmēr samazinājās, arvien tālāk no tā aizlidoja aparāts, drāžoties kaut kur galīgā tumsā. Brīžiem iedūrās acī zvaigznes stariņš. Bet, lai kā Gusevs skatījās, sarkanā zvaigzne nekur nebija redzama.

Gusevs nožāvājās, noklabināja zobus, tāda smeldze viņu nomāca tukšajā pasaules izplatījumā. Aplūkojis ūdens, pārtikas, skābekļa krājumus, ietinās segā un nogulās uz trīsošās grīdas līdzās Losam.

Pagāja nenoteiķti ilgs laiks. Gusevu pamodināja ēstgriba. Loss gulēja pavērtām acīm, seja viņam bija grumbaina, veca, vaigi iekrituši. Viņš klusi jautāja:

—   Kur mēs tagad atrodamies?

—  Vēl aizvien turpat, Mstislav Sergejevič, — izplatījumā.

—   Aleksej Ivanovič, vai mēs bijām uz Marsa?

—  Jūs, Mstislav Sergejevič, laikam pavisam esat zaudējis atmiņu.

—   Jā, man kaut kas noticis … sāku atcerēties, un atmiņu tēli kaut kā nenoteikti izplēn. Nevaru saprast, kas patiesībā bijis, viss it kā sapnis. Dodiet dzert.. .

Loss aizvēra acis un mazliet vēlāk drebošā balsī jautāja:

—   Vai arī viņa ir sapnis?

—   Kas?

Loss neatbildēja, nolaida galvu, aizvēra acis.

Gusevs pavērās pa visām actiņām debesīs — tumsa, tumsa. Uzvilka uz pleciem segu un saknupis apsēdās. Negribējās ne domāt, ne atcerēties, ne kaut ko gaidīt. Monotoni klaudzēja, trīsēja dzelzs ola, kas ar reibinošu ātrumu traucās bezgalīgajā tukšumā.

Pagāja nesamērīgi ilgs laiks, kas nebija tāds kā uz Zemes. Gusevs sakumpis sēdēja stingā snaudā. Loss gulēja. Mūžības saltums neredzamiem putekļiem gulās uz sirds, uz apziņas.

Šausmīgs vaids iegriezās ausīs. Gusevs ieplestām acīm uzlēca kājās. Kliedza Loss, — stāvēja starp izsvaidītām segām, marles apsējs bija noslīdējis viņam no sejas.

—  Viņa ir dziva!

Viņš pacēla kaulainās rokas un metās pret ādas sienu, sizdams to, skrāpēdams nagiem.

—  Viņa ir dzīva! Laidiet mani ārā… Es smoku nost… Viņa bija, bija! . ..

Loss ilgi raustījās un kliedza, tad nevarīgi noslīga Guseva rokās. Un vēlreiz norima, iesnaudās.

Gusevs atkal sakumpa zem segas. Kā pelni bija izdzisušas visas iegribas, stinga jūtas. Dzirde bija pieradusi pie olas dzelzs pulsa un vairs neuztvēra skaņas. Loss murmināja miegā, vaidēja, brīžiem viņa seju apstaroja laime.

Gusevs lūkojās uz dusošo un domāja:

«Labi tev miegā, mīļais cilvēk. Un nevajag mosties, guli, guli … Ja pamodīsies — notupsies, rau tā, zem segas, drebēsi kā krauklis uz sasaluša celma. Ak nakts, nakts, pēdējais gals .. .»

Gusevam negribējās pat aizvērt acis, tā viņš sēdēja, raudzīdamies uz kādu mirdzošu nagliņu. .. viņu bija pārņēmusi lielā vienaldzība, mācās virsū nebūtība . ..

Tā aizlidoja nesamērīgi ilgs laika sprīdis.

Atskanēja savāds troksnis, klaudzieni, kādu ķermeņu pieskaršanās no ārpuses olas dzelzs apšuvumam.

Gusevs atvēra acis. Apziņa atgriezās, viņš sāka klausīties — likās, ka aparāts virzās caur akmeņu un šķembu kaudzi. Kaut kas mācās virsū un sāka slīdēt gar sienu. Čabēja, čaukstēja. Lūk, iesitās otros sānos — aparāts nodrebēja. Gusevs pamodināja Losu. Viņi pielīda pie novērošanas caurulītēm un tūlīt abi iekliedzās.

Visapkārt tumsā bija šķembu lauki, kas mirdzēja kā dimanti. Akmeņi, šķautnes, kristālu skaldnes zibēja asiem stariem. Aiz šo dimanta lauku milzīgās tāles melnajā naktī rēgojās daudzstaraina saule.

—  Mēs laikam virzāmies caur komētas galvu, — Loss čukstēja. — Ieslēdziet reostatus. Jātiek ārā no šiem laukiem, citādi komēta aiztrauks mūs pie Saules.

Gusevs pielīda pie augšējās actiņas, Loss nostājās pie reostatiem. Sitieni pret olas apšuvumu kļuva biežāki un stiprāki. Gusevs sauca no augšas:

—  Vieglāk — šķautne pa labi… Tagad pilnā sparā … Kalns, kalns lido … Esam garām … Uz priekšu, uz priekšu, Mstislav Sergejevič!

ZEME

Dimanta lauki bija daļa no izplatījumā klaiņojošas komētas. Ilgu laiku aparāts, iekļuvis tās pievilkšanas sfērā, virzījās caur debesu akmeņiem. Aparāta ātrums pastāvīgi pieauga, darbojās absolūtie matemātikas likumi — pamazām pārmainījās olas un meteorītu lidojuma virziens: radās arvien lielāks leņķis. Zelta miglas plankums — nezināmās komētas galva un tās sliede — meteorītu bari brāzās pa hiperbolu — mūžīgu līkni, lai, aplidojot Sauli, uz visiem laikiem pazustu izplatījumā. Aparāta lidojuma līkne aizvien vairāk tuvojās elipsei.

Gandrīz nepiepildāma cerība atgriezties Zemes virsū atmodināja Losu un Gusevu dzīvei. Tagad viņi, neat- iedami no actiņām, vēroja debesis. Aparātu no vienas puses stipri karsēja saule, vajadzēja novilkt drēbes.

Dimanta lauki palika tālu lejā: tie likās kā dzirkstis, kļuva par baltu miglāju un pazuda. Un, skat, milzīgā tālumā parādījās pavadoņu ielenktais Saturns, kas at- mirdza varavīksnes lokos.

Komētas pievilktā ola atgriezās Saules sistēmā.

Vienu laiku tumsu šķēla vizoša līnija. Drīz vien arī tā nobāla, izdzisa. Tie bija asteroīdi — mazas planētas, kas neskaitāmos spietos lido ap Sauli. So planētu pievilkšanas spēks vēl vairāk izlieca olas lidojuma līkni. Beidzot vienā no augšējām actiņām Loss ieraudzīja dīvainu, apžilbinošu, šauru sirpi, — tā bija Venēra. Gandrīz tai pašā laikā Gusevs, kas vēroja pa otru actiņu, briesmīgi iešņācās un pagriezās nosvīdis, sarkans:

—  Viņa, nudien, viņa! …

Melnajā tumsā silti iezaigojās sidrabzilgana lode. Atstatu no tās un kvēlāk par to mirdzēja lodīte, tik liela kā jāņoga. Aparāts traucās mazliet sāņus no tām. Tad Loss nolēma izmantot bīstamu līdzekli — pagriezt aparāta rīkli, lai atvirzītu eksplozijas asi no lidojuma trajektorijas. Pagrieziens izdevās. Virziens sāka mainīties. Siltā lodīte pamazām pārvietojās zenītā.

Trauca, trauca uz priekšu laika izplatījums. Loss un Gusevs gan kļāvās klāt novērošanas caurulītēm, gan vāļājās starp izsvaidītajām ādām un segām. Zuda pēdējie spēki. Mocīja slāpes, bet viss ūdens bija izdzerts.

Un tad pusnemaņā Loss ieraudzīja, ka ādas, segas un maisi sāk slīdēt gar sienām. Gaisā palika karājoties arī Guseva līdz pusei kailais ķermenis. Tas viss šķita kā murgi. Gusevs izrādījās guļus pie actiņas. Re, viņš piecēlās, murminādams ieķērās sev krūtīs, sāka purināt izspūrušo galvu, viņa seja noplūda asarām, ūsas nokārās.

—  Mīļā, mīļā, mīļā! …

Apziņas miglā Loss tomēr saprata, ka aparāts pagriezies un, Zemes pievilkšanas sfērā ierauts, traucas ar rīkli uz priekšu. Viņš pielīda pie reostatiem un pagrieza tos — ola nodrebēja, nodārdēja. Viņš noliecās pie actiņas.

Tumsā karājās milzīga, saules apmirdzēta ūdens lode. Okeāni likās zili, salu kontūras iezaļganas, mākoņu lauki aizsedza kādu kontinentu. Valgā lode lēni griezās. Asaras aizmigloja acis. Dvēsele, pārplūzdama asarām aiz mīlas, lidoja pret zilganvalgo gaismas stabu. Cilvēces dzimtene! Dzīvības avots! Pasaules sirds!

Zemeslode aizsedza pusi no debess. Loss pagrieza reostatus līdz galam. Tomēr lidojums bija straujš, čaula sakarsa, sāka kvēlot gumijas apvalks, garoja ādas

pārvalki. Ar pēdējiem spēkiem Gusevs pagrieza lūkas vāku. Spraugā kaukdams ielauzās ledains vējš. Zeme it kā atplēta rokas, saņemot savus dēlus.

Trieciens bija stiprs. Apšuvums pārsprāga. Ola dziļi iedūrās ar rīkli zāļainā uzkalnā.

Bija pusdiena, trešais jūnijs, svētdiena. Stipri tālu no kritiena vietas, Mičigana ezera krastā, visi, kas pabraukājās laivās, sēdēja uz vaļējām restorānu un kafejnīcu terasēm, spēlēja tenisu, golfu, futbolu, laida skaidrajās debesīs papīra pūķus, — visi šie daudzie cilvēki, kas bija izbraukuši svētdienas atpūtā izjust zaļo krastu skaistumu, jūnija lapu šalkoņu, dzirdēja piecas minūtes no vietas savādu, kaucošu troksni.

Cilvēki, kas atcerējās pasaules kara laikus, vērdamies debesīs, teica, ka tā parasti rēkuši smagās artilērijas šāvieni. Tad daudziem izdevās ieraudzīt ātri lejup slīdošu apaļu ēnu.

Nepagāja ne stunda, kad aparāta kritiena vietā salasījās liels pūlis. Ziņkārīgie skrēja no visām pusēm, rāpās pāri sētām, brāzās ar automobiļiem, ar laivām pa zilo ezeru. Ar apdeguma kārtu apklātā, iegumzītā un ieplīsusi ola stāvēja sašķiebusies uzkalnā. Klātesošie izsacīja daudz varbūtību, vienu neticamāku par otru. Sevišķs satraukums radās pūlī, kad uz pusatvērtās lūkas vāka izlasīja ar cirtni ieskrāpēto uzrakstu — «KPFSR. Izlidojuši no Petrogradas 192… gada 18. augustā». Tas bija jo brīnišķīgāk tāpēc, ka šodien bija tūkstoš deviņsimt … gada trešais jūnijs. Vārdu sakot, atzīme uz aparāta bija izdarīta priekš trīsarpus gadiem.

Kad pēc tam noslēpumainā aparāta iekšienē atskanēja klusi vaidi, pūlis šausmās atvirzījās un apklusa. Ieradās policija, ārsts un divpadsmit korespondentu ar fotoaparātiem. Atvēra lūku un ar vislielāko uzmanību izvilka no olas iekšienes divus puskailus cilvēkus: viens, izdilis kā skelets, vecs, ar baltiem matiem, bija bez samaņas, otrs, ar sadragātu seju un salauztām rokām, žēli vaidēja. Pūlī atskanēja līdzjūtības saucieni, sieviešu raudas. Debesu ceļotājus ielika automobilī un aizveda uz slimnīcu.

Kristāldzidrā, laimes pilnā balsī dziedāja putns aiz atvērta loga. Dziedāja par saules staru, zilām debesīm. Loss klausījās, nekustīgi gulēdams spilvenos. Asaras plūda pa grumbaino seju. Viņš jau kaut kur bija dzirdējis šo kristāldzidro balsi. Bet kur, kad?

Aiz pusatsegtiem, rīta vēja mazliet uzpūstiem loga aizkariem ārā zālē mirdzēja zilganpelēka rasa. Mitrās lapas kā ēnas kustējās uz aizkariem. Dziedāja putns. Tālumā aiz meža cēlās balts, blīvs mākonis.

Kāda sirds ilgojās šās zemes, mākoņu, skaļu lietus brāzmu un mirdzošas rasas, milžu, kas klejo pa zaļiem uzkalniem . . . Viņš atcerējās — tā saulainā rītā kaut kur, tikai ne Zemes virsū, putns dziedāja par Aelitas sapņiem … Aelita … Bet vai viņa maz bija? Vai nebija tikai sapnī? Nē. Putns dzied ar stikla mēlīti par to, ka reiz sieviete, iezilgana kā krēsla, ar skumju, kalsnu seju, sēžot naktī pie uguns sārta, dziedājusi seno mīlas dziesmu. Lūk, kāpēc plūda asaras pa grumbainajiem Losa vaigiem. Putns dziedāja par to, kas palika aiz zvaigznēm, un par sirmo, grumbaino, veco sapņotāju, kas aplidojis debesis.

Vējš stiprāk uzpūta aizkarus, apakšējā mala liegi no- plandēja, istabā ieplūda medus, zemes, valgmes smarža.

Vienā šādā rītā slimnīcā parādījās Skailss. Viņš cieši paspieda Losa roku — Apsveicu, dārgais draugs, — nosēdās uz ķeblīša pie gultas, atstūmis cepuri pakausī.

— Jūs stipri nokausējis šis ceļojums, veco zēn, — viņš sacīja. — Nupat biju pie Guseva, jā, tas ir īsts vīrs: rokas ģipsī, žoklis pušu, bet visu laiku smej: ļoti apmierināts, ka atgriezies. Es nosūtīju viņa sievai uz Petrogradu telegramu un pieci tūkstoši dolāru. Par jums telegrafēju savai avīzei, saņemsiet milzīgu summu par «Ceļojuma iespaidiem». Bet jums vajadzēs papildināt aparātu — jūs esat nelāgi nolaidies. Velns lai parauj! — ja iedomājas, pagājuši gandrīz četri gadi no tā ārprātīgā vakara Petrogradā! Ieteicu jums, veco zēn, iedzert glāzīti laba konjaka, tas jums atkal iedvesīs dzīvību.

Skailss pļāpāja, jautri un gādīgi raudzīdamies uz

sarunu biedru, seja viņam bija iedegusi, bezrūpīga, acis alkatīgas ziņkāres pilnas. Loss sniedza viņam roku: — Man prieks, ka esat ieradies, Skails.

MĪLAS BALSS

Sniega mākoņi brāzās gar Zdanovas krastmalu, puteņoja pa ietvēm, neprātīgas pārslas virpuļoja ap laternām, kas šūpojās vējā. Durvis un logi iegrima sniegā, aiz upes putenis trakoja kaucošā parkā.

Pa krastmalu gāja Loss, sacēlis apkakli un saliecies pret vēju. Siltais kaklauts plandēja aiz viņa muguras, kājas slīdēja, sniegs kapāja seju. Parastajā stundā viņš atgriezās no rūpnīcas mājās, savā vientuļajā dzīvoklī. Krastmalas iedzīvotāji bija pieraduši pie viņa platmales ar lielajām malām, pie kaklauta, kas aizsedza sejas apakšdaļu, salīkušajiem pleciem, un pat, kad viņš sveicināja un vējš plivināja viņa baltos matus, neviens vairs nebrīnījās par viņa savādajām acīm, kas reiz bija redzējušas to, ko vēl neviens nebija redzējis.

Citos laikos kādu jaunu dzejnieku katrā ziņā būtu iedvesmojis viņa dīvainais, sniega mākoņos klīstošais stāvs ar plandošo kaklautu. Bet tagad bija citi laiki: dzejniekus sajūsmināja nevis sniega vētras, zvaigznes, zemes aiz mākoņiem, bet veseru klaudzieni pa visu zemi, zāģu šņākšana, sirpju čirkstoņa, izkapšu svilpieni — līksmās zemes dziesmas.

Bija pagājis pusgads, kopš Loss atgriezās Zemes virsū. Bija norimusi ziņkāre, kas pārņēma visu pasauli, kad parādījās pirmā telegrama par diviem cilvēkiem, kuri ieradušies no Marsa. Loss un Gusevs apēda noteiktu daudzumu ēdienu simt piecdesmit banketos, vakariņās un zinātniskās sanāksmēs. Gusevs izaicināja no Petrogradas Mašu, ietērpa viņu kā lelli, sniedza dažus simtus interviju, iegādājās motociklu, sāka nēsāt apaļas brilles, pusgadu braukāja pa Ameriku un Eiropu, stāstīdams par kaušanos ar marsiešiem, par zirnekļiem un komētām, par to, kā viņi ar Losu tikko nebija uzskrējuši virsū Greizajiem Ratiem, un, atgriezies Padomju Krievijā, nodibināja «Biedrību karaspēka daļas nosūtīšanai uz Marsa planētu ar nolūku glābt Marsa darba tautas paliekas».

Loss Petrogradā kādā mehāniskā rūpnīcā veidoja marsiešu tipa universālu motoru.

Ap pulksten sešiem vakarā viņš parasti atgriezās mājās. Ēda vakariņas viens pats. Pirms iemigšanas atvēra grāmatu — kā bērna šļupsti viņam likās dzejnieka vārsmas, kā bērna pļāpas romānu rakstnieka izdomas. Izdzēsis gaismu, viņš ilgi gulēja, raudzījās tumsā, — plūstin plūda vientuļās domas.

Parastajā stundā Loss šodien gāja pa krastmalu. Sniega mākoņi brāzās augšup trakojošā vētrā. Dzegas un jumti kūpēja. Laternas šūpojās. Bija grūti elpot.

Loss apstājās un pacēla galvu. Vējš saplosīja sniegputeņa mākoņus. Bezgalīgi melnajās debesīs mirgoja zvaigzne. Ar neprātīgu skatienu Loss vērās tanī, tās stars iespiedās sirdī… «Tuma, Tuma, skumjā zvaigzne .. .» Slīdošās mākoņu malas atkal aizklāja bezdibeni, aizsedza zvaigzni. Sai īsajā mirklī Losa atmiņā drausmīgi skaidri pavīdēja vīzija, kas līdz tam vienmēr bija viņa vairījusies …

Miegā atskanēja troksnis — it kā nikna bišu dūkoņa. Nodārdēja skaļi sitieni: kāds klauvēja. Dusošā Aelita nodrebēja, atmozdamās nopūtās un sāka trīsēt. Loss neredzēja viņu alas tumsā, tikai juta, kā sit viņas sirds. Klaudzieni durvīs atkārtojās. No ārpuses atskanēja Tuskuba balss: «Ņemiet viņus!» Loss saķēra Aelitu aiz pleciem. Viņa tikko dzirdami sacīja:

—  Mans vīrs, Debesu Dēls, ardievu.

Viņas pirksti ātri aizslīdēja pār viņa seju. Tad Loss sataustīja viņas roku un atņēma flakoniņu ar indi. Viņa ātri jo ātri — vienā elpas paņēmienā sāka čukstēt viņam ausī:

—   Uz manis guļ aizliegums, es esmu ziedota karalienei Magrai… Sena paraža, šausmīgais Magras likums nosaka, ka jaunavu, kas pārkāpusi ziedojuma aizliegumu, iemet labirintā, akā. Tu to redzēji. . . Bet es nevarēju pretoties Debesu Dēla mīlai. Es esmu laimīga. Pateicos tev par dzīvi. Pateicos tev, mans vīrs …

Aelita noskūpstīja viņu, un viņš sajuta rūgto indes smaržu uz viņas lūpām. Tad viņš izdzēra tumšā šķidruma paliekas — flakoniņā vēl bija daudz. Aelita bija tikko paguvusi tam pieskarties. Sitieni durvis piespieda Losu piecelties, bet samaņa gaisa, rokas un kājas neklausīja. Viņš atgriezās pie gultas, nokrita uz dusošās Aelitas, apskāva to. Viņš nepakustējās, kad alā ienāca marsieši. Tie atrāva viņu no sievas un nesa prom. Ar pēdējiem spēkiem viņš tiecās pēc viņas melnā apmetņa malas, bet šāvienu plandi, truli sitieni pa krūtīm atsvieda viņu atpakaļ pie alas zelta durtiņām …

Pārvarēdams vēju, Loss metās skriet pa krastmalu. Un atkal apstājās, iestiga sniega mākoņos un, tāpat kā toreiz — pasaules tumsā, iekliedzās:

—   Dzīva, dzīva… Aelita, Aelita…

Vējš ārprātīgā brāzienā saķēra šo pirmoreiz zemes virsū izteikto vārdu, ieplīvoja lidojošā sniegā. Loss iespieda zodu kaklautā, iebāza roku dziļi kabatā, sāka grīļodamies iet uz māju.

Pie durvīm stāvēja automobilis. Baltas mušas lidinājās dūmainajā starmešu gaismā. Pinkainā kažokā ģērbies vīrs sasalušiem zābakiem lēkāja pa ietvi.

—   Es atbraucu pēc jums, Mstislav Sergejevič, — viņš priecīgi iesaucās, — sēdieties mašīnā, brauksim.

Tas bija Gusevs. Viņš uz ātru roku paskaidroja: šodien, pulksten septiņos vakarā, radiotelefona stacija gaida, tāpat kā visu šo nedēļu, nepazīstamus, ārkārtīgi spēcīgus signālus. Šifrs nav saprotams. Veselu nedēļu visas pasaules avīzes nodarbinātas ar jautājumu, kas ir šie signāli; daudzi domā, ka tie nāk no Marsa. Radiostacijas vadītājs aicina Losu šovakar uztvert noslēpumainos viļņus.

Loss klusēdams ielēca automobilī. Baltās pārslas sāka ārprātīgi dejot gaismas konusos. Vējš iecirtās sejā. Virs Ņevas sniega tuksneša liesmoja mēļā pilsētas blāzma, laternu mirdza gar krastmalām, ugunis, ugunis . . . Tālumā kauca ledlauža sirēna: kaut kur lauza ledu.

Sarkanās Blāzmas ielas galā, sniegainā laukumā zem šalcošiem kokiem, pie namiņa ar apaļu jumtu automobilis apstājās. Tuksnešaini kauca režģotie torņi un stiepļu tīkli, kas bija iegrimuši sniega mākoņos. Loss atvēra

aizputinātās durtiņas, iegāja siltajā namiņā, nometa kaklautu un cepuri. Sārts, paresns vīrs sāka viņam kaut ko skaidrot, turēdams viņa aukstumā piesarkušo roku siltās, tuklās delnās. Pulksteņa rādītājs tuvojās septiņiem.

Loss nosēdās pie uztvērējaparāta, uzmauca austiņas. Pulksteņa rādītājs virzījās uz priekšu. Ak laiks, steidzīgie sirds sitieni, ledainais pasaules izplatījums! .. .

Viņa ausīs atskanēja klusi čuksti. Loss tūlīt aizvēra acis. Atkal atkārtojās tāli, satraukti, klusi čuksti. Atkārtojās kāds savāds vārds. Loss sasprindza dzirdi. Kā kluss zibens viņa sirdī caurstrēdza tāla balss, kas skumji atkārtoja valodā, kas nebija Zemes valoda:

— Kur tu esi, kur tu esi, kur tu esi, Debesu Dēls?

Balss apklusa. Loss vērās savā priekšā nobālušām, ieplestām acīm… Aelitas balss, mīlas, mūžības, ilgu balss lido pa visu izplatījumu, sauc, kliedz, aicina — kur tu esi, kur tu esi, mīla …

1922.

Aleksejs Tolstojs INŽENIERA GARINA HIPERBOLOIDS AELITA

Redaktore E. Marjutitia Māksi, redaktors /. Zvagūzis Tehn. redaktore L. Engere Korektore N. Kaņepe . Nodota salikšanai 1959. g. 7. jūlijļOHļ'brak- stīta iespiešanai 1959. g. 9. septemBrl. Papīra formāts 84X108'/3 2. 25,5 fiz. iespiedi. 20,91 uzsk. iespiedi. 21,95 izdevn. 1. Metiens

30 000 eks. Maksā 7 rbļ. 60 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 12202-J1162. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 1063.

PASKAIDROJUMI

1 Fonografs — pirmais skaņu ierakstīšanas aparats. Ta^ ierakstīja runu vai muziķu vaska veltnīšos.

1 Krieviski «rycb». — Tulk.

'Nikolaja tilts — tagad leitnanta Smita tilts.

[1] etrusku amforas. etruski senatnē dzīvojuši Ziemeļ- itālijā. Lielajās keramikas vāzēs — amforas, kas atrastas, izdarot izrakumus etrusku pilsētās, pildīts vīns un eļļa; tām bijusi savdabīga forma līdz ar savdabīgiem izrotājumiem.

! Parabola — nenoslēgta, lika līnija. Sviests akmens lido pa parabolu. Arī daudzas komētas apliec ap Sauli parabolu.

20 — A. Tolstojs

[3] acīm redzot gaisa kuģa motors darbojās ar enerģiju, ko pārraida no atstatuma, un šis stieplītes bija uztveramā antena.

[4] akvedukts (latin. «ūdens devējs») — sena akmens celtne, it kā tilts ar kanālu ūdenim. Senatnē ūdensvads.

[5] tiāra — romas pāvesta galvas sega trīskārtēja vainaga veidā. Senatnē šādas galvas segas bija Persijas un Asīrijas valdniekiem. Ļeņingradā bij. Zinātņu akadēmijas ēkas priekšā atrodas divas no Ēģiptes atvestas sfinksas ar tiārām galvā.

[6] sarkofags — kapene senajā Ēģiptē, kurā novietoja šķirstu ar valdnieka vai aristokrata mūmiju. Vēlāk — vispār lepns šķirsts.

Content

TOLSTOJS ALEKSEJS AELITA

DĪVAINS SLUDINĀJUMS

LOSA DARBNĪCĀ

CEĻABIEDRS

BEZMIEGA NAKTS

TAI PAŠĀ NAKTĪ

AIZLIDOJUMS

MELNAS DEBESIS

NOLAIŠANAS

MARSS

PAMESTĀ MĀJA

SAULRIETS

LOSS RAUGĀS UZ ZEMI

MARSIEŠI

OTRĀ PUSĒ AIZ ROBAINAJIEM KALNIEM

SOACERA

GAIŠZILAJĀ BIRZĒ

ATPŪTA

MIGLAINA LODĪTE

UZ KĀPNĒM

AELITAS PIRMAIS STĀSTS

NEJAUŠS ATKLAJUMS

AELITAS RITS

AELITAS OTRAIS STĀSTS

GUSEVS NOVĒRO PILSĒTU

TUSKUBS

LOSS PALIEK VIENS

BURVJU VARA

SENA DZIESMA

LOSS LIDO PALĪGA GUSEVAM

GUSEVA DARBĪBA PAGAJUŠAJĀ DIENA

STĀVOKLIS MAINAS

PRETUZBRUKUMS

KARALIENES MAGRAS LABIRINTS

HAO

BĒGŠANA

NEBŪTĪBA

ZEME

MĪLAS BALSS

PASKAIDROJUMI