PURIŅŠ ANDRIS

BEZRŪPĪGIE CEĻOTĀJI

ANDRIS PURIŅŠ

BEZRŪPĪGIE CEĻOTĀJI

MAZLIET FANTASTISKS ROMĀNS

RĪGA «LIESMA» 1989

Redaktors ANDREJS RIJNIEKS Recenzents JĀNIS MELNBARZDIS Mākslinieks IMANTS KREPICS

Fantastika — tā ir apkārtējā realitāte, novesta līdz absurdam.

R. Bredberijs

Kalnu grūtības ir aiz muguras, Mums priekšā ir līdzenumu

grūtības. B. Brehts

I

Ingus atrāva istabas logu, un sejā iedvesa jūnija spirgtā elpa.

Pulkstenis bija pieci no rīta.

Ingus paraudzījās zilajās debesīs un aizvēra acis.

Vējš piepūš laivas mirdzošās buras, viņš domāja, un mēs lidojam pāri baltputu viļņiem, lidojam uz priekšu, tikai uz priekšu plašajā jūrā, neatskatoties, vienīgi uz priekšu, uz neatgriešanos, mēs lidojam dzel- tenzaļzilo viļņu okeānā, un tur, aiz horizonta, tik tikko apjaušamā horizonta, — jā, tikai tur.., «Viss labais apsolīts, viss labais tikai notiks,» atmiņā atausa kaut kur lasīti vārdi.

Kas notiks? — Ingus nodomāja un atvēra acis.

Zem otrā stāva loga pletās mazpilsētiņas galvenā iela.

Rīta saules slīpie stari reljefi izgaismoja bruģak- meņus un trotuāru, no māju sienām izrāva sīkāko grumbiņu un švīku un jumtu noputējušos dakstiņus padarīja formā tik pilnīgus, ka šķita, tie no mazākā pieskāriena sairs.

Vēl neredzēja nevienu gājēju.

Pilsētiņai pārslīdēja reaktīvais iznīcinātājs.

Vecāki vēl gulēja.

Ingus uzrāva treniņtērpu, krosenes un, uz pirkstgaliem nolēkājis pa stāvajām koka trepēm, izmetās uz , ielas un vieglā solī aizskrēja lejup pa kalto akmeņu bruģi. Tas bija jau kopš septītās klases ierastais maršruts — divi kilometri līdz ezera peldētavai un atpakaļ.

Kad Ingus paskrēja garām sakņu veikalam, ap kuru iela meta līkumu, zemeslode strauji sagriezās, un viņš tik tikko noturējās kājās, gandrīz vai ietriekdamies laternas stabā.

Priekšā, pa pašu ielas vidu, garlaikotā solī gāja kāds pārītis.

Ingus viņus apdzina, ar acs kaktiņu fiksēdams meitenes profilu, tas tiešām ilga acumirkli, bet tā bija pietiekami, lai Ingus sirds sāktu strauji sisties.

Cik savādi ļaudis rīta agrumā, viņš paguva nodomāt un tad atjēdzās, kad jau sēdēja uz grāmatveikala skat* loga palodzes un izlikās, ka krosenē iekļuvis akmentiņš.

Šņorēdams apavu, Ingus slepus vēroja, kā svešie tuvojas, un rīta saule ietvēra viņu augumus spožā aurā.

Meitene bija Ingus vecumā, varbūt mazliet jaunāka. Melnie mati brīvi krita uz pleciem, un ar dabiski skaistu kustību viņa atbīdīja uz pieres noslīdējušo sprogu. Viņa atgādināja čigānieti vai indieti, kaut gan vainīgs varbūt bija tikai vasaras sākuma iedegums. Viņa bija slaida auguma, un viņas kustības bija tik vijīgas un līganas, ka dažbrīd likās, it kā viņa ietu dejodama. Viņai mugurā bija gaiši pelēks bikšu kostīms.

Meitenes pavadonis bija bārdains vecis ar sirmām krēpēm, kaulains un stiegrains, ģērbies noskrandušā džinsa kostīmā, basajās kājās sandales. Pie krūtīm viņš bija piespiedis piena tetrapakas, kuras aizdomīgi aplūkoja, tad nolamājās:

—    Es jau tā domāju, es jau tā paredzēju! Maitas! To var formulēt tikpat kā likumu — ja nopirksi sešas pakas, viena būs caura! Skaties, Džīn!

—    Jā, jā… — meitene nevērīgi atmeta ar roku.

—    Sities un cīnies, meklē un ciet, bet kā pateicību saņem cauru tetrapaku!

Un spējās dusmās, kuras prasīja tūlītēju izlādēša- nos, viņš netālu no Ingus nosvieda zemē paciņas, paķēra cauro un trieca to pret bruģi ar tādu spēku, ka tā pārsprāga un piens apšļakstīja māju sienas, bet dažas lāses iesitās sejā puisim.

—    Neuztraucies, mīļais! — meitene glāsmaini teica vecim, un šajā uzrunā jautās kaut kas pretīgs, kas vienlaikus saplūda ar neizprotamu valdzinājumu, jo viņa to izteica ar patiesu mīlestību.

Vecis izvilka no džinsu aizmugures kabatas plakanu alumīnija blašķi, noskrūvēja vāciņu, iedzēra vairākus malkus, saviebās un nospļāvās, uzskrūvēja vāciņu un iebāza blašķi atpakaļ.

Piepeši Džīna satvēra viņa roku un paskatījās Ingū.

Viņu skatieni sastapās, un Ingus, nespēdams atrau- tiēs, notrīsēja; šīs tumšās acis izstaroja kaut ko bezgala vilinošu, svarīgu un noslēpumainu, un viņam šķita, ka tās kaut kad jau redzējis; acis likās tik pazīstamas, bet vienlaikus tajās slēpās kāds brīdinājums.

Viņš norija kaklā sakāpušo kamolu.

—    Tu nejūti? — meitene vaicāja vīrietim.

Tas uzmanīgi palūkojās Ingū un noraidoši pakratīja galvu.

—    Marvīn, tu nedrīksti tik daudz dzert, — Džīna lūdzoši sacīja. — Alkohola iespaidā jutekļi notrulinās — un tu vairs nespēj uztvert.

—    Ja starojums ir vājš, tad ne, — sirmgalvis nožēlā piekrita.

—    Es Jūtu, — Džīna teica, viņas acis iemirdzējās, un viņa pasmaidīja skaistu baltzobu smaidu.

—    Atvaino! — viņa glāsmaini sacīja Ingum. — Mēs negribējām tevi apšļakstīt ar pienu!

—    Jūs jau to nemaz neizdarījāt! — Ingus samulsis atteica un noliecās, lai aizšņorētu kroseni.

—    Tev sejā trāpīja četras piles, — norūpējusies teica meitene, nometās uz viena ceļa im ar plaukstām pacēla puiša galvu, atglauda gaišos matus un ielūkojās viņa zaļajās acīs, un vienlaikus viņas pirkstu gali viegli kā zirneklīša kājiņas noskrēja pār Ingus seju.

Sirmais vīrs ar mazliet aizmiglotu skatienu nepatikā vēroja Ingu.

Džīna piecēlās un lietišķi teica sirmajam:

—    Marvīn, ir\ Nav spēcīgs, bet ir!

—    Kas ir? — Ingus neizpratnē izmeta. — Un kas jūs tādi esat?

—    Cilvēki! — sirmgalvis asi atcirta. — Džīn, jau- kumiņ, mums laiks!

—    Jā, mīļais! — Džīna metās lasīt no bruģa tetrapakas.

—   Varbūt jūs tomēr varētu paskaidrot sakarīgāk? — prasīja Ingus.

Džīna pašūpoja puiša deguna priekšā tetrapaku un kā atvainodamās teica:

—    Ja nu gribi zināt kaut ko vairāk — Marvīnam jāizdzer kāda paka. Ārsti viņam veselības uzlabošanai ieteikuši pienu.

Vīrietis apstiprinoši pamāja, piemiedza Ingum ar aci un ierāva krietnu klunkšķi no blašķes.

Ingus iesmējās.

Iesmējās arī abi svešie un turpināja ceļu.

Es viņu mīlu, Ingus satraukti nodomāja, tā laikam ir tā mīlestība no pirmā acu uzmetiena, kurai pretoties nespēj neviens; Džīna ir tik skaista, un es jūtu, ka tāda pati ir viņas dvēsele, kas spoguļojas tumšajās acīs; varbūt Džīna mani ir apbūrusi, bet es viņu mīlu…

Ingus pietrūkās no palodzes un gribēja mesties pakaļ meitenei, bet rīta saulē peldošā iela jau bija tukša — abi svešinieki savādā kārtā bija nozuduši.

Spējš izmisums izstīgoja cauri sirdij, taču Ingus tūlīt nodomāja, varbūt viņi ir mākslinieki, kas izbraukuši plenērā, varbūt aktieri no teātra, kas atbraucis tikai vakar vēlu vakarā, vai maz kas viņi varētu būt vasarā, kura daudziem ir īstais apkārtklīšanas laiks, un skaidrs ir tikai tas, ka es Džīnu vēl satikšu.

Un viņš atsāka skrējienu.

Astoņpadsmit gadus Ingus bija uzsūcis sevī mazpilsētiņas gaisotni, astoņpadsmit gadus viņa kājas minušas šo bruģakrneni. Viss tuvs, mīļš un apnicis, smaržojošs pēc saulē sasilušas un ķirmju sagrauztas sētas dēļiem.

Dažbrīd viņš tīri fiziski juta, ka šai mazpilsētas šaurībā trūkst elpas, un tad viņam bija licies: mazliet, vēl mazliet — un tūlīt pavērsies apvāršņi, un viņš kā tumsā, kad uzliesmo zibens, saskatīs kādu izeju.

Tādā jutoņā Ingus bija dzīvojis vidusskolas pēdējā klasē. Nu vidusskola aiz muguras, atestāts rakstāmgalda atvilktnē. Kas mainījies?

Un piepeši Ingus bija skaidri sapratis, ka ne jau kaut kur ārpusē, bet tieši viņā pašā, viņa apziņā un zemapziņā, slēpjas atbilde uz tām ilgām un nemieru, sapņiem un cerībām, kas mutuļo kā pavasara ūdeņi ledus žņaugos.

Ingus skrien vienmērīgā solī.

Viņa mūžīgā kaltiem akmeņiem bruģētā mazpilsētas galvenā iela. Lai kur aizlīkumo šķērsielas, tās vienmēr atved atpakaļ. Aizbēgšanas nav. Un vai aizbēgsi pats no sevis?

Pie atturības kluba Ingus nogriezās liepu alejā, kas veda uz skolu, nu jau viņa bijušo skolu.

Jā, Ingus ir formā, lieliskā formā, skriet ir tik viegli un patīkami, domas šķiet tik skaidras, plaušas vienmērīgi rauj skābekli un piegādā asinīm, un vissīkākie kapilāri tās aizvada līdz katrai ķermeņa šūniņai.

Ingus ar ieskrējienu pāilēca pāri skolas žogam un šķērsoja laukumu divstāvu ēkas priekšā. Skola gulēja klusa un skumja, iegrimusi letarģiskā miegā līdz rudenim, logi ciet, durvis noslēgtas, tomēr vienu logu piemirsuši kārtīgi aizvērt, un Ingus dzird dažu nedēļu vecas atbalsis:

«Jādomā tā, kā domā visi, jo visi domā tā kā visi un tāpēc domā pareizi.

Jārunā tā, kā runā visi, jo visi runā tā kā visi — un arī tas tāpēc ir pareizi.

Jāraksta tāpat, kā raksta visi, jo visi raksta prātīgi kā visi — un tas atkal ir pat ļoti prātīgi.

Un tāpēc jādzīvo pareizi, tāpat kā pareizi dzīvo visi, jo visi dzīvo kā visi un tāpēc dzīvo labi, jo tad dzīvojas labi. Ja dzīvo nepareizi, visādi sarežģījumi rodas, un tad vairs nav labi.»

Ingus nicinājumā nospļāvās uz loga pusi un aizskrēja pāri sporta laukumam, bet no loga joprojām plūda attiecīgās instancēs par attiecīgi vajadzīgi pareizām un pašreizējam laikam par attiecīgi nemaldīgi patiesām apstiprinātās attiecīgās patiesības, kuras, korī atkārtojot, dzīvojas labi, līdz kāda vārna, vārdu plūdos ielidojusi un no tiem galīgi apdullusi, ieskrēja logā un, izbailēs ķērkdama, noķēzīja stiklu. Logs sašutumā aizcirtās līdz rudenim, kad pa liepu aleju uz skolu sāks tecēt bijīgākas un ticīgākas ausis.

Ingus pārmetās pāri sporta laukuma žogam un caur bērzu birzi aizskrēja lejup uz ezeru, kas klusi šalca pretim niedru un vilkvālīšu mūzikā, un varžu kora dziedātāji rāva vaļā katrs savu partiju, šķaudīdami virsū Visuma harmonijai.

Ezera krasti tinās vieglā dūmakā. Iezilgano spoguli vietvietām pārskrēja sīka ņirboņa. Ezermalas krūmājos vēl slēpās pēdējās nakts ēnas.

Uz peldētavas steķa sēdēja Ingus klasesbiedrs Gints un makšķerēja.

Sadzirdējis aiz muguras soļus, viņš slinki pagriezās, un bērnišķīgi naivajā sejā ar neaizmirstuļu krāsas acīm atplauka smaids.

—    Sveiks, veco zēn! — viņš priecīgs uzsauca Ingum.

—    Cau, Gint!

Ingus atspiedās pret peldētavas margām.

Oints zibenīgi piecirta. Auklas galā tirinājās kaz- rags. Gints to noņēma un riebumā trieca pret dēļiem.

Noraustījies konvulsijās, kaitīgais radījums palika guļam starp pāris desmitiem savu sugas brāļu līķīšu bez cerībām uz apbedīšanu.

—    Tev vienreiz neapniks noņemties ar tādām blēņām? — Ingus pavīpsnāja. — Vai jēdzīgākais nebūtu pamācīties iestāj ekšiem?

—    Tieši tāpēc jau arī es gribu, lai jūs ņemtu mani līdzi, — Gints žēli teica. — Citādi es visu vasaru nonīkšu pie ezera un ar studēšanu nekas neiznāks. Saproti, Ingu! Traks ceļojums — un tad uzreiz grāmatas, bet makšķeres pirms aizbraukšanas es salauzīšu! Kad atgriezīšos, nebūs, kas jauc galvu. Redzi, vajadzīga spēja pārmaiņa no viena uz kaut ko galīgi pretēju, nevis no sēdēšanas ar makšķeri uz tādu pašu sēdēšanu ar grāmatu.

Es prasīju par tevi Markam… — iesāka Ingus, bet Gints sašutumā pārtrauca.

—    Tu prasīji Markam?! Tad jau tikpat labi varēji godīgi pateikt, ka negribi ņemt mani līdzil Tu taču zini, ka Marks mani necieš!

Jā, to es zinu, nodomāja Ingus, un zinu arī, ka Marks tevi sauc par Bezmugurkaula Gliemezi.

—    Ja 6s brauktu viens, tad cita lieta, — viņš teica. — Bet tagad svarīgas arī Markā domas.

—    Ja Marks sadomātu kādu ņemt līdzi, vai viņš tev prasītu atļauju? — Gints ņirdzīgi pavaicāja.

Ingus kodīja lūpas un klusēja.

—    Marks tevi nostādītu fakta priekšā! — Gints turpināja. — Tiesa, mazu teātri paspēlētu, lai liktos, ka viņš ir rēķinājies ar tavām domām, lai tu varētu vismaz arēji saglabāt pašcieņu!

—    Atsienies! — Ingus atcirta un, norāvis treniņtērpu, paskatījās spožajā saulē; acis piešķīda pilnas ar zelta dzirkstīm. Viņš dziļi ieelpoja un ienira ezerā.

Gints izvilka mazu raudiņu un iemeta plastmasas spainī.

Ingus jau lādzīgs puika, viņš skumji domāja, nebūtu tikai sapinies ar Marku. Pēc tāda kā Marks skumst cietums. Nē, protams, viņš nav noziedznieks, varbūt mūsu klasē viņš bija pats godīgākais, pilnīgi iespējams, bet viņš traucē dzīvot saviem līdzpilsoņiem un, jo kļūs pieaugušāks, jo vairāk traucēs. Tad Marku ieliks cietumā. Vienmēr var atrast, par ko ielikt cietumā, ja pēc tā ir vajadzība. Kad Marku ieliks cietumā, tad mēs ar Ingu varēsim kļūt labi draugi.

Ingus sprauslādams iznira un peldēja pie steķa ar nolūku Bezmugurkaula Gliemezi aiz kājas ieraut ūdeni

Ginta pateiktais joprojām gremza, jo sirds dziļumos Ingus apjauta, ka tā ir taisnība, tomēr tāda, par kuru skaļi nevajag runāt, jo tā attiecas tikai uz viņu un Marku.

Ginta blondie, sprogainie mati saules gaismā vizēja, un ar gaišzilajām actiņām un sārtajiem vaigiem viņš atgādināja aizkustinošu amoriņu no vecas bildes.

Ingum kļuva Gliemeža žēl, viņš pārdomāja un piepeldēja pie steķa gabaliņu nostāk.

—    Tad tu ņemsi mani līdzi? — Gints atkal prasīja.

—   Nē! — Ingus cieti atteica un spējā rāvienā uzvilkās līdz pusei uz steķa.

—   Kā tad! — Gints aizvainoti teica. — Tā vien liekas, ka tu bez sava sirdsdrauga atļaujas neuzdrīksties pat uz mazmājiņu aiziet!

Ingus sakoda zobus, ieslīdēja atpakaļ ūdeni un, turēdamies pie steķa malas, virzījās pie Ginta, bet piepeši sintētiskā makšķere saliecās, un Gints, neielaizdamies nekādās makšķernieku gudrībās, rāva laukā pa taisno. Pa dēļiem aizlēkāja liela karpa.

Satvēris upuri, Gints brutāli izrāva dziļi ierīto āķi. Asins pilieni no zivs mutes uzšļakstījās uz delma. Viņš piecēlās kājās un, cieši sagrābis mirdzošo karpu, laimīgi smaidīja un rādīja Ingum.

—   Padomā tikai, kas par varenu maitu! — sajūsmā vaidēdams, viņš ielaida karpu spainī un nolaizīja no delma zivs asinis. — Ja te viena tāda bija, tad taču jābūt vēl citām!

Paliec vien pie šīm citām, nodomāja Ingus, izrāpās uz steķa, apģērbās un aizskrēja pa taciņu, kas veda cauri ezermalas grīšļiem un krūmājiem. Paliec vien, tādi braucieni nav tādiem kā tu, tava laime acīmredzot mājo šai varžu dīķī!

Nokļuvis biežņā, kur krūmi jau sniedzās pāri galvai, Ingus piepeši apstājās un saausījās.

Ezerpuses krūmu saaudzēs viņš sadzirda īpatnēji čērkstošo balsi un tai kā atbildi guldzošus, tīksmus sievietes smieklus.

Sirds salēcās tāpat kā nesen uz pilsētiņas galvenās ielas.

ll

Ingus uzmanīgi šķīra zarus un zagās tuvāk balsīm. Viņš saklausīja Džīnas smieklos kaut kādas pašapmierinātības un egoisma nokrāsas, un tas viņu iesvēla spējā, greizsirdībai līdzīgā niknumā; kā viņa drīkst tā smieties!

fTad turpat blakus krūmos iekrita tukša piena paka.

Bet Marvīna dedzīgā balss čirkstēja cauri meitenes tīksmīgajiem smiekliem kā tāda veca adata uz brāķa diska:

— AK, Džīna, lunkano ķirzaciņl Tu esi kā radīta dejai kordaks, un tā ir kā radīta tev, kaut arī tās veidotāji tevi pat redzējuši nav, jo viņi jau miruši pirms krietna, diezgan ilga laika, ha, ha, un deru uz kvartu ruma, ka arī tu par viņiem pat dzirdējusi neesi, kaut gan esi gudra, tik gudra, ka man dažkārt pat bail metas, kaut gan, jāatzīst, ka tā tu kļūsti vēl interesantāka un noslēpumaināka. Tas, ko atklājuši šie pīšļos pārvērtušies ļaudis, dus tevi, tikpat viltīgs un pavedinošs kā šī senā kašgariešu deja, kuru aizliedza romiešu likumi un nolādēja baznīcas tēvi un kura par īsti tikumīgu netiek uzskatīta arī šodien, bet kuru līdz ārprātam mīlēja vienkāršā tauta tai laikā, kad viedākie prāti jau apjauta Romas impērijas bojāeju, šo «niknās lapsenes» deju, kuru skatoties ķeizara Juliāna draugam senatoram Flāvijam aiz sajūsmas galvā pārplīsa lielais asinsvads — un viņš uz vietas bija beigts. Gribi, es tev iemācīšu? — sirmgalvis iesaucās jauneklīgā balsī. — Šo skurbinošo un kaislīgo, vājprātā dzenošo niknās lapsenes deju?!

—    Liecies mierā, Marvīn! — Džīna smējās.

—    Par nožēlu, mums nav izdobta ķirbja, kurā pūšot rodas skaņa, kas tik ļoti atgādina lidojošas lapsenes spindzoņu. Tāpat mums nav krotāliju, zini, tie ir tādi vara fcvārguļi, kurus dejotāja šķindina te skaļāk, te klusāk, baidīdama prom nikno lapseni, kas grib viņai iedzelt.

•— Deja ir tieši tāda, kā tu stāstīji?

—     Džīn, jaukumiņ! — Marvīns iesaucās vieglā pārmetumā. — Ko vispār vārdos var attēlot?

—    Es gribu, lai tu mani iemāci «niknās lapsenes» deju! — Džīna piepeši nopietni teica. — Tikai ne pašlaik. **

—    Protams, — vīrietis atteica, un krūmos ielidoja otra tukša tetrapaka.

Elpu aizturējis, Ingus tvēra katru vārdu, bet nekā nespēja saprast.

Tad viņš spēra vēl vienu soli uz priekšu, pašķīra alkšņu zarus un caur lapām ieraudzīja…

Saules gaismā tikpat kā japāņu zīmējumos izlocījās gaisīgas meitenes un sirmgalvja līnijas. Džīna bija kaila. Vecis lēja viņai uz pleciem pienu, un viņa ar baudu glāstīja savu ķermeni.

—- Marvīn! — viņa piepeši satrūkās.

Vīrietis apcirtās un aizdomīgi paskatījās krūmājā.

—    Es atkal jūtu, — Džīna nočukstēja un aizsedzās, noslīga uz ceļiem garajā zālē.

—    Vai te kāds ir? — Marvīns klusu prasīja.

—    Es jūtu… — Džīna atkārtoja.

—    Ja te kāds ir, tad nevajag baidīties, — Marvīns teica savaldīgā balsī. — Nāciet droši laukā!

Un tai pašā mirklī ar strauju lēcienu metās krūmos uz Ingus pusi, un tas, cilvēka mūžsenā instinkta vadīts, laidās, ko kājas nes.

Jā, viņš skriedams līksmi nodomāja, es Džīnu mīlu, bet man diemžēl ir jābrauc, jo no tā atkarīga mana dzīve, taču es viņu pēc tam sameklēšu, noteikti sameklēšu …

Ingus uzjoņoja otrajā stāvā un iebruka dzīvoklī.

Māte jau bija aizgājusi uz savu kantori, tēvs vēl brokastoja.

Ingus iemetās vannasistabā un palīda zem dušas.

Tēvs, paēdis brokastis, paņēma portfeli un izgāja, bet tūlīt atgriezās.

—   Ei, Ingu! Un uzvedies godīgi! Septiņreiz padomājiet, pirms kaut ko darāt!

—    Jā, jā! — cauri ūdens šaltīm izlauzās dēla balss.

—- Sveces mocim es noliku virtuvē uz skapīša!

—    Paldies!

Brītiņu tēvs domīgs pastāvēja, tad izgāja un klusu -aizvēra ārdurvis.

Ingus nežēlīgi norīvē jās ar frotē dvieli, uzrāva džinsus un sporta krekliņu, pabrokastoja.

Un tad notika kaut kas dīvains.

Skūdamies Ingus neviļus ieskatījās sava spoguļattēla acīs un satrūkās — to skatiens spēji uzzibsnīja kā lāzera stars un tūlīt nodzisa.

Puisi pārņēma savādas izbailes. Viņš gribēja novērsties, taču spoguļacis viņu bija gluži vai nohipnotizējušas. Viņš raudzījās tajās un pēkšņi sajuta, ka tās ir acis, kurās viņš vēl nekad nav ielūkojies; tik svešādas un noslēpumainas tās šķita, un, tiklīdz viņš par to bija iedomājies, skatiens ienira za]o acu dzīlēs, grima dziļāk un dziļāk kā bezdibenī, līdz sagriezās galva un viss aizmiglojās.

Ingus atrāvās no spoguļa un pārlaida ar delnu nosvīdušajai pierei. Nu kaut kas dumjš, viņš nodomāja, iegāja savā istabā un atspiedās pret palodzi.

Sejā iesitās spirgts vējiņš.

Pilsētiņai atkal pārlidoja reaktīvais iznīcinātājs.

Atsprāga pretējās mājas mansarda logs, un pa to laukā izliecās līdz vidum kails, ar raženu spalvojumu klāts, atlētiski noaudzis vīrs. Viņš dusmīgi pakratīja dūri pret lidmašīnu, izlaida pirkstus kā ķemmi caur kuplo bārdu un pakasīja vēderu. Ieraudzījis logā Ingu, uzsauca:

—    Esmu izlēmis doties jums līdzi!

—    Uz kurieni, Bendžo? — Ingus pabrīnījās.

—    Neizliecies par muļķi! Vecais blēdis Oto alus bārā izpļāpāja.

—    Bendžo, saproti mani pareizi un neapvainojies! — Ingus patiesā nožēlā teica. — Marks negrib, lai kāds brauc līdzi.

—    Un es tev esmu kāds?! — Bendžo sašutumā tā iegāza ar dūri pa skārda palodzi, ka baloži no jumta kores uzspurdza gaisā. — Mēs taču esam draugi, Ingu! Tu vēl bērnudārzā gāji, kad es tev mācīju krāsas uz kartona smērēt, un es jau neesmu vainīgs, ka tev nekas neiznāca; tik stulbs tu biji!

Ingus pavīpsnāja, un Bendžo pasteidzās izlabot:

—    Protams, stulbs tu biji tikai attiecībā uz krāsām! Tev nebija talanta uz mālēšanu, bet man tā ir aicinājums, tā ir visa mana dzīve. Es jūtu, ka manī snauž dižs talants, kaut kas mākslā vēl nebijis, kaut kāda ģeniāla pasaules krāsu filozofija dus manī kā flamings, kurš nevar izšķilties no olas un uzšauties debesīs, jo draņķa čaumala negrib plīst, un viņš jau krietni apdauzījis knābi veltās cerībās izlauzties beidzot brīvībā. Nabaga flamingam jau ir četrdesmit, un tas jūt, ka šī varbūt ir pēdējā izdevība mūžā. Vai tu saproti, Ingu, pēdējā cerība beidzot kļūt par flamingu padebešos, nevis veģetēt kā krāvējam sievasmātes sakņu bodē vai arī mācīt zīmēšanu baram nošņurkušu knauķu! Nu!

Ingus nezināja, ko sacīt. Viņš saprata, ka tas, ko runā gleznotājs, ir taisnība. Bet tai pašā laikā viņš apjauta, ka Bendžo pieder pie pasaules, kura pulsē ar divu gadu desmitu atstarpi, un ka tā ir viņam sveša pasaule un viņš svešs tajā.

Bendžo ir jauks cilvēks, domāja Ingus, viņš man patīk, taču patīk šeit, šai mazpilsētiņā, mansardā starp audekliem un krāsu smaržām, kur viņš ir manas dzīves dajiņa, kuru es nekad negribētu zaudēt, bet es nevaru iedomāties, ko viņš iesāks kopā ar mani un Marku…

—    Vai nu mana mākslinieka dvēsele kļūs par fla- mingu, vai arī es padarīšu sev galu un atstāšu Modrīti atraitnēs ar bāreni, kam jānāk pasaulē pēc diviem mēnešiem! — Bendžo auroja.

•— Citreiz, Bendžo! — Ingus atkliedza.

—     Citas reizes vairs nebūs! — gleznotājs pārskaities iesita ar dūri pa spalvainajām krūtīm. — Nebūs tāpēc, ka jūs kļūsiet pieauguši un tādos braucienos vairs nedosieties! Jūs kļūsiet konformisti un domāsiet tikai par karjeru, par bērnudārzu sīkajiem, par kažoku sievai, par paģirām pirmdienas rītos, par sievasmātes slimajām aknām, par iespējām nopirkt autiņu vai dabūt jaunu dzīvokli, par to, ka līdz atvaļinājumam vēl četras dienas, par to, ko par jums domās un teiks citi, un vēl par simttūkstoš līdzīgām lietām vai arī nodzer- sieties, kļūsiet narkomāni, bet vienalga tādā ceļojumā nekad vairs nedosieties!

—    Kāpēc tu domā, ka kopā ar mums atradīsi to, ko meklē?

—    Nekas! — Bendžo ļauni iesmējās. — Arī tev reiz būs tikpat gadu, cik man! Arī tu reiz šai smirdošajā pilsētelē stāvēsi pie loga, bet pie citiem atvērtiem logiem citi puiši jautri un bezrūpīgi gatavosies ceļojumam, pēc kura alksi arī tu un melnā skaudībā lūgsies, lai ņem tevi līdzi, dod vēl pēdējo iespēju tavā vienīgajā dzīvē, un atbilde būs iecietīgi smaidi un ar laipnību maskēta vienaldzība!

—    Piedod, Bendžo! — Ingus izspieda. — Viss ir sarežģītāk …

—    Viss ir pavisam vienkārši! — iekliedzās gleznotājs, sažņaudzis rokas dūrēs. — Kamēr mēs runājam, tu. jau esi kļuvis četrpadsmit minūtes vecāks — un šo četrpadsmit minūšu laikā nekā neesi paguvis izdarīt!

Tu domā, ka viss vēl priekšā? Nekā nebija! Viss tev jau bija zaudēts tai mirklī, kad tu nāci pasaulē šajā trulajā un nelietīgajā pilsētelē, kurā jau esi priekšlaikus dzīvs apbedīts. Tu domā, ka tev izdosies izrauties! Tev liekas, ka citi to nav gribējuši, nav cerējuši un alkuši un, pret debesīm tiekdamies, vienbrīd sajutuši, ka ieslīdējuši sūdu bedrē! Un tagad tev par viņiem nav nekādas daļas, tu uzkāp debesskrāpī, notupies uz karnīzes un ķēzī viņiem vēl uz galvas, bet vajadzētu pažēlot, censties palīdzēt, ja ne aiz patiesas līdzjūtības, tad kaut vai tādēļ, lai citi pēc gadiem pažēlotu arī tevi!

—    Es nekā nesaprotu, — Ingus teica.

—    Tu negribi saprast! — Bendžo iekliedzās, paķēra no palodzes puķpodiņu ar kaktusu un laida pāri ielai Ingus logā.

Ingus pietupās, un podiņš, nošņācis gar galvu, sašķīda, pret istabas sienu.

—    Tu man vairs neesi draugs! — Bendžo paguva nokliegt un parādīt Ingum dūri, kad pie loga piesteidzās gleznotāja sieva un ierāva viņu iekšā. Logs aizcirtās.

Ingus atviegloti nopūtās.

Marks izstūma no šķūnīša sarkano javu, novietoja ābeles ēnā un viegli iespēra pa riteni.

Tad aizgāja dārzā, kur pie lapenes starp divām ābelēm bija iekārts šūpuļtīkls, un atkrita tajā.

Tai laikā privātmājas virtuvē pensionārs Oto apsēja apaļu tortes kārbu ar sarkanu banti un ar vienu aci lūrēja pa logu, kur Marks šūpojās tīklā, un domāja, mjā, tāds viņš ir, jā, tāds nu viņš ir, mans radinieks, paštaisns un nemaldīgs, augstprātīgs un cinisks, zobgalīgs un nesaudzīgs, tik ass un atklāts, ka pilsētiņā retais viņam simpatizē…

Tēvoča Oto acī sariesās asara, un viņš paskatījās ar otru aci un nodomāja, mjā, tāds nu viņš ir, mans radinieks, godīgs un labestīgi skaidrs, drosmīgs un stiprs, pret lāga ļaudīm lāga zēns un draugu dēļ gatavs uz visu, jā, ar tādu varētu kopā iet pat izlūkos…

Arī šai acī sariesās asara, un Oto sāka šņukstēt, taču viņš neapraudāja vis Marku, bet gan savu pagājušo dzīvi un domāja, ak, nelaimīgais Marks, ak, laimīgais Marks, es taču daru visu, kas manos spēkos un manā prātā, ak, Markam nav laimējies, viņš ir pārāk enerģisks, pārāk liels viņā ir dzīvības spēks, bet tas ii kaitīgi, ja pēc tā nevienam nav nekādas vajadzības…

Tēvocis Oto paņēma tortes kasti un izgāja dārzā.

Marks aizdzina biti, kas bija rāpojusi pa delmu, un izstaipījās — kauli vien nobrikšķēja. Viņa sejā ar romiešu profilu pazibēja smaids, kad viņš ieraudzīja tēvoci Oto, kas tipināja šurp pa dārza taciņu.

Tēvocis lapenē nolika uz soliņa kārbu, pats apsēdās uz galda, aizsmēķēja cigāru un sajūsmā paskatījās Markā.

—    Jā, tas brīdis ir klāt! To es redzu tavā sejā! Jābrauc tikai tad, kad to izjūt kā nepieciešamību, kā bezizejas situāciju!

Marks pasmīnēja, bet tēvocis aizrautīgi turpināja:

—    Ai, bērniņi, bērniņi! Ikdienas dzīvē cilvēkam ir viena elpa, un tā viņu pilnīgi apmierina. Un viņš, draņķis tāds, nemaz negrib to otru. Viņš negrib kļūt īsts cilvēks, tāds, kura vārdu var rakstīt ar lielo sākuma burtu. Protams, ērtāk un drošāk ir braukt ar sešdesmit kilometriem stundā, nevis ar simt sešdesmit.

—    Aha! — Marks ironiski piekrita un iešūpojās.

—     Taču pienāk brīdis, kad cilvēks piespiests pie sienas, iedzīts strupceļā, viņam aizžņaugta rīkle vai virs galvas atvēzēts cirvis, viņš notriekts pie zemes un, šķiet, piecelties nespēs nekad, jo apstākļi ir stiprāki par viņu. Un tad pēkšņā izmisumā un dzīvotgribā, mērķa sasniegtgribā viņam izlaužas «otrā elpa», viņš no jauna dodas cīņā un uzvar! — tēvocis Oto patētiski nobeidza, un viņa acis mirdzēja, it kā tas būtu viņš, kas nupat ar «otro elpu» finišējis.

—    Piedod, tēvoc, tā visa ir tukša muldēšana! — Marks izmeta. — Pasaki labāk, kas tev tajā tortes kastē!

Oto noliedzoši uzlika roku uz kārbas.

Marks nosprauslājās un gāja pie galda, bet tēvoča krunkainajā sejā pazibēja spīts, viņš saslējās un bargi paskatījās radiniekā.

Marks novaldījās, pasmējās un sabāza rokas džinsu kabatās. -

—     Zini, tēvoc, tu jau pilsētiņā esi par braucienu daudziem izpļāpājis. Protams, es spļauju viņiem virsū, man vienalga, ko viņi par mani domā. Un tieši tāpēc,

/

ka viņus nicinu, es negribu pazemoties viņu priekšā, tēlodams plānprātiņa. Kas tev tai tortes kastē?

Tēvocis klusēja. Vardes mute viņa apaļajā sejā šķobījās, cigārs valstījās no viena mutes kaktiņa otrā.

—    Neko darīt, — Marks beidzot teica. — Ja jau man pietrūka veselā saprāta ar tevi neielaisties, tad lai iet arī līdz galam!

—    Tu kļūdies, Mark, — tēvocis klusu atteica. — Ideja ir lieliska, brīnišķīga un nepieciešama, tikai tu pagaidām nespēj aptvert, cik īsti… Un galu galā pats taču tu ceļu nezini, un tāpēc tev nav citas izejas kā vien ielaisties ar Oto, bļem-bļem! Tu un Ingus nedrīkstat kavēties, jūs nedrīkstat palaist garām iespēju, kuru izmantot jēga ir tikai reizi mūžā īstajā laikā!

Pagalmā iezuzējās motors, un no savas javas nokāpa Ingus.

Piepeši Markam uzplūda kaut kāds izmisuma vilnis — un viņš jutās, it kā stāvētu kāda vienmuļa, nomācoša muklāja vidū, tas plešas visapkārt līdz pat horizontam. Un muklājs grib Marku iesūkt, grib ievilkt sevī uz visu mūžu … Izrauties no tā, izrauties par katru cenu!

Tēvoča Oto pļāpīgums savu bija paveicis.

Ap dienas vidu uz šosejas sāka pulcēties pilsētiņas dīkdieņi, kādi pāris simti noteikti, neskaitot jauniešus, kam bija vasaras brīvlaiks. Sarunas, smiekli, zobgalības, no kurām kļuva skaidrs, ka Oto izpļāpātais bija paguvis uzziedēt tik krāšņiem ziediem, ka te gaidīja ja ne paša Pestītāja parādīšanos, tad vismaz kādu īsteni traku dullību.

Pūlī ar savu vareno miesas būdu īpaši izcēlās Bendžo. Viņš staigāja, sakrustojis rokas uz krūtīm, un sar- doniski smaidīja.

Pēkšņi publiku pāršalca sajūsmas vilnis.

No pilsētiņas ieradās bars jauniešu — huligāni un narkomāni ar savu barvedi Vilfrēdu. Viņi stūma ceļojuma čemodānu uz ritentiņiem, smējās un klaigāja, ka nesot tautai patiesību un brīvību. Tad viņi atvēra čemodānu un izvilka no tā punduri Veritusu, gavilēdami pacēla viņu gaisā, un pūlis sajūsmā rēca, saukdams, ka tikai patiesības un brīvības viņiem vēl trūcis, nu komplekts esot pilns.

Veritusa vecīgi krunkainā pundura seja ar labsirdīgajām un skumjajām acīm smaidīja, viņš plaukšķināja roķeles ar lielajām plaukstām.

Blakus Vilfrēdam, acīm redzami glaimots, gāja Gints.

—    Brīvība un patiesība! — Verituss sajūsmā sauca. — Lai dzīvo Oto!

Pūlis atbildēja ar ņirdzīgiem «urā» saucieniem, un puiši Veritusu staipīja, locīja, sagrieza grīstē, sasēja trijos mezglos, meta gaisā, un Verituss griezās kā propellers, un visi sauca, ko tik vēl nevarot izdarīt ar patiesību un brīvību, ja vien labi gribot.

Beidzot Vilfrēda kompānija Veritusu palaida, un punduris aizkusis noslīga ceļmalā.

Neviens viņam vairs nepiegrieza vērību, jo parādījās tēvocis Oto. Viņš lepni nesa tortes kārbu.

Uzbrāzmoja vētraini aplausi, kas pārgāja ovācijās.

Stumdami motociklus, tēvocim sekoja Marks un Ingus. Viņi gāja, acis nodūruši. Marka zobi bija cieši sakosti.

Kad viņi motociklus uzstūma uz šosejas, Ingus pirmo reizi uzmeta īsu skatu ļaužu pūlim un satrūkās.

Viņš šodien jau trešo reizi ieraudzīja Džīnu un Marvīnu.

Džīna kā fascinēta ieplestām acīm raudzījās uz viņu pusi, bet Marvīns, viegli šūpodamies, piemeta pie mutes alumīnija blašķi un nodzēra vairākus malkus.

Ingus velti centās uztvert Džīnas skatienu.

Tēvocis Oto jutās debešķīgi; sen viņam nebija pievērsta tāda uzmanība. Raisīdams vaļā sarkano lenti, viņš gandarīti domāja: viņi gaida brīnumu. Zobojas par mums, bet ar bērna naivitāti gaida, ka es viņus tūlīt šmaukšu un ienesīšu vienmuļajā ikdienā kaut ko krāsainu un brīnišķīgu, kaut ko noslēpumainu, tomēr atminamu, ja vien mazliet palauza galvas, un viņu dvē- seles alkst šīs atminēšanas.

Tēvocis Oto bija pārāk labās domās par publiku, kurai maize bija un kura tagad gluži vienkārši vēlējās vēl tikai teātri.

—    Izsauciet «ātro palīdzību»! — smējās huligāns Vilfrēds. — Karstā vasara tā sakāpusi galvā dullajam Oto, ka uz paura var olas cept!

Marks neizturēja un naidā paskatījās uz Vilfrēdu, kura sejā ar asimetriskajiem vaibstiem un kumpaino degunu pavīdēja klajš izsmiekls, kad viņu skatieni sastapās, — abi bija seni ienaidnieki.

Tēvocis Oto lielā kabatlakatā izšņauca savu pīles degunu, tad rezervēti palocījās uz visām pusēm un a~ burvju mākslinieka žestiem no kārbas izņēma rotaļvil- ciņu, parādīja pūlim.

Šai saules izdedzinātajā, bezkrāsainajā un apvītu - šajā pasaulē vilciņš mirdzēja kā varavīksnes drupata, un cilvēkus, kas bija ielenkuši šoseju, pārņēma mulsums.

Tēvocis Oto vēlreiz nošņauca degunu, noglabāja mutautu vestes kabatā, pietupās, nolika vilciņu uz šosejas un sāka kustināt rokturi iekšā — ārā.

Vilciņš sāka griezties, griezās ātrāk un ātrāk, iedūcās, tad iedziedājās un aizvirpuļoja arvien vieglāk un gaisīgāk, un dziedāja arvien augstākā un augstākā balsī.

Tēvocis atlaida rokturi.

Marks un Ingus piepeši aizmirsa visu uz pasaules, arī ļaudis kā apmāti blenza violetajās, zilajās, zaļajās, dzeltenajās, oranžajās un sarkanajās fosforescējošajās līnijās, kas kaut kā mistiski saplūda vienā un ietecēja bezgalībā, bet vilciņš joņoja un joņoja, šķiezdams spožas dzirkstis, dziedāja un dziedāja, aicinādams visus sekot šai dīvainajai un vilinošajai varavīksnes spirālei …

Džīna pēkšņi tiecās pie vilciņa, taču sirmgalvja roka sažņaudza meitenes plecu kā spīlēs.

Vilciņš piepeši nodrebēja, sāka dūkt klusāk un klusāk, noguris griezās lēnāk, līdz streipuļodams sabruka uz šosejas.

Fosfora bulta rādīja tālumā.

Elpu aizturējušais pūlis nodvesās, un sasprindzinājums izzuda. Acumirkļa aizrauti, ļaudis tagad jutās apmulsuši un vīlušies.

—    Un tas ir viss? — beidzot kāds sašutis iesaucās.

Pūlis iemurdējās.

Tēvocis Oto izvilka divus rokas kompasus, fiksēja virzienu, kādā rādīja bulta, un atdeva Markam un Ingum.

—    Tiš! — viņš spēji iesaucās un aizspēra vilciņu sānis.

Gints atlēca atpakaļ un ļaunā priekā sauca:

—    Es redzēju, es paguvu ieraudzīt! Pateikšu, visiem pateikšu! Neņēmāt mani līdzi, paši vainīgi!

Marks un Ingus sprādzēja ķiveres, vēlēdamies tikai vienu — tikt ātrāk no šejienes projām.

Tēvocis Oto brīdinoši pakratīja ar pirkstu Gintam:

—    Tu nedrīksti turp braukt, ja arī tevi ņemtu līdzi. Tas nav domāts tādiem kā tu.

Vilfrēds greizi smaidīja, viņa garais un stiegrainais augums locījās apslēptos smieklos.

Bendžo glaudīja kuplo bārdu un viltīgi smīnēja.

Gints aizskrēja pie Vilfrēda, un tas viņam atzinīgi uzsita pa plecu. Gints pateicīgi pasmaidīja.

—    Ejam, mana jaukā! — Marvīns pačukstēja Džī- nai. Viņa piekrītoši pamāja, tomēr nekustējās ne no vietas, raudzījās motociklistos, kuri jau iedarbināja motorus.

—    Ejam, slampa! — Marvīns nošņāca un aizrāva meiteni sev līdzi pa pļavu uz meža pusi.

Punduris Verituss, uzbudinājumā trīcēdams, skraidīja pa šosejas apmali un, paslējis dūrīti pret debesīm, iekliedzās:

—    Patiesība un Brīvība — tās ir vienīgās vērtības, par kurām var mirt! Vergi sacēlās, viņus sita krustā, un kas par to — Brīvība ir tā vērta! Džordāno Bruno kāpa sārtā, un kas par to — Patiesība ir tā vērta!

Kāds palika viņam priekšā kāju, un Verituss lamādamies ieripoja grāvī.

Bet ļaudis, kas jutās izmuļķoti, sāka atgūties. Viņu pašcieņa un pārākuma apziņa likās iemīdītas dubļos; nu tās vajadzēja nomazgāt.

Pūlī atskanēja svilpieni un lamas. Daži meklēja pēc akmeņiem. Divi dīkdieņi vilka nokaltušu bērzu, lai motocikliem aizšķērsotu ceļu. Citi kliedza:

—    Laimīgu ceļu, trakie mustangi! Kaut jūs nolauztu kaklus!

—    Kaut velns jūs parautu ar jūsu burvestībām, no kurām citiem netiek nekāda prieka!

—    Vācieties ātrāk projām — būs vienreiz mierīga dzīve!

Marks atvadām uzmeta pūlim naidpilnu skatienu. Ingus paraudzījās tādā kā neizpratnē: par ko gan viņi abi ar Marku izpelnījušies tādu ienaidu un apsmieklu?

—    Sveiks, tēvoc! — atkliedza Marks un parādīja salašņu baram aizvainojošu žestu.

Un divas spīdīgi sarkanas šautras aizdrāzās pa šoseju.

Pakaļ aizlidoja akmeņi, svilpieni un lamas. Pēc Marka žesta pavadītāji nāca pie vienota secinājuma, ka humānisms bijis nevietā, vajadzējis bez liekas domāšanas abus piekaut, jo gaišākie prāti, zinādami, ar kādiem sabiedrības apvainojumiem viss beigšoties, uz to taču aicinājuši.

Tēvocis Oto noraudzījās pakaļ abiem sarkanajiem punktiņiem, un viņa acīs bija asaras. Viņš izvilka lielo kabatlakatu, izšņauca degunu un slaucīja acis.

Puišeļi, pamanījuši visu aizmirsto rotaļvilciņu, smiedamies un grūstīdamies aizspārdīja to uz pilsētiņu…

Izrāvušies no pašapmierinātās pilsētiņas, kas no jauna ieslīga savās siltajās un ērtajās ikdienas rūpēs, kuras nebija nekas cits kā visiem labi zināmo vakardienas rūpju un darbošanās imitācijas patīkams turpinājums ar mānīgo ārējo aktivitāti un drudžainiem saukļiem, bet patiesībā ar iekšēju vēlēšanos, lai nekas nemainītos un turpinātos pa vecam, jo nevienam pēc jaunā nav nekādas vajadzības. Tas ir pat nevēlams, jo jācenšas vairīties no visa, kas jauns un neparasts, nepārbaudīts un aizdomīgs — un tāpēc nīstams, jo var izrādīties veģetēšanai bīstams, Ingus un Marks bezrūpīgi bija joņojuši pa šosejām, lielceļiem, maģistrālēm, reibdami no neierastās brīvības sajūtas, tomēr vienmēr griezdami moču stūres turp, kur norādīja tēvoča Oto dotie kompasi.

Pēcpusdienā abas sarkanās javas, mirdzēdamas spožajā saulē, nodrāzās pa asfaltētu brauktuvi pie jūras.

Debesis bija zilas, neviena mākonīša, tomēr vējš pamatīgs. Jūra vārījās, un krēpjaini viļņi šķīda pret krastu.

Ingus ieelpoja pilnu krūti sāļā un spirdzinošā jūras gaisa, kas smaržoja pēc tāliem klejojumiem, un aizvēra acis. Atmiņā atausa no rīta redzētā vīzija: vējš piepūš laivas mirdzošās buras, un viņš lido pāri balt- putu viļņiem, lido uz priekšu, tikai uz priekšu plašajā jūrā, neatskatīdamies, vienīgi uz priekšu, uz neatgriešanos, un tur, aiz horizonta, tik tikko jaušamā horizonta …

Marks sameklēja kompasu, saskaņoja magnētisko adatu ar ziemeļiem un pārsteigts nosvilpās.

— Nudien, Ingu! Asfalta prieki beigušies.

Varavīkšņu «vilciņa» noteiktais virziens rādīja tieši uz piekrastes meža masīvu, un puiši nokļuva uz stigas, kas veda meža dziļumā. Tā bija dīvaina stiga. Likās, kāds milzis būtu lauzies uz jūru, gāzdams kokus pa labi un kreisi, neko daudz nebēdādams, ka ļaudīm šis ceļš nebūs izbraucams.

Lavierēdami starp bedrēm un saknēm, puiši aizstūma motociklus pa stigu.

Abpus tai slējās sirmas egles, ieslēpušas galotnes debesīs. Vareno stumbru piekājēs kalta un trūdēja kritušie koki. Visu klāja zirnekļu tīkli. Brikšņi izskatījās necaurejami, gar abām stigas pusēm slējās divas koku sienas, tāpēc likās, ka noiet no stigas nemaz nav iespējams.

Tvanīgajā gaisā nebija jaušama ne mazākā vēsmiņa. Daba elpoja ar visām porām. Puiši sajuta uz mēles medus garšu, bet pēc pāris soļiem jau uzdvesa zemeņu lauka smarža, tad vēl pēc brītiņa uzplūda naktsvijoļu aromāts.

Visapkārt sanēja miljoniem neredzamu kukainīšu, meža dziļumā kala dzenis, un dažbrīd bija dzirdams lūstošu zaru troksnis — tur rosījās aļņi.

Un puišus pārņēma sajūta, ka viņi iekļuvuši pavisam citā pasaulē, dīvainā un nepazīstamā, bezgala vilinošā, smeldzīgā un pat baisā, un viņiem šķita, ka par šīs pasaules pastāvēšanu viņi tomēr kaut kad ir zinājuši, tikai aizmirsuši un varbūt vien kādreiz to sajutuši kā vieglu atmiņu pieskārienu, kā kaut ko tādu, kas ir bijis un ir, tikai nav aiz rokas satverams.

Vasaras pēcpusdiena.

Tas ir laiks, kad saule karsē svelmaini, kad visapkārt san dīvainas skaņas un virmo savādas smaržas, kas jutekļiem liek noreibt un prātam apmulst, it kā būtu piesities vadātājs.

II

Diena jau sniedzās vakarā.

Džīna slinki gulšņāja pie avotiņa, kas burzguļoja ķērpjiem un sūnām apaugušā klinšainā nogāzē, un glāstīja zalkti, kurš bija saritinājies ar zemeņlapām izklātā tāšu kurvītī.

Stigu vēl apspīdēja vakarsaules liegā gaisma.

Marvīns klaiņoja šurpu turpu, ik pa brīdim uzmezdams nervozu skatienu stigai.

Viņš izvilka blašķi un iekampa krietnu klunkšķi. Garšoja pretīgi un rāva atpakaļ, un viņam iekrita prātā, vai tik Džīna nebūs iemānījusi apomorfīnu, un viņš nez kāpēc atcerējās dzīvi imperatora Kaligulas galmā. Daļai viesu neatlika nekas cits kā ar mākslīgiem paņēmieniem atbrīvoties no kuņģa satura turpat pie galda, lai varētu no jauna triept iekšā dievišķos ēdienus un dzērienus, kuri uz mēles galiņa kusa un rīkles galā iztvaikoja kā gaisīgā rožu rasa. Jā, tajā laikā cilvēki daudz gan ēda, gan dzēra, sirmgalvis nodomāja, ak, kā viņi dzēra, lai gan, taisnību sakot, salīdzinājumā ar šodienas apgriezieniem tādi zaļknābji vien bija.

Virs eglēm parādījās mēness sirpis, kaut arī sarkanīgā saule vēl tikai rietēja. No krēslā grimstošā meža un krūmājiem atskanēja naktsputnu balsis.

Zalktis bija izlīdis no kurvīša, apvijies Džīnai ap roku un, mēlīti šaudīdams, snaikstīja galviņu ar diviem dzeltenajiem punktiem.

Džīna satrūkās un nočukstēja:

—    Viņš nāk, Marvīn… Viņš nav tālu… Kaut kur aiz pagrieziena.

Sirmais vecis pietrūkās kājās. Viņa sejā atspoguļojās rūgta nolemtība un reizē prieks.

Stigas pagriezienā parādījās Marks un Ingus.

Sirmgalvis notrīsēja, it kā būtu pieskāries kailiem elektrības vadiem, un juta, ka ķermenī ieplūst krietna deva enerģijas.

Džīnas melnās acis iepletās. Viņa iekratīja čūsku kurvītī un piecēlās. Viņas augums itin kā tiecās pretim nācējiem.

—    Viņš nāk, — Džīnas lūpas ilgās nočukstēja.

Jā, tā ir pasionaritāte, sirmgalvis laimīgs domāja, tā ir augstākās kvalitātes pasionaritāte, tik ilgi meklētā un ilgotā… Neparasti spēcīga Zemes biosfēras dzīvās vielas enerģija starot staro no viņiem, un viņi nāk šurp!

Marvīnā inducējās arvien lielāks lādiņš, un radās tieksme darboties, taču viņš nebija pirmo reizi ar pīpi uz jumta un ar trenēto gribasspēku to savaldīja, un ārēji izlikās tikpat mierīgs un nosvērts kā līdz šim.

Uz Džīnu starojums atstāja pretēju iespaidu. Meitene kļuva paļāvīga, liegi smaidīja, un likās, ka šis smaids pielīp viņas sejai kā maska. Skaistajās acīs vīdēja padevīgs maigums.

Puiši bija klāt, nostādīja motociklus.

—    Labvakarl -— Ingus sveicināja kā vecs paziņa un pasmaidīja.

Taču meitenei un vecim viņš neeksistēja. Viņi redzēja tikai Marku.

—    Labvakar! — Marks nevērīgi izmeta.

—     Vakars jau labs, ja tik nācēji labi! — sirmgalvis nomurmināja nodrāztu gudrību, bet Džīna kā apburta raudzījās Markā, viņas acis itin kā iesūca sevī šo slaido melnmati ar platajiem pleciem un vīrišķīgajiem sejas vaibstiem, taču viņš, liekas, to nemaz nemanīja; viņa tumši zilo acu skatiens vienaldzīgi pārslīdēja gan Džīnai, gan Marvīnam, un, aizgājis pie avotiņa, viņš padzērās un mazgāja seju.

Ingus samulsis minstinājās pie motocikla.

—    Patiešām ir jocīgi, ka mēs atkal satiekamies, — viņš teica.

—    Te nav nekā jocīga! — Marvīns nepatikā atcirta.

Tagad viņš juta, ka arī no Ingus izstaro pasionaritāte, taču ar Marka starojuma intensitāti to pat salīdzināt nevarēja. Turklāt starojums plūda maigs un labestīgs, un Marvīns pavīpsnāja, mums, puis, tu nederi, tev vajag tauriņus ganīt un sienāžus dresēt, turklāt vēl nav zināms, vai tava vājā pasionaritāte, attiecīgi transformējusies, nav iegūta no pastāvīgās saskarsmes ar Marku.

Meitene vēl arvien kā apmāta raudzījās Markā, kurš mazgājās avotiņā. Nudien, viņa gatava atdoties uz vietas un vēl piemaksāt piecus rubļus, nikni domāja Marvīns, nu labi, tieši tāda viņa neizskatās, taču acis dažkārt kļūst īpatnējas, bet ar tādām viņa drīkst raudzīties vienīgi manī!

Zalktis, atkal izlīdis no kurvīša, glaudās Džīnai pie kājām. Marvīns paķēra čūsku aiz astes un pasvieda sānis; rāpulis apvijās ap sausu zaru.

Berzēdams slapjās rokas gar džinsiem, nāca Marks; no viņa sejas garo ja ūdens lāsītes.

—    Jūs gadījumā nezināt, kur mēs ar draugu varētu pārlaist nakti? — viņš prasīja.

Marka skatiens uz mirkli apstājās pie Džīnas, kas Uiimē vai kusa, un tūdaļ vienaldzīgi novērsās.

Bet gaišmatainais puika! Marvīns vīstīja dūres un draudīgi domāja: tas nu gan ir piekaujams. Bāc, pa ķobi, un — ku-kū!

—    Diemžēl, — Džīna guldzoši ierunājās, — nekur tuvumā jūs naktsmājas neatradīsiet!

—    Tā? — Marks iesmējās un ieinteresēts pacēla zaru, ap kuru bija apvijies zalktis. Tad sāpēs iekliedzās un nosvieda zemē. Zalktis bija viņam iekodis. Uz vidējā pirksta brieda asins piliens; Marks to nokratīja un izsūkāja brūcīti.

—    Neuztraucies! — Džīna smaidīdama teica. — Zalkša kodiens nav indīgs.

—    Es nemaz neuztraucos! — Marks atcirta.

—    Tu laikam zalkti pārbiedēji, citādi jau zalkši ir ļoti miermīlīgi.

Džīna pacēla čūsku un piespieda pie krūtīm; dzel- tenpunktainā galviņa iegūlās krūšu bedrītē.

—    Līdz kāzām sadzīs! — Marvīns muļķīgi nosmējās.

—    Tavām, vai? — atcirta Marks.

—    Nedusmojies! — Džīna lūdza.

—    Ir jau labi…

—    Un piedod nabaga zalktim, jo viņš nezina, ko dara, — viņa pusjokodama piebilda.

Ingus piegāja pie meitenes un ar saudzīgiem pirkstu pieskārieniem sāka glāstīt zalkti. Džīna smaidīja. Likās, ka zalktim tīkami siltie, maigie glāsti, un viņš laiski uzviļņoja gredzenos. Bet te negaidīti galviņa pašāvās pie Ingus rokas -— un no pirksta nopilēja asinis.

—    Sasodītais lopiņš! — Marks iekliedzās un, izrāvis no maksts mednieka dunci, metās pie čūskas, bet Džīna paguva iesviest zalkti garajā zālē. Marks durstīja zālāju, bet kur nu! Rāpulis arī nebija tērēts radījums, lika pagaidīt!

Ingus smējās un sūkāja pirkstu.

—    Mark, met mieru! — viņš sauca. — Mēs jau paši viņam uzbāzāmies.

—    Ha! — Marks noteica un iebāza dunci makstī, kas karājās pie jostas. — Ko jūs te naktī meža vidū darāt?

—    Mēs taču neprasām, ko šai pašā laikā jūs te darāt! — sirmgalvis pasmīnēja. — Jums, puiši, prātīgākais būtu turpināt ceļu pa stigu. Pēc puskilometra tā iziet uz šosejas. Tur zināmas cerības uz naktsmājām varētu rasties.

—     Vai tas ir viss, vecais, ko tu mums vari pasacīt? —Marks vēsi izteica.

—    Viss gan, dēliņ, — Marvīns nopūtās. — Kino nebūs.

—    Ak šitā? Kino nebūs? — Marks pakodīja lūpas un cieši paskatījās Džīnā. — Bet varbūt tomēr parādīs plat- formāta filmu?

Džīna bija apdullusi kā naktstauriņš no spožas gaismas; stulbi smaidīdama, viņa padevās puisim pretim.

—    Džī-ī-ī-n! — sirmgalvis nočērkstēja.

Mums vajag ātrāk pazust, viņš izmisis domāja, vajadzīgo mēs esam paveikuši, bet pretošanās Marka pasionaritātei ir tik nogurdinoša, ka es jūtos kā salauzts, es ilgi vairs neizturēšu un kādā mirklī nonākšu pilnīgā viņa ietekmē.

Marvīns ar drebošām rokām atskrūvēja blašķi un ierāva krietnu devu, lai spētu sapurināt atlikušo gribasspēku.

—    Džī-īn, ejam!

Bet meitene nekustējās. Tad paspēra soli tuvāk Markam, uz kura lūpām bija auksts smaids.

—    Labs ir, vecais! — viņš izsmejoši teica. — Ja nu tu esi noguris, tad vari likties zem krūma un pampt. Bet kādēļ tik skaistai meitenei būtu jāguļ krūmos?

•— Džīn, gaišumiņl — izmisušais sirmgalvis nošļupstēja.

—    Mark, nevajag! — Ingus iesaucās un apķērās draugam ap kaklu, kaut ko dedzīgi čukstēja ausī.

—    Es jau neko, Ingu! — Marks taisnodamies atteica. — Man tikai nepatīk, ja pret mani izturas tā, it kā vestu ap stūri. Tici man, ar abiem putniņiem kaut kas īsti tīrs nav!

—    Kas mums par daļu, Mark!

Sirmgalvis paņēma meiteni aiz rokas, bet viņa nikni izrāvās. Acis mirdzēja, viņa gribēja iet līdzi Markam.

Marvīns juta, ka spēki izsīkuši. O, viņš man atņems zeltainādaino meiteni, kuras senči meklējami starp indiešiem un čigāniem, viņš vārgi domāja, kādēļ man vajadzēja, lai viņa būtu tik skaista, o, vecais muļķis, o, skaistā Džīna, mans vienīgis mierinājums, o, šī skaistā meitene, pēc zemenēm un piparmētrām smaržojoša, tik piemērota «lapsenes dejai», šī lunkanā un slaikā meitene ar sniegbaltajiem zobiem un sārtajām lūpām, medaino mēli un lapsenes vidukli.,.

—    Maz laba mēs no šādiem večiem pilsētiņā esam pieredzējuši, Ingu, — Marks teica. — Bet lai notiek, kā gribi tu! Kaut gan liekas, ka skuķēns būtu priecīgs laist mums līdzi.

—    Nevajag, Mark…

—    Es taču nekaru skuķi tev kaklā! — Marks iesmējās. — Ja jau es ņemtu viņu līdzi, tad pats arī…

Ingum kļuva sausa rīkle.

Marks nosmējās un, uzsitis draugam uz pleca, aizgāja pie motocikla.

Marvīns kārtējo reizi izvilka savu blašķi un ar vārgu roku piecēla pie mutes.

—    Mēs vēl redzēsimies, jā? — Ingus cerīgi vaicāja Džīnai. — Šī reize nav tā labākā. Bet šodien mēs pilnīgi nejauši esam redzējušies jau ceturto reizi, un tas taču ļauj cerēt, vai ne?

Džīna pagrūda Ingu sānis un metās pie Marka, bet tas piedeva gāzi — un viņa paklupa putekļos tai vietā, kur pirms mirkļa bija stāvējis motocikls.

—    Brauc prom, zēn! — sirmgalvis noguris teica Ingum. — Tas ir labākais, ko tu pašlaik vari darīt…

—    Mēs vēl redzēsimies?

—    Pats labākais būtu, ja tu grieztu apkārt uz mājām un ļautu draugam ceļu turpināt vienam… Taču mēģināt tevi pierunāt būtu bezcerīgi. Tad nu nekavējies! Brauc pakaļ Markam un sargi viņu!

—    Uz redzēšanos! — Ingus noteica, iedarbināja motoru un aizdrāzās pa mēness apspīdēto stigu; šai posmā meža ceļš bija braukšanas kārtībā.

Bet Marvīns aizgāja pie Džīnas, kura gulēja ceļa putekļos un izmisīgi elsoja. Viņš piecēla meiteni kājās. Džīnā kaut kas bija apdzisis, un roka, kuru saņēma Marvīns, ļengani nokarājās.

—   Nekas, vecenīt, — Marvīns teica un mierinoši pa- pliķēja viņai pa gurnu. — Pēc piecām minūtēm pāries.

Nepāries, — Džīna stingi atteica.

III

Stiga beidzās.

Puiši izgrieza javas uz mēness pielietās šosejas, kas, spīdīga un līkumaina kā zalktis, aizvijās līdz apvārsnim.

Motocikli ierēcās un aizdrāzās pa tukšo šoseju, joņoja cauri naksnīgajiem mežiem un birzīm, pāri pļavām un kolhozu laukiem.

Motori strādāja ritmiski kā etalonpulksteņi.

Ingus paraudzījās zvaigžņotajās debesīs un pēkšņi atcerējās sapni, ko bija redzējis pagājušonakt.

Tas bija dīvains sapnis, kaut gan nē — drīzāk vīzija, brīnumjauka un reizē baisa. Ingus it kā bija gulējis pļavā, atmetis rokas sānis un skatīdamies melnajās debesīs, kurās, tāpat kā tagad, mirdzēja zvaigznes. Un te izrādījās, ka šīs debesis ir tikai priekškars, kurš piepeši pavērās, un viss debesjums izgaismojās krāsainos attēlos, simbolos, hieroglifos un matemātiskās zīmēs, un dažbrīd ieskanējās dobja, pērkona dārdiem līdzīga vēstoša balss. Un pēc īsa brīža debesis atkal aizklāja nakts un zvaigžņu priekškars, kurš tūlīt atsprāga no jauna, un debesu ekrāns rādīja citus attēlus un citas zīmes, un balss vēstīja ko citu. Tā turpinājās atkal un atkal, un Ingus aptvēra, ka viņam ir atklājies noslēpums, kuru varbūt var izdibināt, ja nodzīvo mūžu mūžus, bet kurš tagad dots vienā atklāsmes brīdī. Un šis brīdis bija pietiekams, lai redzēto saprastu, bet nepietiekams, lai saprasto atcerētos.

Un Ingus atminējās, ka jau bērnībā, kad pat runāt vēl neprata, viņš arī bija redzējis līdzīgus sapņus un izmisīgi gribējis tos izstāstīt pieaugušajiem, murmulējis un kliedzis, smējies un raudājis, bet viss bijis velti — viņi Ingu likās saprotam visādi, tikai ne patiesi svarīgajā. Vēlāk šādus sapņus viņš vairs neredzēja un bija par tiem aizmirsis līdz pat šim brīdim.

Šošeja iegriezās mežā, un, kad iztaisnojās, Marks negaidīti bremzēja. Ingus zibenīgi parāva stūri sānis, tik tikko neietriekdamies draugā, un mirklī, kad viņa java slīdēja garām Markam, tas iespēra pa priekšējo riteni un ar savu moci nolikās slīpi uz asfalta.

Ingus iedrāzās grāvī un apmeta vairākus kūleņus, bet Marka motocikls izšļūca pa apakšu trosei, kas krūšu augstumā bija pārvilkta pāri šosejai.

IV

— Jā, Džīn, tev ir taisnība, esmu noguris, — Marvīns runāja. — Esmu noguris no šīs pastāvīgās teātra spēlēšanas, kad nevari runāt atklāti, bet domas jāieslēpj runājamā trešajā slānī, kur tās kļūst ne tik labi saprotamas un katrs tās var interpretēt pa savam. Tacl arī rodas maldi, kurus reiz vecais Rodžers nosauca par «tirgus elkiem», šķēršļiem, kas cilvēkiem liedz savstarpēji saprasties, sazinoties ar vārdu starpniecību. Taču, no otras puses, ja runāsi atklāti un godīgi, tevi vajās un sitīs — un labi vēl, ja ne pa galvu.

—    Nāc taču, Marvīn! — Džīna laiski izstaipījās, un nekaunīgais mēness caur telts lodziņu nopētīja viņas eleganto gurnu izliekumu.

—    Es taču tev uz stigas teicu, ka jau pēc piecām minūtēm tu melnmati aizmirsīsi, — Marvīns noteica un aiz aukliņas pavilka lodziņam priekšā aizsegu.

—    Es neaizmirstu neko, — Džīna atteica.

—    Ai, Džīn! Man tu patīc vēl arī tāpēc, ka tava domāšana nav vis eksakta, bet emocionāla. Tavs prāts dus kā apsūbējusi pērle, un labi vien ir, ka tu to ne- spodrini. Tu domā ar instinktiem, un tur, kur prāts izziņas ceļā netiek klāt, tu atrodi pareizo atbildi.

—    Tad nāc! — Džīna atkal sagrozījās uz piepūšamā gumijas matrača.

—    Pagaidi mazliet, mīļā! — Marvīns teica un sēja ciet telts durvju auklas. — Nejauc man pašlaik prātu! Esmu iekļuvis runāšanas stihijā…

—    Tarkšķēšanas stihijā! — Džīna neiecietīgi pārtrauca.

—     Vienalga, kā tu to sauc, bet laukā no tās var izkļūt, vienīgi izdarot attiecīgu daudzumu kustību ar mēli, žokļiem un arīdzan lūpām. Tas, kas tev prātā, neizbēgs, kā aizbēdzis nav vēl nekad, turklāt brīnišķīgā gaidu apjausme mani stimulē vēl lielākai daiļrunībai nekā parasti, — Marvīns runāja, aizsējis pēdējo mezglu, un ierāva no blašķes. — Redzi, Džīn, diemžēl es pats vairs nezinu, kurā etnoģenēzes [1] fāzē atrodos. To pašu varētu teikt arī par tevi, kaut gan tu zināmā mērā atrodies ārpus Laika un Telpas… Ar abiem puišiem ir cita opera. Katra paaudze dzīvē ienāk ar savām pretenzijām pret pasauli, vienalga, vai tās izpaužas došanā sabiedrībai vai ņemšanā. Tās ir tikai dažādas kvalitatīvi atšķirīgas aktivitātes. Masu sastāda atsevišķi indivīdi, un katrs grib kaut ko tikai viņam pašam vajadzīgu, bet ne to, ko grib no viņa citi, kaut arī bieži gadās, ka abas vajadzības saplūst, un tad tiek runāts par harmonisku personību, protams, sabiedrības izpratnē. Taču dzīvi vienmēr uz priekšu virza disharmoniskas personības, un tikai vēlāk, kad viņu idejas un centieni tiek realizēti, viņus nosauc par progresā nesējiem un pa lielākai tiesai uzliek galvā mocekļu vainagus, jo nekas cits neatliek — parasti viņi iet bojā nedabiskā nāvē jau pirms uzvaras.

—    Tu, runcīt, kļūsti garlaicīgs, — Džīna novilka, un Marvīns, izlūgdamies piedošanu, uzlika roku tur, ^ kur viņai vislabāk gāja pie sirds. Džīna nedzirdami smējās un teica:

—      Kāpēc tu neiestājies kādā diskusiju klubā un tur •neklāsti savas gudrības?

—     Tāpēc, pelīt, ka tur tiek spriests par problēmām, kuras tik un tā neviens nerisinās. Mans, tas ir, mūsu uzdevums ir praktisks. Ir teikts, ka vispirms jebkuras jaunās paaudzes pirmā prasība ir minimālo vajadzību apmierināšana — lai būtu nodrošināta indivīdam eksistence un sugas atražošana. Kad tas ir nodrošināts, tad izvirzās citi motīvi, kuru iespaidā notiek nezināmā intelektuāla apguve un iekšējā organizācija kļūst sarežģītāka — rodas nepieciešamība augt. Kā teicis kāds krievu rakstnieks, cilvēka esamības noslēpums neesot vis meklējams viņa veģetēšanā, bet gan dzīves jēgas meklējumos, pie tam pasaules mērogā, tāpēc ka cilvēkiem vajadzīga ideālu kopība. Taču, mīļo meitenīt, šie ideāli nerodas paši no sevis. Tie parādās un mainās vienīgi kopā ar sabiedrības attīstības fāzēm.

—    Ieklausies, Marvīn! — Džīna spēji atbrīvojās.

Abi saausījās.

—    Atgādina aizvēsturiskas tvaika kuļmašīnas grabēšanu, — Marvīns samulsis teica.

Telts atradās netālu no stigas, un bija labi saklausāms, ka troksnis tuvojas no jūras puses.

—    Pasteidzies taču! — Džīna nošņāca un aizgrūda sirmgalvi pie izejas. — Un paņem līdzi karti!

Marvīns drudžaini atraisīja durvju auklas un tāds pats pliks, paķēris līdzi tikai alumīnija blašķi, izmetās no telts, un, skujām un čiekuriem duroties basajās pēdās, aizlēkāja un paslēpās krūmājā stigas malā.

Viņš bija paguvis laikus, jo tūlīt stigas līkumā parādījās trokšņotājs, kas vilkās lēni kā gliemezis. Taču eksistē vietas, kur Laiks un Telpa nav nedalāmi, un tāpēc nebija jābrīnās, ka braucēji uzdrīkstējušies sēsties mugurā leduslaikmeta motociklam cerībā nokļūt turpat, kur citi ar jāvām.

Pie stūres ragiem sēdēja garš un stiegrains puisis. Viņš bija saliecies uz priekšu un pētīja ceļu kā pēddzinis suns. Sejai bija asimetriski un plēsonīgi vaibsti.

Aizmugurē sēdēja puisis, kas bija aptvēris priekšējo ap vidu un raudzījās uz Marvīna pusi. Viņam bija blondi, sprogaini mati un sejā sastindzis bērnišķīgs izbrīns.

Satrūcies Marvīns vēroja, kā motocikls grabina garām, un pēkšņi viņu pārņēma spējas izbailes, drausmīgi gribējās bēgt, taču kāds ļauna spēka lauks spieda palikt uz vietas, centās pakļaut un saplosīt gabalos, lai pēc tam salīmētu pēc sava prāta.

Marvīnam klabēja zobi, ķermenis pārklājās ar zosādu, ar pēdējiem spēkiem viņš noskrūvēja blašķei vāciņu un ielēja sevī visu, cik tur bija atlicis.

Tas viņu izglāba.

Motocikls aizpukšķināja kā spokaina parādība un nozuda nakts miglā.

Marvīnam trīcēja kājas. Viņš steberēja atpakaļ uz telti. Kad ielīda pie Džīnas, bija jau tiktāl atguvies, ka varēja sašutumā pašķendēties:

—    Ārprāts, Džīn! Nupat pa stigu aizbrauca divi svešinieki!

—     Ak dies, Marvīn, beidz pļāpāt! — Džīna nošņāca un parāva sirmgalvi aiz kājas, tā ka tas atkrita viņai blakus uz gumijas matrača, apvija viņam rokas ap kaklu, paraustīja aiz bārdas un saldi nočukstēja:

—    Mnū, manu večukiņ…

—    Jā, gaišumiņ, jā, — Marvīns dvesa, un viņa ro- kas/ glāstīja meitenes svelmaino augumu. — Pagriezies mazliet…

—    Mmmnnū-ū… Kāds tik skaisti' dzied ..

33

— Velns parāvis! — Marvīns satrūkās. — Tu sauc to par dziedāšanu? Nolādēts!

Stigas pusē kāds auroja basā.

—    Lai viņš iet, mīļais… — meitene kaislīgi čukstēja un spieda Marvīnu sev klāt.

—    Tā tik vēl trūka, ka arī viņu mēs ielaidīsim! — Marvīns uztraucies iesaucās. — Kur ir karte?!

Viņš izrāvās no Džīnas tvēriena un drudžaini vandījās pa telti, bet meitene spējā niknumā uzrausās sēdus un pagrūda viņu, telts ieejas drēbe plīsa, un Marvīns izvēlās laukā.

—    Tad velcies žiglāk, ja tas tev ir svarīgāks par visu citu uz pasaules!

—    Mēs šeit zināmā mērā izpildām dienesta pienākumus, vardīt! — Marvīns nomurmināja, uztrausās kājās un atkal kā tāds kazlēns aizlēkāja pa čiekuriem un durstīgajām skujām uz stigmalas krūmāju, ielīda kuplā alkšņu saaudzē un pietupās, tikai galva palika ārā.

Pa stigu šurp nāca garš, plecīgs vīrs ar blondu bārdu un spalvainām milža rokām, kuras atsedza uzro- tītās rūtainā krekla piedurknes. Pāri plecam Bendžo bija uzkāris molbertu un cilāja kājas ierindas solī, aurodams:

.— Dziedu, dziedu Slavu, slavu

Biedra Bendžo glābējam — Tēraudknābim spēcīgam!

Tad sekoja piedziedājums:

— Lido, flaming, lido, Lido tālumā, Lido padebešos, Lido kosmosā!

Piedziedājuma meldiņš vairs nesaderēja ar stingru marša soli, un Bendžo turpināja kustēties ar slīdošiem izklupieniem, it kā viņš atrastos slidotavā.

Kad vīrs slīdēja garām krūmam ar Marvīnu, tas uzsauca:

—    Ei, tu!

Bendžo izbrīnījies paskatījās apkārt un, ieraudzījis Marvīna galvu, apstājās.

—    Ko jūs tur darāt? — viņš prasīja. — No šejienes jūs izskatāties gluži kā cirkā demonstrētā «runājošā galva»!

—    Ej atpakaļ uz turieni, no kurienes esi nācis! — Marvīns uzkliedza. — Tā būs priekš tevis labāk.

—    Varbūt tu paskaidrosi, kā ceri panākt, lai es darītu tā, kā man būs labāk? — milzenis rupji pavaicāja, viņa ačeles nikni iezibējās un roka saliecās, izspīlēdama varenus bicepsus.

Atkal fiziskais spēks triumfē pār saprātu, Marvīns skumji nodomāja un sāka pacietīgi pārliecināt Bendžo doties mājup, bet gleznotājs izrādījās tikpat stūrgalvīgs kā ēzelis.

—    Pietiks vārīties! — Bendžo beidzot teica un apsēdās uz izgāzta koka stumbra. — Klausies, stulbais veči! Esmu gleznotājs pēc aicinājuma un velnišķīgi mokos, bet dievišķā atklāsme kā nenāk pār mani, tā nenāk… Man jau četrdesmit, un šai vecumā pēc mākslas videnes beigšanas un diviem kursiem akadēmijā, kufu pametu tāpēc, ka tā vairs nekā man sniegt nevarēja, man ir izdevies sarīkot tikai vienu personālizstādi. Un tā pati tika sarīkota pa blatu mūsu rajona novadpētniecības muzejā, jo tolaik tur par direktoru strādāja mans bijušais klasesbiedrs, kuru, starp citu, tieši par šīs izstādes sarīkošanu arī atlaida no darba. Kāds nekaunīgs cilvēks esot teicis, ka vīrietim, kuram pēc četrdesmit gadiem neesot naudas, nekad tās arī nebūšot. Un tā mani visu laiku grauzuši, kāpēc es, tāds vesels un fiziski attīstīts vīrietis, ja jau no mālē- šanas nekas neiznākot, nestrādājot kārtīgu darbu. Precīzāk izsakoties, es esot augonis uz tautas miesas. Saproti, vecais, ja es raktu grāvjus vai strādātu par krāvēju sievasmuteres sakņu bodē, tad es būtu tā veselīgā tautas miesa! — Bendžo nogrieza zobus un dusmās trieca dūri pret ceļgalu. — It kā es būtu vainīgs, ka man nav lauztas kājas kā Tulūzam-Lotrekam vai tuberkulozes kā Modiljāni! Vienīgā laime, ka pēdējā laikā ffcani sāk turēt par dullu un sievu tāpēc pat žēlo.

—    Tas vēl nav iemesls, lai šonakt ietu tieši pa šo stigu! — Marvīns nepatikā atteica un nodrebinājās; sāka salt.

—    Es sekoju diviem saviem draugiem, kuri te nesen kā braukuši ar motocikliem, — Bendžo paskaidroja.

—    Vislabākais būtu, ja tu liktu viņus mierā!

—     Un vēl labāk būtu, ja tu beidzot iznāktu no krūmiem, lai mēs varētu sarunāties kā cilvēki! — milzenis atgrieza.

—    Tev nav ko ieraut? — Marvīns sadudzis prasīja.

Bendžo uz to atteica:

—   Es alkoholu nelietoju, jo tas ir veselībai un sabiedrībai kaitīgs.

Marvīns nospļāvās un neteica nekā, bet gleznotājs pēkšņi izjuta sirsnību un uzticību pret sirmgalvi, jo viņam šķita, ka tas ir tikpat nelaimīgs kā viņš, Bendžo, Un izstāstīja visu par ģeniālo tēvoci Oto, par Marku un Ingu, par to, ka šeit viss esot «īsti ne tā» un «kaut kas ārpus», tāpēc te mājojot cerība atrast to, nezin ko, tad viņa dvēsele uzvīšoties kā flamings ģenialitātes debesīs, bet pretējā gadījumā viņš padarīšot sev galu, kaut arī sieva esot septītajā mēnesī… h

—   Es vienmēr esmu gribējis gleznot tā, kā jūtu, — Bendžo žēlojās, — es vienmēr esmu gribējis kļūt par flamingu caur sevi pašu, bet man to pilsētiņā neļāva, bruka virsū, ka man esot ideoloģiski kaitīgs krāsu sajaukums, turklāt nepareizās krāsas dominējot pār pareizajām, mana vieta esot trakomājā, ja ne vēl tālāk… Vienbrīd es padevos un gribēju mālēt, kā prasa, lai vismaz reizi dabūtu prēmiju un desmit gadu laikā varētu uzdāvināt sieviņai jaunu kleitu, taču tad man galīgi nekas neienāca. Ar mani bija notikusi nelaime — es jau biju iemācījies nemelot. Man tagad kauns, bet dažbrīd es apskaudu tos, kas ar vieglu sirdi neķītri meloja un skaļi stāstīja viens otram un publikai, ka savā mākslā paužot dižākās laikmeta patiesības, bet šaurākā pulciņā paši ņirgājās par to, ko cildināja. Es viņu vidū jutos kā cilvēks ar Dāvida zvaigzni uz muguras, nokļuvis starp āriešiem.,* Katrs gaisa grams spieda uz mani kā bruģakmens un neļāva man izšķilties!

—    Tu vienkārši esi bijis gļēvs! — Marvīns teica.

—   Tāpat kā vairākums. Arī man pilnīgi pietika, ka uz mani rej, bet kost taču tomēr vēl nekoda. Es negribēju kļūt moceklis, — Bendžo noplātīja rokas. Tad viņa acis iemirdzējās, sejai pārslīdēja gaišums, un viņš svinīgi teica:

—   Bet tagad ideālu vārdā esmu gatavs par tādu kļūt! Vai tu šajā lietā man varētu palīdzēt, viedais sirmgalvi?

Marvīns skeptiski nosmīkņāja un aizdzina pūci, kas gribēja nomesties viņam uz galvas, un nodomāja, vai nav par Vēlu, nabaga glēznbtāj, vai tava vieta nav mīļajās, ierastajās mājās pie sievas, pie dzimstošā bērna, pie sievasmātes dārzeņu noliktavas.., Vai tu maz vairs varēsi pacelties? Ar prātu tu visu saproti, ar prātu tu gribi, ar prātu tu tagad esi gatavs uz visu, bet vai tava dvēsele maz to vairs spēs, vai tā jau nav norakstīta? Atstāj labāk ceļu tādiem kā Marks un varbūt arī Ingus — tā domāja sirmgalvis un teica:

—   Tu tomēr gribi soļot tālāk? Zināmā mērā tev piemīt pasionaritāte, tikai es šaubos, vai tev paveiksies to ievirzīt pareizā gultnē jeb, runājot tev saprotamā valodā, izdosies kļūt par flamingu zilajās debesīs. Es ļoti šaubos par to, tomēr ej… Jo pasionaritāte neatrodas cilvēku apziņā, bet zemapziņas stihijā, bārda!

Bendžo piecēlās no stumbra un dusmīgi teica:

—   Ja tu nepārstāsi muldēt šitādas lietas, es tev no- zilināšu ribas!

—   Tu, idioti — Marvīns uzkliedza. — Priecājies par doto iespēju, valdi mēli un staigā, ja jau nu savos gados nevarēji sēdēt mājās kā normāls cilvēks!

Bendžo pārskaities nolauza no koka nokaltušu zaru delma resnumā un joza pie Marvīna, kurš arī nebija vakarējais — spruka kā zaķis no migas un mežā iekšā, sirmās krēpes un bārda vien noplīvoja.

Bendžo nolamājās, bet pakaļ nedzinās, aizsoļoja tālāk pa stigu, sparīgi uzvilkdams:

— Dziedu, dziedu slavu, slavu!

Kreiso, kreiso!

Paķer koku, piekauj spoku!

Kreiso!

Veco velnu sasit melnu!

Kreiso, kreiso!…

Marvīns steberēja atpakaļ uz telti.

Džīna bija iemigusi.

—   Mosties, ķirzaciņ! — Marvīns uzsauca un pierāpoja viņai blakus.

—   Mnnū-ū, — meitene pamodās un miegaina pie- kļāva sev Marvīnu.

—    Vēl viena zivtiņa aizpeldēja pa stigu!

—    Vai tu nerīkojies neapdomīgi, viņu palaizdams?

—   Zēlums, vienīgi žēlums spiež mani pastrādāt muļķības …

—    Uzmanīgāk… — Džīna čukstēja. — O, mīļais…

—    Žēlīgais dievs, par kādiem grēkiem?! — sirmgalvis iekliedzās, pietrūkās uz ceļiem un izstiepa rokas pret telts griestiem. — Ja tu esi tur debesīs, lai nolādēts top tavs vārds!

—    Tu esi jucis? — Džīna ievaidējās.

—    Ieklausies!

No stigas puses skanēja stikla džinkstoņa.

—    Ģērbies, vabolīt, un ejam! — Marvīns iebrēcās un sāka ģērbties. — Nu vairs nav labi! Visi pasaules vazaņķi sazvērējušies šonakt vilkties uz šejieni!

—    Lai! — Džīna pārskaitusies atcirta.

—    Tu domā, ka es pašlaik jūtos patīkami! Bet ģērbies žiglāk, dārgā, tikpat mums nekas nesanāks, kamēr nebūsim stigu likvidējuši,

Meitene, nikni šņākdama, steigšus vilka drēbes, un tad viņi aizdrāzās pa mežu simtkāju ātrumā.

Nācējam mugurā bija nonēsāta raiba žakete un salāpītas bikses, galvā sporta cepurīte ar uzrakstu «Tallina». Pār muguru bija pārmests šļaugans maišelis, kurā džinkstēja stikla tara.

—    Sveiki, mīļie ļaudis! —» viņš jau pa gabalu sauca, bet Džīna un Marvīns drūmi klusēja.

Nācējs bija Verituss — galva liela, rumpis garš salīdzinājumā ar strupajām kājelēm, īsas roķeles ar lielām plaukstām. Pundura robustajā sejā ar skumjajām acīm atplauka smaids.

Marvīns aizstājās viņam ceļā.

—    Griezies apkārt, karļik, un pazūdi, no kurienes esi nācis!!! ^ Marvīns uzkliedza tik briesmīgā balsī, ka pats pārbijā^.

Draudzīgo smaidu pundura sejā nomainīja apmulsums.

Un te nu viņš izdarīja kaut ko tādu, ko Marvīns nepavisam nebija gaidījis, — ietriecās viņā tik sparīgi, ka sirmgalvis nogāzās gar zemi.

Verituss aizsoļoja tālāk.'

iMarvīns pietrūkāš kājās un ar tīģera lēcienu un rēcienu kampa punduri aiz maišeļa, rāva atpakaļ, un šoreiz gar zemi nogāzās abi. Maiss palika Marvīna rokās.

Verituss tūlīt bija kājās, viņa acis zibeņoja.

—    Kā tu drjksti?! Ēs esmu tāds pats cilvēks kā tu! Vai reiz teiktie vārdi par, visu cilvēku vienlīdzību un brīvību ir vējā kaisīti? Kādas tev tiesības aizšķērsot man ceļu?!

—    Ej labāk atpakaļ uz pilsētiņu, — Marvīns teica un uzsvempās augšā. — Lai gan viņi tevi tur staipīja, mīcīja un locīja kā Patiesības un Brīvības simbolu pēc sava ģīmja un līdzības, jo tikai tāda patiesība un brīvība viņiem ir pieņemama, tas tomēr ir labāk nekā šis ērkšķiem un akmeņiem kaisītais ceļš, kurā var gadīties pat tādas lietas kā neitronu bumba vai vilku bedre ar smailu mietu apakšā.

Lai kā Marvīns centās, arī šo biedru viņam nekādi neizdevās pārliecināt. Verituss bija ieņēmis galvā apmēram to pašu, ko Bendžo: ģeniālais tēvocis Oto, pundura draugs Ingus un Ingus draugs Marks, šeit viss esot «īsti ne tā», «kaut kas ārpus», tāpēc uzradusies cerība beidzot atrast īsto Brīvību un Patiesību, kas esot vienīgās vērtības uz pasaules, par kurām varot atdot dzīvību.

Marvīns no maišeļa izkratīja trīs alus, divas šņabja un vienu pepsikolas pudeli.

—    Vai meklēt patiesību un brīvību nozīmē vākt tukšās pudeles? — viņš zobgalīgi ieprasījās.

—    Tā es pelnu iztikai! — punduris, kaunā trīcēdams, rokas dūrēs sažņaudzis, sauca. — Es ne no viena neesmu atkarīgs, nemaksāju nodokļus, esmu atteicies no valsts pabalsta, neesmu nevienam nekā parādā …

Un ir, ir Patiesība! — Verituss iešņukstējās, ar dū- rīti dauzīdams sev pa krūtīm. — Un ir Brīvība! Un ir Brālība! Un ir Taisnība! Un ir Laime!… Tās tikai jāatrod …

Pār viņa raupjajiem vaigiem ritēja asaras.

Marvīnam kļuva viņa žēl.

—    Mums ir daudz kā kopīga, Veritus! — viņš teica. — Tikai to, ko tu meklē, nekad neatradīsi, jo tās ir lietas, kas jārada pašiem!

—    Tu maldies! — punduris atteica.

—    Nestrīdēsimies! — Marvīns iecietīgi sacīja. — Es tev varētu iesmērēt dažādus filozofiskus uzskatus, sākot ar Krētas Epinadarmu, par kuru līdz mūsdienām nav nonākušas nekādas ziņas, un beidzot ar eksisten- ciālistiem, pēc kuriem nekas jauns prātīgs nav radies, bet kam vajadzīgi skaļi vārdi?- Tu esi lāga čalis, Veritus, un es tev novēlu laimīgu ceļu!

Punduris neuzticīgi paskatījās Marvīnā, kurš sāka vākt kopā pudeles, kas bija aizripojušas uz visām pusēm, un gāja palīgā.

—   Ir notikusi traģēdija! — Verituss piepeši ieteicās, ielikdams maisā alus pudeli. — Lieta tāda, ka Laime, Brīvība, Vienlīdzība, Brālība, Patiesība un Taisnība jau ir bijušas, tās tikai vistraģiskākajā kārtā tikušas nozaudētas!

—   Lūk, kā? — Marvīns pabrīnījās. — Un es to nemaz nezināju.

—   Un neko tuvāk tu arī neuzzināsi! — Verituss ļauni nošņāca, — Jūs, cilvēki, esat deģenerāti. Bet mēs, punduri, esam visvecākie un visgudrākie Zemes iemītnieki. Mēs esam tā Zemes sāls!

Viņš lepni izrieza krūtis un šķita izaudzis par veseliem diviem centimetriem garāks.

—   Un tāda ir pateicība par to, ka Marvīns atjāva tev turpināt ceļu, pretīgais punduri? — Džīna nicinoši iesaucās.

—   Mjā, — Marvīns nožēlā novilka un pašūpoja galvu. — 2ēl gan, ka tev maisā nav nevienas pilnas pudeles. Bet tu jau nevarēji paredzēt, ka satiksi mani.

—   Deģenerētais alkoholiķis! — Verituss, riebumā novaikstījies, uzmeta maišeli ar tukšajām pudelēm plecā.

—   Nē, es vairs nevaru! — Džīna iespiedzās. — Šis kretīns to vien dara kā mūs apvaino, bet tu viņam ļauj mierīgi aiziet,

Viņa izskatās brīnišķīga, kad dusmojas, sirmgalvis nodomāja, īsta spīgana, kas izlīdusi no meža biezokņa uz mēness apspīdētās stigas, lai jaunos ceļiniekus ievilinātu savā midzenī un pēc visa nomaitātu.

Punduris nospļāvās, apgriezās uz papēža un aizso- ļoja pa stigu.

—   Ehe! — Marvīns kā atvainodamies teica Džīnai. — Nevajadzēja viņu laist. Bet ko lai dara, ja es jūtu pret viņu simpātijas kā pret jebkuru savdabi?

—   Sameklē karti! — Džīna tikko valdīdamās izgrūda.

Marvīns nopūtās, parakājās džinsu kabatās un, izvilcis daudzkārt salocītu papīra lapu, to atlocīja.

—   Tātad punduris būs pēdējais, kam mēs izrādām savu pretimnākšanu! — viņš vārgi nosmējās, sameklēja flomāsteru un izsvītroja kartē stigu.

Migla sabiezēja. , ■ ,,

—      Un agrāk tu to izdarīt nevarēji? — Džīna ar vieglu pārmetumu sacīja, pienāca pie Marvīna un pieglaudās. — Dažkārt tu kļūsti bezrūpīgs kā bērns.

— Ak, mežrozīt, — Marvīns sāpīgi noteica, apzinādamies savu vainu, — slinkums, nolādēts iedzimts slinkums un aizmāršība, turklāt maldīga pārliecība, ka rīt vēl pagūsi to, kas jāizdara šobrīd.

Marvīns saudzīgi noskūpstīja meiteni uz pieres.

Migla ietina viņus kā sausā ledus dūmi, un Džīnas seja kļuva neizteiksmīga, acis raudzījās, bet nekā neredzēja, un Marvīns sajutās briesmīgi vientuļš. Dažkārt ar Džīnu tā atgadījās, un reiz sirmgalvis bija centies izzināt, kur tad klīst viņas domas, bet viņa vai nu patiešām to nezināja izstāstīt, vai tikai negribēja.

Migla sāka izklīst, un tajā vietā, kur stiepās bedrainā stiga ar izgāztajiem kokiem, tagad auga tāds pats mežs kā visapkārt.

V

Marks nāca pie samaņas.

Smaržoja pēc zemes. Visapkārt bija tumšs un drēgns. Markam uz kājām gulēja kaut kas smags, un viņš sataustīja Ingus augumu.

Uzrausies ceļos, viņš sameklēja Ingus seju un, bailēs vai stingdams, piespiedās pie tās ar vaigu.

Viņš samanīja vieglu dvašu, un pleci noraustījās elsās, kaklā sakāpa kamols, un viņš nervozi iesmējās, sāka saudzīgi berzēt drauga vaigus. — Atjēdzies, Ingu! Viss ir kārtībā, mēs esam palikuši dzīvi, — viņš murmināja, un atmiņā kā trūkstošā filmā aizzibēja saraustīti kadri: Ingus ar motociklu iekūleņo grāvī, bet pats tiek guļus aizrauts pa šoseju, un ausis plēš pušu drausmīga metāliska čirkstoņa, un kā giljotīnas asmens virs galvas nozib spīdoša trose …

Ingus atvēra acis un vāri pasmaidīja.

Nekas nebija lauzts, un Ingus uzvilkās sēdus, atbalstījās ar muguru pret sienu un paskatījās augšup — virs galvas mirdzēja zvaigžņotas debess četrstūris.

— Kur mēs esam, Mark? — Ingus nošļupstēja.

Viņi atradās apmēram divarpus metrus dziļā bedrē, ap divi metri garā un vienu platā. Bedrei pāri bija nolaists metāla režģis.

Režģis pacēlās, un lejā atkal nokrita virvju kāpnes.

Ingus izrāpās laukā, bet kājās nepaguva piecelties, palika sagumis tupam uz cejiem.

Centimetrus trīsdesmit attālu no pusatvilkta loka viņa sejā ļauni blenza bultas smaile. Divas citas bija pavērstas pret krūtīm.

—    Piecelies, mājas cūka! — puisis ar lāpu rokā ņirdzīgi teica un iespēra Ingum.

Viņš uztrausās kājās, un puisis deva zīmi sekot.

Uzkalnā caur retajiem kokiem vīdēja liels ugunskurs, ap kuru locījās ēnas, taču Ingu neveda uz turieni, bet gan pa meža taku, kas aizlocījās gar paseklu un dzidru upīti, kurā mēness gaismā bija labi saskatāmi sīkākie akmentiņi un rievojumi gruntī.

Priekšā ejošais puisis spēji apstājās un paskatījās Ingū. Seja ar sīkajiem vaibstiem savilkās izsmieklā, un zobi atņirdzās tā, ka viņš atgādināja vilku, kurš tūlīt metīsies plosīt. Viņš viegli pamāja uz upītes pusi un teica:

—    Mājas cūkas ledusskapī!

Ingus paskatījās, un viņam saļodzījās kājas, prāts atsacījās saprast.

Kā vijīgas ūdenszāles skaidrajā straumē, rokas uz priekšu izstiepušas, ar sejām pret dzelmi šūpojās divas kailas meitenes. Viņas acīm redzami bija mirušas. Garie, rudie mati bija izjukuši, un straumē tie stīdzēja kā kustīgi ķīniešu vēdekļi. Ap meiteņu kājām bija apmestas ķēdes, kuru gali bija piestiprināti pie krasta priedes.

Kāds no aizmugures pagrūda Ingu, un viņš aizstreipuļoja pa taku.

Viņu aizveda pie lielā ugunskura uzkalnā. Ap to sēdēja kāds pusotrs desmits puišu un meiteņu, kuriem visiem bija apcirptas galvas, vienīgi galvvidū gaisā slējās robaini matu kušķi. Starp viņiem klusēdams sēdēja arī Marks.

—    Te viņš ir, Erinakej! — nošņāca puisis, kas bija Ingum rādījis ceļu, un iemeta lāpu ugunskurā.

—    Paldies, Nikter! — sacīja Erinakejs, plecīgs, mazliet uzkumpis puisis, piecēlās un aizgāja pie Ingus, saņēma viņa kreiso roku un pagrieza ar plaukstu pret ugunskuru.

—    Marks ir teicis taisnību! — viņš līksmā atvieglojumā iesaucās. — Skatieties visi!

—   Jā, ļā, mēs redzam! — cits caur citu sauca klātesošie, un vairumā balsu ari jautās prieks.

Uz Ingus vidējā pirksta no zalkša kodiena bija izveidojies rētojums, kas pēc formas atgādināja nelielu saulīti, no kuras stīdzēja septiņi stari.

—   Sēsties mūsu vidū! — kāda meitene, vārdā Mus- tela, laipni aicināja. — Jūties kā starp savējiem!

—   Turi mutil — daži ieņurdējās. — Vēl nekas nav izlemts.

Nikters šķībi raudzījās Ingū, tad iesmējās un ar plaukstas malu pārvilka sev pār rīkli, bet viņa ļaunos smieklus nomāca labvēlīga murdoņa:

—    Jā, nāc… sēdies… savējais … jā, jā…

Erinakejs nosēdināja Ingu iepretim Markam; viņus

šķīra ugunskurs. Arī sargi, nometuši sānis lokus un bultas, apsēdās. Caur liesmu mēlēm Ingus izmisis meklēja drauga skatienu, taču šķita, ka Marks apzināti izvairās, un Ingus liesmu jūrā ieraudzīja tekam līkloču upīti, kurā peldēja skaisto meiteņu ķermeņi, un ķēde ap potītēm neļāva straumei aizraut tos prom.

Netālu kurējās otrs, mazāks, ugunskurs, kurā cepās prāvs gaļas gabals. Kervids un Alkess atnesa cepeti un nometa uz zemē izkaisītām kļavu lapām, izvilka iesmu. Arvikola atstiepa polietilēna maišeli ar maizes klaipiem, citi savukārt kannu ar dzeramo un grozu ar māla krūzēm.

Tukls puisis, vārdā Kastors, paķēra garu dunci un nometās ceļos pie gaļas gabala.

—    Sešpadsmit! — Erinakejs teica.

Duncis pacēlās gaisā un sastinga, sarkanīgi blāzmodams ugunskura liesmās.

—     Kauj, dur, griez mājas cūku, kas pārdevusies mūsu ienaidniekiem! — iekliedzās Erinakejs, un Kas- tora duncis ietriēcās gaļas gabalā, un nakts debesīs uzlidoja dzīvniecisks vaids, ko reizē izdvesa visu mutes, un plati ieplestās aci alkatīgi sekoja duncim, kas -sadalīja cepeti sešpadsmit līdzīgos gabalos.

Par spīti pārdzīvotajam šokam, Ingum pret paša gribu mutē saskrēja siekalas. Viss uz brīdi tika aizmirsts. Satvēris savu devu, viņš izsalcis iecirta zobus zeltaini brūnajā, ar skraukstošu, smaržīgi taukainu miziņu pārklātajā gaļas gabalā.

Labu laiku bija dzirdami vienīgi veselīgo žokļu šņaksti,

Kad gaļa un maize bija apēstas, Erinakejs iesaucās:

—    Lej nodevējas mājas govs asinis, kas pārdevušies mūsu ienaidniekiem!

Alkess lēja dzērienu krūzēs, Orioiida un Arvikola iznēsāja.

Tad visi vienlaikus pacēla krūzes un dzēra. Ingus norija malku. Tas garšoja pēc tomātu sulas.

Erinakejs piecēlās un svinīgā balsī teica:

—    Mēs kopīgi ēdām ienaidnieka miesu un dzērām ienaidnieka asinis. Tagad katrs skūpstīsim Marku un Ingu uz lūpām, un viņi kļūs mūsu brāļi līdz mūža galam!

Marks piecēlās, gatavs pakļauties rituālam. Maz ko saprazdams, piecēlās arī Ingus.

Taču izrādījās, ka ne visi ir ar mieru skūpstīt jauniegūtos brāļus. Nikters, Orioiida, Vulpo, Skrofs palika sēžot.

—    Veto! — Nikters naidīgi iesaucās.

—    Viņiem ir čūskas zīme! — Erinakejs atcirta. — Tagad taču mēs zinām, ko tas nozīmē. No vissenākajiem laikiem čūska stāv pāri citiem dzīvniekiem.

—    Es pieprasu sapulci! — Orioiida kaismi iesaucās.

—    Sapulce mums jau bija, kad viņus iemeta būrī, — teica Urs. — Tiklīdz tu esi pieēdusies, tā tev atkal vajag sapulci, lai izgulētos.

—    Sapulce bija, jā! — Nikters atņirdza zobus. — Tikāt sapulcē mēs runājām par citām lietām. Tagad situācija mainījusies.

—    Kaut arī esat mazākumā — četri pret desmit —, pieprasīt sapulci jums ir tiesības, — Erinakejs negribīgi piekrita. — Aizvediet čūsku cilvēkus uz būri.

Tie paši ar lokiem bruņojušies puiši no jauna ieslodzīja Marku un Ingu bedrē. Pirms aiziešanas Nikters noliecās pār režģiem un pārlaida gūstekņiem savādu, it kā izbijušos skatienu.

—    Ko boli acis? — Marks zobgalīgi uzsauca.

—    Neko, — Nikters klusu atteica. — Man patiešām žēl, ka jūs nedabūjāt galu uz šosejas… Mājas cūkas!

Tad viņš steigšus aizskrēja pakaļ pārējiem.

Marks nospļāvās un pasmējās.

—    Tu vēl spēj smaidīt, Mark? — Ingum izlauzās.

—    Kas tad tik briesmīgs noticis?

—    Tu redzēji tās meitenes?! Tur, upītē…

—    Tad viņi ari tev rādījuši, — Marks sadrūma.

—    Un tu vari tik mierīgi runāt? — Ingus sagrāba draugu aiz pleciem un sapurināja, centās ielūkoties viņam acīs, tas taču ir Marks, Marks, kas viņam noticis? — izmisumā domāja Ingus, tas taču ir mans draugs, es viņu pazīstu gadiem, kā viņš varēja tā pārmainīties stundas laikā?

—    Nav jau tik traki, kā tev pašlaik liekas, — Marks beidzot teica. — Tad paklausies, Ingu! Viņi netic, ka Zeme ies bojā atomkarā. Viņi ir pārliecināti, ka ne mēs, ne tie tur karu negrib un nepieļaus, protams, ja negadīsies nejaušība. Nepieļaus tāpēc, ka Zemes bojāeja ir labi iztēlojama un ar prātu saprotama — tā sekos tūlīt pēc atomkara sākšanās. Taču tīņi ir pārliecināti, ka dzīvība uz Zemes ies bojā ekoloģiskā katastrofā, ja nekas netiks darīts. Un šie draudi ir jo bīstamāki tāpēc, ka šādai iespējai neviens pa īstam netic, jo bojāeja var ilgt pat vairākus gadsimtus, daudzu paaudžu garumā, un katra jauna paaudze dzīvos arvien piesārņotākā pasaulē, un katra uzskatīs tieši tādu pasauli par kaut ko ļoti normālu, jo citādu nemaz redzējusi nebūs.

—    Bet, Mark'. i. — Ingus neizpratnē ieteicās, taču draugs viņu pārtrauca.

—      Tu ļauj mierīgi izstāstīt līdz galam, citādi man viss sajuks… Un tā tīņus ir pārņēmušas šausmas un sašutums, ka visādi sociāldemagogi un ierēdņi skaļi runā par nepieciešamību saglabāt ekoloģisko līdzsvaru, pieņem visādus it kā pareizus lēmumus un likumus, bet praktiskā rīcībā paši spļauj tiem virsū. Un šīs jezuītiskās morāles radītās briesmas izraisījušas tīņos vēlmi aktīvi cīnīties. Viņi visu laiku īpaši uzsvēra vārdu aktīvi. Tīņi saprotot, ka viņu spēki pagaidām esot par vājiem, lai pret visa dzīvā iznīcinātājiem spētu vērst masīvu, stratēģiski un taktiski izstrādātu, iznīcinošu triecienu. Tāpēc viņi nosaukuši savu kustību par «Sākumu». Un sākumam izvēlējušies šo mežaino rajonu un ierobežoto dabas aizsardzības jomu — zvēru pasauli. Katrs no viņiem esot iedomājies sevi par asins- brāli kādai dzīvnieku sugai un, kad ejot medībās, pat cenšoties izturēties un domāt līdzīgi savam sugas brālim. Kaut kas traks, vai ne?

Ingus neatbildēja. Viņu sāka uztraukt Marka aizrautība, pat sajūsma, kas dažbrīd ieskanējās viņa vārdos.

—    Tīņi uzskata, ka zvēriem ir tiesības aizsargāties, — turpināja Marks, — un aizsargāties uzbrūkot, jo tāda pasīva aizsargāšanās kā slēpšanās vai bēgšana ir nejēdzīga — ja upuris izbēg no viena slepkavas, to agri vai vēlu dabū rokā citi. Tāpēc ienaidnieks jāiznīcina uzbrūkot. Turklāt tīņi ir pārliecināti, ka tas viss no zvēriņu viedokļa esot ļoti ētiski, jo arī cilvēku sugas morāle ietver sevī dogmu par savu sugu kā vispilnīgāko, visizredzētāko un vienīgo, kuras dēļ pastāv šī pasaule, sugu, kurā evolūcija ir paudusi savu visaugstāko gribu. Bet to ar tikpat lielām tiesībām varot uzskatīt jebkura suga attiecībā pret citām, vienalga, vai tās būtu vardes, lāči, ķenguri vai žurkas, kaut vai skudras un sikspārņi.

—    Tu esi jucis? — Ingus iesaucās. — Rudmatainās meitenes upītē! Tu esi aizmirsis?!

—     Pagaidi, Ingu! «— Marks nepacietīgi atmeta ar roku. — Nonāksim arī līdz tam! Un tā šitie tīņi izfilo- zofējuši, ka katrai sugai esot tiesības nogalināt savus ienaidniekus. Varētu vēl saprast, ja cilvēku suga apkautu zvērus, lai izmantotu pārtikā, jo visi dzīvnieki, izņemot zālēdājus, paši to darot, taču cilvēks dzīvniekus iznīcinot tāpēc, ka medībās tiekot apmierināts ata- viskais instinkts vajāt un nogalināt. Bet tad taču vēl taisnīgāk un saprotamāk esot, ka, nogalinot cilvēku, zvērs cīnās par savas sugas saglabāšanu. Jo esot taču būtiska atšķirība — nogalināt prieka pēc vai tādēļ, lai nenogalinātu tevi. Bet cilvēku suga šo atšķirību apzināti ignorējot. Turklāt cilvēku domāšana kļuvusi galīgi patoloģiska — viņi citu sugu pārstāvjus liekulīgi saucot par saviem «mazajiem brāļiem» un tūlīt šaujot nost, saindējot upes un augsni, izcērtot mežus un nosusinot purvus, darot visu, lai tik savus «mazos brāļus», mīlestību pret kuriem raudulīgi apzvēr, dabūtu pēc iespējas ātrāk pie malas. Cilvēku suga gan radot zooloģiskos dārzus, dabas rezervātus un nacionālos parkus, taču tas stipri atgādinot to, kā baltie ieceļotāji apkāva indiāņus un tos, kuriem palaimējās palikt dzīviem, sadzina rezervātos, lai vīkendos varētu aizbraukt papriecāties. Tīņi domā, ka pēc tam, kad viņu sāktā kustība būs pārņēmusi visu zemeslodi, Austrālijā varētu izveidot cilvēku sugas rezervātu, jo šis kontinents dabiskā kārtā esot izolēts no pārējās pasaules.

—    Tie taču murgi, Mark… — Ingus izdvesa. — Viņi ir ķerti. Mums ātrāk jātiek no šejienes…

—    Pagaidi, Ingu! — Marks pārtrauca. — Kaut kāda loģika tīņu stāstā jau ir. Piemēram, tīģeris nogalinot cilvēku. Cilvēki gan naidā un atriebībā meklējot rokā cilvēkēdāju, lai bez žēlastības iznīcinātu, taču paši tīģeri uzskatot viņu par varoni, kurš ir cildināms un atdarināšanas cienīgs …

—    Mark, tu gribi teikt, ka tīņi… — Ingus nobāla un saķēra galvu.

—    Iespējams… — Marks klusu noteica. — Viņi stāstīja, ka, iemiesojušies zvēros, ejot medībās un vajājot … pašus medniekus. Ar lokiem un bultām. Bez žēlastības!

■— Bet kādēļ… mūs? — Ingus izdvesa.

—    Saņem sevi rokās, Ingu! — Marks teica, vērīgi palūkodamies draugā. — Pēdējā laikā naktīs, prožektoru apžilbināti, esot sabraukti vairāki zaķi, nosista stirna un stirnu bērniņš, savainots kāds alnis, kurš kļuvis pavisam klibs, nav zināms, kā izdzīvos ziemā, kad barības meklējumos nākas nostaigāt lielus attālumus. Tad tīņi sasauca kārtējo Zvēru cilvēku (iedomājies, tā viņi sevi dēvē) sapulci, kurā Zaķu cilvēks un Briežu cilvēks pieprasīja slepkavas sodīt ar nāvi, bet Aļņu cilvēks apmierinājās ar prasību vainīgajam piespriest trīs gadus ieslodzījumā būrī. Tā kā vainīgie nebija zināmi un nebija arī nekādu cerību tos kādreiz atrast, tīņi pieņēma lēmumu sodīt ar nāvi jebkuru noziegušās sugas pārstāvi, liekot viņam iet bojā tādā pašā kārtā — uz šosejas… Tā kā mēs brīnumainā kārtā palikām dzīvi, Zvēru cilvēki nolēma sarīkot tiesu… Nejauši kāds uz pirksta man ieraudzīja rētu. Tur, kur iekoda zalktis, — Marks iesmējās. — Tas mani izglāba. Tad es pateicu, ka arī tev ir tāda rēta. Esot kaut kādi seni ticējumi, leģendas. Čūska kā vecākais un gudrākais Zemes iemītnieks. Tikai likteņa izredzētos tā apzīmogojot ar kodienu. Tādi esot ļoti laimīgi, un viss, ko viņi iesākot, jau iepriekš esot nolemts veiksmei. Vispār tas ir lieliski, Ingu! — Marks iesaucās. Viņa acis iemirdzējās, sejā iegūla apņēmīgi vaibsti.

—    Bet tās rudmatainās meitenes, Ma-ark… — Ingus stingi izteica un juta, ka nav tālu no ārprāta.

—    A, tās… — Marks pakodīja lūpas. — Zvēru cilvēki teica, ka viņas ar skrošu bisi esot nošāvušas četras vāveres. Pilnīgi bezjēdzīgi, tikai prieka pēc, jo ādiņas taču vienos caurumos. Nu, un tad ar bultām… Viena gandrīz izbēgusi, bet pie pašas šosejas tomēr dabūjuši rokā…

Ingus uzmetās ceļos, grūda pirkstus rīklē, cenzdamies izsaukt vemšanu, raustījās spazmās, bet nekas laukā nenāca.

—    Viņi sauca mūs par… mājas cūkām… — Ingus vaidēja. — Un tās meitenes… mēs ēdām mājas cūkas… dzērām govs asinis…

Marks vēroja Ingu, sakodis zobus.

Lai, viņš domāja, lai, nekad vairs tā nebūs, bet ir dota iespēja, ir dota iespēja, kuru garām laist nedrīkst, man un Ingum ir dota iespēja, un mēs visu aizmirsīsim, kas šonakt bijis, visu aizmirsīsim, jo nekad tas vairs neatkārtosies, mēs piespiedīsim sevi visu aizmirst, mums tas jādara, jo citādi… Nekas nebūs citādi, viss būs tikai tā, kā vajag!

—     Ingu! — Marks lūdzoši teica, taču viņa balsī jautās līksme. — Veco zēn! Te patiešām ir «Sākums», kā tīņi to sauc, taču pavisam savādāks, nekā viņi uzsākuši. Tāpēc tas mums jāaizmirst un jāsāk no jauna, it kā nekas nebūtu vēl bijis… Kad es atceros mūsu miegaino, pašapmierinātībā un melos ieslīgušo, stulbo pilsētiņu, kretīniskos un vienaldzīgos, visam uzspļaujošos vai vēderlīžainos purnus tās ieliņās, mani pārņem šausmas. Ingu! — Marks izmisīgi sapurināja draugu. — Es pats taču… Es pats taču jutu, ka biju sācis pārvērsties ļaunā un atriebīgā radījumā, ka man pat bija prieks, ja izdevās pret kādu no viņiem izstrādāt nekrietnību! Es vairs nevarēju, es sāku piesūkties ar žulti un naidu… Ingu, atjēdzies! Šeit mums dota izdevība!

—    Mark, es nezinu, kā lai tiek pāri… — Ingus izmocīja.

—    Salīdzinājumā ar to, kas notiek mūsu pilsētiņā!? Es Zvēru cilvēkus attaisnoju visā!

Augšā atkal nograbēja atslēgas, un režģis pacēlās.

Bedres malā stāvēja Erinakejs un, raudzīdamies sānis, teica:

—    Mark, lūdzu, nāc!

Kad Marks satvēra virvju kāpnes, Erinakejs noteica:

—    Gaišmatis lai paliek!

Viņš aplika Markam ap pleciem roku un aizveda pie ugunskura, bet pie bedres pienāca Nikters, Ker- vids un Vulpo.

Ingu atkal pārņēma drausmīga vientulības un bezcerības sajūta.

Nikters nokāpa lejā un klusu sacīja:

—    Man tomēr žēl, gaišmati!

Bedrē norāpās arī Vulpo un Kervids.

Vulpo pasmaidīja, tad spējā tvērienā atrāva Ingum pie krūtīm kreklu.

VI

Džīna un Marvīns soļoja pa naksnīgo šoseju tai virzienā, kādā bija aizbraukuši abi puiši. Riepu protektoru nospiedumi uz miklā seguma mēnesnīcā bija labi saskatāmi.

Sirmgalvis ļāvās pilnmēness nakts valdzinājumam, un viņu pārņēma vēlēšanās iegaudoties kā vilkam, tikai viņš nezināja, kāpēc. Džīna klusi ierunājās:

—    Man šķiet, ka esmu piedzimusi šādā naktī, man liekas, ka es to pat atceros. Upes dvesma, zāles un lapu čaboņa, glāstoša un maiga vēja dvesma … Naktsputnu balsis, neredzamu zvēru piesardzīgie soļi biezoknī. Marvīn, pasaki taču man vienreiz — kas es īsti esmu, no kurienes?… Dažbrīd es jūtos kā tava meita, kurai ir vislabākais tēvs pasaulē, citreiz kā kaislīga mīļākā.bezgala alkstu tevis, vēl citreiz rūpējos kā gādīga māte par savu bērnu, dažbrīd… un dažbrīd es ienīstu tevi, it kā tu būtu drausmīgākais elles radī-

- jums!… Un vienlaikus apzinos, ka esmu it kā daļa no tevis un mēs esam saistīti uz mūžiem, lai arī kādi attālumi un laiks mūs šķirtu… Pasaki taču reiz — kas es esmu?

Marvīns neatbildēja un klusībā pasmējās par šiem nevajadzīgajiem jautājumiem.

—    Tad pasaki — kas esi tu, Marvīn?

—    Vai tev no tā kļūs labāk?

—    Nezinu… — meitene nočukstēja un pieglaudās vīrieša plecam.

—    Nekļūs, Džīn, — Marvīns pasmaidīja un noglāstīja viņas melnos matus. — Jo viss paliks tāpat, kā bijis. Es to zinu.

Kaut kas neredzams vairākas reizes nozuzēja pāri galvām, līdz sapinās Marvīna sirmajās krēpēs.

—    Džīn, maijpuķīt, tu teici, ka es dažkārt tev liekoties pēc elles izdzimuma. Tagad tu uz tādu varēsi paskatīties, ja vien mani no viņa atpestīsi.

Meitene uzmanīgi izpiņķēja no matiem sikspārni un izpleta garos plēves spārnus. Sikspārņa mazais ķermenis dusmās raustījās, ļaunās actiņas dzirksteļoja, asie zobiņi bija gatavi kodienam, un viņš ultraskaņas balsī lādējās, gatavs visu iznīdēt no zemes virsas.

Džīna iesvieda sikspārni naktī.

—    Nakts putns, tumsas putns! — viņa nošņāca. — Vai tev neliekas, ka arī mēs esam kļuvuši tādi?

—    Nē, mīļumiņ, — Marvīns klusu teica, — mūsu domas un centieni ir balti, un mēs sevī nesam gaismu. Mēs esam dienas putni, lai arī it bieži nākas dzīvot naktī.

—    Vai gribi, lai es tev nodejoju «lapsenes deju»? — Džīna piepeši ievaicājās. — Kopš tu to iemācīji, man tā sāk iepatikties arvien vairāk. Es dejošu tepat, uz mēness gaismā blāvojošās šosejas, bez mūzikas. Kaut gan nē! Nakts skaņas būs mūzika… Tev ir tik skaisti mati, Marvīn… Jaunībā tie droši vien bija kraukļa melnumā?

—    To es vairs neatceros.

t— Un acis tev bija tumši zilas?

—    Džīn, bērniņ, kur klejo tavas domas?

—    Nekur! — viņa satrūkās. — Ai, nē, visur! Es pati vairs nezinu.

—    Tātad tu domā par visu ko, tikai ne par veco egoistu. Maza palaistuvīte noglāsta sirmgalvja krēpes un tai pašā laikā iedomājas, ka tās ir kāda cita cirtas.

—    Nu vēlies taču, lai es tev nodejoju «lapsenes deju»! — viņa izmisīgi iesaucās. — Vēlies, vēlies!

—    Nē! 1 — atcirta Marvīns.

Džīna alkaini raudzījās Marvīnā, šī zeltainādainā meitene, kuras senčus ikviens maldīgi domātos meklēt starp indiešiem un čigāniem, šī pēc zemenēm un koriandra smaržojošā meitene, kura kā dzimusi «lapsenes dejai», šī lokanā un slaikā būtne ar žilbinoši baltajiem zobiem un sārtajām lūpām, medaino mēli un tik tiešām tievo lapsenes vidukli.

—    Nē! — Marvīns aizžņaugtā balsī atkārtoja.

—    Kāpēc? — meitenes saucienā pazibēja naids.

Sirmgalvis atgrūda Džīnu un piecēlās.

—    Gluži vienkārši tāpēc, sieviete, ka tas, kam tu dejosi, nebūšu es. Un tas, kuru pēc dejas tu mīlēsi, arī nebūšu es.

—    Ak, Marvīn …

—   Citreiz, gaišumiņ, citreiz… Un turpināsim ceļu!

Viņi devās tālāk. Šoseja ievijās mežā.

—    Cik nakts ir nepanesami gara! — Džīna nočukstēja.

—    Nakts ir tieši tik gara, lai pagūtu notikt viss, kam tajā jānotiek, — Marvīns vēsi atteica.

VII

Marks Zvēru cilvēku pulkā sēdēja pie ugunskura.

Tumsas un gaismas rotaļas neļāva iedziļināties tīneidžeru sejās, un Marks uztvēra šos puišus un meitenes kā vienu veselumu, kuram pretim stāv cits veselums — viņš, Marks.

Zaķu cilvēks Timids bija pielēcis kājās un kaismīgi runāja:

—     …un vadonis iet pa priekšu, ar savu pasionari- tāti raujot līdzi masas. Tikpat kā kaujā pie Arkolas 1796. gadā, kad franču un austriešu armijas šķīra krāčaina upe. Trīs reizes metās franči uzbrukumā, un trīs reizes austriešu kartečas svieda viņus atpakaļ. Un tad, kad likās, ka nekāds spēks nespēs frančus pacelt uzvarošam triecienam, ģenerālis Bonaparts satvēra karogu un metās uz tiltu, un viņam kā magnēta pievilktas dzelzs skaidiņas sekoja grenadieri. Pirmās rindas nopļāva kartečas, bet nākamās, ģenerāļa pasionaritātes aizrautas, vairs nebēga atpakaļ, tās sekoja savam vadonim, ieņēma redutes un apklusināja lielgabalus. Un tad jau visa franču armija šķērsoja straujo upi un kaujā izcīnīja uzvaru!

—    Jā, jā, tā tas bija, tikai tā, — sajūsminātu balsu murdoņa pārvēlās ugunskuram.

—     Lai velns parauj Napoleonu un viņam līdzīgos! — iesaucās Aļņu cilvēks Alkess. — Ja viņš parādītos šeit un uzsauktu: «Uz priekšu, mani dēli! Mums jātiek pāri tiltam — un uzvara būs mūsu!» — es pirmais sāktu viņu sist kā traku suni, jo ar «mūsu» viņš būtu domājis tikai sevi un savas šaurās, godkārās, egoistiskās, nenormālās tieksmes! Mēs esam citi, un, kamēr esam jauni un spēks kaulos, mums jāpagūst pārveidot šo pasauli jaunu un ziedošu, arvien labāku un gaišāku, un.,, Jā, tieši tādu… — viņš apjucis nobeidza.

Zvēru cilvēki spožām acīm vērās Markā, un šajos skatienos Marks samanīja gan sajūsmu, gan laimes apjausmu un ticību, gatavību sekot, gan arī melnu skaudību un pat naidu… Tu esi mums vajadzīgs, lasīja Marks viņu acīs, mēs varam tevi mīlēt, mēs varam tevi ienīst, ka paši neesam «apzīmogoti» ar čūskas kodienu kā tu; mēs varam skūpstīt putekļus tur, kur tavas kājas pāri gājušas, bet mēs arī varam tevi vienā brīdī neģēlīgi nodot vai pat nogalināt un citā nešauboties atdot savas dzīvības par tevi. Tu esi kā brīnumputns, kas atlidojis nezin no kurienes, un, ja tas iedziedāsies vēl nekad nedzirdētā balsī: «Uz priekšu, tēvuze- mes bērni!» — mēs celsimies un nešaubīgi sekosim tev, kurp mūs vedīsi; tu esi vajadzīgs mums, un mēs esam vajadzīgi tev!

Tad piecēlās Nikters, viens no tiem, kuros bija jaušams naidīgums, un griezīgā balsī teica:

—    Jā, mēs esam sācēji! Ar to mēs paceļamies pāri masām. Bet pāri mums stāv tie — ar čūskas zīmogu. Un likteņa izredzēti šādi ļaudis kļūst ne tāpēc, ka viņus apzīmogojusi čūska (tas tikai palīdz viņus atšķirt), un arī ne tāpēc, ka apstākļu sakritības vai intrigu dēļ viņi izvirzās priekšgalā un tad pasludina sevi par vadoņiem, ko tūlīt apstiprina līdēju un lišķu koris, vara un spēks, kas gļēvi atdodas viņu kalpībā, pašlabuma meklētāji un intriganti, radot ap viņu galvām gudrības, nemaldības un šķietamas pasionaritātes oreolu, bet gan tādēļ, ka viņi tādi ir! Godīgā un taisnīgā ceļā viņi kļūst vadoņi. Es atzīstu to, ess tam piekrītu! Bet… — Nikters apklusa, it kā neredzams smagums pēkšņi viņu spiestu pie zemes. — Jūs taču esat divi…

—    Un kas par to? — Marks nesaprata.

—    Vadonim jābūt kā magnētam, — piebilda Brieža cilvēks Kervids. —- Bet divi magnēti ar vienādiem poliem nekad nepievelkas, viņu būtībā jau ietverta savstarpēja atgrūšanās, kas visu uzsākto agri vai vēlu novedīs pie šķelšanās un sagrāves.

Iestājās nomākts klusums.

Lāča cilvēks Urs paskatījās tālē, kur virs mežu galiem jau stiepās tikko samanāma gaiša rīta svītriņa, un gaismas priekšnojauta, liekas, piedeva viņam spēkus. Viņš saņēmās un norūca:

—    Vienam no abiem jāpazūd!

Zvēru cilvēki sarosījās, un katrs no viņiem jutās atvieglots, ka ne viņš bijis tas, kurš pirmais to izteicis. No visām malām skanēja satraukti čuksti:

—    Jāpazūd gaišmatim!

—    Jā, Mark, gaišmatis ir absolūti lieks..,

It kā sarunājuši viņi Ingu vairs vārdā nesauca. Un tomēr bija jūtams, ka līdz galam viss nav pateikts; neizrunātie vārdi klejoja no vienām lūpām uz otrām, un Zvēru cilvēki slēpa savas acis, un pēkšņi Markam likās, ka viņi pārvērtušies baismos tumsas rēgos, kuros nav nekā dzīva. Uzbrāzmoja vējš, liesmu mēles noraustījās, un līdzi tām ēnu rotaļā sašķobījās tīņu augumi, tie staipījās un locījās, līki un greizi, te īsi, te gari, un atgādināja bezdvēseliskas lupatu lelles uz stiepļu skeletiem, kuras virza kāds neredzams vadītājs, caur šīm lellēm pauzdams savu gribu, un Markam pārgāja auksts pār muguru.

—    Tāds ir lēmums, ko mēs pieņēmām, kad tevis nebija klāt, Mark, — Ezis Erinakejs nomākts teica un sabikstīja ugunskuru.

—    Klausieties, Zvēru cilvēki! — Marks pielēca kājās un izmisis iesaucās.

Iestājās gaidpilns klusums.

Un Marks kaismīgi sāka stāstīt, ka Ingus nekad nepretendēšot uz vadoņa vietu, ne viņam raksturs tāds, ne vēlēšanās. Ka čūska Ingum tikai nejaušības dēļ iekodusi, ka Ingus viņu pulkā būšot tāds pats kā ikviens no Zvēru cilvēkiem, bet, ja viņiem radusies iespēja, tad esot netaisni to atņemt Ingum, kurš alkstot visu to pašu, ko viņi, un Zvēru cilvēki piekrītoši klanīja galvas par zīmi, ka ik vārds, ko saka Marks, ir taisnība.

Kad Marks apklusa, domādams, ka būs viņus pārliecinājis, kāds, tumsā pie zemes pieplacis, izdvesa:

—    Gaišmatim ir jāmirst!

Marks apstulba.

Eža Erinakeja platie pleci saguma, un viņš rūgti teica Markam:

—   Zvēru cilvēki grib, lai tu viņus piesaisti ne tikai ar to, ka esi «apzīmogots» un ka viņi tevi ir atzinuši. Viņiem vajag noticēt tev, jo paši sev viņi netic. Viņiem vajag kaut ko tādu, uz ko paši nav spējīgi.

—   Vai tad asiņu nav bijis pietiekami?! — Marks iekliedzās. — Jūs esat maniaki! Rudmatainās meitenes …

Zvēru cilvēki jautri sarosījās, Šur tur atskanēja pa apspiestam smieklam.

—   Paskaties vērīgāk, Mark! — liegi iedūdojās Lapsa Vulpo.

—   Parādieties, Skiuras! — Erinakejs teica, un no dūmiem izvijās abas rudmatainās meitenes — dvīņumāsas. Viena piemīlīgi pasmaidīja, otra piemiedza ar aci. Viņas pagrozījās kā manekenes un noņēma parūkas, kuru garie mati brūngansarkani novizēja liesmu vējā. Arī viņām bija izcirptas galvas.

—   Šeit neviens nekad nav nogalināts, — Erinakejs sacīja. — Mēs pastāvīgi alkām nesaudzīgu cīņu ar zvēru ienaidniekiem, taču morāli izrādījāmies pārāk vāji. Mēs daudzkārt aizgājām līdz pēdējai robežai, kad vajadzēja tikai atlaist uzvilkto loka stiegru, taču šajos izšķirošajos mirkļos mums pietrūka vai nu drosmes, vai ari prātos iešāvās domas par šādas rīcības bezjē- dzīgumu. Pēc tam mēs dusmojāmies, nicinājām un neieredzējām paši sevi, tomēr tas, kas mūs atturēja, vienalga bija stiprāks par mums, un tā arī mēs nespējām pārkāpt robežu, pēc kuras atgriešanās vairs nebūtu… Tad mēs novilkām trosi pār ceļu, jo cerējām, ka tā vieglāk būs sākt, taču jūs mūs pievīlāt… Bet labi vien bija. Tagad, kad atnāci tu, mēs esam sapratuši, ka mūsu izvēlētais «Sākums» nav bijis pareizs. Jāsāk ir citādi, un tu to zini. Ar tevi kopā mums pavērsies jauni apvāršņi!

Viss izrādījies līdz muļķībai vienkārši, Marks gandrīz vai iesmējās.

—   Pietiks muldēt! — Skrofs norūpējies iesaucās. — Kad lēks saule, visam jābūt galā.

—    Kam? — Marks nesaprata.

—    Viņi taču pieprasa, lai tu sevi apliecini, Mark! — l rlnakejs negribīgi teica, un Zvēru cilvēki piekrītoši ieņurdējās.

—    Kā? — Marks nobālēja. — Vai tad vēl tagad jūs…

—    Tu to izdarīsi, Mark! — Oriolidas acis mirdzēja, likās, viņa tūdaļ pārvērtīsies liesmās un uzvīsies debesīs. — Tādi kā tu iet pāri visam, neatskatīdamies savās pēdās, bet redzēdami vienīgi ceļazvaigzni!

Kāds nometa pie Marka kājām viņa mednieka dunci.

Marks to pacēla. Asmens bija norasojis. Ugunskura blāzmā ūdens pilieni šķita kā asins lāses.

Marks pārlaida smagu skatienu Zvēru cilvēkiem. Arī viņi vairs neslēpa acis, bet droši raudzījās Markā. Viņi savu, labāk vai sliktāk, tomēr bija izteikuši. Tagad kārta Markam.

—    Ļaujiet mums ar Ingu aiziet, — viņš noguris teica un redzēja, ka Zvēru cilvēki viņam netic.

—    Ej! — kāds sacīja.

—    Ejiet! — cits piebilda. — Jūsu motocikli stāv šosejas malā. Tie ir braukšanas kārtībā.

Marka roka žņaudzīja dunča rievoto spalu.

—    Atlaidiet Ingu! — viņš teica.

—    Vai nu jūs aizejat abi, vai neviens, — kāds cieti noteica.

—    Man jāpadomā…

—    Kā mēs tev varēsim uzticēt savus likteņus, ja tu nevari izšķirties uzreiz?

—    Marks to izdarīs! — Orioiida ieķērcās.

—    Jā, •— ,Marks stingri teica. — Es to izdarīšu.

Klusums.

—    Tad dari! — kāds nepacietīgi sacīja.

Viņi cēlās kājās, gatavi Markam sekot. Tikai Erinakejs palika sēžam.

—    Sēdieties! — viņš teica pavēlošā balsī. — Pa- sionārija nāve nevienam nav jāredz. Viņu drīkst redzēt tikai mirušu.

—    Atkal jau, Erinakej! — Nikters ļauni nošņāca. — Atkal tu gribi visu samaitāt.

Jūs paši mani uz laiku ievēlējāt par vecāko. Tā ka es izmantoju savas likumīgās pagaidu tiesības.

•— Es tām uzspļauju! — Nikters teica, taču Zvēru cilvēki sēdās ap ugunskuru, un arī Nikters paklausīja.

<— Ej, Mark! — Erinakejs teica. — Mēs gaidīsim tik ilgi, cik tas tev būs nepieciešams.

Kastors aizdedzināja ugunskurā lāpu un iespieda Markam rokā. Nikters sameklēja kabatā būra atslēgas un pasvieda Markam.

Marks pārlaida lēnu, smagu skatienu Zvēru cilvēkiem, it kā gribēdams pēdējo reizi pārliecināties, vai tā tik tiešām ir pilnīga nopietnība, tad aizgāja lejup pa retiem kokiem apaugušo nogāzi.

Nonācis pakājē, kur bija ierakts būris, viņš atskatījās. Neviens nesekoja. Ugunskurs kalnā bija ietinies austošā rīta miglā kā blāvs plankums.

Marks noņēma abas priekškaramās atslēgas. Pacēla režģi un steigšus norāpās lejā.

Tur — līdz pusei kails, aiz rokām un kājām piesiets pie būra stieņiem — bija sagumis Ingus. Augums kā loks bija izliecies pretim Markam. Ingus seja bija klāta aukstiem sviedriem, acis pievērtas un uz lūpām sastindzis savāds smaids.

Un tad Marks šausmās iekliedzās.

No jostasvietas līdz ribu sākumam Ingum stiepās asiņaina svītra pirksta platumā, bet tur, kur sirds, bija asiņains plankums.

Marks ieīdējās un metās pie drauga, pārvilka ar roku pār viņa ķermeni. Uz plaukstas palika sarkanā okera putekļi.

—    Tūlīt, Ingu! — Marks izdvesa un gribēja pārgriezt virves, taču draugs iekliedzās tādā naidā, ka Markam nolaidās rokas:

—    Nē!

—     Ingu, tas, ko tīņi man iepriekš sastāstīja, bija meli, meli! Nekrietni meli!

—    Es zinu, — Ingus teica. — Nikters man visu izstāstīja. Un man bija pietiekoši laika to pārdomāt… Tagad šķērd no visa spēka pa sarkano svītru un tad dur aplī!

—    Ingu, tu esi traks?! — Marks šausmās nočukstēja. — Ko viņi ar tevi izdarījuši?!

—    Neko …

—    Tad beidz muldēt — un bēgam!

—    Nē, Mark… — Ingus teica. — Ja tu neizdarīsi to, ko viņi prasa, viņi nogalināšot mūs abus. Viņi neļaušot mums aiziet! Jo mēs taču tagad visu zinot. Mēs esot viņiem bīstami. Tad kāpēc jānosprāgst abiem?

Marks pameta skatienu uz augšu, un viņam šķita, ka nozib kāda ēna.

—    Mums vienīgi jātiek līdz močiem, — viņš čukstus teica.

—    Apklusti vienreiz! — Ingus tik tikko valdījās, lai nesāktu raudāt. — Tas Nikters man pateica visu, arī to, ko tu gribēšot darīt. Un motociklu lūžņus tu varot atrast gravā pie upītes… Šis nav mans piedzīvojums, Mark! Tas ir tavs.

—    Ko tu, Ingu… — Marks nomurmināja, un viņu pārņēma dīvainā jutoņa, par kādu reiz viņam bija stāstījis Ingus. Kad stāvi skatu torņa virsotnē, dažreiz rodas mokoša vēlēšanās nolēkt, tā bija teicis Ingus, zeme it kā pievelk, ar prātu tu visu lieliski apjēdz, bet kaut kas velk tevi lejup, tu alksti izbaudīt lidojumu, un liekas, vajag mesties lejup — un viss atrisināsies…

—    Nu, Mark! -r- Ingus izmisis lūdzās, un asaras lija pār viņa vaigiem. — Nemoki mani! Domās jau esmu miris tūkstoš reižu, ļauj tagad ātrāk nomirt pa īstam!

Marks nodrebēja un gārdzoši ievilka elpu.

Un Ingus sāka lamāt viņu pēdējiem vārdiem, meta sejā visbriesmīgākos apvainojumus, ņirgājās, dzeldams līdz dvēseles dziļumiem, kamēr Marks tik tikko vairs valdījās…

VIII

Naksnīgā šoseja gāja caur meža biezokni. Melnās sienas abpus brauktuvei likās debesīs kļauj amies kopā.

Dažbrīd egļu galotnēs ieķērās vēja brāzma, un tad šoseju pāršalca garš, mokošs vaids.

Pēkšņi ceļinieki satrūkās.

Vienmērīgie riepu nospiedumi strauji salīkumoja, vieni nodalījās un pazuda no šosejas, otri pārvērtās švīkās, aizslīdēja pa asfaltu un beidzās uz ceļa apmales.

—    Ko tas nozīmē? — Džīna sabijusies iesaucās.

—    Šķiet, mīļumiņ, ka puiši un motocikli būtu ņēmuši un uzbraukuši debesīs, — Marvīns teica, kad viņi bija izložņājuši grāvi un sīko krūmāju līdz pašam biezoknim. •

—    Marvīn! — Džīna izdvesa, izvilkdama no grāvmalas garās zāles tievu un garu čūsku, kas mēness gaismā ļauni spīdēja un atsperīgi meta līkumus.

Tā bija trose.

—    Apžēliņ! — Marvīns izmisis nočukstēja. — Tie Zvēru cilvēki taču ir galīgi ķerti!

—    Kas noticis ar Marku? — Džīna iekliedzās.

—    Kā es to varu zināt! — Sirmgalvis saķēra meiteni aiz rokas, pārvilka pāri grāvim uz šosejas. — Mums jāiet tālāk.

—    Tālāk? — Džīna iešņācās kā saniknota kaķene un purināja Marvīnu. — Mums viņi jāatrod!

—    Kur viņus meklēt? — Marvīns vaicāja un novilka visapkārt loku — meži, meži… — Saproti, skud- riņ, ka šoseja ir vienīgais, kas viņus saista ar ārpasauli. Ja vien viņi ir dzīvi, tad agri vai vēlu kaut kur iznāks un dosies uz priekšu, jo arī viņiem atpakaļceļa nav.

—    Tu domā, ka Marks varētu būt… miris? — Džīna nočukstēja, un viņas rokas nošļuka.

—    Nedomāju gan, protams, nedomāju! — atcirta Marvīns un devās tālāk. Atskatījās. Džīna vilkās nopakaļ.

Kad viņi bija nogājuši pusotru kilometru, biezoknis beidzās un sākās kalnains, ar lazdām un alkšņu krūmāju apaudzis apvidus.

—    Paskat, pelīt! — Marvīns pamāja uz priekšu, kur šoseja aizlīkumoja gar kādu uzkalnu. Tā galā, kokos ieaugušas, melnēja pilsdrupas. — Mums tur vajadzētu aizkļūt. Es redzu brīnišķīgu terasi, no kuras šosejas līkumi būs pārskatāmi kā uz delnas.

—    Tad ejam! — Džīna apņēmīgi atteica, un viņi pa tikko samanāmu taku cauri krūmiem un brikšņiem devās augšup. Marvīns bez apstājas tarkšķēja:

—     Drupas, drupas, Džīn… Stratēģiski nozīmīgā vietā kaut kādi savulaik uzcēluši pili. Tagad viss ir uzspridzināts un sagrauts. Kas atliek, spriežot primitīvi? Kad dūmi izklīduši un izdegu pelni aizvējoti, celt visu no jauna. Uzcelt to pašu, tikai, protams, citā arhitektūras stilā, un visam iedot jaunus nosaukumus. Bet būtība paliks tā pati. Tad rodas jautājums: kāpēc jāceļ, *ja uzceltais būs tas pats vecais, tikai ar jaunu fasādi? Cilvēks jāmaina, Džīna, cilvēks — tas ir vienīgais ceļš, kaut arī tūkstošreiz grūtāks. Viņi te bijuši samērā gudri. Viņi ir aizgājuši. Devušies mēģināt citur un citādi.

Beidzot viņi nokļuva akmens mūru pakājē un drīz vien atrada ar dadžiem un nezālēm aizaugušu spraugu, pa kuru iekļuva pils pagrabā. Viņi sāka maldīties pa pussagruvušajām, tumšajām pazemes ejām. Pelējuma un trūdu smaka rāva ciet elpu. Kādā pagriezienā Džīnai palaimējās ieraudzīt tureklī iespraustu lāpu. Marvīns notīrīja no tās zirnekļu tīklus un biezo putekļu kārtu, aizdedzināja, un švirkstošās liesmas gaismā viņi daudzmaz varēja orientēties.

Beidzot viņi izkļuva no pazemes telpām un ieklīda pils lielajā zālē, kuras griesti bija iebrukuši. Virs galvām pletās zvaigžņota debess un spīdēja pilnmēness. Marvīns nodzēsa lāpu un nolika pie sienas.

Šķērsojuši zāli, viņi nonāca pie apsūbējušas vitrāžas, kuru Marvīns sadauzīja ar papēdi, un abi ar Džīnu pa logu izlīda uz terases, tās pašas, kuru bija redzējuši no šosejas.

Piegājuši pie terases akmens margām, viņi paraudzījās lejup.

Pamalē pie mežu svītras jau sāka aust gaisma.

Lejā, koku un krūmu ieskauta, kā spīdīga lente aizlocījās šoseja un bija labi pārskatāma vairāku kilometru garumā uz vienu un otru pusi.

Marvīns apsēdās uz akmens sola.

Džīna stāvēja pie margām un raudzījās tālumā.

— Viņam jānāk, — meitene klusu teica.

Marvīnam sāka salt pēcpuse; viņš ielīda atpakaļ zālē un pa kaktiem sagrābstīja krietnu sauju zirnekļu tīklu, palika apakšā uz akmens sola. Nu varēja pieciest.

Viņi gaidīja.

Sākts ir normāli, Marvīns domāja, bet vai Markam ^izdosies Zvēru Cilvēkus pakļaut kopīgai darbībai un mērķim? Vai viņi jau nav pārāk samaitāti? Bet ko lai dara, ja citu nav? Labi vēl, ka viņos vismaz ir šī vēlēšanās darboties, tiekties uz kaut ko, vienalga, labu vai ļaunu, un Marks viņus aizraus uz labo. Pašlaik vi- ņiēm ir taisnība tikai vienā, proti, ka viņi ir «Sākums». Viņi alkst satikt kādu, kuram spētu noticēt. Ak, ja Čs pats varētu iet pie viņiem! Taču man ir sirmi mati un sirma bārda un es nevaru izņemt no galvaskausa savas domas un parādīt, cik tās ir jaunas un gaišas, maniem vārdiem viņi neticētu, jo šo akcelerātu dzīvē melu bijis pārāk daudz. Kā lai kaut ko pierāda, ja tev netic; ne velti ir teikts, ka iesākumā bija Vārds; katra kolektīva liela darba sākumā ir vārds, bet ko darīt, ja tavam vārdam netic? Tad nav arī darba. Kāds briesmīgs apburtais loks!

Ausa diena.

Rīta malā, sārti zilu debesu ieskauts, pāri meža galotnēm līdz pusei jau bija uzpeldējis saules disks.

Džīna dirnēja uz terases kā tāda nelaimes čupiņa.

Sasodītie Zvēru cilvēki, gurdi domāja Marvīns, vai tiešām viņi nebūtu noticējuši par čūskas kodiena apzīmogotajiem? Nē, viņiem tam bija jānotic, jo viņiem vajadzīgs pasionārijs, viņi to apzinās. Bet šī mežonība ar trosi, Marvīnam sažņaudzās sirds, kā var kaut ko tādu izspēlēt, uzreiz redzams, ka izglītojušies nav vis klasiskajā ģimnāzijā!

—    Marvīn, es jūtos ļoti nelaimīga, — Džīna teica un, kā tāds panīcis kaķēns noslīgusi pie Marvīna kājām, uzlika galvu viņam uz ceļiem. — Tu esi gļēvulis, Marvīn, tu esi niecība! Mums jāmeklē Marks, bet mēs nīkstam te. Tu vienmēr esi pratis paslēpties aiz savas pārgudrās pļerkšķēšanas, tu vienmēr savai rīcībai atrodi pārliecinošus attaisnojumus, un dažkārt tev tos pat izdodas pacelt filozofiskos augstumos.

Marvīna sirdī uz īsu brīdi iemājoja ļauns prieks, taču tūdaļ līdzjūtība ņēma virsroku. Viņš glāstīja meitenes matus, kas smaržoja pēc mežrozītēm, un mierinoši runāja:

—    Tavi pārmetumi, uzlecošās saules stariņ, ir briesmīgi! Tomēr godīgi jāatzīst, ka no visa pa drusciņai esmu' pelnījis. Jā, man Marks ir netīkams, to es godīgi pasaku, un, spļauj kaut ģīmī, riebjas viņš tieši tevis dēļ. Bet tam, ko viņš sevī nes, ir globāla nozīme, un pienākums dzīvē man vienmēr bijis svarīgāks par visu, ari par tevi. Un tāpēc nav jāšaubās, ka pašlaik, tupēdami uz terases, mēs darām vispareizāk, ja gribam satikt Marku, lai gan tas, cik noprotu, sakrīt arī ar tavām … hm, maigi izsakoties, šķīstajām vēlmēm.

Džīna, sakniebusi lūpas, piecēlās un aizgāja pie margām, palūkojās uz šoseju meža pusē.

IX

Saule jau bija pacēlusies virs koku galotnēm un zilo debesu pamalē peldēja baltrozā mākoņi, kad pie izdegušā ugunskura, ap kuru nīka Zvēru cilvēki, pienāca Marks.

Viņa sejā bija ievilkušās asas rievas, pats notriepies ar zemi, sarkanais «Adidas» krekliņš sviedros samircis. Zvēru cilvēki, ieraudzījuši, ka viņam rokas ir notrieptas sarkanas un džinsu ceļgali tādi paši, nodūra acis.

Marks nometa zālītē vieglo ādas jaku un dunci, tad, ne vārda neteicis, aizgāja lejup pa nogāzi līdz mežupītei.

Vālodze Orioiida pierāpoja pie dunča un, neuzdrīkstēdamās tam pieskarties, bijīgi aplūkoja. Tad pieplaka pie jakas un, ieelpojusi saulē sakarsušās ādas un sviedru smārdu, pārlaidusi visiem apreibušu skatienu, izdvesa:

—    Viņš,,, Viņš …

Nikters raudzījās Oriolidā ar pretīgumu un naidu.

Ezis Erinakejs piecēlās. Sakustējās arī pārējie, taču ar pavēlošu žestu viņš lika tiem palikt uz vietas.

—    Nikter, nāc tu!

Jenotsuns strauji pielēca kājās, un viņi aizgāja uz turieni, no kurienes nupat bija atnācis Marks.

Bet Marks pie mežupītes noģērbās, iegūlās seklajā ūdenī un, ar baudu ļaudamies straumes aukstajam tecējumam, dziļi ieelpoja sveķu, mētru un sūnu smaržu… Tas ir tik lieliski, tik lieliski, viņš laimīgs domāja, par kaut ko tādu esmu sapņojis jau sen. Mēs kļūsim kā akmens kalna galā, kad viss jau gatavs pārvērtībām, noguris un apnicis būt par to, kas bijis un ir; mēs būsim kā akmens kalna galā, kas ripodams aiztrauc līdzi citus, un, palūk, brāžas jau vesela lavīna, kas aizrauj jaunas lavīnas, noslaukot no zemes virsas visu veco un satrūdējušo, un pasaule kļūst jauna, taisnīga un laimīga. Drosme un aktīva rīcība — tām piederēs šodiena!

Nomazgājies Marks uzrāva drēbes un jau gribēja doties pie Zvēru cilvēkiem, kad ieraudzīja netālajā gravā zem svaigi cirstu zaru kaudzes kaut ko metāliski

spīdam. Viņš pacēla zarus. Tur gulēja abi sadauzītie motocikli. Tie nebija nekas vairāk kā metāllūžņi.

Gaišā sajūta Markā pazuda. Tātad Nikters Ingum nebija blefojis, viņš domāja, un viņi man pie ugunskura bija melojuši, ļaudami izvēlēties — braukt projām vai palikt ar viņiem. Tātad atpakaļceļa nebija ne šā, ne tā. Padsmitgadīgie bestijas!

Marks sakārtoja zarus pa vecam, tad uzkāpa nogāzē, aizgāja pie Zvēru cilvēkiem, kuri gulšņāja ap ugunskura pelniem.

Paņēma dunci, notīrīja zālē un iebāza makstī, paskatījās gaidošajos Zvēru cilvēkos.

Sporta tērpi, džinsi, krekli, jakas, šorti, krosenes, kedas — viss spilgtos un līksmos toņos. Frizūras ka puišiem, tā meitenēm veidotas pēc viena parauga: mati nodzīti līdz ādai, tikai galvvidū atstāti un izslējušies stāvus gaisā, atveidodami tā zvēra kontūru, par kura brāli vai māsu katrs sevi uzskatīja. Mati bija nokrāsoti spilgti zili, zaļi, sarkani, dzelteni, violeti, oranži, kam vienkrāsaini, kam dažādkrāsu joslās. Dažiem ausu ļipiņās trisuļoja gredzeni — plānas, sudrabainas plāksnītes, kurās bija iekodināti izvēlēto zvēru silueti.

—    Nu, ko mēs darām? — Marks pasmaidīja, un liela daļa viņam atsmaidīja pretim, bet bija arī tādi, kuri skatījās ar neuzticību, nogaidoši un pat ar nepatiku.

—    Kāpēc tu aizbēri bedri un būri? — Jenotsuns Nikters novilka smalkā, trīsošā balsī.

—    Gaišmatis bija daļa no manis, — Marks klusu atbildēja. — Viņš bija mans draugs. Un nevienam nav jāredz tas, ko es izdarīju! Jo ātrāk mēs to aizmirsīsim, jo labāk mums pašiem.

Niktera brūnās, pogām līdzīgās acis žigli visus apskrēja un no jauna apstājās pie Marka. Bija jūtams, ka Zvēru cilvēkus kaut kas nomoka un to noskaidrot viņi atstājuši Niktera ziņā.

—    Pastāsti mums — kā tu gaišmati upurēji? — Nikters beidzot bija apdomājis nākamo jautājumu.

—    Es gaišmati upurēju pēc sava rituāla, kurā paredzēta upurvietas aizbēršana un nolīdzināšana līdz ar zemi, — Marks paskaidroja.

—    Viņš nogalināja skaisto gaišmati! — robustā Udensžņrka Arvikola iekunkstējās, un viņas pastul- bajā sejā ar izplūdušajiem vaibstiem pazibēja bailes.

Viņa sāka šņukstēt. Pie viņas nometās lunkanā Zebiekste Mustela, glāstīja plecu un čukstēja ausī mierinājuma vārdus.

—   Un ja nu mēs bedri atraktu? — Nikters nobālis prasīja.

—   Nē! — Marks cieti izteica. — Upurvieta paliks mūžam apbērta, jo jūsu dēļ, Zvēru cilvēki, es esmu tur apracis savu draugu. Neviens upurvietai nedrīkst pat  tuvoties! Tā pavēlu es — vadonis!

Nikters kodīja lūpas.

Un tad notika kaut kas negaidīts. Pieslējies kājās, mazais Bebrs Kastors savilka apaļo purniņu žēlā gri-

Imasē un novilka:

—    Un ja nu kāds klusītēm… Nevienam nezinot…

Tīņi ar ziņkāri, kurai klāt jaucās izbailes, vēroja

Marku un Kastoru.

—    Ko tu teici? — Marks ledaini noprasīja.

Kastora pienbaltā āda kļuva pelēka, viņš ierāva

ļ galvu plecos, tomēr sparīgi izgrūda:

—    Un ja nu tomēr kāds atraktu?

Marks piecēlās un teica tik klusu, ka varēja sadzir- ' dēt meža puķēs kamenes sanam, tomēr balss kā baiga dvesma aizvējoja līdz katram Zvēru cilvēkam: — Sods par to — nāve…

Tīņi sarāvās. Tas, ko viņi tik ļoti bija vēlējušies attiecināt uz saviem ienaidniekiem, nu skāra viņus pašus. Sabijušies viņi saskatījās, bet protestēt neiedrošinājās — kāda gaiša, cēla mērķa vārdā viņi bija atraduši vadoni, tagad viņa teiktajam jākļūst par likumu.

Taču likās, Kastors Marka vārdus nav dzirdējis; viņš asarainā, it kā žēlastību lūdzošā balsī dvesa:

—   Kādam jāuzdrīkstas … Noteikti jāuzdrīkstas Es to izdarīšu…

Marks pielēca pie Kastora un satvēra viņu pie pleciem. Viņš juta, ka puisis dreb. Marks spieda viņu pie zemes, bet tuklie, apaļīgie pleci saspringa pretestībā. Markām galvā saskrēja asinis, viņš apjēdza tikai vienu — jāiemīca zemē šis muļķis, kas neapjēdz, kur bāžas, jāsaņem savās rokās šie Zvēru cilvēki vienalga kādā ceļā, un Marks spieda, pirkstu gali kļuva balti, bet Kastora strupās un spēcīgās kājas stingri balstījās uz zemes, ķermenis likās kā pārakmeņojies; ar tādiem pašiem panākumiem Marks varētu mēģināt nospiest uz ceļiem akmens statuju. Marks iegārdzās, spēra Kastoram pa lielu, tas saļodzījās, un tad viņš trieca ar dūri pakrūtē.

Bebrs nogāzās gar zemi un valstījās elpas trūkumā.

Marks pārkāpa viņam pāri un, ar delnu slaucīdams norasojušo pieri, pagāja sānis.

Pie viņa pienāca Erinakejs un, draudzīgi uzlicis roku uz pleca, pasmaidīja.

—    Tu rīkojies pareizi!

—    Nē, Erinakej! — Marks nožēlā atteica. — Tā es nekad vairs nedarīšu. Mēs taču esam kopā tāpēc, ka visi vēlamies vienu… Kaut gan šķiet, ir daži, kas negrib mani par vadoni.

—    Tu neņem to pārāk galvā. Mums te gājis diezgan raibi. Gan viss nokārtosies.

Zvēru cilvēki sāka izklīst, lai katrs ķertos pie saviem ikdienas pienākumiem. Kārtējā sapulce bija beigusies.

Marks sameklēja Jenotsuni Nikteru.

Klajā vietā divu pakalnu ielejā Zvēru cilvēki bija ierīkojuši šautuvi. No dēļiem sanagloti vairogi, uz kuriem ar melnu krāsu bija savilktas cilvēku kontūras dabiskā lielumā, ar stieplēm bija piestiprināti pie koku stumbriem. Figūras bija izraibinātas ar dzelteniem, sarkaniem un zaļiem krāsu plankumiem.

Nikters vingrinājās šaušanā. Viņš pamanīja šurp nākam Marku, taču izlikās neredzam, ielika sporta lokā kārtējo bultu, atvilka stiegru, notēmēja un palaida. Bulta ieurbās dzeltenajā plankumā uz skrejošā cilvēka figūras kājas.

Marks pienāca pie Niktera, kurš atkal izšāva: bulta ieurbās tās pašas skrejošās figūras sānos — zilajā plankumā.

—    Tagad noziedznieks mums neizbēgs! — Nikters sacīja un pašķielēja uz Marku, kurš viņam draudzīgi uzsmaidīja. Lūpu veidojums tīņa apaļīgo, vasarraibu- maino seju ar sīkajiem vaibstiem vērta mazliet ironisku, vai nu īpašnieks to gribēja, vai ne, un tādēļ dažbrīd grūti bija saprast, vai Nikters runā nopietni vai ar izsmieklu. — Es klausos tevī, vadoni!

—    Kā tevi sauc īstajā vārdā?

—    Man nav cita vārda, — tīnis iesmējās un izvilka vienu no zemē iedurtajām bultām. — Nevienam! no mums vairs nav. Nikters ir atvasihājums no jenot- suņa latīniskā nosaukuma. Vari mani saukt vienādi

vai otrādi — neapvainošos. Vispār es jau neesmu pret to, ka tevi izvēlēja par vadoni.

—    Izvēlēja?

Marks pastiepa roku ar zalkša kodiena rētu.

—    Ak tas? — Nikters pavīpsnāja. — Folklora! Te viendien bija uzklīdis kāds vecis ar skaistu meiteni. Pirms mēs viņus atlaidām, jo viņi nebija mednieki, šie mums šitās blēņas sastāstīja. Čūska kā gudrības un varas simbols. Tīri jauki! Turklāt neviens no mums nebija čūska. Tas bija galvenais. No matiem čūsku nav iespējams izveidot. Ja nu vienīgi uz auskara, — Nikters pieskārās sudrabotajai plāksnītei, kas karājās auss ļipiņā. Uz plāksnītes bija iekodināts viltīgi izlocījies jenotsuņa ķermenis.

—    Es kaut ko nesaprotu, — teica Marks.

—    Viss ir ļoti vienkārši, — Nikters izšāva. Bulta ieurbās skrejošās figūras sarkanajā plankumā.

—    Sarkans — trāpījums nāvējošs, — viņš paskaidroja. — Ja zils — ienaidnieks ievainots un neizbēgs. Dzeltens — nekas nopietns, tikai izbailes… Zvēru cilvēki vēlējās vadoni. Mēs cits citu labi pazīstam, un ja nu pēkšņi ne no šā, ne no tā viens no mums iegūtu varu pār visiem? Ar kādām tiesībām, uz kāda pamata? Turpretim tu esi svešs. Tu parādījies nez no kurienes. Vai ievēroji, ka neviens pat nepainteresējās, kas tu tāds esi, ne arī — kas ir… gaišmatis? Tevi mēs varam pacelt pār sevi. Neviens nejutīsies aizskarts vai apiets. Gribi pamēģināt? — Nikters pasniedza Markam loku.

Marks paņēma, neveikli ielika bultu un izšāva. Bulta aizlidoja vairogam garām. Nikters tikko spēja apvaldīt prieku.

—    Arī tu pagaidām ne visu saproti, Jenotsuni! — Marks noteica. — Es taču negribu varu varas dēļ. Es gribu, lai mūs apvieno kāda doma, kāds mērķis, ideāls-; ,» Nu, tas viss, par ko mēs runājām pie ugunskura ņ. Par jaunu un gaišu pasauli…

—* Tu pats nemaz nezini, ko īsti gribi. — Jenot- suns paņēma no Marka loku un* iešāva stāvošā cilvēka siluetam krūtīs. — Redzēdams iespēju kļūt par vadoni cilvēkiem, kuri vēlas tev sekot un kuri domā, ka tu zini ceļu, tu to vienkārši izmantoji.

—    Vai tad es viens ko varu zināt? — Marks mēģināja pasmaidīt, bet Nikters paraudzījās viņā pavisam

savādi, pakāpās pāris soļu atpakaļ un naidīgi iekliedzās:

—    Tu taču nenogalināji gaišmati, vai ne?!

Marks nobāla, viņā'uzviļņoja tāds pats naids, kādu

izstīdzējušais tīnis juta pret viņu.

—    Es gaišmati upurēju, — Marks auksti teica un paraudzījās Nikteram acīs.

—    Kā tad! — Nikters teica aizlūzušā balsī. — Tāpēc tu stāvi augstāk par mani. Tiklīdz tevi ieraudzīju, tūdaļ sapratu bez kāda zalkša kodiena… Tu esi tāds, kāds es gribētu būt. Un es tevi ienīstu un mīlu vienlaikus … Es būšu tavā pusē. Es tev palīdzēšu visur. Tagad. Vai vēlāk, es nezinu.

—    Ko lai mēs iesākam pirmām kārtām? — Marks atvieglots vaicāja un piepeši atkal sadzirdēja, kā meža čivina putni un šautuves nomīdītajā zālē čirkst sienāži, ieraudzīja, ka debesis joprojām bija sulīgi zilas un visapkārt, cik vien tālu skats sniedzas, griezdamās zaļoja vasara, un viņš sajuta sejā siltu un glāstošu vējiņu, kas aicināja sev līdzi, un nāsis ievilka meža puķu un skuju smaržu, un uz mēles galiņa samanīja tālu ceļu putekļu garšu… Un Marks sajutās tik jauns un stiprs kā vēl nekad un ar gavilējošu skaidrību saprata, ka viss tikai priekšā …

Nikters bija pamanījis šo spējo pārmaiņu un, tvīk- smi noreibdams, nodomāja, jā, Marks ir vadonis, jā, viņš ir īsts vadonis, un es tomēr esmu laimīgs, ka mums ir Marks!

Jenotsuns pārlaida ar roku violetajai frizūrai un moži sacīja:

—    Tu jautāji, ko lai mēs tagad iesākam? Vispirms jāpaēd. Pēc tam jāsasauc sapulce. Bet pirms tam mums abiem jāizspriež, ko mēs viņiem liksim priekšā. Tev jau ir kaut kas padomā?

—    Šo jautājumu mēs varam izlemt tikai kopīgi, — Marks pēc brītiņa atteica.

—    Visi kopā? — Nikters neticīgi paraudzījās viņā. — Tu joko! Nebaidies! Man tu savas kārtis vari droši atklāt, es esmu pilnīgi tavā pusē.

—    Kā tu vari būt manā pusē, ja nemaz nezini, kāda tā ir? — Marks ar vieglu pārmetumu teica.

—    Tāpēc arī gribu to zināt, lai sapulcē varētu ieturēt tavu līniju. Citādi izcelsies sajukums. Jo vienmēr nez no kurienes uzpeld kādi, kuriem ir savas domas.

—    Tieši tas ir labi. Tā mēs varēsim pieņemt vispareizāko lēmumu.

—    Tu zobojies, Marki — Nikters neizpratnē prasīja. — Tu domā, ka viņi paši spējīgi nonākt pie kāda kopīga lēmuma? Tas jāizdomā tev. Viņi to vienbalsīgi pieņems.

—    Pat ļoti gribēdami izdomāt kaut ko lielisku un labu, mēs varam kļūdīties un izdomāt kaut ko pavisam stulbu vai pat nelietīgu.

—    Kāda tam nozīme? — Nikters izsmejoši prasīja. — Viņi to pieņems, un tas būs kopīgais lēmums, par kuru viņi paši atbildīgi, jo paši būs pieņēmuši. Un, ja arī lēmums izrādīsies nepareizs, tad ievārīto putru iz- strēbs viņi paši, tev kā vadonim tas jādara nebūs.

—    Es pa to laiku domāšu jaunus projektus, jā? Un arī tev kā manam padomdevējam nebūs jāstrebj, jā? — Marks indīgi noprasīja.

Nikters pasmīkņāja.

—    Mēs visi esam vienlīdzīgi, Nikterl — Marks stingri teica. — Un visu kopīgi lemsim, kopīgi darīsim un kopīgi būsim atbildīgi par rezultātiem.

—    Labi, Mark, — Jenotsuns nopūtās un atlaidās zālītē Markam pie kājām. — Kā tu gribēsi, tā būs! Bet tava griba ir arī viņu griba, ne otrādi. Un tas tev jāsaprot, Mark! Kad viņi, nu labi, ja tev tā patīk labāk, mēs pacēlām tevi pār sevi, tai mirklī kaut kas izbeidzās, kaut kam tika pielikts punkts un sākās pilnīgi cita spēle ar citiem noteikumiem. Motors iedarbojās — un mašīna sāka braukt, un motoru vairs izslēgt nevar; kustību var apturēt tikai avārija. Tu esi ieguvis varu pār mums, un to tev neviens vairs atņemt nevar; tikai vispārējs krahs visu var atgriezt pa vecam. Kamēr tevis nebija, mēs strīdējāmies, taisījām sapulces vai desmit reizes dienā par katru sīkumu un bieži vien tā arī izklīdām, nekā neizlēmuši, jo katram no mums bija savas domas, katrs tās aizstāvēja un centās uzspiest citiem. Bet tagad domas visiem būs vienas — tās, kuras domāsi tu! Ja kāds sacelsies, tev pat nevajadzēs sacīt ne vārda, kad pārējie padarīs viņu rāmu! 5— Nikters pielēca kājās un pasvieda roku pret debesīm kā traģēdijas aktieris. — Vadonis Marks pasludināja, ka būris ir tabu! Ikviens, kas tuvosies būrim, tiks nogalināts! — Un Nikters nometās uz ceļiem Marka priekšā un pasmaidīja kā atvainodamies par pēkšņo improvizāciju.

— Reizē ar to Marks atņem jebkuru iespēju kādam pierādīt, ka viņš savu misiju nav apstiprinājis ar upuri. Katrs var klusībā šaubīties, taču pierādīt nevarēs, jo tad pašam būs jāiet bojā. Nikters var šaubīties, var ticēt, taču, ja kāds pārkāps tabu, kopā ar citiem metīsies sodīt noziedznieku. Ja ne citu iemeslu pēc, tad kaut vai tāpēc, lai apliecinātu savu lojalitāti, vai arī aiz bailēm, ka nepaklausības gadījumā pašu varētu piemeklēt kaut kas līdzīgs. Un…

—    Velns lai parauj! — Marks neizturēja, pietrūkās augšā un aizsoļoja pa klajumu, taču tūdaļ atgriezās.

—    Tevi klausoties, man sāk rasties iespaids, ka es te visus tagad turu kopā ar varu. Ikviens, kas grib, lai vācas uz visām četrām debespusēm!

—    Tu esi redzīgs, Mark! — Nikters atzinīgi iesaucās, un viņa seja ar sīkajiem vaibstiem savilkās smaidā. — Šī kļūda ir jālabo. Nedomā, ka dažbrīd neapmierināto nebūs, ja viņi zinās, ka jebkurā mirklī varēs pateikt «sveiki, es vairs nerotaļājos, es eju mājās!». Un neapmierināti būs bieži, jo pakļaut sevi vienotam mērķim nav viegli. Viens tabu jau ir — nav iespējams noliegt tevi kā vadoni. Tagad jāpasludina otrs — neviens nedrīkst pamest baru.

—    To es nekad nedarīšu!

Nikters nosmējās sīkiem smiekliņiem, šķita, ka viņš ir pats ar sevi ļoti apmierināts, nobraucīja galvu; violetais jenotsuņa siluets pieplaka pie zemes un tūlīt uzsprāga no jauna — tikpat plēsīgs, rīkli atšāvis.

—    Ja tu to nedarīsi, mēs vienmēr būsim neapmierināti, jo pārāk daudz būs variantu, katram Zvēru cilvēkam savs. Bet tagad mēs zināsim, ka derīgs un labs ir tikai tas, ko liec darīt tu. Jo tava rīcības programma ir pozitīva. Un mēs kopā ar tevi gribam, lai pasaule kļūtu gaišāka, skaistāka, labāka. Darīt labu nenozīmē, ka tas izskatās ārēji labs. Labai jābūt būtībai. Nu kāds gan labums, ja ķirurgs uz operācijas galda graiza cilvēku? Bet mēs taču |iņām, ka ar to viņš slimo cilvēku glābj no nāves. Bet t$š vēl nav viss, Mark… — Nikters samulsis aprāvās.

—    Runā vien tālāk! — Marks nošņāca caur zobiem.

—    Man tīri vai bail tev sacīt… Taču īstā vara ir vara pār katru atsevišķi. Var gadīties situācija, kas nepatīkami skars mūs visus, un mēs sadumpojušies pasviedīsim tevi sānis. Bet, ja tu katru turēsi kā marioneti aiz diedziņa, tad ari viss bars kopumā būs tavs… Es ļoti gribu, lai tu kļūtu par īstu vadoni, kas nekad nešaubās un iet uz savu mērķi pāri visam. Lai tu būtu tāds, kuram nav kauns pakļauties un uzticēties nedomājot!

—   Un kuru varētu mīlēt un ienīst? — Marks izspieda.

—   īstu vadoni mīl, mazliet bīstas no tā un arī mazdrusciņ ienīst, — Nikters klusu teica un nodūra galVU. ;

Viņš joprojām tupēja zālē, un ausis pie izcirptās galvas šķita tik lielas un atkarenas, it kā viņš tās būtu aizņēmies H6 sikspārņa, un pierautie ceļgali atgādināja izslējušos gliemeža ragus. Tad Jenotsuns pacēla galvu, un riebīgais iespaids pazuda. Apaļā seja ar vasarrai- bumiem likās pat glīta, brūno acu skatiens skaidrs un paļāvīgs kā bērnam, tikai ironiskā mutes līnija Markam atgādināja, ka nedrīkst klausīties glaimos.

Priedulājā Zvēru cilvēki bija ierīkojuši primitīvu virtuvi. Uz četriem no ķieģeļiem saslietiem stabiņiem stāvēja milzīgs alumīnija katls, ko viņi bija atvilkuši no atkritumu izgāztuves mežmalā. Zem tā kūrās ugunskurs, ūdens jau sāka burbuļot, un dvīņu vāveres Ski- uras, Vālodze Orioiida, Zebiekste Mustela un Udens- žurka Arvikola steidzīgi mizoja kartupeļus. Galvenais pavārs Bebrs Kastors krāmējās ap putraimu maisiņiem, kad Udensžurka ieraudzīja nākam Marku, un ar platu smaidu pastulbajā sejā izdvesa:

—    Nāk mūsu vadonis, meičas!

Naži meiteņu rokās aizņirbēja žiglāk, un kartupeļu mi^as garās lentēs krita zālē.

Marks atspiedās pret priedi un pasmaidīja.

—   Mums šodien dienaskārtība sajukusi, — Orioiida atsmaidīja pretim * un, plecus atliekusi atpakaļ, dziļi ieelpoja. — Mums nāksies brokastis un pusdienas apvienot.

—   Neko darīt, — Marks atteica. — Kastor, es gribēju ar tevi aprunāties!

Kastors iebēra katlā putraimus, piekodināja Mus- telai ik pa brīdim apmaisīt un gāja Markam līdzi.

Nepārmīdami ne vārda, viņi nokāpa līdz mežupītei.

Marks apsēdās, bet Kastors, mazgādams rokas un sviedraino seju, teica:

—    Es biju pret to, ka tevi ievēlē par vadoni.

—    Nikters tāpat.

—    Nu, Nikters… Viņš jau pats visu laiku pēc tā tīkoja. Bet es vispār biju pret to, ka kāds kļūst par vadoni.

—    Diezgan savāda nostāja, — Marks draudzīgi teica.

—    Protams, protams, — Kastors atsacīja un apsēdās blakus Markam, noslaucīja rokas sūnās. — Tu tūlīt teiksi, ka gribu anarhiju, ka bez vadoņa mēs nekā nesasniegsim, ja nu tikai vienprātību, ka jāēd trīs reizes dienā. Un tomēr tā būtu labāk.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka nenotiks nekas ļauns.

—    Bet kas labs?

—    Mēs būsim droši, ka nenotiks nekas ļauns.

—    Vai tāpēc, ka iespējams sasniegt labu, nav vērts riskēt?

—    Par to vairs nav vērts runāt! — Kastors teica un iemeta upītē egļu čiekuru. — Atpakaļceļa vairs nav. Es centos glābt, kas glābjams, bet tu biji stiprāks par mani. Un Zvēru cilvēki jau nu arī nebija manā pusē.

—    Piedod, ka es ar tevi tā izrīkojos.

—    Nav par ko… — Kastors pavīpsnāja un iemeta straumē otru čiekuru. — Es jau saprotu…

—    Es gribu redzēt tevī draugu, — Marks atklāti sacīja. — Un ļoti vēlos, lai tu savas iedomas mestu pie malas! Un vērtētu mani pēc tā, ko es daru.

—    Pašlaik par tevi nedomāju ne labu, ne sliktu, — arī Kastors bez aplinkiem teica. — Tu vēl sevi neesi apliecinājis. Tomēr jau tagad skaidrs, ka tu būsi labāks par katru no abiem bijušajiem bara līderiem. Ja par vadoni kļūtu Erinakejs, tad te mūždien valdītu tāda pati nekārtība un izlaidība, kāda bijusi visu laiku, tikai pacelta likuma spēkā, un tad pret to vairs pat nebūtu iespējams cīnīties. Ezis gan ir lietišķs un saprātīgs, taču pārāk labsirdīgs, zināmā mērā pat gļēvs. Mustela teica, ka ar Nikteru tu jau esot runājis. Tāpēc par viņu es neteikšu nekā. Tikai piebildīšu, lai arī ko tu par viņu domātu, Jenotsuns vēl nav tas lielākais ļaunums, kāds var būt.

—    Kāds var būt lielākais?

Kastors paraustīja plecus un piecēlās. Viņa tuklajā sejā no jauna bija izspiedušās sviedru lāsītes.

—    Uz mani vari pajauties, Mark! — viņš teica. — Vismaz pašlaik.

—   Paldies arī par to, — Marks centās runāt silti, un Kastors, saprotoši pamājis, aiztipināja augšup pa nogāzi, grozīdams pēcpusi kā bebrs asti.

Slēpdamās aiz stumbriem, pie Marka klusu lavījās Vālodze Orioiida, un svelmē garojošo sveķu smarža viņai pēkšņi atgādināja vadoņa jakas smārdu, un nabaga Vālodzei sirds salēcās tādā tīksmē, ka vai aizrāvās elpa.

Marks bija notupies pie upītes un sprauslādams šļāca sev sejā ūdeni.

Vālodze piezagās klāt un uzlika plaukstu Markam uz muguras.

—   Tev krekliņš tādā pašā krāsā kā mans cekuls, — viņa, šķelmīgi pieliekusi galvu ar sarkano putnu, nočivināja.

Marks nezināja, ko uz to atbildēt.

Slaidā meitene pavīpsnāja, lēni nobrauca ar plaukstām pāri džinsos izspīlētajiem gurniem un teica:

—   Nikteram prātā bija tikai viens — kļūt par vadoni. Viņam sāka veikties. Es pati aizgāju pie Niktera. Viņš mani neaicināja. Viņš pat nepievērsa man uzmanību. Es pati gribēju būt kopā ar Nikteru.

—   Tāpēc ka viņam veicās? — Marks ironiski vaicāja. — Tu esi ļoti atklāta.

—   Kāpēc lai es tāda nebūtu? — Orioiida atvai- cāja, ar nekautrīgu skatienu vērdamās Markā.

—    Kādēļ tu man to stāsti?

—   Es gribu, lai tu visu uzzinātu no manis, ne no kāda cita. Cilvēki labprāt melo. Viņi ir intriganti un tenkotāji kā vecas mājas cūkas.

—    Mani neinteresē, kādas tev ar Nikteru attiecības.

Orioiida ar mēles galiņu aplaizīja sārtās lūpas un

vieglā neizpratnē pavaicāja:

—   Vai tu patiešām nesaproti vai tikai izliecies? Tu man patīc.

Marks iesmējās.

Orioiida kļuva priecīga un koķeti pielieca sānis sarkano cekulu.

—   Citi ir zvēri, jo tas atbilst idejai. Es esmu Vālodze. Man gribējās, lai būtu skaistāk. Es tev patīku?

Viņa pagrozījās kā modeļu demonstrētāja, lai Marks varētu aplūkot no visām pusēm, taču Marks jau augšā bija pamanījis, ka viņa ar visu savu ķēmīgo frizūru ir skaista.

—   Tu esi… simpātiska, — viņš beidzot atrada īsto vārdu. — Un tev ir Nikters…

—   Esmu atnākusi pie tevis, — viņa aizvainoti teica, — taču tu izturies kā puika!

Orioiida paspēra soli un, piespiedusies Markam, satvēra viņa roku un aizslidināja sev aiz blūzītes, dziļi ieelpoja.

—    Jūti? Nikters, piemēram, spiedza kā zaķis.

Markam asinis saskrēja galvā, viņš spēji izrāva

roku, tad iesaucās:

—    Vācies pie Niktera!

—    Es gribu pie tevis, — viņa liegi čukstēja. — Es taču esmu tev vajadzīga. Es zinu, cik vienam ir grūti. Rudās dvīnenes pinas ar Lapsu Vulpo. Zebiekste Mus- tela laimes meklējumos šaudās no viena pie otra kā dieva nepieņemta. Udensžurka Arvikola ir kā kempinga vārti, kuri atvērti visiem. Runā gan, ka viens nenoliedzams labums viņai piemītot, proti, viņa ir stulba. Es tāda neesmu, — Orioiida žēli novilka, bet tūlīt priecīgi turpināja:

—    Taču, ja tu gribēsi, es tāda kļūšu! Tā pašiedves- mošos, ka lielāku stulbeni uz pasaules nebūs vērts pat meklēt! Ar Jenotsuni bija tāpat, viņš arī vairījās, bet tad es pat izbijos, kas tur pīkst kā zaķis, un viņam pa mutes kaktiņu tecēja slienas.

Orioiida vilka nost blūzīti.

Marks metās projām, augšup pa nogāzi. Pie sejas lipa zirnekļu tīmekļi, viņš nikni grābstīja tos nost, cenzdamies sev iestāstīt, ka tās ir lamatas, ka Zvēru cilvēki glūn no paslēptuvēm, lai pārliecinātos, ka viņu vadonis kaut vai tā apliecina sevi. Tad ienāca prātā, ka varbūt Vālodzi uzsūtījis Nikters, lai kaut vai tādā veidā viņus abus kaut kas saistītu, bet, kad viņš bija ticis augšā, redzēja, ka Zvēru cilvēki pulcējas ap ugunskura vietu, gatavodamies pusdienot, un saprata arī to, ka nekāds Nikters nav meiteni sūtījis, viņa nākusi pati; plauksta vēl sajuta maigo krūšu siltumu, un Marks nikni noberzēja roku gar džinsu stilbu, visam jāiiotiek citādi, viņš izmisis domāja, mēs visu sākam no jauna, ir «Sākums», visam jābūt tīram, gaišam un dzidram, es nedrīkstu lakt kā lops no dubļai' nas peļķesl

Draudzīgā badīgumā Zvēru cilvēki un viņu vadonis izēda lielu biezputras katlu ar žāvētām cūkas ribiņām, piedzerdami no pulvera taisītu pienu. Vienīgi Nikters neēda, sēdēja sadudzis.

Ezis Erinakejs un Alkess kavējās; viņu porcijas tika saglabātas siltas pavarda pelnos.

Paēduši Zvēru cilvēki slinki gulšņāja zālītē.

—    Jā, tagad mēs redzam, ka homo sapiens sugas ietekmē dzīvā radība ir kļuvusi pavisam samaitāta, — Zaķis Timids, skaļi atraugājies, noteica. — Kaijas vairs neķer zivis, bet rakājas pa atkritumu kastēm, zivis sapeld pie pilsētu kanalizācijas caurulēm un rij mēslus, baloži, kaķi un suņi draudzīgi sadzīvo atkritumu tvertņu mājiņās, un pierijušies ir visi. Tad arī nav jārausta pleci, ka mūsu Vālodze knābā cūkas ribiņu un arī abām Vāverēm tās tīri labi iet pie sirds. Brīnos vienīgi, ka es pats kā vecs Zaķis nemielojos ar gaļu, taču tas izskaidrojams ar to, ka man kuņģis šodien nav kārtībā.

Zvēru cilvēki smējās vēderus turēdami.

Marks piecēlās un teica:

—    Nez kur kavējas Erinakejs un Alkess?

—    Vienalga viņi nepasacīs to, ko nezinātu un nevarētu pateikt mēs paši, — kāds atsaucās.

—    Labi! — Marks piekrita. — Tad pasludinu Zvēru cilvēku sapulci par atklātu! Dienaskārtībā viens vienīgs jautājums — ko mēs turpmāk darīsim? Kurš izteiksies pirmais?

Marks pārlaida visiem jautājošu skatienu, bet tīņi mulsi raustīja plecus un klusēja.

—    Varbūt tu, Kastor? — Marks cerīgi ievaicājās.

Bebrs apjucis novilka:

—    Pārtikas pietiks tikai līdz rītdienai.

—    Izsīkst bultu krājums! — priecīgs, ka arī viņš kaut ko var pasacīt, iesaucās Skrofs. — Ja viens otrs vēl turpinās šaudīt, nesameklējot izlaistās bultas, tad…

—    Jāmācās precīzāk šaut! — iesaucās Kervids. — Kas no pieciem šāvieniem vismaz divus netrāpīs sarkanajos apļos, tam nedot ēst! Lai trenējas!

—     Sarkanajos apļos? — Zebiekste Mustela iešņācās. — Abas Skiuras no pieciem šāvieniem četrus trāpa sarkanajos, bet ko tas dod, ja ģībst nost, tiklīdz jāizšauj uz medījumu!

—    Tāpēc medībās jāsūta nevis rindas kārtībā, bet galvenokārt tie, kuriem ir nervi kārtībā! — nopīkstēja Timids.

—    Vai mēs pašas to neesam ierosinājušas? — abas Vāveres sāka klaigāt viena caur otru. — Vai kāds mūs maz klausījās? Katrs dzirdēja tikai to, ko runāja viņš pats!

Sākās parastā sapulce ar bļaustīšanos un savstarpējiem apvainojumiem.

—    Klusu! — Marks pēkšņi iekliedzās.

Troksnis aprima, tīņi satrūkušies blenza vadonī.

—    Jūsu izvirzītie jautājumi, bez šaubām, ir svarīgi, — Marks teica, — taču pašlaik visbūtiskākais ir jautājums — ko mēs darām tālāk?

Un te, viņam par pārsteigumu, roku pacēla Nikters. Viņa seja šķita sakritusies, pats īsti ne savā ādā.

—    Lūdzu! — Marks noteica un apsēdās.

—    Vai mums nav apnicis būt par Zvēru cilvēkiem? — Nikters vaicāja nogurušā balsī. — Tā mēs nekā laba nepaveiksim. Bez šaubām, sākumā šī ideja mūs, vienaudžus ar kopīgām vēlmēm un ideāliem, apvienoja, palīdzēja izrauties no bezjēdzīgā vāveres riteņa! Tiktāl šī ideja bija pareiza. Tagad mēs redzam, ka cīņai par labāku un gaišāku pasauli tā neder. Ar nogalināšanu nevar cīnīties pret nogalināšanu. Ja arī viss ietu tik veiksmīgi, kā mēs sākumā bijām iecerējuši. Ar sagraušanu vien nekas nav panākams. Lai izdarītu ko labu, ir jāceļ. Protams, es te nesludinu kaut kādu abstrakto humānismu, pēc kura nedrīkst vērsties ar galējiem līdzekļiem pat pret tiem, kas dara ļaunu, nē! Bet visa labā pamats ir radīšana.

Zvēru cilvēki ar interesi klausījās Jenotsunī; acīmredzot viņi, tāpat kā Marks, nebija gaidījuši, ka tas sāks dziedāt kā paradīzes putns.

—    Tātad esam nonākuši pie secinājuma, ka iesāktais ceļš tālāk nav ejams, — turpināja Nikters. — Protams, mēs joprojām varam saukties par Zvēru cilvēkiem un ārēji palikt tādi paši, tur nav nekā slikta, turklāt esam pie tā pieraduši, — Nikters piesita ar knipi pie auskara, tas dzidri nodžinkstēja, un tīņi piekrītoši palocīja galvas. — Tikai mūsu rīcībai jābūt virzītai uz kaut ko citu. Ne iznīcināšanu, bet celšanu!

IJn Marks pareizi teica: tas jāizlemj jums visiem kopā. Savas domas esmu pateicis. Ja vadonis piekrīt, varbūt i unāsim pēc kārtas, pa saulei?

Marks neiebilda, un Lapsa Vulpo, slaids, lunkans puisis, uzlocījās kājās. Ar vienu roku atbalstījies pret Skrofa plecu, otru iespiedis sānā, viņš pasmaidīja žilbinošu baltzobu smaidu, zeltainās acis izstaroja dzī« vesprieku un maigumu.

—    Tā nu diemžēl cilvēki ir iekārtoti, ka jūt savstarpējas simpātijas vai antipātijas, un dažkārt tam pat nav vajadzīgs konkrēts iemesls, — viņš teica. — Šeit mums pastāvīgi viesi bijuši ķildas, ēšanās, apvainojumi, rupja lamāšanās, kas gan, jāpriecājas, nepaguva pārvērsties naidā, kas mūs sašķeltu. Varbūt tas nav noticis tāpēc, ka mēs vēl neesam iesākuši kaut ko nopietnu, un pagaidām faktiski ir bijis vienalga, ko kurš domā. Mēs vēl neesam sākuši varbūt pašu nozīmīgāko katra mūžā. Kaut arī es, piemēram, taisos nodzīvot simt piecdesmit gadus, uzskatu, ka nekā nozīmīgāka par to, ko mēs gatavojamies uzsākt, manā dzīvē vairs nebūs.

No tīņu izturēšanās Marks juta, ka Vulpo tiem ir simpātisks. Vienīgi Nikters šķībi paglūnēja uz Lapsu.

Bet Vulpo paskatījās Markā ar zeltainajām un maigajām ācīm, kuras drīzāk piederētos meitenei, un bikli pavaicāja:

—    Vai pats jēdziens «tabu» mūsu pulkā pastāv kā likums, par kura pārkāpumu soda ar nāvi?

—    Jā, — Marks vēsi atteica.

—    Tas ir ļoti pareizi, — Vulpo piekrita. — Mēs taču neesam nekāds siseņu bars, kuru kopā satur tikai tieksme uz rīšanu un vairošanos. Likumiem ir jābūt.

Un Vulpo atkal pārlaida visiem skatienu, lai katram kaut kas tiktu no viņa labestības un sirsnības, vien Nikteram nekas nebija vajadzīgs; košļādams zāles stiebru, viņš drūmi blenza ugunskura pelnos.

—    Protams, likumu nedrīkst būt pārāk daudz, citādi mēs no tiem galīgi apjuksim, un likumi nedrīkst būt par sīkām, nenozīmīgām lietām, — Vulpo turpināja. — Tomēr es ierosinu pieņemt otru tabu, kurš būtu tikpat liels kā pirmais un kura pārkāpums tiktu sodīts tāpat kā pirmā pārkāpums, un lai nedrīkstētu būt nekādas piedošanas un soda mīkstināšanas! Likumam jābūt tikpat spilgtam un nesaudzīgam kā zibens!… Mēs esam šeit sapulcējušies viena mērķa vadīti. Tad arī nolemsim, ka vienmēr būsim kopā, nešķirami, viens par visiem, visi par vienu! Mēs nedrīkstam sašķelties! Mēs vienmēr un visur būsim kopā, jā?!

Un Lapsas Vulpo slaidais augums izliecās, tiecoties pretim visiem un katram atsevišķi, un viņa acis paļāvīgi un uzticīgi tiecās saplūst ar Zvēru cilvēku acīm, it kā vaicādamas: vai tad tu nevēlies, lai mēs visi vienmēr būtu kopā?

Un gaisā uzšāvās roku mežs, visi Zvēru cilvēki, Vulpo aizrauti, vēlējās būt kopā uz mūžu, tikai divi nobalsoja pretim — Marks un Nikters.

Marks — sākdams saprast, kas šeit notiek, Nikters — vēl zemāk noliecis galvu.

Bet Zvēru cilvēki, it kā pieņemtais likums būtu pa> vēris viņiem kādus apvāršņus, priecīgi sauca:

—    Jā, jā! Otrais tabu ir pieņemts!

Un, it kā kāds aizsprosts prātos būtu pārrauts, viņi cits caur citu sāka bērt ierosinājumus, kāds ceļš Zvēru cilvēkiem būtu ejams, bet Lapsas acīs bija iegūlusies ironijas atblāzma, un viņš uzlika roku uz Jenotsuņa pleca, bet tas tajā pašā mirklī to nogrūda nost un iespieda galvu vēl zemāk starp ceļgaliem, kas bija izslējušies asi kā gliemeža ragi; nu viņš atgādināja pārbijušos sienāzi, kurš centās paslēpties no uzbrucēja vērīgā skatiena, sastingdams nekustīgs savu dzīvespriecīgo brāļu vidū; bet meklētāju skats ir vērīgs, tas uzreiz atšķir, kas un kā, un, kad Marks aiz violetās frizūras parāva Niktera galvu augšā, tad ieraudzīja nelaimīgas, suniska padevīguma pilnas acis, tikai lūpu ironiskajā veidojumā bija iegūlusies spītība, un Marks saprata, ka Jenotsuns ir pārliecināts par savas rīcības pareizīgumu, bet netaisnodamies un nepretodamies atdod sevi vadoņa varai, lai tas dara ar viņu, ko grib, jezuīts tāds!

Marks atlaida Niktera matus un, sakodis zobus, nočukstēja:

—    Tā, Nikter, ir pēdējā reize.,. Dodu savu godavārdu …

—    Mark, Es taču tikai labu… — Nikters nomurmināja, griblja vēl kaut ko teikt, bet Marks atgriezās savā vadoņa vietā.

Orioiida, Vīteroja, Skrofs urkšķēja, Kastors pukšķēja, Arvikola pīkstēja, abas Skiuras tarkšķēja, Kervids krāca, Mustela šņāca, Timids spiedza, Vulpo lalināja, Urs rēca, bet jēgas no visa tā nebija nekādas, jo neviens nekā konkrēta ierosināt nespēja. Vārdi, tikai vārdi raisījās no viņu lūpām. Cēli, humāni aicinājumi «jādara, vajadzētu, būtu labi», bet ne «vajag, veicam, esam!».

Kad mēles piekusa, viņi apklusa un pievērsa savus cerīgos skatienus Markam — vadonis taču zinās!

Kā glābiņu meklēdams, Marks paskatījās Nikterā, taču tas rūgti pavīpsnāja un paraustīja plecus.

Piepeši Arvikola, dumji iesmiedamās, parādīja uz apšu saaudzi:

— Nāk, nāk! Re, kur nāk tie, kuru mēles vēl nav nogurušas!

Tur soļoja Ezis Erinakejs un Alnis Alkess. Starp viņiem,, katram rokā ieķēries, gāja izstīdzējis gadus desmit vecs zeņķis.

X

Saule jau bija zenītā.

Marvīns snauduļoja, izstiepies uz akmens sola, pavilcis pagalvī zirnekļtīklu kaudzīti.

Džīna nīka pie terases margām, acis tālumā vai izskatīdama.

Piepeši viņa satrūkās, sejā iemirdzējās prieks, kas tūlīt arī izdzisa.

Viņa piegāja pie Marvīna un teica aizlauztā balsī:

—    Marka nav… Marks ir miris!

—    Paskaidro, meitenīt, — kādā ceļā šādas muļķības rodas tavā skaidrajā galviņā?

—    Gaišmatis nāk viens pats!

—    Zvēru pie Jupitera! — Marvīns iebrēcās un pietrūkās kājās. — Ar to tad arī vajadzēja sākt!

Viņš aizmetās uz terases malu.

Pa pelēko šosejas lenti vilkās Ingus.

Viņa ādas šņorzābaki bija dubļiem aplipuši, pelēk- zaļganās bikses un vējjaka — novārtītas. Seja bāla un izmocīta, un zaļo acu skatiens tukšs.

Džīna sāka ūjināt. Marvīns ķērca:

—    Ei, tu! Kurp skrien kā vējš?! Atdursies kā miets!

Beidzot puisis apstājās un paskatījās augšup. Viņa sejai pārslīdēja acumirklīgs prieks, un viņš vāri pasmaidīja.

Marvīns ielīda pa izsisto logu pils zālē un kādā kaktā ieraudzīja dzelzs lustru ar svečturiem. Tādi ķēdē pacejami un nolaižami gaismekļi senlaikos karājās pie griestiem, un Marvīns starp divām iegruvušām akmens grīdas plāksnēm atrada ķēdi. Viņš izvilka to uz terases. Par abiem ar Džīnu viņi vienu galu piestiprināja pie margām, otru nometa lejā. Līdz zemei pietrūka kāda metra.

No brikšņiem zem terases izlauzās Ingus. Viņš tikko turējās kājās.

—    Rāpies šurp, vārguli! — no augšas uzkliedza Marvīns.

—    Kāp taču, Marka ēna! — Džīna nicīgi uzsauca.

Ingus sakoda zobus un, ieķēries ķēdē, sāka rāpties

augšup. Līdz pusei tikušam, viņam tik vien pietika spēka, lai turētos un nenošļuktu atpakaļ.

Marvīnam un Džīnai nekas cits neatlika kā vilkt ķēdi ar Ingu augšā. Sagrābuši puisi aiz drēbēm, viņi pārvilka ļengano augumu pāri margām.

—    Kas noticis ar Marku? — Džīna iekliedzās un sapurināja puisi kā lupatu lelli.

—    Dullā! —Marvīns saķēra Džīnu aiz padusēm un atvilka nost, tad noliecās pie Ingus.

—    Nomierinies, dēliņ, te tu esi drošībā pie labiem cilvēkiem. Pastāsti mierīgā garā, ko jums nācās piedzīvot pēc tam, kad uz meža stigas izšķīrāmies!

—    Marks ir dzīvs?! — Džīna atkal iekliedzās.

—    Viņš ir dzīvs… — Ingus nočukstēja. — Markam klājas labi… Marks ir atradis to, pēc kā visu laiku bija alcis… Džīna …

Puisis paraudzījās meitenē, it kā tikai tagad būtu viņu ieraudzījis, un laimīgi pasmaidīja.

—    Viņā taču nav ne mazākās pasionaritātes, — Džīna nicīgi novilka un aizgriezās.

—    Stāsti, dēliņ… — Marvīns maigi pamudināja.

—    Kad mēs uzbraucām uz šosejas… — Ingus samocīti iesāka.

Marvīns uzmanīgi klausījās saraustītajā stāstījumā, un, kaut Ingus daudz ko nezināja, šķita, vietām pat kaut ko noklusē, viņam kļuva skaidrs, ka Marks sācis aktīvi darboties.

—    … un Marks teica, ka viņi iešot pa šoseju uz priekšu. Tai sagānītajā vietā viņi nepalikšot nekādā ziņā, — Ingus nobeidza.

—    Džīn! — sirmgalvis iesaucās, un viņa seja staroja. — Tagad mēs drīkstam satikt Marku un Zvēru cilvēkus. Viss ir sācies! Mums jāsteidzas uz šoseju!

Ingus likās atguvis spēkus, taču viņā kaut kas bija apdzisis. Viņš vienaldzīgi paskatījās uz tukšo ceļu.

Džīna jau bija iekāpusi pa logu zālē, un Marvīns aizsteidzās viņai pakaļ, pieklājības pēc puisim uzsaukdams:

—    Tu nenāksi? Ka ne, ne…

Ingus satrūkās, sejā pazibēja izbailes, un viņš metās tiem pakaļ.

Marvīns aizdedzināja lāpu, kuru tālredzīgi bija atstājis pie zāles durvīm, un viņi izgāja gaitenī, nokāpa tajā pašā pussagruvušajā ejā, pa kuru bija iekļuvuši pilī. Marvīnam šķita, ka viņš labi atceras, pa kādiem līkločiem viņi ar Džīnu šurp bija soļojuši, taču dīvainā kārtā eja sāka mest cilpas, tad sadalījās vairākos virzienos.

—    Džīn, no kurienes mēs nācām? — viņš norūpējies pavaicāja.

—    No labās puses. Nē, kad nācām šurp, tā bija labā puse! Tagad iznāk, ka no kreisās. Nē, drīzāk, liekas, tas bija viens no vidējiem nozarojumiem.

—    Bet kurš?

—    Vairs nevaru atcerēties.

—    2ēl, žēl! — Marvīns noteica, iežmiedza lāpu padusē, iespļāva saujā un uzsita pa to ar rādītājpirkstu.

Viņi iegāja ejā, kurā .bija ielidojis spļaudeklis.

Drīz vien grīda sāka virzīties uz leju, elpot kļuva smagi. Vēl pēc laiciņa lāpa dega ar pavisam vāju, raustīgu liesmiņu un nodzisa. Marvīns to nometa, un tālāk viņi virzījās taustīdamies. Piepeši Marvīna deguns atdūrās pret kaut ko cietu — eja spēji beidzās. Priekšā bija masīvas koka durvis. Marvīns sameklēja atslēgas caurumu, palūrēja, taču nekas nebija redzams. Tad paplēta ausi, cieši piespieda pie cauruma un… sadzirda tālas zvanu skaņas un tik tikko saklausāmu runu.

—• … ak Dievs, Ziemassvētki, — kāds vārgā balsī dvesa. —Šonakt dimd zvani visā Rīgā, šonakt neguļ neviens, šonakt visi ir laimīgi… Bet mans laiks aiztecējis līdz brīdim, kad tiek sacīts: «Pietiek! Tava stunda ir situsi!» Un es gribu tev teikt vienu, dēls: manā sirdī nav mājojusi ticība Dievam Tam Kungam!

—   Tā nav taisnība! — kāds, acīmredzot dēls, šausmās iekliedzās.

—    Ir, Gregorius …

—    Slimība uzveikusi tavu saprātu!

Marvīns lēnām atvēra durvis. Tās vērās klusu, jo eņģes bija labi ieziestas ar trānu.

Trijotne ielavījās iekšā un palika stāvam tumsas aizsegā, jo trīs sveces vara kandelabrā šo plašās istabas daļu apgaismoja pavisam vāji. Istabas iekārtojums vedināja domāt, ka viņi atrodas sešpadsmitajā gadsimtā.

Zem baldahīna gulēja izdēdējis "sirmgalvis. Līdzās gultai uz ceļiem bija nometies spēcīgs vīrs tā ap septiņdesmit, ar tuklu seju un sārtu tīklojumu klātām acīm, ģērbies tumšās samta drēbēs. Viņa gredzenotās rokas bija iekrampējušās gultas malā.

Mirējs žēli pasmaidīja un noglāstīja dēlam galvu.

—   Tā ir taisnība, Gregorius… Mirstot jau to var atzīt… Tikai dzīvojot to nedrīkst darīt, jo uzticīga kalpošanā Tam Kungam un šīs pasaules varenajiem ir tā Roka, kas mūs paceļ pāri citiem un ieceļ saulītē.

Gregoriuss paskatījās uz krucifiksu virs gultas, bet mirstošais šļupstēja par kādu noslēpumu, pret kuru alķīmija, astroloģija, baltā un melnā maģija esot niecības, murmināja par kaut kādu šķirstiņu ar pergamentu, kurš atrodoties mājas pagrabā, tad sāka murgot par Jēzus bērniņu, kas silītē dus, un izlaida garu.

Skaitīdams lūgšanu, Gregoriuss aizspieda tēvam plakstus un atvēra aizsnigušo logu. Tālo un melodisko zvanu skaņas ielidoja istabā, un Marvīns nošķaudījās.

Gregoriuss apcirtās, taču nelikās pārsteigts. Viņa brūngansārtās acis vērtējoši taustīja ienācējus.

—   Piedodiet, cienītais! — Marvīns atvainodamies teica. — Jūsu godājamam tēva kungam labpaticies aizvērt savas acis uz mūžu. Pcix vobiscum! Padomāsim par dzīvajiem! Tik krasa vasaras maiņa uz ziemu var izsaukt saaukstēšanos. Vai jūs būtu tik laipns un aizvērtu logu?

Gregoriuss neatbildēja, aizgāja pie nelaiķa un elsodams sabruka.

Logu aizvēra Džīna.

Marvīns pārlaida skatu istabai un uz kamīna dze- gas ieraudzīja lielu krūku, kuras forma nešaubīgi liecināja par tās saturu.

Kad Gregoriuss bija pietiekami izelsojies, viņš piecēlās un pievērsās ceļotājiem:

—    Neziņai, cik ilgi jūs šeit bijāt un ko no mana tēva pirmsnāves murgiem dzirdējāt un sapratāt.

—    Pavisam mazdrusciņ, ne vairāk, kā vēlams, bet pietiekami, — Marvīns atbildēja.

Gregoriuss ar gredzenotajiem pirkstiem izberzēja pūžņojošās acis un iegrima pārdomās.

—    Labi! — viņš beidzot teica. — Š^jā tik traģiskajā stundā neprasīšu, kas jūs tādi esat un kas jums te meklējams. Vienīgi ceru, ka jūs neesat no… — Gregoriuss nenobeidza un uzmeta Marvīnam caururbjošu skatienu.

—    Nē, nē! — Marvīns protestēdams pacēla roku, apjēgdams, ka tas varētu saistīties ar nelaiķa tētiņa pēdējo muldēšanu, un drošības pēc vēl piebilda:

—    Mūsu uztverē šie kungi smird kā puvušas žurkas ielas renstelē, kur tiem arī īstā vieta!

Gregoriuss nosmīkņāja.

—    Es jūs palūgšu mazliet uzgaidīt.

—    Kāpēc ne? Marvīns piekrita un daudznozīmīgi nokāsējās: — Khe, khe, khe! Šajā sniegotajā naktī mēs esam mazdrusciņ nosaluši, khe, khe! Viens tā kā derēja!

Gregoriuss saprotoši pamāja, noņēma no kamīna lielo pudeli un uzlika uz galda, atnesa trīs ar ornamentiem rotātus sudraba kausus, ielēja, aiztaisīja trauku un nolika atpakaļ uz dzegas, tad atvēra durvis un izgāja laukā.

—    Marvīn, ko tas nozīmē? Džīna satraukta iečukstējās. — Kur tas vecis iegāja? Ejā, pa kuru mēs atnācām?

—    Uzgaidi', člepiņ! — Marvīns līksmi iesaucās un iztriepa kausu līdz mielēm. Es nezinu, kur izgāja Gregoriuss, bet varu derēt, ka ejas, pa kuru mēs atnācām, vairs nav.

—    Paklausieties, Marvīn! — Ingus nobālis teica. — Man jātiek uz šosejas. Marks man lika viņu tur gaidīt! —    Marvīn, ari mums tur jābūt! — Džīna iesaucās.

Marvīns paķēra no kamīna pudeli, lēja tukšajā kausā, ar otru roku zem galda atbrīvodams alumīnija blašķi no ūdens.

—    Tad jau manīs, kā mēs Marku atradīsim! — viņš noteica.

—    Ko tad tu te vilkies iekšā!? — Džīna nošņāca.

—    Netraucē! — Marvīns izmeta, ar vienu roku tecinādams vīnu no pudeles blašķē, ar otru piemēzdams pie mutes pilno kausu.

Vienlaikus pabeidzis abus darbus, Marvīns žigli nolika pudeli uz dzegas, bet blašķi iestūķēja lielajā džinsu kabatā, tad apmierināti uzplāja pa to ar plaukstu un nosmējās:

—    Veclaicīgo pudeļu izcilākā vērtība slēpjas ne saturā, kurš, bez šaubām, ir lielisks, kā, piemēram, šis Lotringas vīns, bet gan, hm, to ietilpībā!

—    Aizpogā žaunas! — meitene nikni uzsauca. — Kā grādi galvā, tā mēle laukā! Domā labāk, kā lai atrodam Marku!

Atvērās durvis, un ienāca Gregoriuss. Rokā viņš turēja pergamenta tīstokli. Pēc salauztajiem zīmogiem varēja spriest, ka viņš jau to paguvis izlasīt. Viņa seja bija drūma.

—    Vai esat ar mieru pavadīt cilvēku, kuru elles mokām nolēmis paša tēvs? — viņš neskanīgi vaicāja.

—    Tas ir mūsu pienākums Tā Kunga priekšā! — Marvīns kareivīgi sasita papēžus.

Bāreņa sejā pavīdēja pateicība. Viņš sameklēja apmetņus ar kapucēm: Marvīnam no smalkas vadmalas, bet Džīnai un Ingum no vienkāršas drēbes. No Grego- riusa izturēšanās bija jūtams, ka viņš abus uzskata par Marvīna kalpiem. Pats viņš apjoza zobenu un arī ietinās apmetnī.

Aicinādams sekot, bārenis atvēra durvis, pa kurām ceļotāji bija ienākuši, un viņi pa koka trepēm nokāpa pirmajā stāvā. Gregoriuss atgrūda ārdurvju aizbīdni, un viņi izgāja uz bruģētas ielas, kura saucās Kad Iet Uz Jumpravām.

Retas un lielas sniega pūkas lidinājās no naksnīgajām Rīgas debesīm.

Dunēja Ziemassvētku zvani Doma, Jēkaba, Jura, Pētera, Jāņa baznīcās, tiem piebalsoja Bīskapa pils un no tālienes atsaucās ārpus Rīgas mūriem uzceltā Ordeņa pils; skanēja Marijas Magdalēnas, Doma, Fran- ciskāņu klosteru zvani, un pa atvērtajām dievnamu durvīm plūda svinīga prieka, skumju un ilgošanās pilnas dziesmas.

Marvīns aizkustināts apraudājās, iekampa šļuku un sekoja Džīnai un Ingum, kuri gāja pāris soļu aiz Gre- goriusa. Tas, galvu platajos plecos ierāvis, nogriezās uz ielu Pretī Dziedošajām Jumpravām, uz brīdi apstājās pie akmens mūra sienas, aiz kuras atradās Marijas Magdalēnas klosteris un mūķeņu kapsēta, nomurmināja lūgšanu un pārmeta krustu.

Iepretim Jēkaba baznīcai Gregoriuss atkal lūdza Dievu, un Marvīns katru lūgšanu apstiprināja ar krietnu malku, kamēr Džīna beidzot izrāva viņam blašķi.

Marvīns tikai muļķīgi nosmējās — šimbrīžam sil- tumiņš iekšā bija, kad gribēsies atkal, gan jau izkauks.

Bija pārstājis snigt. Pilns mēness karājās pār pilsētu, un baltās ielas un namu jumti mirdzēja kristāliņu mi- riādēs.

Viņi izgāja uz Jēkaba ielas un nogriezās pa labi. Aiz muguras palika Krievu kvartāls, kurš slīga miegā, — tur dzīvoja pareizticīgie. Gregoriuss tagad sojoja drūms un sevī iegrimis, nekādas lūgšanas viņam vairs nebija prātā — acīmredzot plāns, cik jādod Dievam, bija izpildīts.

Te Džīna satrūkās, piespiedās Ingum pie pleca.

Mūra sienas nišā šūpojās skelets. Tam, kas kādreiz bijis cilvēks, nāve bijusi mokpilna — bendes bija viņu pakāruši pie kāķa. Tukšie acu dobumi raudzījās ceļotājos, un mēmā mute bija pavērta izmisuma kliedzienā.

—    Man šķiet, ka šis cilvēks ir gribējis pirms atpestītājas nāves kaut ko svarīgu pavēstīt, — Marvīns no- žagojās, atsviezdams no galvas apmetņa kapuci.

—    Tā tas ir! — Gregoriuss teica un arī atsvieda kapuci. Viņa tuklajā sejā ar pūžņojošajām, sarkanīgajām acīm, kuru ieskāva melna bārdele, pavīdēja prieks, un viņš iesmējās — atņirdzās spēcīgi ilkņi, kuri bija gari un smaili kā vampīram.

Marvīns riebumā nospļāvās un, pamādams uz skeletu, prasīja:

—    Kas viņš bija?

—    Nezinu, — bārenis tīksmi atteica. — Neviens nedrīkst zināt, kaš tdņi tādi bijuši. Bet neviens nedrīkst meitenes auguma! Marvīns lauza vajā Džīnas pirkstus. — Atdod! Zagle tāda!

Bet te Gregoriuss no aizmugures tā sagrāba Marvīnu pie rīkles, ka tā kārnais augums nolocījās kā slieka. Bārenis sēca:

—    Kļūsiet! Vēl vienu skaņu — un es pārdauzīšu jūsu galvu pret bruģi!

—    Laid vaļā! — Džīna iesaucās un sita Gregoriusam ar blašķi, taču tas pagrūda meiteni nost.

Likās, Marvīna acis tūdaļ izsprāgs no orbītām, taču Gregoriuss viņu atlaida.

—     Idiots! — Marvīns izdvesa, noslīgdams uz bruģa. Meitene steigšus atskrūvēja blašķi un pielika sirmgalvim pie mutes. Viņš krampjaini dzēra, bet Džīnas acis niknumā dzalkstīja:

—    Cik tur trūka, mīļais, ka šis mežonis būtu tevi nožņaudzis!

—    Šai vietā nedrīkt trokšņot, — Gregoriuss vēsi paskaidroja.

Marvīns atgrūda blašķi un augstsirdīgi nočērkstēja:

—    Pietiks, mīļā! Un blašķi tu drīksti paglabāt pie sevis.

Pienāca Ingus un palīdzēja Marvīnam piecelties.

—    Tu nu arī esi jampampiņš! — Džīnas dusmas vērsās pret puisi. — Cilvēku var nobendēt tavu acu priekšā — un tu i pirkstu nepakustināsi!

—    Es taču biju pie durvīm! — Ingus taisnojās.

Džīna nicīgi aizgriezās.

Beidzot ozolkoka durvis smagi atvērās, un uz sliekšņa iznāca drūms vīrs vienkāršās drēbēs. Viņa galva bija gandrīz kaila un melnā bārda sniedzās līdz krūtīm. Dziļi iegrimušās acis neuzticīgi nopētīja katru.

—     Ko jūs gribat no manis tik vēlā stundā? — viņš dobjā balsī noprasīja. — Vai pat Ziemassvētkos Rīgas pilsētas bendem nav miera?

Gregoriuss ar drebošu roku izvilka no azotes pergamenta tīstokli un iegrūda Ingum:

—    Aiznes viņam, kalp!

Ingus kavējās. Paskatījās Marvīnā, kurš tūlīt novērsa skatienu, tad Džīnā, kura nicīgi pavīpsnāja, un sadūšojies aizgāja pie bendes, atdeva pergamentu.

—    Kā redzat, mēness gaisma nav pietiekama, lai es spētu salasīt burtu zīmes, — bende sacīja. — Jums būs jāpagaida.

Viņš iegāja mājā un cieši aizvēra durvis.

Marvīns kaut ko pačukstēja Džīnai, viņa iedeva blašķi, un Marvīns, ierāvis malku,- draudzīgi piedāvāja arī bārenim.

—    Es nudien nezinu, — tas noburkšķēja un vispirms ziņkārīgi nopētīja trauku, jo tādas ērtas, vieglas un ietilpīgas mantiņas tai laikā vēl apgrozībā nebija, un, nekā nesacījis, kāri pielika pie mutes. Marvīnam iesmeldzās sirds, kaut arī viņš saprata: tas ir labi, ka Gregoriuss salej sevī krietnu porciju.

Bārenis atdeva blašķi, un ar sārto tīklojumu klātās, pūžņojošās acis iemirdzējās.

—    Es biju ļoti satraukts, kad jūs sākāt taisīt troksni tam pilnīgi nepiedienīgā vietā… Nedomājiet, ka es esmu vispār pret troksni. Šad tad troksnis ir pat patīkams. Kad pakar pie kāķa aiz ribas, ha, hal — Gregoriuss pļāpīgi klāstīja. — Vai kad brīvdomātāju cepina uz lēnas uguns, hi, hi, hi!… Vienu mirkli! Esmu bruņinieks. Mans tēvs bija Rīgas rātskungs, viņa vietā ievēlēs mani, jo esmu ļoti uzticams un paklausīgs, varētu pat sacīt, vēderlīža. Kas esat jūs, un kas ir jūsu kalpi? Un ko jūs darāt Rīgas pilsētā?

—    Atrodamies šeit inkognito! — Marvīns atsmaidīja.

—    Jus esat Polijas karaļa Sigismunda III Vasas piekritēji?

—    Un kā piekritējs esi tu, mans draugs?

—    Kā jūtas viņa gaišība Austrijas hercogs Mak- similiāns?

—    Kā lai es to zinu?

—    Tur, no kurienes jūs nākat, laikam valda liela brīvdomība?

—    Varbūt mazlietiņ vairāk nekā citur, bet ne visai, — Marvīns piesardzīgi atteica. — Pēdējā laikā brīvdomības ir mazliet vairāk, ja salīdzinām ar pagājušo gadu, bet mazliet mazāk salīdzinājumā ar aizpa- gājušo, kaut gan ir dzirdēti augstdzimušu personu autoritatīvi izteikumi, ka nākamgad brīvdomība ies mazumā, lai gan aiznākamajā, iespējams, mazliet pieaugs salīdzinājumā ar šo gadu. Tā Kunga ceļi ir neizdibināmi.

—    Amen! — Gregoriuss nejauki pasmīnēja. — Tāpēc jau bendes māja, kas katram godīgam un lojālam sabiedrības loceklim iedveš bailes un tārpa pazemību, uz jums neatstāj nekādu iespaidu. Tāpat arī šajā svētajā naktī ne no tevis, ne no taviem kalpiem es neesmu dzirdējis nevienu lūgsnu, un arīdzan krusta mešana jūsu rokām, kā šķiet, nav tā patīkamākā nodarbošanās. Lūk, pie kā noved brīvdomība jūsu galmā un tīko jumi uz Polijas troni!

—    Kādu troni?! — Marvīns šausmās iebrēcās, apzinādamies, ka tādas lietas visos laikos nelabi ož.

—    Jūs esat Austrijas hercoga Maksimiliāna spiegi! — bārenis triumfējoši iesaucās.

•— Kā jums nav kauna! — Ingus ieteicās drebošā balsī, un viņa zaļajās acīs pavīdēja aizvainojums. — Mēs neesam spiegi. Un jūs to pats lieliski zināt.

—    Kāda nozīme tam, ko es zinu? — Gregoriuss ieķiķinājās. — Svarīgs tikai tas, ko es runāju! Pierādiet, ka neesat spiegi!

—    Tas ir nelietīgi un netaisnīgi, ka jūs tā prasāt! — Ingus iesaucās. — Jāpierāda taču tas, par ko mūs apvaino. Kā nevainīgie var pierādīt, ka viņi ir nevainīgi?

—    Neuztraucies, jaunekli! — Gregoriuss plati pasmaidīja, atsegdams abus garos un smailos vampīra zobus. — Iespējams, ka tāda iesīkstējusi piepe kā Marvīns var izrādīties bezgala uzticams tam sunim Maksimi- liānam, taču jūsu jaunās dvēselītes pie uguns un dzelzs, pie pletņēm un moku sola nodziedās visu, kas vajadzīgs! Nelieša Maksimiliāna nezāle jāizravē! Un nemēģiniet bēgt — pilsētas vārti noslēgti un sardze šai svētajā naktī ir trīskārt modra!

—    Tu, izdzimums! — Džīna pagrūda nost Ingu un metās pie Gregoriusa, izlaidusi nagus kā kaķene, bet bārenis bija rūdīts vīrs; ar visiem saviem septiņdesmit gadiem viņš zibenīgi izrāva zobenu un piegrūda smaili Džīnai pie krūtīm, un meitene parāvās atpakaļ.

•— Dievs Kungs ir mana stiprā pils! — Gregoriuss labpatikā noteica, taču zobenu makstī nebāza. — Es nedrīkstu pievilt Roku, kas paceļ mani virs vairuma un ieceļ saulītē. Tas ir grūti — apliecināt Rokai, ka tu to nepievilsi, — jo tā ir ļoti aizdomīga. Tai vajadzīgi pastāvīgi apliecinājumi. Man pat nācās pārdot savu māmuliņu, un viņu sadedzināja sārtā kā raganu. Arī savu tēvu es nodošu, un viņu apraks nesvētītā zemē, jo, ej nu sazini, jūs vēl izmuldēsiet par viņa pirmsnāves ķecerībām. Tad jau labāk es pasteigšos pirmais.

Gregoriusa acis velnišķīgi spīdēja. Viņš bija ļoti apmierināts ar sevi, ārkārtīgi priecīgs, ka šie trīs nez no kurienes (un jo labāk) # uzklīdušie cilvēki kļuvuši par trim noderīgām kārtīm viņa spēlē. Tagad Sigismunds varbūt ne tikai paglaudīs galvu un iecels vēl siltākā vietiņā, bet pat piešķirs privilēģiju braukt karietē ar kroņa ģerboni uz durtiņām.

Taču nabaga Marvīns, lai cik gudrs būdams, bāreņa domas nolasīt nespēja un pats sāka rakt sev bedri:

—    Džīn, dārgumiņ, padod man blašķi! Diemžēl godīgo cilvēku muļķība un pārprasts humānisms ir tie, kas šādu maitu tikai pakar vai nošauj, un tas arī viss. Un labi vēl, ja tā, jo šādi izdzimteņi noderīgi daudziem. Tas pierāda, ka izdevīgāk būt par šādu atkritumu nekā par godīgu cilvēku, un ar to arī izskaidrojams, ka viņu nevienā zemē un laikā nav trūcis. Džīn, blašķi!

—    Jā, tāds izdevīgs darbiņš, — Gregoriuss smīnot piekrita. — Tu esi gudrs. Landfogtijas tiesas priekšā stāties tu nedrīksti: tu visus apvedīsi ap stūri!

—    Džīn! — Marvīns iesaucās. — Atkal tu gribi rīkot scēnas? Vēl jau blašķē kaut kam jāklunkšķ, man jau daudz nevajag!

Džīna nopūtās un izvilka alumīnija trauku, kad Gregoriuss iekliedzās:

—    Tūlīt tev nevajadzēs nemaz!

Un atvēzējies cirta ar zobenu Marvīnam.

Tas palēca sānis, un zobens nošķindēja pret bruģi.

—    Stāvi mierīgs! — Gregoriuss uzkliedza.

Marvīns izrāva stilba kaulu, bet kas nu tas par

ieroci pret zobenu? Gregoriuss metās viņu vajāt un piedzina pie bendes namiņa durvīm. Marvīns likās tajās iekšā, bet durvis bija no iekšpuses aizbultētas.

—    Ļauj man tev ko pateikt! — Marvīns izmisumā lūdzās.

—    Ingu! — Džīna sapurināja puisi. Tas atjēdzās, no aizmugures metās klāt Gregoriusam, izgrūda rokas cauri padusēm un, aptvēris sprandu, spieda galvu uz leju.

Gregoriuss iekrācās, viņa rokas papletās sānis kā maitasputna spārni, taču zobenu vaļā nelaida.

Marvīns no visa spēka vilka bārenim ar stilba kaulu pa pauri. Pūžņainās, sarkanīgās acis aizriņķoja pa orbītām, un žoklis atkārās. Marvīns jau gribēja gāzt otrreiz, taču Gregoriuss tā spēra, ka viņš atstreipuļoja līdz durvīm, klupa un atmuguriski nogāzās uz divām ādas zābakos ieautām kājām. Atskanēja bendes valdonīgā balss:

—    Tūlīt pārstājiet!

Ingus atlaida Gregoriusu, un tas negribīgi iebāza zobenu makstī.

—     Piecelieties, mans kungs! — bende sacīja Marvīnam, kurš pietrūkās kājās, būdams vēl slābs no negaidītā nāves spārna pieskāriena.

—     Un dodiet šurpu kaulu! — bende pieprasīja. — Ar tādām lietām rotaļāties nav ieteicams.

Marvīns nekurnēdams atdeva, bet Gregoriuss viņam pačukstēja ar briesmīgu smaidu:

—    Tikai neskumsti! Drīz es tev uzdāvināšu veselu kaudzi tavu paša kaulu.

Pilsētas bende ar žestu uzaicināja viņus sekot.

Viņi iegāja bendes namiņā un garām skeletam, kas stāvēja gaiteņa kaktā, nokāpa samērā plašā pagrabstāva telpā, kuru apgaismoja svece. Gar sienām stāvēja skapji un plaukti. Telpas vidū bija novietots pamatīgs galds, pārklāts ar zaju samtu. Bende lika viņiem nostāties ap galdu, un Gregoriuss pamanījās, lai starp ceļotājiem un durvīm atrastos viņš.

Bende izcēla grīdas dēļus, un atklājās slēptuve, no kuras viņš izņēma ar bronzas kalumiem rotātu melnu kasti un smagi nolika galda vidū. Viņa aukstās acis pievērsās Gregoriusam.

Mans kungs! — viņš sacīja. — Un arīdzan jūsu draugi! Pirms trijiem gadu desmitiem es, jauniņš bende, sārtā sadedzināju kādu burvi. Bet pirms tam jūsu tēvs atnāca pie manis un atnesa vēsti, ka notiesātais vēloties savam bendem atklāt kādu noslēpumu. Mēs abi nodomājām, ka runa ir par noslēptu mantu, un iedegāmies alkatībā. Norunājām, ka nesacīsim vis augstajiem pilsētas kungiem, kā tas nāktos, bet pievāksim visu paši un sadalīsim trijās daļās — viena man un divas jūsu badīgajam tēva kungam, piedodiet! — bende drūmi iesmējās. — Bet kāda tam nozīme! Katrs no mums ieguva to visul

Viņš drūmā izsmieklā pārlaida klātesošajiem skatienu un riiāzliet pacēla kastes vāku.

—    Te nu ir šis mantojums, — viņš pievērsās Gregoriusam. — Pēc jūsu tēva nāves tas tagad kļūst arī jūsu īpašums… Nesaprotu tikai, kāpēc jums vajadzēja līdzi aicināt savus draugus… Bet lai nu …

—    Bija note, bija… — Gregoriuss noburkšķēja.

Bende atvēra vāku līdz galam.

Kastē gulēja liels, tikko izplaucis, svaigs zieds. Trauslās ziedlapiņas viegli trīsēja. Pašā zieda vidū, auglenīcā, blāvi spīdēja plankums, ietinies zilganā dūmakā, kurā kustējās ēnas.

—    Raugieties tagad uzmanīgi! — bende nočukstēja.

Violetā gaisma zieda vidū sāka bālēt, kaut gan ziedlapiņas joprojām mirdzēja tikpat spoži. Zieds piepeši notrīsēja, un tam pāri kā mākoņa ēna saulei pārslīdēja zaļgana gaisma, un miglas aizkars izplēnēja zaļajā starojumā.

Pieci cilvēki, noliekušies pār savādo ziedu, raudzījās telpiskā attēlā, kurš bija reizē dzīvības pilns un arī sastindzis kā fotogrāfija, jo patiesībā kustējās, tikai ar simtkārtīgu palēninājumu.

Viņi redzēja zāli. Tumši zaļa, gara un lekna tā klāja visu zemi.

Viņi redzēja apelsīnkoka zarus, bet stumbra attēlā nebija. Sulīgi zaļu lapu ieskauti, zaros karājās oranži apelsīni.

Viņi redzēja uguni zālāja malā. Tā locījās zālē, un liesmas tiecās uz apelsīnkoka pusi.

—    Un tagad ieskatieties vērīgāk, — bende čukstēja. — Centieties iejusties ne tajā, ko redzat, bet gan — kā redzat…

Un ceļotājiem, arīdzan Gregoriusam sagriezās galva. Viņi raudzījās svešajā pasaulē no kādas hermētiski noslēgtas telpas. Viņi jutās, itin kā būtu iekausēti stikla gabalā, itin kā paši būtu pārvērtušies apelsīnkoka stumbrā.

Viņiem sažņaudzās sirds un aizrāvās elpa.

Bet bende turpināja:

—    Jā, a-pel-sī-ni — tā sauc šos dīvainos, sarkanīgi dzeltenos augļus, kādi uz Zemes neaug. To stāstīja uz nāvi notiesātais burvis… Trīsdesmit gadus es esmu centies saprast, bet velti. Un varu tikai atkārtot burvja vārdus: A-PEL-SĪ-NU koks — tie esam mēs! Ne atsevišķi cilvēki, pilsētas, kalni, valstis, kontinenti, jūras un okeāni, bet visa planēta Zeme! Un ne tikai Zeme, bet arī Mēness, Saule un citas planētas, kuras riņķo mūsu tuvumā, un gaišās zvaigžņu miriādes, kas mirdz pie debesīm bezmākoņu naktīs, un arī tas zvaigznes un planētas, kuras tikko dzimušas un kuru gaisma cauri koSma plašumiem vēl lido pie mums. APELSĪNU koks sastāv no tā visa! •

—    Mans kungs, jūsos iemājojis velns! — Gregoriuss iešņācās, bet bende viņā neklausījās un sauca:

—    Zvaigžņu miljoni! Planētu miljardi! Nezināms un neuzrakstāmi liels skaitlis, ja arī zinātu! Katra planēta, katra zvaigzne ir niecīga daļiņa, kuras saistītas vienā veselā, nedalāmā, kas veido kaut ko lielu tur, par ko mēs nekā nezinām, bet varam iedomāties līdzīgu mūsu Zemei!

—    Augstās rātes vārdā es jums aizliedzu klāstīt šādas ķecerības! — Gregoriuss nomurmināja. — Ar to jūs graujat pastāvošo kārtību!

—    Štrunts vien no tās ir! — bende atcirta. — Mūsu Zemei tuvojas kaut kas drausmīgs un nenovēršams — ugunsgrēks, kurā iet bojā pasaules! Laiks tur, kā jūs redzējāt, rit ārkārtīgi lēni, tomēr rit. To nevar apstādināt! Un uguns ložņā uz priekšu, un pienāks diena, kad tas sasniegs apelsīnkoku. Zaļā galotne ar dzeltensārtajiem augļiem uzliesmos kā lāpa, koks pārogļosies, viss mirs …

Bende pārvilka ar roku pār seju, it kā vēlēdamies aizdzīt šīs vīzijas.

—    Jā, •— Gregoriuss izdvesa im pārmeta krustu. — Grēki, grēki, viss par mūsu grēkiem, par daudz grēkots, par daudz, tā nu nevar, tas nav smuki.

Džīna kā apburta raudzījās zieda acī, un uz viņas lūpām vīdēja tikko tverams smaids; šķita, viņa atklājusi savas esības noslēpumu. Viņa čukstēja:

—    Dažkārt kaut ko tādu esmu jutusi, jā, tāda apjausma man ir bijusi. Cilvēki, kalni, akmeņi, jūra, sīkākā skropstiņa acu plakstā un maza vabolīte uz ceļmallapas … Kāds atnāks pie apelsīnkoka, kaut arī soļus spers viegli un uzmanīgi, tomēr simtiem zāles stiebriņu salūzis un pasaules ies bojā. Smaržīgais auglis ieripos viņa saujā, oranžā miza ar rūgteni saldo smaržu aizlidos sānis, un zeltaini sārtās šķēlītes izkusīs mutē. Un neskaitāms daudzums citu pasauļu eksplodēs, sašķī- dīs un izgaisīs bez pēdām.., Un, ja kāds apelsīnu noraus uz šīs Zemes, tad arī...

- Ragana! — Gregoriuss atieza zobus, uzmezdams Džīnai neķītru skatienu. — Pirms tev izdosies to pieburt, tu pati jau būsi sārtā pārogļojusies.

Ingus raudzījās ziedā, un viņa skatiens bija tukšs, zaļā dzīvības uguns bija izdzisusi. Tātad visa mūsu dzīve, visi mūsu centieni ir bezjēdzīgi, un to, pēc kā mēs ar Marku tiecāmies, ugunsgrēks pārvērš pelnos; ja mirstu es, tad tas nav svarīgi, bet, ja bojā iet viss, pilnīgi viss un nekas nav atkarīgs no mums, no mūsu rīcības, ja nav nākotnes ne labam, ne sliktam, tad vispār nekam nav jēgas; samierinies ar visu, lai kāds tas arī būtu, uzņem vienaldzīgi, veģetē kā amēba…

Arī Marvīnam ap dūšu bija visai čābīgi, taču zemapziņā pulsēja viena doma — varbūt zieda acs melo vai arī redzētais nav iztulkots pareizi.

—    Bet, mani draugi! — bende pārtrauca ieilgušo klusumu un aizklāja ar plaukstu zieda aci, tā piespiezdams klātesošos pievērsties sev. — Jūs taču nezināt pašu galveno, ko man pateica nabaga burvis. Viņš teica, ka nemaz nav jāgaida, kamēr ugunsgrēks tur aprīs apelsīnkoku, visu varot paveikt daudz ātrāk tepat. Viņš pats esot daudzreiz tik tikko novaldījies, lai to neizdarītu, jo neesot jau zinātniekam lielākas laimes kā redzēt savu atklājumu pārbaudītu dzīvē. Un tagad, kad viņam pēc tumsoņu melīgas denunciācijas esot jāiet bojā, viņš novēlot netaisnajai pasaulei iet… — sekoja kaut kas pavisam drausmīgs noslēpumainā aziātu valodā. — Arī es esmu zinātnieks, mani kungi!

—    Ko jūs gribat darīt? — Marvīns satraukti ieprasījās.

—    To jūs tūlīt redzēsit, mans kungs! — bende sacīja.

—    Bendes kungs! — Marvīns teica. — Es un mani draugi, tāpat kā jūs, vārdu sakot, mēs visi, izņemot nākamo rātskungu, kas jau izskaitļo Jūdasa grašus, esam nonākuši ļoti nepatīkamā situācijā. Šis vilkacis, zvēru pie Pestītāja aknām un Sātana asteskaula, taisās varas iestādēm, kuru uzticību viņš bauda, apsūdzēt mūs par ķeceriem, burvjiem, spiegiem un velns vien zina par ko vēl! Ko mēs darīsim? Es ierosinu draudzīgā vienprātībā grābt viņu ciet un …

—    Tas ir pilnīgi lieki! — bende atteica. Rokā viņam bija Marvīnam atņemtais stilba kauls.

—    Bendes kungs! — Gregoriuss iesaucās. — Manas simpātijas ir pilnīgi jūsu pusē! To, ko ķecerīgu un burvestībām caurstrāvotu teicāt jūs, mēs pierakstīsim šitiem trijiem Austrijas hercoga spiegiem. Cik sapratu no stāstījuma, jūs turat savās rokās mūsu Zemes likteni, tās būt vai nebūt! Lieliski!!! — viņš iekliedzās, izšļakstot siekalas uz visām pusēm. Zobi atņirdzās, un abi garie, smailie acuzobi bija gatavi iekosties visā pasaulē un sūkt tās asinis. Pūžņainajās acīs iedegās neprāta uguntiņas. — Bendes kungs! Par abiem mēs sagrābsim visu Zemi pie rīkles — un tātad pie rīkles būsim sagrābuši katru atsevišķi! Mēs kļūsim Kungi un Pavēlnieki pār visu dzīvo un nedzīvo, un tad uz Zemes beidzot sāks valdīt taisnīga un pareiza kārtība, ha, ha!

Bet neviens nebija ievērojis, ka bende nemaz neklausās, tikai kā hipnotizēts blenž violetajā ziedā un ka viņa acis ieplešas, itin kā būtu tur ko jaunu ieraudzījušas. Pēkšņi bende ierēcās:

—    Sātans ellē! Kam jānotiek, tas vienalga notiks! Ugunsgrēks sācies! Lai piepildās sadedzinātā burvja lāsts! Kāds lielisks skats!

Un, spēcīgi atvēzējies ar stilba kauiu, viņš gāza pa zieda aci.

Taču Gregoriuss, šausmās iesmilkstējies, pārliecās pār ziedu un, dabūjis ar kaulu pa galvu, aizsegdams kasti ar ķermeni, kliedza:

—    Attopies, draugs! Mēs kļūsim pasaules kungi! Mēs turēsim visus pie rīkles! Mums pieder pasaules iznīcināšanas monopols!

—    Ko tu muldi?! — bende, nekā nesaprazdams, mēģināja viņu atraut no zieda, bet Gregoriuss īdēja:

—    Uzklausi mani, uzklausi vienu mirklīti!

—    Runā aši! — bende uzkliedza, redzēdams, ka bārenis piesūcies pie kastes kā dēle un ar varu dabūt nost viņu būs grūti.

Te Marvīns satvēra Ingus roku, pagrūda Džīnu pa priekšu, un viņi metās cauri šaurajām pagrabtelpas durvīm, tad augšup pa kāpnītēm, garām skeletam uz ārdurvīm.

—     Turiet Austrijas hercoga spiegus! — no lejas atskanēja Gregoriusa brēciens, un pa pagraba durvīm klupdami krizdami izmetās bārenis un bende, kuru personās zinātne un vara acīmredzot bija atradusi kopīgu valodu.

Marvīns palēca atpakaļ, pagrāba skeletu un uzmeta virsū vajātājiem. Ķerdamies viens pie otra un gānīdamies, tie noripoja pa kāpnēm lejup.

Ceļotāji izspruka no mājas, neatskatīdamies laidās pa Kalēju ielu, tad iegriezās Skārņu ielā. Tālumā bija dzirdama divu vīru klaigāšana:

—    Turiet Maksimiliāna spiegus! Ķeriet ķecerus un burvjus!

Nokļuvis ierastajā skriešanas stihijā, Ingus it kā atdzīvojās, tagad jau viņš rāva sirmgalvi uz priekšu.

Skrienot garām Pils vīna pagrabiem, Marvīns jau bija galīgi bez elpas un prāts šāva laukā vecos stereotipus: jāuzpilda blašķe, taču Džīna deva viņam krietnu dunku mugurā, un, Ingus vilkts, sirmgalvis lēkšoja tālāk.

Iela izgāja uz laukumu, kurā atradās Pētera baznīca. No tās staroja gaišums un skanēja dziedāšana.

—    Uz baznīcu! Uz baznīcu! — Marvīns ieķērcās. — Es vairs neturos kājās!

Ingus, ne vārda neteicis, uzkrāva sirmgalvi sev uz muguras, bet Džīna nošņāca:

—    Dzer vēl vairāk, stulbeni, tad lēkāsi kā sienāzis!

Tā viņi nokļuva līdz baznīcai. Pat ārpusē ļaužu

bija, ka biezs, tomēr, baiļu dzīti, viņi it žigli iespiedās iekšā, kur gotiskajās velvēs atbalsojās kora dziedāšana.

Ļaudis bēgļiem nepievērsa nekādu uzmanību, jo no kanceles sāka runāt mācītājs. Viņi aizspiedās līdz kādai kolonnai un paslēpās aiz tās.

—    Gregoriuss ir te, Marvīn! — Ingus pēkšņi no- bālis teica.

—   Tad kāda velna pēc tu, garais, snaiksti savu galvu! — Marvīns novaidējās. — Meties četrrāpus, es pats novērtēšu situāciju.

Pieturēdamies pie kolonnas, Marvīns uzrāpās Ingum uz muguras un piesardzīgi pārlaida skatienu ļaužu pilnajai baznīcai.

No durvju puses viņā raudzījās Gregoriusa sarkanīgās, pūžņojošās acis. Bāreni uz rokām bija pacēluši divi lielūsaini karavīri. Viņš priecīgi ņirdza, izvilka no azotes mizerikordiju un, lai gan dievnamā ieročus vicināt neklājās, parādīja to Marvīnam.

Ticis lejā, Marvīns satriekts sacīja:

—    Tur glūn mūsu nāve.

. — Marvīn, es jums gribu ko pateikt! — Ingus ierunājās. Viņa seja bija bāla, tajā iegūlušās ciešanas un bezcerība. — Agri vai vēlu viņi dabūs mūs rokā. Paši mēs vainīgi, šeit iekuldamies. Bet varbūt tas ir tikai sapnis, no kura es kādā mirklī pamodīšos?

—    Turi muti, pienapuika! — Marvīns sašutis viņu pārtrauca.

—    Ja šeit būtu Marks… — Ingus žēli novilka. — Un kas jūs tāds vispār esat? Vai tik jūs mūs ar Marku visā šai nejēdzībā neievilinājāt?

—    Velns parāvis! — Marvīns sāka zaudēt pacietību. — Ko tu man šādus jautājumus neuzdevi agrāk, kad būtu bijis vairāk laika atbildēt? Kļūsti vīrs, pats pēdējais laiks mums drosmīgi bēgt!

—    Tad bēdziet… Man tomēr liekas, ka es sapņoju … Tūlīt, tūlīt es sasprindzināšu visu gribu un pamodīšos!

Nu, tad lai iet arī bojā, gļēvulis tāds, pikti nodomāja Marvīns, vazājas mums līdzi kā piektais ritenis. Džīna no visa spēka iecirta Ingum pļauku.

Puisis izrāvās no kaut kāda sastinguma, un caur smadzenēm izšāvās rīts pilsētiņā, kad meitene nāca pretim, saules auras ieskauta, japāņu gravīra ezermalā, šoseja, kad motocikli viņus ar Marku aizrāva ceļojumā, un stiga, kad skaistajai meitenei ap kaklu apvij ies zalktis ar dzeloni taustīja lūpas, un pēkšņi kaut kāds plīvurs noslīdēja viņam no acīm, un viņš atcerējāt ka mīl Džīnu, un skaudri apjēdza, ka tūlīt, tūlīt viņu var zaudēt uz visiem laikiem.

Viņš izmisis metās pakaļ Marvīnam un Džīnai, kuri caur piepildīto baznīcu lauzās uz altāra pusi.

Jā, tu pamodīsies, Marvīns nikni domāja, pamodīsies pēc tam, kad viņi tev sejā būs iešļākuši spaini auksta ūdens, jo no mežonīgajām sāpēm tu būsi zaudējis samaņu. Un tavā priekšā stāvēs Gregoriuss ar pergamentu, uz kura būs uzrakstīti viņam nevēlamu cilvēku vārdi, kurus savā mūžā tu pat dzirdējis nebūsi, un tu stāstīsi par viņu noziegumiem, runāsi visu, ko gribēs Gregoriuss un viņa kalpi, tu apmelosi nevainīgus ļaudis un ar to nolemsi viņus nāvei, trīcēdams sāpēs un dzīvnieciskās bailēs, lai tikai iztaptu atbildēt tā, kā tavi soģi to grib, lai tikai pēc viņus neapmierinošas atbildes nepaceļas bendes pletne, kura iedzelsies tavās izmocītajās miesās, un tu no jauna kauksi sāpēs,

liet līdzjūtību nekur neradīsi, jo tev apkārt būs nelieši, kuri par līdzjūtību atceras tikai tad, kad tā vajadzīga pašiem; un tiesas sekretārs pierakstīs tavu atzīšanos, mi tu to parakstīsi, jo labo roku tev būs atstājuši veselu, un pēc tam ar saviem parakstiem un zieģeļiem viņi apstiprinās, ka savos grēkos tu esi atzinies labprātīgi un neviena nepiespiests, bet tu ilgosies pēc nāves, taču tā nenāks, kaut arī pēc tā, ko būsi liecinājis pret Džīnu, mani, sevi un citiem, tev pienāktos pieckārtīgs nāves sods pēc jebkuras zemes likumiem, lomēr tev tiks dāvāta dzīvība — iekaltu važās viņi levi iemetīs akmens pagrabā pie maizes un ūdens —, un tu vilksi tur savus nožēlojamos gadus, netīrumos apskretējis, utu sakosts, pūžņojošām rētām, smirdēdams tā, ka pat cietumsargos izraisīsi riebumu, un, kad tu gribēsi padarīt sev galu, pat to viņi tev neatjaus, jo, raugi, tu varēsi būt noderīgs kā liecinieks kādā citā prāvā…

Marvīna domas pavediens pārtrūka, jo viņam garām aizspraucās Ingus, bet pašu kāds no aizmugures sagrāba aiz apmetņa. Tas bija Gregoriuss.

Marvīns strauji izrāvās, apmetni atstādams viņa rokās, un trieca Gregoriusam purnā savu dārgo blašķi. 1 .ai gan tā bija tukša, tomēr sitiens izdevās pietiekami spēcīgs, lai bārenis uz brīdi apstulbtu, bet Marvīns, Džīna un Ingus pagūtu aizspiesties līdz altārim.

Ceļotāji uztenterēja uz paaugstinājuma, un mācītājs kancelē apklusa pusvārdā, baznīcēnus pāršalca murdoņa, un iestājās pārsteigts klusums, kuru tūdaļ pārtrauca Gregoriusa brēcieni:

—    Turiet ķecerus! Sātana burvji! Antikristi! Austrijas hercoga spiegi! Ķeriet un sieniet!

Taču vārdu iedarbība bija pretēja — pūlis tādu briesmoņu priekšā pat padevās atpakaļ.

Ceļotāji aizmetās aiz dievgalda. Tālāk vairs nebija, kur bēgt. Marvīns ar plecu uzgrūdās pie krusta pienaglotajām Pestītāja kājām.

—    Nu laikam esam dimbā, Džīn! — Marvīns nelaimīgs nomurmināja. — Tādā bezizejā man vēl nekad nav nācies nokļūt, un ko ieraut arī vairs nav!

Viņš iebāza tukšo blašķi džinsu kabatā un aizsteberēja līdz paaugstinājuma malai.

Gregoriuss, kuram sekoja sargkareivji, spiedās pie altāra, līda kā kobra pie putniņiem, kuriem aizlauzti

spārni, un viņa sejā bija redzams, ka skorpiona melnā sirds gavilē.

Nokļuvis pie paaugstinājuma, viņš pacēla rokas, un visi pamanīja, ka vienā ir kails zobens, bet otrā — mizerikordija, briesmīgā «žēlastības devēja», ar kuru nobeidz pievārētu pretinieku.

Gregoriuss smaidā atņirdza asiņaino muti. Augšējā zobu rindā divi priekšzobi bija izbirdināti, un garie, tievie ilkņi tāpēc šķita vēl baisāki.

Mācītājs kancelē zaudēja samaņu, bībele ar sudraba krustu uz vāka nokrita lejā, un kāds izputējis spirta deģis paķēra to un iešāva azotē.

—    Tu, Marvīn, esi glums kā zutis, bet es uzberu smiltis — un rokā tu esi! — Gregoriuss līksmi teica.

Viņš pameta skatienu atpakaļ. Sargkareivji nepacietīgi gaidīja viņa pavēli, baznīcēni apstulbuši vēroja savādo ainu pie altāra, un viņiem sāka likties, ka šajos jaunajos, nemierīgajos laikos, kad ļaužu prātus sākušas pārņemt modernas idejas un tiekšanās pēc reformām, kā negaidīta Ziemassvētku dāvana tiek izspēlēta dievu zaimojoša mistērija, un pūlis sāka kurnēt. Te vēl zem kanceles izcēlās sajukums — bija pieķerts bībeles zaglis. Izputējušo spirta degi izrāva no baznīcas, ievilka šaurā ieliņā, kas veda uz Bagāto ielu, un tur viņam pārgrieza rīkli.

Bet Marvīnu pārņēma izmisums. Lai noturētos kājās, viņš pieķērās pie altāra, noraudams zemē samta pārklāju līdz ar visiem reliģiskajiem piederumiem, kas šķindēdami aizripoja pie baznīcēnu kājām, un iekliedzās kā ievainots dzīvnieks, mezdams sejā ne tikai Gregoriusam, bet arī visiem tiem, kas atradās baznīcā, šādus vārdus:

—    Jūs sagraujat to, ko mēs tikko esam sākuši celt! Jūs nogalināt mūs ceļa sākumā, pagātnes cilvēki, tumsoņi, atpakaļrāpuļi un jezuīti, lai tikai viss paliktu pa vecam! Jūs esat tā nezāle, kura iesēta velns zina kad un par kuru nekādos rakstos nav teikts, kad tā iznīks! Bet ir gan teikts Ekleziasta grāmatā, ka nezāle mainīsies un pielāgosies, tikai izšļāktā inde paliks tā pati un nebūs uz pasaules nekā jauna, kā nav jau bijis, un saule lēks, un saule rietēs, un jauni nezāļu dzinumi kauks pret sauli, smacēdami tos asnus, kas sevī nes cilvēces cerību!… Bet pasaulei tomēr ir nākotne, tā vērtīsies jauna un spoža, jo ir teikts, ka abās pusēs upei ir dzīvības koks, kas nes augļus divpadsmit reizes, un viņa lapas ir tautām par dziedināšanu, un jums būs to zināt, nevainīgās Jaunavas Marijas piesmējēji!

Gregoriuss tā vietā, lai ar precīzu zobena cirtienu apklusinātu brīvdomīgo miera traucētāju, apstulbis nolaida ieroci un raudzījās Marvīnā pavērtu muti, it kā neticēdams, ka mirstīgs radījums vispār spējīgs izrunāt šādus zaimus, pie tam vēl jūtoties pārāks par tiem, kuru rokās vara un spēks un kuri vienīgie ar savu olekti tiesīgi mērīt visu un visus.

Bet Marvīns iedvesmā ārdījās, apgāzdams altāri un kliegdams uz Gregoriusu:

— Tu ņirdzi un siti tamburīnu, kad mocekli šaustīja ar pletnēm un ar smago krustu dzina uz Golgātu, un vienīgi zemnieks Sīmanis līdzēja to nest, bet tauta stāvēja klusēdama, jūs dzirdat to, baznīcēni?! Un, kad Jēzu piesēja starp diviem laupītājiem, tad gavilēja tam- burīna sitēja melnā dvēsele, miljonreižu netīrāka par abu laupītāju dvēselēm, jo viņi laupīja, lai nenosprāgtu badā, bet tu, Gregorius, un tev līdzīgie jau sarēķinājāt procentus, kurus šī izrāde ienesīs, jo sapratāt, ka tās aizsegā jūs netraucēti varēsiet zagt, melot, laupīt, nodot, apspiest un slepkavot — un vienmēr kā izkārtne priekšā skanēs demagoģiskas frāzes par tuvākā mīlestību, godīgumu, vienlīdzību, taisnību, humānismu un velns zina ko vēl — un tikai dēļ viena: lai tu un tev līdzīgās nezāles varētu plaukt un zelt, izsūkdamas dzīvības sulu tautai… Bet nezāle iznīks un Brīvais Gars pacelsies virs gaišās pasaules, kuru radīs drosmīgi un lepni ļaudis!

Marvīns sāka klepot, jo tādu kliegtslodzi vairs nespēja turēt.

Gregoriuss atjēdzās un, dusmīgs pats uz sevi, ka ļāvis sirmajam bļaurim ļaudīm par samaitāšanu tik daudz patiesības sarunāt, cirta ar zobenu. Septiņdes- mitgadīgā rokai tomēr vairs nebija agrākās precizitātes, zobens iecirtās altārī un iestrēdza.

Tajā brīdī kāds uzsvieda kancelē spirta deģim atņemto bībeli, tā nokrita samaņu zaudējušajam mācītājam uz vēdera, viņš atjēdzās, uzsvempās ceļos un paskatījās pāri kanceles malai. Ieraudzīto viņš vēlāk arī godīgi aprakstīja paskaidrojumā priekšniecībai sakarā cir jukām baznīcā, piebilzdams, ka, cītīgi izprašņājot baznīcēnus, sargkareivjus un, pats pārsteidzošākais, arī rātskungu F. T.( kaut cik sakarīgu izpratni par notiekošo viņam nav izdevies radīt.

Bet ieraudzīja mācītājs skaistu, melnmatainu meiteni, kura ar muguru bija piespiedusies pie sienas zem krucifiksa, un tērpusies viņa bijusi vīrieša drēbēs, kuras likušās darinātas tieši viņas augumam. Un daiļajā sejā, kas atgādinājusi Marijas Magdalēnas vaibstus, vīdējis riebums un ienaids. Blakus meitenei, ar vienu roku viņu apskāvis, stāvējis slaids, gaišmatains puisis, kurš mācītājam licies kā Kritušais Eņģelis, tik daudz viņa glītajā sejā bijis neizpratnes, rūgtuma un nolemtības likteņa priekšā. Taču eņģelis tas nebijis vis, jo trūcis spārnu, kaut vai aizlauztu. Tātad abi bijuši nekas cits kā dieva zaimotāji, par to visdrošāk liecinājis trešais — pagarš, kalsnējs sirmgalvis, kurš, izkliegdams ticīgu cilvēku sirdis aizvainojošas ķecerības, skraidījis pa altāra paaugstinājumu, bēgdams no dievbijīgā rātskunga Gregoriusa F. T. rokas, kurā kā taisnīgas atriebes ierocis mirdzējusi mizerikordija, jo zobens, kas dievam tīkamajam darbam būtu visnoderīgākais, ticis neizraujami iecirsts altāra dēļos. Rātskungam palīdzējuši arī sargi, dzīdami ar alebardām nešķīsteni uz rātskunga mizerikordijas asmens smailes, bet diemžēl bīdamies grābt ciet viņu ar savām rokām. Tā sirmgalvis ticis atspiests pie sienas un aizstājies priekšā Marijai Magdalēnai un Kritušajam Eņģelim, jo citādi mācītājs viņus tomēr saukt nezinot, un iespējams, ka tā arī esot taisnība. Proti, kad klātesošajiem licies, ka sirmgalvi, kurš laikam bijis pats Sātans, drausmīgs izmisums jau plosījis gabalos, viņš, pievilcis izdēdējušās krūtis ar svētīto baznīcas gaisu, gribējis spļaut sejā rātskungam, kurš jau grābis viņu aiz rīkles ar vienu roku, otrā atvēzēdams mizerikor- diju, bet tad acīmredzot šausmās Sātana galvā izcēlies juceklis — un viņš iegaudojies necilvēciskā balsī rātskungam tieši sejā:

— Dieva Tā Kunga, Dēla un Svētā Gara vārdā — ej bojā!

Un tad, mācītājs tālāk raksta, izsakot šaubas, vai priekšniecība viņam ticēs, krucifiks nodrebējis, Pestītāja spēcīgie vēdera muskuļi saspringuši un ar neticamu spēku, atraudams pienaglotās kājas no krusta, Viņš spēris Gregoriusam sejā. No drausmīgā spēriena nokriukšķējis sadragātais žoklis, rātskungs kā nopļauts nogāzies, bet trīs nešķīsteņi pazuduši, tikpat kā izgaisuši; acīmredzot Pestītājs viņus nogāzis ellē. Savādi vienīgi liekoties, ka esot sadragāts žoklis dievbijīgajam rātskungam F. T.f jo nepieļaujama esot doma, ka Dieva Dēls būtu varējis tā kļūdīties, tomēr neko citu secināt nespējot ne viņš, ne baznīcēni, jo tikpat nepieļaujams būtu spriedums, ka Krustā Sistais patiešām tā gribējis… Tālāk ziņojumā priekšniecībai mācītājs izsakās par jautājumu, vai nepieciešams no jauna iesvētīt baznīcu, taču tas jau neattiecas uz mūsu stāstījumu …

XI

Saules apmirdzēta, krāčaina, asām akmens radzēm piemētāta, mežonīga upe, šķiezdama vērpetes, joņoja zem spilgti zilajām vasaras debesīm.

Gar krastu stiepās augstas un stāvas klintis, pēc formas atgādinādamas apsūkātus cukurgraudus.

Uz vienas no klintīm gulēja Marks. Blakus viņam, aizslēpies aiz spurainā kadiķu krūma, tupēja desmitgadīgais Ēriks, kurš šodien negaidīti bija uzradies pie sapulču ugunskura.

Upes vidū atradās sala. Pārredzama visā garumā un platumā, bagātīgi apaugusi ar krūmiem un kokiem, kreisajā pusē ar eglāju, tā šķita kā zaļš kuģis, kas traucas garām, nebēdādams nenieka, un par to, kas uz tā notiek, krastā stāvētāji var vienīgi minēt.

Tomēr viena saikne ar pārējo pasauli bija — trosēs iekārts, pāri veda šaurs laipu tilts, kurš salas pusē nobeidzās krasta nogāzē virs šauras smilšu sēres. Trošu gali bija nostiprināti ap četriem dziļi zemē ieraktiem stabiem.

Netālu no tilta smiltīs sauļojās divi peldbiksēs izmetušies puiši. Viņiem bija tā ap sešpadsmit gadu, galvas bija noskūtas līdz ādai. Viņi modri vēroja tiltu.

— Aivars un Einārs sāka bļaut, ka slīkstot, — Ēriks čukstēja Markam. — Tilta sargi skrēja šos glābt. Nu, es atkal žigli uz tilta un prom! — Puika smagi nopūtās. — Nekas cits neatlika kā pašiem meklēt glābiņu. Abas mūsu audzinātājas jau bija galīgi apstulbušas. Sākumā gan, kad uzradās plikgalvji, lamājās un draudēja ar visu ko, ja šie mūs nelaidīšot prom no salas, bet, kad viens skolotājai Mirdzai iesita pļauku, tā abas galīgi pārbijās. Viņas savāca mūs kopā vienā no apmetnes mājiņām, bet galvenais plikpauris pateica, lai šīs liekot mūs mierā, un mūsējie kļuva priecīgi. Viņš nozīmēja divus, kuri sagrieza kārtīgas kārklu vicas, un tie bija zobeni. Mēs maršējām, rīkojām ļ karaspēles, sadalījušies divās grupās. Sākumā bija interesanti. Visiem patika. Plikpauri sauca mūs par «kurkuļiem» un smējās.

—   Arī tev patika? — Marks vaicāja, paraudzīda- mies zēnā, kurš atkal nopūtās un pakasīja rudmataino galvu.

—   Vēlāk vairs ne, — viņš negribīgi atbildēja. — Tāpat arī Aivaram un Eināram. Mums sāka likties, kaut kas vairs nav labi. Daži pat kā mežoņi sāka cirst no visa spēka un kauties pa īstam. Karagūstekņiem sita pa stilbiem ar nātrēm. Bet plikpauri tikai uzjautrinājās un aicināja karot vēl drosmīgāk un nežēlīgāk. Audzi- ļ nātājas sēdēja būdā un laukā nenāca. Kad mēģināja nākt, «kurkuļi» paši ar nātrēm iedzina viņas atpakaļ.

Skrējienā aizelsies, viņiem blakus nometās Jenot- suns Nikters.

—   Bēdīgi, Mark! — viņš dvesa. — Mēs izpētījām upi. It visur krāces, atvari. Ja izdotos sadabūt laivas, ; ir tad nebūtu ko mēģināt. Cik var spriest, arī otrpus salai upe ir tāda pati. Vienīgā iespēja ir tilts.

—   Mazais, cik riebekļu īsti tur ir? — Marks pavaicāja.

—    Kopā ar «kurkuļiem»?

Nikters iesmējās un noglaudīja violeto matu jēnotu.

—    Plikpauru!

—   Es jau teicu, ka katram no viņiem uz jakas ir savs numurs. Un lielāku par divpadsmit es redzējis neesmu.

—   Mjā, — Nikters novilka, zobus plēsonīgi atņirgdams. — Ja pārējie ir tikpat dūšīgi tēvaiņi kā abi sargi, tad diez kas nav.

—   Viņi visi ir līdzīgi, — puika teica. — Viņiem : tik līdzīgas sejas, līdzīga izturēšanās, viņi runā līdzīgi, dara līdzīgi. Tikai vadonis atšķiras. No viņa visi bīstas, un visi viņu klausa uz vārda.

— Uz tik šaura un šūpiga tilta pat trīs četri var noturēties pret simtu, — Marks domīgi noteica.

—    Mark! — Nikters piepeši iesaucās, un viņa apaļajās acīs iedegās satraukums. — Laidīs bultas ribās,

ko?

Marks neatbildēja, un Jenotsuns vīlies pasmējās:

—    Es jau pajokoju! Nūjas būs gatavas pēc stundas vai pusotrām. Un neuztraucies — ne resnākas par Skrofa īkšķi. Tā Mežacūka solīja.

—    Es neuztraucos, Nikter, — Marks vēsi atteica. Jenotsuhs aizlavījās atpakaļ pie pārējiem, kuri bija ierīkojuši pagaidu apmetni piekalnē, kas aizsedza viņus no salas puses.

Marks palika. Arī zēns nometās guļus, un viņi vēroja pretinieka pozīcijas.

Marka prāts bija līksms, un grūti viņam nācās izturēties savaldīgi un aukstasinīgi, kā tas klājas vadonim. Kad izlūki bija atveduši zēnu un tas, juzdams neuzticību pret Zvēru cilvēkiem un domādams, ka no vienām lamatām iekļuvis citās, tomēr kaut cik sakarīgi bija izstāstījis notikušo, Marks bija sapratis, ka ir glābts: Zvēru cilvēkiem radās reāls mērķis, un «Sākums» varēja sākties. Vienā mirklī tukšā pļāpāšana «jādara, vajadzētu, būtu labi» pārvērtās skaistajā «vajag, veicam, esam!».

Viens no tilta sargiem piecēlās, nesteidzīgi pārlaida skatienu pretējam krastam un, garlaicības mākts, pacēla no smilšu sēres resnu, noglumējušu zaru un, ar abām rokām sagriezis to virs galvas, ielidināja straumē.

Upe zibenīgi satvēra koka gabalu, parāva zem ūdens, tad izsvieda laukā un, aizrāvusi vērpetēs, trieca pret akmens radzi. Zars pāršķēlās uz pusēm, it kā rotaļādamies būtu pārcirsts ar visasāko zobenu…

Diena jau tiecās vakarpusē, kad Zvēru cilvēki sapulcējās kalna nogāzē un lēma, kā rīkoties.

Viņi šķita kļuvuši pavisam citi cilvēki. Apātija, izlaidība un kašķīgums bija palikuši vecajā apmetnē. Viņi alka rīkoties. Nu viņi apzinājās, ka viņus gaida labs darbs, un viņi gribēja darīt labu. Likās, uz viņiem skatās visa pasaule. Katrs bija gatavs riskēt ar dzīvību. Kopīgā lieta katru bija pacēlusi pāri savam «es».

Saule rietēja, debesis kā ar akvareļkrāsām nopludinādama rūsgani sarkanīgas. Virs upes kūpēja migla. Rēns vējiņš no ūdeņiem uzdvesa miklu dzestrumu.

Pie tilta stāvēja cita sardzes maiņa. Raženi noaudzis puisis nodrebinājās un sāka ģērbties — uzvilka melnu mākslīgas ādas jaku ar fosforizētu numuru Deviņi uz krūtīm un muguras.

Trešais numurs jau bija apģērbies — mugurā tāda pati militarizēta fasona jaka, džinsi ar ādas uzšuvēm un armijas parauga šņorzābaki, kuru stulmi sniedzās gandrīz līdz puslieliem.

Ar plaukstu aizsedzis acis no saules, viņš vēroja pretējā krasta klintis.

Devītais numurs, stīvēdams kājās džinsus, neapmierināti purpināja.

—   Zini ko, Trešais? Mēs taču vadonim esam paši uzticamākie un disciplinētākie, kāpēc tad viņš nevarēja mūs nozīmēt sargāt tiltu pa dienu? Nīksti nu te pa tumsu, un ugunskuru arī nedrīkst kurt.

—    Devītais! — izberzēdams acis, satraukti iesaucās Trešais un izmetās trosēm pa apakšu uz tilta gala. — Kaut kādi velkas šurp!

Devītais steigšus uzrāva zābakus un uzlēca uz tilta dējiem, rupji pagrūda nost Trešo, kurš acīm redzami bija pakļauts viņam, jo uztvēra to kā pašu par sevi saprotamu.

Šurp nāca divi puiši, pieturēdamies pie virvju margām, kas bija novilktas gar grīļīgā laipu tilta vienu pusi. Pa priekšu gāja plecīgākais, ģērbies džinsos un sarkanā «Adidas» krekliņā, bet otrs, trauslākais, droši soļoja viņam aiz muguras, bezbēdīgi svilpodams.

Kad viņi bija tikuši līdz tilta vidum, Devītais sakrustoja rokas aizlieguma žestā un iekliedzās:

—    Stāt! Ne soli tālāk! Grieziet atpakaļ!

Nācēji saskatījās, paraustīja plecus un turpināja ceļu.

—   Trešais, joz pēc vadoņa! — Devītais satrūcies iesaucās, un Trešais iemetās krūmos.

—   Atpakaļ, stulbeņi! — Devītais izmisis kliedza, nolādēdams likteni, ka svešie parādījušies tieši viņa dežūras laikā.

Devītais pagājās pretim Markam un Nikteram, bet ne tālāk par to vietu, kur zem tilta sākās upe. Tas viņu izglāba. Kliegdams, lai nācēji vācas pie visiem velniem, Devītais aizšķērsoja viņiem ceļu, bet Nikters paslīdēja garām Markam, zibenīgi metās Devītajam kājās, un Marks plikgalvi pagrūda uz to pusi, kur nebija margu, un tas nokūleņoja uz smilšu sēres pie paša ūdens, apdedzinādams roku ledusaukstajā straumē.

Marks un Nikters noskrēja no tilta uz salas, taču tas arī bija viss.

No krūmāja izslīdēja garš un stiegrains puisis un vēsā mierā sakrustoja rokas uz krūtīm. Rietošās saules stari it kā vēl pasvītroja viņa sejas nepareizos vaibstus un kumpaino spāniešu degunu.

—    Stop, Mark, stop! — viņš teica, un sejā sastinga augstprātīgs smaids, kurā jautās arī apslēpts prieks.

Nikters jau gribēja mesties puisim virsū, bet Marks satvēra viņu pie pleca.

—    Kas tas par ķēmu? — Vilfrēds ziņkārīgi ievaicājās.

Jenotsuns pasmaidīja, tad pārvilka ar plaukstu pār violeto frizūru, pēkšņi atņirdza zobus un ierūcās kā vilks.

Vilfrēds nosmējās.

—    Mūsu kompānijā suņa vēl nav. Būs jāpasaka puišiem, lai pameklē ķēdi un uzpurni.

—    Mēs atnācām ar miermīlīgu piedāvājumu, — Marks centās runāt savaldīgi. — Atlaid sīkos un tantes!

Devītais numurs palēcās, ieķērās tilta dēlī un uzvilkās augšā uz laipām, nogriežot atkāpšanās ceļu.

—    Savādi no tevis kaut ko tādu dzirdēt, Mark! — Vilfrēds teica. — Tu taču zini, ka neieredzu tevi un tavu drauģeli Ingu. Starp citu, kur tad viņš ir?

Marks paraustīja plecus, un Vilfrēds turpināja:

—    Tāpat es zinu, ka tu neieredzi mani. Mūsu mazpilsētiņa tomēr bija pietiekami liela, lai mēs abi izvairītos no galējībām. Bet ko tu velcies uz šo salu, kur vietas pietiek tikai vienam?

—    Atlaid sīkos un tantes, tad es aiziešu.

—    Kaut arī tu esi mans ienaidniek, Mark, es nemēģināšu atriebties. Ļauju tev aiziet, kamēr vēl esi sveiks un vesels.

Un Vilfrēds ar rokas mājienu lika Devītajam aizvākties no tilta. Tas mirklī paklausīja, aizskrēja un nostājās piecus soļus aiz Vilfrēda.

—    Es aiziešu, bet tikai tad… — Marks nepaguva nobeigt. Vilfrēds īsi iesvilpās.

No krūmiem kā ēnas izslīdēja un vienā līnijā aiz Vilfrēda muguras nostājās kāds desmits plikgalvju. Arī viņiem mugurā bija pēc militāra fasona šūdinātas melnas ādas imitācijas jakas, džinsi un šņorzābaki. Uz krūtīm un mugurām cipari. Puiši šķita apbrīnojami vienādi, taču tā bija drīzāk iekšēja līdzība: tas bija desmits vienādu robotu, kas ieprogrammēti vienādai pasaules uztverei un bezierunu paklausībai.

*— Viens žests, — teica Vilfrēds, apmierināts ar radīto iespaidu, — un jūs abi gulēsiet man pie kājām. Es sameloju, ka neesmu atriebīgs. Es pats vēl nezinu, ko ar tevi izdarītu, ja tu nāktu manos nagos. Man palīdz savaldīties tikai tas, ka skaidri zinu, nekur tu neizspruksi, tas notiks mazlietiņ vēlāk.

Vilfrēda acis samiedzās, un Marks juta, ka nobāl.

—    Kas tad tevi tagad kavē? — viņš prasīja.

—   Tas, ka mēs esam «Sākums», Mark! — Šie puiši vēl ir kā čūskulēni oliņās. Pret gaismu var redzēt, kā viņi kustas aiz caurspīdīgās čaumalas, bet izšķilties viņi vēl nespēj. Un es kā gādīga čūsku māte domāju tikai par to, kā saglabāt perējumu. Un, ja pastāv kaut niecīga varbūtība, ka mangusts var iznīcināt oliņas, es apspiežu savu taisnīgo ienaidu un ieraujos alā. Kad čūskas aizložņās pa plašo pasauli, pārvēršot to pēc sava ģīmja un līdzības, mangusts galu dabūs tā kā tā.

—   Atlaid puikas, tad vari nodarboties ar saviem zooloģiskajiem eksperimentiem! — Marks izgrūda;

—    Diemžēl «kurkuji» pašlaik tikai tiek izdēti. Oliņām priekšā vēl garš inkubācijas periods. Kā es viņus varu atlaist? Un vislabāk būtu, ja tu mums izdotu aizbēgušo «kurkuli».

—   Atlaid zēnu un abas vecenes, Vilfrēd! — Marks lūdzoši teica un sakoda zobus, juzdams, ka seju pārņem stindzinošs aukstums — kā vienmēr pirms eksplozijas. — Es būšu tev ļoti pateicīgs.

—   Nelabi paliek, skatoties, kā tu te zemojies, — Vilfrēds ieņirdzās un tūlīt satrūkās. — Stop, Mark, stop!

Bet Marks piesita Nikteram pie pleca — un viņi abi zibenīgi metās katrs uz savu salas pusi.

Vilfrēds apcirtās pret savējiem, ar plašu vēzienu sadalīja rindu divās daļās, žests pa labi, pa kreisi, un viena puse Numuru aizrikšoja pakaļ Markam, otra — pakaļ Nikteram.

Pie Vilfrēda palika Trešais un Devītais.

Aizsedzis acis no kvēlojošās saules, kas spīdēja tieši sejā, Vilfrēds centās kaut ko saskatīt pretējā krastā.

—    Gatavs derēt, ka viņi nav vieni, — viņš noburkšķēja, noņēma no kakla ķēdīti ar svilpi un pasvieda Devītajam, kurš bijīgi to satvēra.

—    Skaties ar abām acīm! Tiklīdz pamani pie tilta kaut ko aizdomīgu, svilp signālu «Briesmas!».

—    Jā, vadoni! — Devītais nelaimīgs nočukstēja, vai ļimdams aiz milzīgās atbildības, kas pēkšņi no jauna uzgūlās viņa pleciem.

—    Tu, Trešais, deso pakaļ violetā suņa vajātājiem un saki, lai šo stiepj šurp pie tilta!

—    Klausos, vadoni! — Trešais samirkšķināja acis un priecīgs aizlēkšoja.

Pats Vilfrēds devās pakaļ Marka vajātājiem.

Sala atgādināja ovālu, kas iesviests krāčainās un mežonīgās upes pašā vidū, un platākajā vietā nepārsniedza trīssimt metru. Straumes izgrauztie dolomīta, smilšakmens un granīta krasti, apauguši ar biezu krūmāju, nokarājās pāri upei, un tikai vienā vietā, tur, kur bija ierīkots tilts, pie ūdens veda daudzmaz lēzena nogāze, kurā pārdesmit metru garumā bija izcirsta krūmu josla, un šī sprauga šķita kā zaļas ķirzakas mute, gatava ar tilta mēli salā ieraut vai izspļaut atpakaļ bezrūpīgos klaiņotājus. Salas vidieni klāja pļavas ar alkšņu un kadiķu saaudzēm, stīdzēja jaunie bērziņi un ozoliņi, auga vītoli. Salas vienu galu aizņēma sirms egļu mežs, kas pārgāja bērzu, pīlādžu un apšu birzī.

Izlauzies cauri krūmiem pļavā, Nikters joza uz salas viņu galu. Viņam pakaļ dzinās pieci plikgalvji, un rietošajā saulē vajātāju ēnas raustījās kā melnas liesmas.

Marks bija laidies uz eglāju pusi.

Klusu un piesardzīgi, lai neuzmītu uz kāda nokaltuša sprunguļa, Marks slapstījās pa mežiņu.

Bet vajātāji nesteidzās. Soli pa solim viņi rūpīgi ķemmēja eglāju.

Pa to laiku Nikters beidzot bija ielenkts, nogāzts zemē, viņam sasietas rokas un kājas. Piektais numurs notēsa mietu, izmauca to cauri gūstekņa rokām un kājām, un divi uzmeta viņu plecos un nesa kā dzīvu jeņotsuni, kurš tik vien varēja kā ņirgt zobus un spirināties.

Pašā upes krastā, kur beidzas egļu mežiņš, slēpās Ceturtais, Septītais un Vilfrēds. Viņš /nervozēja: atstāt viena paša Devītā uzraudzībā tiltu bija riskanti, taču kārdinājums dabūt savos nagos seno ienaidnieku ņēma virsroku.

Kad starp kokiem pazibēja Marka siluets, Vilfrēds noraustījās klusos smieklos un uzsauca:

—    Mark!

Zvēru cilvēku vadonis instinktīvi ķēra pie jostas, taču maksts bija tukša; pats dunci bija iedevis Skro-. fam nūju drāšanai.

—     Nāc nu šurp, nekautrējies! — Vilfrēds centās runāt laipni. — Ja jau negribēji iet prom no salas, tad panāc vien šurp! Negribas līst tev pakaļ eglēs, sabirs vēl skujas aiz apkakles.

Ceturtais un Septītais, iznākdami no zaru aizsega, nosmējās.

—    Nu jau tu man vairs neļausi aiziet? — Marks zobgalīgi atsaucās.

—    Tu neesi muļķis, — teica Vilfrēds.

—    Tad izšķiram mūsu naidu godīgā divcīņā?

—    Tu esi muļķis! — teica Vilfrēds.

Bet, tiklīdz viņš pacēla roku, gribēdams dot zīmi abiem Numuriem mesties mežā pēc Marka, no tālienes, kur atradās tilts, atskanēja dzidri svilpes treļļi.

Ceturtais apjucis paskatījās Vilfrēdā.

—    Vadoni, signāls nav mūsējais!

Vilfrēds nolaida roku un noknikšķināja pirkstus, garais augums saguma. Viņš teica:

—    Ja tur uzradušies kaut kādi nelieši, kas ir stiprāki par mums, tad nav jēgas ar Marku vienu pašu izrēķināties. Jo tad mūs gaida tāda pati atmaksa. Ja šis nepareizais signāls ir vienkāršs pārpratums, tad viņš tāpat nekur neizspruks.

Zvēru cilvēku uzvara bija pilnīga. Satrauktas, laimīgas sejas, un katrā apziņa, ka veikts kaut kas lielisks un labs.

Numuri sēdēja vienkopus zālītē. Viņu sejas bija vienaldzīgas; tajās jautās padevība liktenim. Viņiem bija sasietas rokas un kājas. Viņus apsargāja Lācis Urs un Briedis Kervids, bruņojušies ar lazdas nūjām.

Zvēru cilvēki priecīgi stāstīja vadonim savus pārdzīvojumus.

—    Zini, Mark! — Arvikola lēnprātīgi smaidīja. — Viens no plikgalvjiem gribēja man noplēst no galvas ūdensžurku. Bet tad gan es viņam gāzu! Ar koku tieši pa pliko pauri!

Lācis Urs laizīja nobrāztos pirkstu kauliņus.

—    Tas bija loti jocīgi, Mark! Saule norietējusi, un viņiem tās galvas tikpat kā olas; ej nu pa tumsu saredzi, kur žoklis, kur pakausis.

Nikters smējās locīdamies, kad stāstīja par savu piedzīvojumu.

—    Kad viņi mani nogāza zemē, tad gan biju pārbijies, domāju, nospārdīs līdz nāvei! Bet, kad viņi mani nesa, uzvēruši uz mieta, tad no šūpošanās iekšā sāka kutēt un bija jāsmejas pret paša gribu. Viens plikpauris jau sabijās, ko teikšot vadonis par to, ka viņi mani trenkājuši tik ilgi, kamēr pataisījuši traku, jo nu no manis vairs nekā sakarīga nevarēšot uzzināt.

Zebiekste Mustela un Vālodze Orioiida Trešajam numuram, kurš bija dabūjis pa galvu no Arvikolas, lika uz brūces māllēpeņu lapas. Mustela pārmetoši šņāca:

—    Tu mums ar ļaunu — mēs tev ar labu.

Bet plikpauris negribēja piekrist:

—    Man gan liekas, ka tā druknā mātīte ar koku nekas labs vis nebija.

Vienpadsmitais, gulēdams knūpus uz sāniem, šķībi palūrēja un ar uztūkušām lūpām nočukstēja:

—    Aizejiet kāds uz būdām. Učenēm līdzi ir sanitāru soma.

Vilfrēds, visu aizmirsts, stāvēja, rokas kabatās sabāzis, un uzmanīgi vēroja notiekošo.

Kastors, atspiedies ar muguru pret vītolu, masēja stilbu un, pamanījis Numuru vadoni, iesaucās:

—    Ei, kāpēc neviens nesasien galveno maitu?!

Vilfrēds iesmējās.

—    Jā, ko tad šitas? — ietarkšķējās Dvīņuvāveres, meklēdamas virvi. — Sitas tūlīt aizbēgs! Krūmos iekšā un prom! Jāsasien, jāsasien! Vulpo, nāc palīgā! Žigli, žigli!

Pienāca Lapsa Vulpo un, glāsmaini smaidīdams, paņēma no Skiuras virvi.

—    Tūlīt jūs, Skriuras, redzēsiet, kādus jūrnieku mezglus sien vecs jūraslapsa!

Vilfrēds salika rokas uz muguras.

Skiuras ziņkārē vēroja, kā virve, mezdama sarežģītus līkločus, apvij ienaidnieka rokas, un mezgli sametās tik cieši, ka Vilfrēds neviļus sāpēs ievaidējās.

Vulpo jau gribēja palaļst virves vaļīgāk, taču Skiuras priecīgi iečirkstējās, tā viņam vajag, mazu bērnu mocītājam, nelietim pēdīgajam, tu esi lielisks, Vulpo, tu esi kārtīgs lapsu čalis, un viņš atstāja mezglus, kā bija, kaut arī zeltainajās acīs pavīdēja spējas izbailes. Vilfrēds, viņā smagi raudzīdamies, lēni teica:

—    Es jau nu to pārcietīšu, oranžmati. Bet vai pār- cietīsi tu?

Taču Skiuras nobālušo Vulpo aizrāva projām, un tas tūlīt Vilfrēdu aizmirsa.

Vilfrēds nomākto gūstekņu bariņā sameklēja Devīto, atlaidās tam blakus vībotnēs un noziedējušās jāņuzālēs un teica:

—    Tevi nosist par maz.

—    Jā, esmu caurcaurēm vainīgs, — asarainā balsī iešņukstējās plecīgais, garais puisis.

—    Mēs pagūtu atgriezties pie tilta, ja vien tu būtu devis signālu, — Vilfrēds sacīja, ar zobiem norāva rūgto pelašķa ziediņu un sāka košļāt.

—    Jā, tā būtu bijis… — Devītais nelaimīgs piekrita. — Kad viņi mani nolidināja no tilta, man iekšā kaut kas sāka raustīties, trūka elpas un gar acīm griezās zili zaļš.

—    Tad tev to vajadzēja man pasacīt.

—    Tu būtu domājis, ka es… ka man vairs nevar uzticēties… Būtu Trešo ielicis manā vietā, bet mani — viņa. No tā es baidījos…

Vilfrēds izspļāva pelašķus.

—     Un tad uz tilta atkārtojās tas pats… — Devītais turpināja. — Atkal galva sagriezās, es vēmu. Pa to laiku viņi bija klāt… Pēc tam atskrēja tie, kas gūstīja violeto suni, un tos viņi pieveica viens divi, lai arī mūsējie dūšīgi turējās pretī. Tad Astotais un Divpadsmitais atstiepa suni — un arī šos sagūstīja. Un tad viena padauza ar sarkaniem matiem, bet foršs skuķis, jei bogu, norāva man no kakla svilpi un sāka svilpt. Nu, signālu jau viņai neviens, saprotams, neteica, un tāpēc šī svilpa kā kanāriņš, un tie, kas bija aizjozuši pakaļ viņu vadonim, likās uz šejieni atpakaļ kā tādi aptaurēti, kaut signāls taču nebija riktīgais, un tā viņus pa vienam aplasīja.

—   Turi muti! — pienākušais Lācis Urs viņam viegli uzsita ar nūju pa sprandu. — Bija teikts — nesarunāties!

Kad sargs aizgāja tālāk, Devītais izmisis čukstēja:

—    Es izpirkšu savu vainu! Tikai nesodi bargi! Tu taču zini, ka es tev esmu visuzticamākais un paklausīgākais. Citi, saņēmuši pavēli, vēl kaut mazlietiņ to prātā apsver, bet es vairs ne, es domāju tikai par to, kā labāk pavēli izpildīt.

—    Aizver žaunas! — Vilfrēds nošņāca.

—    Vilfrēd, piedod! — Devītais šņukstēja. — Žēlastības viņiem nebūs! Es atriebšos nežēlīgi!

—    Tādas domas met laukā no galvas! — Vilfrēds cieti teica. — Tu rīkosies tikai tā, kā likšu. Un, ja es pat pavēlēšu violetajam ķēmam laizīt pazoles, tu to darīsi!

—    Jā, vadoni… — Devītais nočukstēja.

Pa pļavu pie tilta pienāca Skrofs, nesdams sanitāra somu. Viņam sekoja desmitgadīgu puišeļu bars. Katram rokā bija kārklu vica. Baram pa priekšu soļoja drukns un plecīgs puika, kurš nebūt nelikās pārsteigts par ieraudzīto.

—    «Kurkuļi», stāt! — viņš falsetā nokliedza. — Divās rindās stā-ties!

Puikas vingri, bez drūzmēšanās un grūstīšanās, turot kārklu rīkstes pie pleca kā zobenus parādē, ieņēma savas vietas.

«Kurkuļu» komandieris vērīgi paraudzījās apkārt un pamanīja mazo Ēriku, kas bija patvēries alkšņu krūmā.

—    Un tu?! — viņš metāliskā balsī uzsauca. — Marš, ierindā!

Puika sakustēj ās, tad, it kā glābiņu meklēdams, pieskrēja pie Skrofa, paķēra no viņa sanitāra somu un pārlika pār plecu.

«Kurkuļu» komandieris izlikās to neredzam, nokliedza:

—    Uz la-bo!

Zēni pagriezās divrindu kolonnā. Dūšīgais «kurkulis» nostājās priekšgalā un nokomandēja:

—    Soļos, marš!

Viņš ar plecu pagrūda nost ceļā stāvošo Kervidu; tas apjucis nogrozīja galvu. Zvēru cilvēki izbrīnīti saskatījās.

Pie Vilfrēda komandieris nobrēcās:

—    «Kurkuļu» banda, stāt! Uz krei-so!

Kolonna pagriezās.

—    Mier-ā!

Pēkšņi Vilfrēds sāka neganti smieties. Tie bija histēriski smiekli; viņš apvēlās uz mutes un iespieda seju zālē, uz muguras sasietās rokas svaidījās kā aizlauzti spārni, un viņš gārdza vai bez elpas:

—    Es… vairs… nevaru! īsta … trakomāja!

Bet zēni stāvēja miera stājā un nopietniem ģīml- šiem raudzījās vadonī, kuram acīmredzot bija vislabāk zināms, kad jāsmejas, kad jāraud vai jādodas kaujā.

Kad Vilfrēds tika pie elpas, viņš uzslējās sēdus un uzsauca:

—    Komandē, Jurkiņ! Redzi, tur pie tilta gala stāv jaunais virspavēlnieks!

—     «Kurkuļu» banda! — Jurkiņš nobrēca. — Uz la-bo! Soļos, marš!

Puikas nosoļoja apkārt Vilfrēdam un aizmaršēja pie Marka, jo vienalga, ja noticis pučs un pie varas ir cits, armija zvēr tam uzticību. Komandieriem ir vienalga, kam kalpot, tie tikai negrib, ka armiju izformē. Taču tieši tā notika.

Jurkiņš nostādīja «kurkuļus» Marka priekšā un, vienu roku piespiedis pie sāna, bet otrā vicinādams kārklu zobenu, devās pie jaunā virspavēlnieka, kas, nemaz neatļāvis komandierim atvērt muti ziņojumam, izrāva viņam no rokas zobenu un, neteicis ne vārda, aplasīja ieročus arī visiem «kurkuļiem».

Tie sāka neapmierināti burkšķēt.

Markam sanāca dusmas. Šie mazie muļķīši, kurus Vilfrēds bija paredzējis pārvērst par tādiem pašiem robotiem, — tagad viņi vēl glūnēs viņā kā savā ienaidniekā!

—    Viss, puikas! — Marks centās pasmaidīt. — Sitās spēles beigušās. Tās nav labas spēles.

—    Tu mums iemācīsi citas? — kāds «kurkulis» naidīgi prasīja.

—    Rīt redzēsim! — Marks atteica. — Un tagad izklīstiet!

Ierinda izjuka, bet Jurkiņš Markam teica:

—    Tu gan esi riebeklis!

Un, aizgājis pie Vilfrēda, nometās tam blakus.

—    Tas jaunais nu gan ir cūkai Gribi, es tev at- sicšu rokas?

—    Izgaisti, «kurkuli»! — Vilfrēds teica.

Jurkiņš, apvainots uz visu pasauli, nošņaukājās un aizvilkās pie pārējiem zēniem, kurus, kladzinādamas kā vistas, kas piepeši uzgājušas pazaudētos cālēnus, jau glāstīja un apčubināja abas audzinātājas.

Marks aizgāja pie viņām.

Ieraudzījušas personu ar normālu galvas apmatojumu, viena sāka histēriski smieties, apķērās Markam ap kaklu un noskūpstīja uz vaiga, otra izplūda asarās.

—    Ak dievs, kāda laime, ka jūs ieradāties! — priecājās pirmā. —* Tie briesmoņi uzkrita mums kā no gaisa, mēs nudien vairs nezinājām, ko iesākt.

—    Mēs gribam tikt ātrāk projām no šejienes, — šņukstēja otrā. — Ak, kāpēc mēs puikas vedām ekskursijā uz šejieni!

—    Pārstāj raudāt, Vilhelmīn! — teica smaidošā Mirdza, tikpat korpulenta un ģērbusies tādā pašā puķainā kleitā kā kolēģe. — Zināt, tādas ekskursijas vasaras brīvlaikā ir briesmīga lieta.

—    Jā, — Marks piekrita, domādams, kā ātrāk tikt no viņām un puikām vaļā. Prātīgākais būtu, ja jūs savāktu zēnus, saskaitītu, vai neviena netrūkst, un dotos uz mājām!

—    Tas ir ideāli! •— Mirdza sajūsmā iesaucās un stalto puisi ar normālajiem matiem nobučoja uz otra vaiga.

—    Tagad? Tumsā? Naktī? — Vilhelmīne ievaimanājās un piespieda sev klāt trīs puišeļus, kuri, iegrūsti ar deguniem kuplajās miesās, aiz elpas trūkuma spirinājās, līdz izdevās atbrīvoties. — Ar bērniem mežā? Vai prāts?!

—    Nepsiho! — Mirdza viņai uzkliedza un smaidīdama sacīja Markam:

—    Ja jums nav iebildumu, mēs labāk pagaidītu gaismiņu.

—    Dariet, kā gribat! — Marks atteica. — Tikai sa- vāciet puikas, lai nemaisās pa kājām!

Teikdamas bezgalīgus «paldies», abas audzinātājas sāka dzenāt kopā savus zeņķus, kuri neizrādīja nekādu sajjūsmu par pašreizējās dzīves pēkšņo ievirzīšanos pierastajā vienmuļībā. Gan ar mīļiem vārdiem, gan uzbrē- cieniem un pļaukām viņas puišeļus tomēr sadabūja rokā, aizdzina un iespundēja divās atpūtnieku mājiņās.

—    Jā, Mirdziņ, — Vilhelmīne teica un noslaucīja asaras, — šitie atnācēji ar gaiļu sekstēm jau nav neko labāki par plikpauriem.

—    Visi viņi ir draņķi! — Mirdza iesmējās un no- šņirkstināja zobus.

—    Tu domā, šitie sīkie, kad izaugs, būs labāki? — Vilhelmīne atkal iešņukstējās.

—    Ak, tādi paši riebekļi vien būs! Jau tagad nav labāki, — atteica Mirdza un aizgāja uz savu mājiņu.

Zvēru cilvēki nolēma Numurus līdz rītam ieslodzīt abos šķūnīšos. Kad viņus ar sasietām rokām kā paklausīgu aunu baru dzina uz apmetni, Marks Otrajā numurā sazīmēja kaut ko pazīstamu.

—     Ei, tu, ar Otro numuru! — Marks uzsauca. — Panāc šurp!

Tas izlikās nedzirdējis un, paātrinājis soli, centās iejukt priekšā ejošajos.

Marks iesmējās un izvilka viņu no gūstekņu bara.

Te apstājās arī Vilfrēds, taču viņš neraudzījās vis uz Marku, bet gan uz Otro. Vilfrēda seja bija briesmīga, un Otrais, sastapis viņa skatienu, nodrebēja, ierāva galvu plecos un kaut ko nedzirdami murmināja it kā lūgdamies žēlastību.

Alkess pagrūda Vilfrēdu, un tas steidzās panākt savējos, bet Marks pagrieza Otrā seju pret mēness gaismu un apstulba — tas bija viņa klasesbiedrs Gints. Tikai blondie un sprogainie amoriņa mati nodzīti, apaļie un sārtie vaigi iekrituši, sejā ievilrkušās nelaimīga cilvēka rievas. Neaizmirstuļu krāsas acīs bija padevība un bailes, arīdzan kaut kas līdzīgs kaunam.

—    Kā tu šeit gadījies, Bezmugurkaula Gliemezi? — Marks jautri ieprasījās, jo, nevar noliegt, viņam sagādāja prieku, ka šis bezrakstura mīkstmiesis beidzot bija iepiņķerējies kādā ķezā.

—    Es neatbildēšu itin nekā, kamēr klāt nebūs Vilfrēds, — Gints teica apdzisušā balsī. — Tu vari darīt ar mani, ko gribi, es neko nestāstīšu.

—    Nomierinies, Gliemezi! — Marks pasmējās. — Neviens nekā tev nedarīs, klusē kaut vai visu mūžu.

—    Mēs esam tik daudz draņķību paguvuši sadarīt, ka es tev vienkārši neticu, — puisis izgrūda.

—    Negribi — netici! Rīt pats redzēsi.

—    Ko redzēšu?

—    Nebaidies, Gliemezi! — Marks uzsita viņam uz pleca. — Kuri gribēs un kurus, bez šaubām, gribēs Zvēru cilvēki, varēs palikt pie mums. Citus palaidīsim uz visām četrām debespusēm.

—    Mark, tu esi jucis?! — Otrais numurs patiesās šausmās iekliedzās. — Tu gribi atlaist Vilfrēdu?!

—    Nevazāšu taču viņu līdzi pa pasauli.

—    Viņš savāks jaunu bandu un vispirms piebeigs atkritējus. Pēc tam iznīcinās Zvēru cilvēkus.

—    Pirms pāris stundām tu redzēji, kas notika ar viņa bandu.

—    Nedrīkst atlaist Vilfrēdu, Trešo un Devīto! — Gints iešņukstējās. — Tad murgi sāksies no gala.

—    Ko tad ar viņiem lai dara? — Marks jautāja, juzdams, ka rodas jauni sarežģījumi tur, kur viņš tos nekādi nebija gaidījis. — Varbūt tu ierosini…

—    Jā, tieši to es gribēju teikt, — Gints izdvesa, Markam vairs acīs neskatīdamies.

—    Tu tomēr esi pēdējais mēsls, Gliemezi! — Marks sacīja.

—    Ja tavējie nebūtu uzvarējuši… Vilfrēds nekavētos to izdarīt ar tevi.

—    Mēs esam citādi! — Marks dusmīgi iesaucās. — Mēs no jums atšķiramies kā diena no nakts!

—    Kāda tam nozīme! — Gints norija asaras.

—    Zini ko, Bezmugurkaulniek, parunāsim rīt! Es esmu ļoti noguris. Un joz pie gūstekņiem! Tava vieta pagaidām ir tur.

Marles ašā solī aizsoļoja, Gints metās viņam pakaļ, taču paklupa pār cini un novēlās zemē. Viņa augums raustījās elsās.

Marks atskatījās. Viņu vienlaikus pārņēma žēlums un riebums, pat naids pret šo gļēvo radījumu, kurš atkal šķērsojis viņa ceļu. Labāk jau tāds kā Vilfrēds, Marks nikni domāja, labāk jau tāds, tikai ne mīkstmie- sis receklis, ķas ļum tur, kur viņam nav vispār tuvumā jārādās.

—    Labi, — viņš teica un izvilka dunci, pārgrieza virves ap Ginta rokām. — Lasies pie pārējiem! Par visu runāsim rīt.

Aiz muguras nočabēja zāle. Marks atskatījās. Tur stāvēja Nikters. Viņa sejā bija neizpratne.

—    Ved viņu pie gūstekņiem! — teica Marks un iebāza dunci maksti.

Nikters mēmi pamāja.

Gints uztrausās kājās un izmisis paskatījās Markā:

—    Tu viņu atstāsi dzīvu, Mark? Tu viņu atlaidīsi?

—    Tev neviens padomu neprasa! — Marks atcirta.

Nikters aizveda Otro, un Marks palika viens.

Pāri galvai pletās zvaigžņota debess. Sejā dvesa

rēns vasaras nakts vējiņš. Mēness gaisma bija applūdinājusi salu.

Markā no jauna uzviļņoja tā brīnišķīgā un reibinošā sajūta, kas bija pārņēmusi pie upes, kad viņš aptvēra, ka Zvēru cilvēki ir uzvarējuši. Un Marks dziļi ieelpoja visas vasaras nakts smaržas, kas uzvēdīja no tālumā šalcošiem ūdeņiem, meža un pļavām, no debesjumā mirdzošajām zvaigznēm, un viņa sirdī ielija uzvaras saldme un rūgtums, un reibdams viņš juta, kā asinis dzīslās joņo trakā dzīvotlīksmē un cīņas alkās, un viņš gribēja to izgaršot līdz galam, bet tas bija kaut kas pārāk grandiozs; šī gaišā straume strāvoja viņā un rāva krūtis pušu, tik varena, pavēloša un bezgalīga kā kosmoss, ka viņš tik tikko noturējās, neiekliedzies visā spēkā kā pirmatnējais cilvēks, kurš pirmo reizi apzinājies sevi…

Apmetne bija celta vieglā vasaras stilā. Katrā mājiņā viena lielāka telpa, otra — mazāka. Visas kādreiz nokrāsotas zaļas, zilas, sarkanas, baltas, dzeltenas, oranžas, brūnas un rozā. Krāsojums bija krietni ap- lupis, jo saimnieki te nerādījās jau trešo sezonu. Tāpat arī nebija vēl pagūts izbūvēt iekštelpas un labiekārtot apmetnes teritoriju, jo bija uzradušies ļaudis no kaut kādām dabas aizsardzības biedrībām un vēl velns zina kādi, kurus sauca par sabiedrisko domu, snaikstījuši savus degunus pa salu, kaukuši mežonīgi un neganti, ka sala esot unikāls un tāpēc aizsargājams dabas objekts, kuru nedrīkst postīt. Tā nu iecere pāf-\ veidot šo salu atbilstoši mūsdienu cilvēka prasībām tika iekonservēta, netiekot tālāk par astoņu pagaidu koka namiņu un divu šķūnīšu būvi, kuros glabāja namdaru piederumus, naglas, virves un krāsu bundžas, ko Zvēru cilvēki bija izstiepuši laukā, bet abos šķūnīšos ieslodzījuši gūstekņus.

Kad pie šķūnīšiem parādījās Nikters un Otrais numurs, Skrofs un Erinakejs, kuriem bija jāsargā pirmās divas stundas, nopriecājās.

—    Nu ir kārtība! — Erinakejs teica, noņemdams tuvākā šķūnīša durvīm priekšā aizlikto dēli. — Mēs jau domājām, ka jāizsludina meklēšana.

Un iegrūda iekšā Bezmugurkaulnieka Gliemezi.

Nikters atvēra otra šķūnīša durvis.

Mēness gaisma iespīdēja šķūnītī, kur uz grīdas, čokuros sarāvušies, ar sasietām rokām gulēja pieci Numuri.

Nikters iegāja un pārlaida acis gulētājiem; viss šķita kārtībā. Un te viņš tīri fiziski sajuta pakausī smagu skatienu.

Viņš pagriezās.

Tumšajā kaktā pie durvīm, atspiedies ar muguru pret sienu, nekustīgs sēdēja Vilfrēds. Mēness blāvajā gaismā bija redzama tikai viņa seja ar asimetriskajiem vaibstiem un kumpo degunu. Tā bija sastingusi bez dzīvības kā ģipša maska. Vienīgi acīs dega metāliskas liesmiņas.

Tā Nikters un Vilfrēds raudzījās viens otrā, un Je- notsunim rīkle kļuva sausa, viņš nodrebēja; šim baismajam skatienam nez kāpēc piemita arī savāds valdzinājums. Viņš gribēja iet, bet nespēja atrauties, acis gribēja iegūt savā varā viņa prātu un sirdi, un Nikters šausmās sajuta, ka pa muguru noskrien tīkamas baiļu tirpiņasv

Vilfrēda bālās lūpas sakustējās, savilkdamās vieglā smaidā:

—    Tu man esi simpātisks, violetais.. 4 Man liekas, ka mēs vēl kļūsim draugi… Bet tagad ej 1

Nikters, paklupdams pie sliekšņa, izmetās laukā, aizcirta durvis un drudžainā steigā cauri dzelzs skavām, kas bija iedzītas stenderēs, izbāza dēli. Pārvilka ar roku pār saltiem sviedriem norasojušo pieri.

—    Ej gulēt, Nikter! — Ezis Erinakejs teica. — Tu taču izskaties tāds, it kā trīs dienas un naktis nebūtu gulējis.

Nikters klusēdams pamāja un gāja uz zilo mājiņu, kas atradās vistuvāk, bet tur jau bija iemitinājušies Vulpo un abas Skiuras. Viņš ievilkās oranžajā mājiņā, tā bija tukša, un saritinājās uz kailās grīdas, nebūdams spējīgs pat sameklēt, ko palikt pagalvī…

Bet Marks, apstaigājis nometni, pārmijis pāris vārdu ar abiem sargiem un pārliecinājies, ka viss ir kārtībā, atrada sev balti krāsotu mājiņu pašā egļu meža malā. Tā gan bija pusbūvēta — grīda ielikta tikai vienā telpā, logi neiestikloti, visapkārt mētājās drazas, gar sienām sakrauti dēļi —, bet Markam ļoti gribējās palikt vienam, lai nezaudētu to brīnišķīgo un reibinošo sajūtu, kas kā atblāzma vēl staroja viņā. Marks sagrieza klēpi bērzu zaru, izklāja uz grīdas, galvgalī uzmeta ādas jaku un atgūlās.

Miegs nenāca.

Tikai tagad viņš atcerējās savu draugu, un sirds spēji iesmeldzās. Nekas, viņš domāja, rīt es Ingu sameklēšu, viņš ir kārtīgs čalis, viņš mani gaidīs uz šosejas, kā bija runāts, viņš nepiekrāps, un kur lai viņš arī viens pats dētos bez manis! «Sākums» ir sācies, un man pietrūkst Ingus. Bet Ingum, bez šaubām, vēl vairāk pietrūkst manis.

Te garām mājiņas logam nošvīkstēja zāle un kāds nograbinājās gar ārdurvīm.

Marks pietrūkās sēdus un tvēra pēc dunča.

Ārdurvis atvērās, lai tūlīt atkal aizvērtos, un kāds, cenzdamies klusu virzīties pa dēļu atlūzām, no priekštelpas nāca uz durvīm.

Marks saspringa.

Durvīs stāvēja Vālodze Orioiida.

Viņa klusu smējās un ar mēles galiņu aplaizīja lūpas, tad novilka jaciņu, zem kuras nekā nebija.

Markam sakāpa galvā asinis — tik skaista viņa bija.

Orioiida pielieca galvu ar sarkano vālodzi, kas mēness gaismā bija kļuvusi violeta.

—   Es zinu, ka frizūra tev nepatīk, — viņa līdzjūtīgi teica. — Bet ko var darīt? Es jau nezināju, ka at- kulsies tāds Marks. Jāgaida, kamēr mati ataugs. Man ir skaisti mati.

—   Tu esi skaista, Orioiida, — Marks aizžņaugtā balsī teica.

Viņa pateicīgi pamāja un nometās uz ceļiem pie Marka, un viņš, neteicis ne vārda, brutāli pievilka meiteni sev klāt. Viņa ļāvās, tad piepeši sāka pretoties, bet Marks jau šodien bija uzvarētājs visā…

Pēc tam viņš maigi glāstīja Oriolidas cekulu, bet viņa klusu šņukstēja, piespiedusies pie puiša.

Pēkšņā pretīgumā Marka pirksti pārslīdēja pār galvas ādu, uz kuras dīga spuraini jaunie matiņi.

Viņa to instinktīvi sajuta.

—    Tagad, kad tas ir garām, es tev tāda riebjos.

Viņa sāka meklēt savus apģērba gabalus.

—    Nevajag! — Marks teica, novilkdams viņu atpakaļ. — Tas esmu es, kas pats sev riebjos. Pēc tā, kā tas notika. '

Vālodze no jauna piekļāvās viņam.

Viņi gulēja klusēdami, tad Orioiida domīgi teica:

—    Kad tas beidzās ar Nikteru, viņš stāstīja daudz ko, stāstīja par sevi, par saviem plāniem, runāja par mums abiem! Tu tā nedari…

—    Tev tas patika?

—    Jā. Man tas patika. Es jutos tā, it kā gulētu laivā, un viņa vārdi bija kā viļņi, kas viegli šūpo, un viņa balss man šķita tik brīnišķīga, ka tāda laikam varētu būt tikai debesu mūzika…

—    Kas jufe tādi esat, Orioiida? — Marks klusu vaicāja.

—    Mēs? — viņa nedzirdami iesmējās.

—    Jums taču ir vārdi, uzvārdi, mājas..»•

—    Kāda tam nozīme? Vai tad vissvarīgākais nav, kādi mēs esam?

—    Tā jau ir, — Marks piekrita.

—    Mēs esam labāki par tiem, kas slaistās, neko nedarīdami, kas vazājas līdzi savām elku grupām, klīst no vienas disenes uz otru, dirn pa pavārtēm, smēķē, dzer vai apreibinās ar narkotikām. Tā mēs spriežam savā starpā. Mēs negribam būt tādi kā viņi!

—    Un ko jūs gribat?

—    Mark! — Orioiida palūkojās viņā izbiedēti. — Par to taču mēs tik daudz esam runājuši. Un tu to labi zini. Kāpēc tad jājautā?

•— Tāpat vien, — Marks atteica, juzdams, ka viņu pārņem kaut kāda tukšuma un vientulības sajūta.

Orioiida atspiedās ar elkoņiem uz Marka krūtīm un ieskatījās acīs.

—    Rudenī sāksies skola, — viņš teica. — Līdz tam laikam mums ir tik daudz jāpagūst, jo mēs nedrīkstam, kļūt tādi, kādi ir citi tīņi, kā tu mūs dažkārt sauc, kaut arī mēs šim vecumam jau esam pāri. Ja tu nebūtu mūsu vadonis un mēs tevi nemīlētu un necerētu uz tevi, tad par to dusmotos.

—    Es tā vairs nedarīšu.

—     Dari gani Tagad mums tas pat liekas ļoti mīļi, jo mēs labi saprotam, ka tu esi dažus gadus vecāks par mums un ka tas ir milzu bezdibenis. Kaut kā jau pāri tam jātiek.

—    Tātad tu negribi pastāstīt par sevi neko vairāk? — Marks pasmaidīja un noglāstīja Oriolidas zeltaino plecu.

—    Neviens negrib, — viņa izvairīgi atteica. — Ja mēs atcerēsimies veco, tad tas mums vilksies līdzi kā graboša konservu bundža, kas piesieta pārbiedētam kaķim pie astes, un mēs nespēsim domāt ne par ko citu. Pagātne ir briesmīgi garlaicīga lieta, — viņa nopūtās un vieglītēm pakodīja Markam auss ļipiņu.

—    Tu jauki smaržo, — Marks teica.

—    Bebrs katru dienu taisa uzlējumu no kumelītēm, piparmētru un pieneņu lapiņām, no meža neļķu ziediņiem un sazin vēl no kā. Tos vāc Arvikola. Viņa vienīgā zina. Es tajā mazgājos. Rudenī mēs apprecēsimies, vai ne, vadoni?

Marks nenoturējās un iesmējās.

—    Tad man būs atauguši gari, zeltaini mati, -r- Oriolida paskaidroja. — Es mīlu tevi! Es jau reiz par to runāju. Atceries? Mežupītes malā. Es mīlu veiksmīgas ļaudis. Tu domā, ka Nikters kādreiz vēl kliegs kā zaķis? Nē. Dabūjis, ko grib, viņš kaunīgi aizluncinā- sies,., Viņā kaut kas ir salūzis. Viņš vairs nesagādās citiem prieku, kas rodas no tā, ka cilvēks ir tāds, kādu tev gribas redzēt.,,

—    Tu esi ļoti savāda meitene… — Marks nočukstēja. — Man nemaz negribas tevi saukt putna vārdā.

- Labi, —- viņa iebakstīja ar degunu Markam paduse. — Es tev pateikšu savu vārdu. Bet to tu drīkstēsi izrunāt tikai domās, skaļi ne.,. Tu apsoli?

—    M-hm …

Orioiida cieši pieplaka Markam pie auss un pačukstēja.

—    Tev ir ļoti skaists vārds, — viņš teica.

—    Jā… Un es tevi ļoti mīlu! Es tev varētu daudz izstāstīt no tā, ko man klāstīja Nikters, kad cerēja kļūt par vadoni. Tu gribi?

—     Nē, — teica Marks. — Un nekad vairs nepiemini Nikteru, kad esam divatā.

—    Bet viņš stāstīja daudz ko gudru.

—    Man viņa gudrības neder. Es esmu citāds. Un Zvēru cilvēki tagad ari ir citādi.

—    Labi, — viņa paklausīgi piekrita. — Es gribu iemācīties domāt tā kā tu.

—    Tev ir sava galva uz pleciem.

—    Tā nav interesanti. Neieņem tikai prātā, ka man nav pašai savu domu, nē! Bet man gribas, lai tās mums ir kopīgas. Un arī just es gribu tāpat kā tu…

Orioiida apskāva Marku un, kad viņa glāstošās rokas pār muguru noslīdēja uz viņas gurniem, tīksmē nodrebēja un ievaidējās,..

Marks gulēja kā bērns, plaukstu palicis zem vaiga, un Orioiida uzsedza viņam savas drēbes. Tad viņa aizgāja pie neiestiklotā loga un paraudzījās laukā.

Egju spraugā spīdēja apaļš, zobgalīgs mēness, un Orioiida vēroja brūnganos Mēness kalnus un ielejas, krāterus un apdzisušos vulkānus, un viņai kļuva skumji, ka nevar kā senatnes cilvēki ticēt, ka sudrabotais spīdeklis ir apdzīvots tāpat kā Zeme. Viņa piepeši sajutās tik iztukšota, ka gribējās raudāt, taču dīvainā kārtā asaru nebija.

Lieli naktstauriņi plivinājās pāri pienbālajai zālei aiz loga, egļu zaros tupēja gudrās pūces, un sikspārņi slīdēja kā deltaplāni, medīdami sīkos kukainīšus.

Orioiida atcerējās mājas, skolu, draugus, no kuriem bija aizgājusi vasarā; saulei spīdot, bija par to priecīga, tad tagad juta smeldzīgas skumjas. Tukšums dvēselē kļuva vēl lielāķs, un viņa saritinājās blakus Markam svaigi griezto bērza zaru smaržā un, kaut gan domāja, ka iemigt neizdosies, aizmiga visai drīz, un pamodās tikai no satrauktām balsīm.

Laukā svīda gaismiņa.

Marks pielēca kājās, uzrāva džinsus un izmetās no būdas.

Viņam pretim skrēja Vulpo, izmisis saukdams;

—    Mark! Mark!!

Viņa dzeltenbrūna jās lapsas acīs bija šausmas.

Un viņi drāzās pa pļavām, cauri brikšņiem un krūmājiem uz upmalu, kur jau stāvēja Nikters, blenzdams mežonīgajā straumē, kas, vērpešaina un putaina, triekdamās pret akmeņiem un radzēm, joņoja uz jūru.

Tilta vairs nebija.

—    Kā tas varēja notikt? — Marks nobālis jautāja, pilnībā vēl neapjēgdams notikušā traģismu.

—   Laikam pārtrūkušas troses, — Vulpo izmocīja. Bet Nikters ar svešādu skatu paraudzījās Markā un

klusu teica:

—   Nē.,. Paskaties pie" stabiem… Troses ir pārcirstas …

XII

Kad mūsu Kunga Pestītāja svētītās kājas, spēcīgo vēdera muskuļu iztaisnotas, sadragāja apakšžokli nelietīgajam Gregoriusam un trīs ceļotājus iegāza melnā bezdibenī, viņi atjēdzās saulainā uzkalnītē, kura bija noaugusi ar mežrozīšu krūmiem. Virs galvas zilajās debesu ganībās klaiņoja baltas mākoņu aitiņas, un saulītes stari bija apskāvuši visu pasauli. Lejā stiepās tā pati šoseja.

Marvīns no krūmāja noplūca divus mežrozīšu ziediņus — baltu un rozā —, tad, iespraudis tos Džīnas garajos, melnajos matos, noskūpstīja viņu uz pieres.

Džīna pasmaidīja, viņas tumšo acu dzīlēs Marvīns samanīja mīlestību, un viņam iesmeldzās sirds, kad Džīna glāsmaini teica:

—    Tu taču zini, Marvīn, ka tikai tevi es pa īstam mīlul

—   Jā, es to zinu, — viņš maigi atteica. — Tāpat ari to, ka es tevi mīlu tūkstoškārt vairāk nekā tu mani. Bet tas jau saprotams: man mūžā vairs nevienas nebūs.

Marvīns nīgri paskatījās Ingū, kurš sēdēja ar muguru pret viņiem, salīcis un ar rokām ceļgalus aptvēris, un viņu spēji pārņēma naids, tad žēlums un pretīgums.

Otrpus šosejai līdz pat horizontam pletās līdzenums, un tur pacēlās augsts kalns, kura pakāje tinās viegli rozīgā dūmakā, un tā vien šķita, ka kalns lidinātos padebešos. Kalna galā slējās stikla pils, kura saules staros mirdzēja kā desmittūkstošrubļu kristāla lustra. No visām pusēm uz pili veda daudz ceļu.

—   Viss, kas aiz muguras, lai tiek aizmirsts! — Marvīns iesaucās. — Uz priekšu, uz saulaino tāli!

Ingus piecēlās, un viņa zaļajās acīs pazibēja apņēmība.

—    Marvīn, jūs taču pats sacījāt, ka mums uz šo sejas jāgaida Marks!

—   Padomā loģiski, — Marvīns murmināja, — kurš meklējošs un ziņkārs prāts paietu garām šādai mirdzošai un fantastiskai pilij, neizpētījis, kas tur īsti ir? Ja Marks ar Zvēru cilvēkiem jau nav tur priekšā, tad viņi droši vien uz turieni dodas pa vienu no daudzajiem platajiem ceļiem. Un, ja vēl nedodas, tad dosies. Mēs satiksimies tur. Saprati, muļķagalva?

—   Marks mani meklēs uz šosejas! — Ingus ietiepīgi teica.

—   Kas tu tāds esi, ka viņš tevi meklēs? — Džīna asi iesaucās. — Ko viņam no tevis vajag?

—    Es esmu viņa… draugs… — Ingus izbrīnījies atteica. — Un viņš ir mans draugs.

—    Kāda Markam vajadzība pēc tāda drauga? — Džīna nicīgi iesmējās un paskatījās uz grandiozo pili tālumā. — Un pasaki viņam, Marvīn, lai viņš neglūn manī tādām acīm, it kā būtu iemīlējies!

—    Patiešām, dēliņ, neglūni Džīnā tādām acīm! — sirmgalvis steidzīgi ierunājās, paberzējis saraino vaigu, un pameta skatu uz meitēni, kura jau devās lejup uz šoseju. — Kamēr šī nedzird, es tev teikšu godīgi kā draugam — laidies lapās! Man pret tevi nekas nav, bet, kad tu lūri uz Džīnu, arī man tādās reizēs tavs skatiens krīt uz nerviem. Tu jau man biji sācis iepatikties, bet par tādu skatīšanos jādod pa purnu. Es ceru, tu mani saprati.

—    Nē! — Ingus atteica, un Marvīns ar vieglām šausmām pamanīja, ka puisis patiešām nekā nesaprot.

—    Es taču Džīnai neesmu vectētiņš, stulbā galva! — viņš izgrūda. — Un lasies! Ja kādam te ir daļa par Marku, tad tie esam mēs ar Džīnu.

Un Marvīns nolēkšoja lejup pa uzkalnu.

Ingus metās viņam pakaļ, saukdams:

—    Pagaidiet taču! Kurp lai es eju?! Es taču nekā šeit nezinu!

Marvīns atvēcināja rokas un nokliedza:

—    Neviens šeit nezina nekā, izņemot mērķi, kuru viņš grib sasniegt.

Kad Marvīns bija panācis Džīnu, viņš atskatījās.

Ingus vilkās nopakaļ.

—Ko tu par to saki, Džīn? — sirmgalvis prasīja.

—    Ko lai es saku, ja tu nevari viņu patrenkt? — Džīna atcirta. — Viņš Markam tikai jauks galvu… Viņā nav pasionaritātes. Bet Marks… ir pārāk stiprs, lai savam draugam nodarītu pāri. Padzen taču viņu, Marvīn, — dzirdi?!

—    Es pamēģināšu, — sirmgalvis sašļucis teica.

—   Bet tu ej vien tālāk!

Viņš apstājās un gaidīja.

Rokas džinsu kabatās sabāzis, gaišmataino galvu nodūris, Ingus vilkās šurp. Pelēkais kokvilnas džemperis bija no vārtīts un sānos ieplīsis, vienas krosenes aukla atsējusies. Viņš izskatījās nožēlojams kā tāds stundu slīcināts, tomēr kaut kā krastā, izķepurojies kaķēns.

—    Piedod, Ingu! — Marvīnu pārņēma žēlums.

—     Mēs ar Džīnu bijām nepelnīti asi. Nāc kopā ar mums!

Kā viņš tagad melo, Ingus rūgti nodomāja, jau no paša sākuma viņi mani necieta, gādā viņiem tikai Marku, riebekļi tādi, un Džīna… Tā arī ir labā, un es viņu tādu vēl mīlu…

Bet sirmgalvis raudzījās Ingū ar tādu sātaniska kārdinājuma smaidu saules aprautajā sejā, viņa baltās krēpes noplīvoja vējā kā viļņu vērpetes, kad viņš pamāja uz pili tādā aicinošā pārliecībā, ka Ingum sajūsmā notrīsēja sirds un atmiņā atsita toreizējo vīziju pilsētiņā, kad viņš, tikko pamodies, atvēra logu un, paskatījies zili zilajās debesīs, pēkšņi aizlidoja pāri baltputu viļņiem, aiztraucās uz priekšu plašajā jūrā, dzeltenzaļzilo viļņu okeānā, un tur, aiz horizonta, tik tikko apjaušamā horizonta, — jā, tikai tur varētu slieties tāda mirdzoša, saules staros un debess zilgmē zvīļojoša stikla pils.

Un Ingus, brīnišķīgās jūsmas rauts, sarūgtinājumu aizmirsis, metās pie Marvīna. Sirmgalvis viņu sagaidīja smaidīdams, apskāva tēvišķi kā pazudušo dēlu, un viņi aizsteidzās pakaļ meitenei.

—    Es tev gribu kaut ko pateikt, Ingu, kamēr klāt nav Džīnas! — Marvīns žigli ierunājās. — Gribu pastāstīt kaut ko, kas nāks par labu visam tavam atlikušajam mūžam.

Ingus neiebilda, un Marvīns lika puisim pie sirds pastāvīgi atcerēties, ka impulss cilvēka attīstībai sākoties ar nepārvaramu iekšēju tieksmi mērķtiecīgai darbībai, pie tam mērķis, kurš varot izrādīties iluzors vai subjektu pazudinošs, šķietot vērtīgāks par paša dzīvību un visu citu uz pasaules.

—   Man šķiet, ka ar mums tieši tā arī notiek, — Ingus apstiprināja.

—    Gan jāatzīmē, ka šādi gadījumi, arī mūsējais, ir loti reti, — Marvīns turpināja, — jo tā drīzāk ir novirze no sugas uzvedības normas, tāpēc ka atrodas opozīcijā sugas pašsaglabāšanās instinktam. Šādi gadījumi parasti ir saistīti ar paaugstinātām spējām, respektīvi, talantu, kādā jomā.

—    Tad jau jūs esat ļoti talantīgi, — Ingus atteica, — tikai man nav skaidrs, kādās īsti jomās šie talanti izpaužas.

—    Visās vienlaikus, — noburkšķēja Marvīns, pārliecinājies pēc Ingus nopietnā vaiga, ka puisim ne prātā nav nācis zoboties. Un viņš turpināja klāstīt, ka šī retā īpašība, kas piemītot viņiem, diemžēl izņemot pašu Ingu, atrodoties antiegoistiskās ētikas pamatā un dominējot pār rūpēm par pēcnācējiem, kur kolektīva intereses, kaut arī nepareizi apjēgtas, esot augstākas par visu. Šo īpašību, kā tas esot teikts svarīgos rakstos, saucot par pasionaritāti, lietojot šo apzīmējumu ne tā pilnajā nozīmē, bet gan izslēdzot no tās dzīvnieciskus instinktus, kuri stimulē egoistisku ētiku un kaprīzes, kas esot ļodzīgas ^psihes simptomi, kā arī garīgas slimības, tāpēc ka pasionaritāte, lai gan esot novirze no normas, nepavisam neesot patoloģiska.

—    Tas ir loti jauki, — Ingus ieteicās. — Tad jau ar mums, izņemot mani, viss ir kārtībā.

—    Tu esi ļoti gaišs puisis, — savaldījies teica Marvīns. — Par tevi personiski es pateikšu drusciņ vēlāk, bet šo visu stāstu tādēļ, lai tu saprastu, ka pasionaritāte ir raksturīga gandrīz visiem cilvēkiem, tikai ļoti dažādās dozās. Tādā mērā, kādā tā piemīt tavam draugam, tā ir ārkārtīgi reta un izcila parādība. Te jāpiezīmē, ka pasionaritāte var izpausties visdažādākajā veidā, ar vienādu vieglumu aizraujot gan uz varoņdarbiem, gan uz noziegumiem, stimulējot gan celt, gan sagraut, liekot rasties gan labam, gan ļaunam, bet nekad neatstājot vietu bezdarbībai un vēsai vienaldzībai.

—    Tas tiesa, — Ingus piekrita. — Mēs, šoreiz ieskaitot arī mani, atrodamies pastāvīgā kustībā, tikai man nav saprotams, kurp īsti mēs kustamie^.

—   Tu esi ļoti ātri atguvies! — Marvīns izgrūda caur zobiem. — Kad tu steberēji pa šoseju un kad mēs ar Džīnu tevi uzvilkām uz terases, tu tāds nebiji. Tāds tu nebiji arī viduslaiku Rīgā.

Tā runādamies, viņi bija nonākuši pie pakalnes, kur visi līdzenuma ceļi saplūda vienā, kas kā spirāle vijās ap kalnu.

Džīna bija piemetusies ceļmalā atvilkt elpu. Kad pienāca abi ceļotāji, viņa piecēlās un nopurināja no lillā «banānenēm» putekļus, iznīcinoši paskatījās Mar- vīnā:

—   Vai tev no tā kritiena nav galvā kaut kas samežģījies, ka tu viņu velc sev līdzi?

—   Es jau reiz tev teicu, Džīna, — sirmgalvis nožēlā noplātīja rokas, — ka mēs visi reizi pa reizei kļūstam tādi nesakarīgi. Tāds ir mūsu liktenis — dzīvot, ciest un censties pēc iespējas biežāk būt sakarīgiem.

Pēc vairākām stundām ceļa, kad viņi bija trīs reizes apgājuši apkārt kalnam, ceļotāji nonāca pie pils, kuru ieskāva augsta dzelzsbetona siena. Gar to stiepās dziļš ūdens grāvis. Paceļamais tilts bija nolaists.

Trijotne droši devās tam pāri, bet ceļu aizšķērsoja divi sargkareivji spožās bruņās un ar alebardām rokā. Viņu sejas aizsedza cieši pieguļošas, plānas sudraba maskas ar bargiem un varonīgiem, bet vienlaikus ari tēvišķīgi labsirdīgiem vaibstiem.

—   Labdien, brašie puiši! — Marvīns mundri uzsauca.

—   Esiet sveicināti, meitas un dēli! — tie reizē atņēma sveicienu dobjās un vīrišķās balsīs.

—    Vai iekšā arī var tikt?

—   Šīs pils vārti vienmēr ir atvērti jums, jaunajiem, mūsu nākamajai maiņai! — noducināja pirmais sargs, un otrais piebilda:

—   Tiesa gan, parasti šeit neviens neierodas tādā laikā, kad nav pieņemšana, un tik mazās grupās.

—   Pils vārti ir atvērti vienmēr, — pirmais iebilda, un otrais piekrītoši palocīja galvu.

Taču savādi. Bronzā kaltie vārti bija cieši aizvērti, un arī abi sargi ar alebardām ceļu nemaz atbrīvot netaisījās.

Marvīns un Džīna neizpratnē saskatījās, un meitene prasīja:

—    Tad mēs drīkstam ieiet pilī?

—    Protams, — pirmā sarga balsī ieskanējās rūgtums. — Pils vārti ir atvērti vienmēr, — bet otrais pamāja tālumā, piebilzdams:

—    Tev taisnība, bračkiņ! Vēl stundas divas — un viņi būs klāt.

Pa plašā līdzenuma ceļiem no visām pusēm uz grandiozo marmora un granīta kalnu nāca ļaužu grupiņas.

—    Es nesaprotu, — neiecietīgi sacīja Marvīns, kam iekšās jau labu laiku kaltēja. — Mēs tiksim pilī vai ne?

—    Pils vārti vienmēr ir vaļā, — teica pirmais sargs un noguris atbalstījās uz alebardas, — jo vārtiem vienmēr ir jābūt vaļā, lai jebkurā laikā ikviens no jums, jaunajiem, varētu tur ieiet un tikt laipni sagaidīts.

—    Patiešām? — Ingus iesaucās, un viņa acīs bija aizvainojums. — Ja jau jūs mūs negribat ielaist, tad tā arī sakiet, un mēs iesim projām!

—    Nē taču, dēliņ! — pirmā sargkareivja balsī jautās patiesas sāpes. — Ļoti lūdzu tevi, paliec! Un meitene ari lai paliek! Vārti ir atvērti jums, jaunajiem, un mums ir milzīgs prieks jūs redzēt, un, jo vairāk jauneklīgu seju mēs šeit vērojam, jo mūsu prieks top lielāks, tāpēc ka to vairo apziņa, ka savu mūžu dzīvojuši un cīnījušies mēs neesam velti, un tāpēc mūsu sirdis, tici man, jaunekli, — dedzīgi iesaucās kareivis,

—    mūsu sirdis ir jums atvērtas un… un… šīs dižās pils vārti arī… — Viņš saguma.

—    Rau, paskatieties! — otrais izmisīgi iesaucās un atkal rādīja uz plašo klajumu, kur ļaužu grupiņas jau bija nonākušas līdz granītkalna pakājei. — Ceļš līdz virsotnei nav viegls, bet viņi nāk, un tie, kas nāk, būs cienīgi turpināt mūsu Cīņu un darbu un ies arvien uz priēkšu un uz priekšu, tiecoties pretī ideālam, kuram esam ziedojuši savu dzīvi un daudzi arī savu dzīvību, bet mēs nekad neesam zaudējuši ticību tam, ka jūs turpināsiet mūsu iesākto, un zinājuši, ka jūs mūs nekad neaizmirsīsiet, un … un… >

Viņš saviļņots nespēja turpināt, un pirmais nomākts pabeidza:

—    Vārti vienmēr ir vaļā.

Beidzot Marvīnam tas apnika, viņš pagrieza puisi par simt astoņdesmit grādiem, un viņi atgriezās paceļamā tilta viņā pusē.

—    Ejam gar grāvi uz priekšu! — Marvīns teica.

—    Nekad nevajag domāt, ka mēs uz baltās pasaules esam vienīgie, kuri negrib iet barā kā auni. Tas, ka nez kur kaut kas tiek speciālā slepenībā gatavots, kaut pēc taisnības nekā slēpjama nedrīkstētu būt, vieš aizdomas par nolūku publiku apšmaukt. Noteikti pirms mums kādi ir bijuši, tikai rūpīgi jāpameklē.

Kādus simt metrus no vārtiem grāvis jau bija apaudzis ar dadžiem un ērkšķainiem krūmiem, kas šķita īpaši stādīti, lai neviens tur neklaiņotu.

Te Džīna no kāda krūma izvilka neilona virves rituli, kuram galā bija piesiets trijžuburains āķis.

— Ko es pravietoju? — nopriecājās Marvīns, un viņi caur krūmājiem izspraucās līdz grāvim. Vienā vietā viņi ieraudzīja noglumējušu, pussatrūdējušu bajķi, kas sazin kad bijis pārmests pāri ūdens joslai, kura šajā vietā jau bija krietni aizaugusi, uz pusi šaurāka nekā pie pils vārtiem. Baļķa gals balstījās dzelzsbetona sienas izdrupumā.

Ceļotāji nobrīnījās par tādu nolaistību, taču acīmredzot pils ļaudis neturēja rūpi par to, kādā stāvoklī atrodas vietas, kas nav paredzētas svešām acīm, bet mūsu trijotne neko labāku vēlēties nevarēja.

Marvīns pasvieda Ingum virves rituli un nervozi ietarkšķējās: — Jāiekļūst pilī, pirms atnākuši tie ļaudis, kuriem rādīs tikai to, ko viņi drīkst redzēt. Mums turpretī jāredz arī tas, ko nav paredzēts rādīt. Tikai patiesībai ir augstākā vērtība, kā to ļoti pareizi atzīmēja vecais draugs punduris Verituss toreiz meža stigā, kad tu tik nicīgi pret viņu izturējies, odzīt! Kur sākas meli, tur sākas trūdēšana, kaut gan daži apgalvo, ka eksistējot ari tādi meli, kas palīdzot triumfēt patiesībai. Man gan liekas, ka šādi triumfējoša patiesība jau kaut kur ir iesmakusi un agri vai vēlu sāks smirdēt… Ak, patiesība, Džīn! — sirmgalvis apsēdās viņai blakus. — Tas ir tik grūti! Vieglāk ir melot, un jebkuriem meliem jau gandrīz vienmēr var atrast attaisnojumu…

Ingus beidzot bija baļķim pāri un iešūpoja trijžuburu āķi. Vairāki nesekmīgi metieni — un tad asie dzelkšņi iekodās sienas augšmalā. Atsperdamies pret mūri, viņš drīz vien uzrāpās uz pusmetru biezās sienas, nostiprināja āķi un pēc laiciņa jau vilka augšup Džīnu un vēl pēc brītiņa pa abiem Marvīnu, kurš karājās ap vidu apsietajā neilona virvē kā beigta pele.

Laimīgi nokļuvuši uz mūra, ceļotāji sāka pārlikt, kā rīkoties tālāk. Pils pusē siena bija tikai divu metru

augstumā, un pie tās sākās parks. Caur lapotni viņi redzēja, ka pa sarkana tenisita celiņiem, kuru malās bija ģipša skulptūras, šurpu turpu nesteidzīgi pastaigājās vīrieši un sievietes. Ģērbušies tie bija vienkārši un korekti, mazliet oficiālā stilā, bet sejas apslēpa tādas pašas sudrabotas maskas kā vārtu sardzei.

Ceļotāji norāpās no mūra un pārsteigti ieraudzīja, ka zālē kā kritušas rudens lapas no vienas vietas mētājas sudraba maskas. Daudz nedomādams, katrs steidzās sameklēt kādu piemērotāku. Marvīns paķēra trīsdesmitgadīga spēkavīra seju ar kuplām uzacīm, vīrišķīgi enerģiskiem vaibstiem un zirga žokli — ar vienu vārdu sakot, tādam varonim labāk griezt ceļu!

Džīna kritiski cilāja maskas, taču nekā piemērota, kas kaut cik saglabātu viņas skaistumu, neatrada un par spīti paņēma sievietes noģīmi, kurš bija labsirdīgi smaidīgs un apaļš kā rauga pankūka.

Ingus nekādi nevarēja izšķirties: visas maskas šķita viņam tik melīgi gludas un atbaidošas.

Marvīns saprotoši pašūpoja galvu, pabradāja pa vienu masku un pasvieda Ingum.

Ingus to uzlika, noteikdams:

—    Tomēr vairāk pēc cilvēka.

Maskas viena puse ņirdza, otra cieta, un kopumā puisis izskatījās pēc askēta, kas pēc četrdesmit dienu badošanās tuksnesī sajucis prātā.

Marvīnu sāka mocīt drausmīgas slāpes. Ausīs džinkstēja, un sirds pukšķēja neritmiski, elpot kļuva grūti. Bija pienācis pēdējais laiks uzpildīties.

Ceļotāji, slēpdamies aiz koka stumbriem, aizzagās līdz tenisita celiņiem un izdevīgā mirklī iejuka publikā, kas nesteidzīgi pastaigājās.

—    Marvīn, — Ingus čukstēja, — kur mēs varētu kaut ko dabūt zināt par Marku?

—    Kuš! — Marvīns atteica un iebāza pirkstu maskas mutes caurumā, lai pārliecinātos, vai tas lietošanas kārtībā. Pretimnākošo maskas gan atveidoja atšķirīgu cilvēku sejas, taču vaibstos un emocijās valdīja apbrīnojama vienveidība — kaut kāda cēla apgarotība, savas izredzētās misijas apzināšanās un pat varonīga moceklība. Ķermeņi kustoties centās līdzināties pielipinātajām maskām.

Ceļotāji nonāca laukumā, kura malā tad arī pacēlās jio betona, alumīnija un stikla būvētā grandiozā pils.

No tālienes kalnā tā bija atstājusi fantastiski vieglu un līksmu iespaidu, bet tuvumā nomāca ar savu pompo- zitāti un varenību, uzdzina biklumu un mazvērtības sajūtu.

Galu galā, nodomāja Marvīns, kas mums par daļu! Lai viņi dzīvo savu dzīvi, mūs viņi netraucē, arī mēs viņus netraucēsim, mums no viņiem vajag tikai vienu mazu lietiņu.

Un viņš saņēma pie elkoņa kādu sagrabējušu būtni ar spēkavīra masku, mundri teikdams:

—    Sveiks, kolēģi!

—    Sveiks, draugs! — tas atņēma drebelīgā bal- stiņā.

—    Saki man, pilsoni, — vai mēs te kaut kur varētu paēst un, protama lieta, kaut ko uzdzert virsū?

—    Bez šaubām, biedri, — viņš vārgi palocīja galvu un norādīja uz kādām durvīm: — Sabiedriskajā ēdnīcā šodien dabūjama skābu kāpostu zupa, bitočki un saus- augju kompots.

—    Tas ir brīnišķīgi, brāli, — aizkustināts noteica Marvīns. — Taču es vaicāju par kaut ko virsū uzdzeramu.

—    Es taču teicu — ir sausaugļu kompots.

—    Tu to nopietni?

—    Vai tad pulverķīselis tev garšo labāk? — no- šausminājās sagrabējusī būtne ar brašā varoņa seju.

Marvīns pieliecās viņam pie auss un kaut ko pačukstēja, ' :

—    Hi, hi, hi! — sarunbiedrs nosmējās un tad pārmetoši teica:

—    Nu kā tev nav kauna, fui! ,

Bet daudz pieredzējušais Marvīns ar sesto maņu juta, ka viss būs kārtībā, un vēl ciešāk satvēra pilsoņa elkoni. Tas atkal nosmējās, šoreiz jau kaunīgi, un bija gatavs kaut kur vest, tad pēkšņi satrūkās, izrāvās un likās prom.

Marvīns pamanīja netālu neuzkrītoši stāvam divus pajaunus cilvēkus. Viņi it kā sarunājās savā starpā, taču patiesībā vēroja ceļotājus. Viņu maskas bija tik bezpersoniskas, ka ar vārdiem tās nav aprakstāmas, bet jebkurš, saticis tās vēlreiz, pazītu noteikti.

Viens no pāra klusu aizslīdēja pakaļ vārgajam vīram, otrs jau neslēpdamies vēroja ceļotājus.

Džīna iegrūda Marvīnam sānos dunku.

Pie strūklakas sarunājās vēl divi tādas pašās bezpersoniskās maskās. Nētālu kā divas ūdens piles līdzīgs pārītis sēdēja uz marmora sola un ar maizes drupačām baroja baložus.

—    Ejam uz pili, — aizžņaugtā balsī noteica Marvīns. '

Te pēkšņi Ingus aizstājās viņam ceļā:

—    Ko jūs ākstāties? Kādēļ nepajautājāt, kur varētu meklēt Marku ar Zvēru cilvēkiem?

—    Klusu, muļķi! — Marvīns nošņāca un pagrūda viņu uz priekšu. — Jautājumi pēc tam!

—    Man ir tāds iespaids, ka jūs te meklējat nevis Marku un Zvēru cilvēkus, bet pavisam kaut ko citu, — Ingus sašutis teiča.

Marvīns nokaunējās.

—    Ingu! — Džīna uztraukusies teica. — Attiecības skaidrosim pēc tam. Labi?

Ingus paklausīja, un viņi, imitēdami bezrūpīgu sarunu, devās pāri plašajam pils laukumam.

Viņiem sekoja visi pieci raženi noaugušie tēvaiņi.

Kad ceļotāji bija nonākuši pils laukuma malā un Marvīns nosodījies, ka, par spīti sliktajai pašsajūtai, tūlīt atkal būs jāskrien, pie viņiem piedrāzās aizelsies zēns, ģērbies triko biksēs, kuru viena stara bija sarkana, otra zaļa. Kājās viņam bija kurpes no violeta samta ar augstu uzlocītiem purngaliem, uz pleciem viegls apmetnis un galvā balta, apaļa cepurīte ar košu spalvu. Viņa maskas vaibsti pauda pazemību un gatavību pakalpot.

Viņš palocījās Ingum, tad palūdza viņu pieliekties un kaut ko pačukstēja, pēc tam bijīgi atkāpās.

—  *Mani gribot redzēt kāda augstdzimusi persona, — Ingus apjucis teica. — Šet es taču šeit nevienu nepazīstu.

—    Man arī tas lieka§ savādi, — Marvīns paraustīja plecus. — Ja gribētu redzēt mani vai Džīnu, tas vēl būtu saprotams, bet kādu interesi varētu izraisīt tu?

Un viņš mēģināja izjautāt zēnu, taču tas kaut ko tuvāk paskaidrot kategoriski atteicās, vienīgi atkārtoja, ka viņam pavēlēts pavadīt cilvēcisko cilvēku, un katru reizi ar cieņu palpcījās pret Ingu.

—    Beidz klanīties kā kukainis — dievlūdzējs! — Marvīns sacīja. — Man visā mūžā neviens nav tik daudz goda parādījis, cik tu izrādi viņam, turklāt nepelnīti. Tas it īpaši krīt uz nerviem un mazliet arī aizvaino.

Piecas vienādas maskas mīņājās gabaliņu nostāk, acīm redzami neapmierinātas ar zēna iejaukšanos.

Džīna pieskārās Ingum pie pleca un mīļi pačukstēja:

—    Mēs nedrīkstam šķirties, Ingu!

—    Viņi ir mani draugi, un mēs iesim kopā! — Ingus teica.

—    Kungs, mans saimnieks aicināja jūs vienu, — zēns nelaimīgs noplātīja rokas.

—    Vai nu visi, vai neviens! — Marvīns iebrēcās.

No uzkliedziena apdullušais zēns nokrita Marvīna

priekšā ceļos, bet sirmgalvis uzrāva viņu kājās, uzbļaudams:

—    Vai tevī ir kaut mazdrusciņ cilvēka pašcieņas?

—    Ir, mans kungs, — zēns nočukstēja un kaunā nodūra galvu. — Tās manī ir tik daudz, ka nāktos katru dienu trīs četras reizes nocirst man galvu, ja tikai es tai ļautu vaļu!

—    Nelaimīgais bērns, — līdzjūtīgi teica Džīna, zēns pateicīgi noskūpstīja viņai roku un aizskrēja pie sekotāju bariņa.

—    Man ir milzīgas aizdomas, ka diez vai Marks un Zvēru cilvēki šurp būs nākuši… — Marvīns sadrūvē- jies teica.

—    Kādēļ tad nācām mēs? — Ingus sašutis iesaucās.

—    Nācām, nācām… — Marvīns viņu izmēdīja. — Tagad jādomā, kā ar veselu ādu tikt projām, nevis jāuzdod dumji jautājumi.

Zēns steigšus atgriezās.

—    Man atļāva lūgt jūs visus! — viņš priecīgi sauca un klanīdamies aicināja sekot.

Vienādās maskas nozuda.

Pa kādām necilām durvīm zēns ieveda ceļotājus pilī.

Viņi nokļuva gaiteņu labirintā, kura sienas bija iztapsētas ar damastu. Marvīns izvilka krītu un ik pa laiciņam uz austrumniecisko zvēru purniem šņāpa zīmes, nenojauzdams, ka šoreiz viņiem tas nepavisam nebūs vajadzīgs.

Zēns apstājās pie kādām durvīm, atvēra tās un ar pazemīgu žestu aicināja ieiet. Marvīns satvēra Džīnu pie rokas un uz sliekšņa noelsās vien:

—    Apžēliņ, Džīn! — un metās iekšā, ieraudams meiteni līdzi.

Viņi atradās apaļā istabā. Pie sienām karājās vērtīgas gleznas, bet telpas vidū galds bija bagātīgi nokrauts ar vieglām uzkodām, augļiem un vai lūza no pudelēm, pudelēm, dažādetiķešu pudelēm!

Marvīnam sagriezās galva.

—    Ingu! — Džīna iekliedzās.

Puisis bija pazudis. Meitene metās pie durvīm, bet tās jau bija noslēgtas.

Nāv ko trakot, vecenīti — uzsauca Marvīns, atraudams korķi pirmajai pudelei, kas trāpījās pa rokai, un ielēja glāzē benediktīnu, izkampa, ielēja atkal.

—   Nekur Ingus nepazudīs.

—    Tu esi jucis! — Džīna izmisumā teica, redzēdama, kā vecais izšauj šampanieti un uzdzer virsū.

—    Ķer, žagatiņ! — Marvīns pasvieda Džīnai vīnogu ķekaru. Meitene to saķēra un laida atpakaļ viņam pa galvu, bet trāpīja Venecianova gleznā, kurā smaidīja sarafānā ģērbta jauna zemniece.

—    Ko viņa tev nodarījusi? — Marvīns iesmējās.

—    Ingus bija aicināts viens, un viens viņš tur arī aizgāja. Bet es saku paldies viesmīlīgajiem pils saimniekiem, lai kas viņi arī būtu. Kā teicis dzejnieks: kur alkohols dzied, tur ej bez briesmu, ļauniem ļaudīm nava pudeļu dziesmu!

—    Marvīn, Marvīn, — Džīna žēli teica, skatīdamās, kā Marvīns iedzer šņabi un uzdzer alu. — Tu taču ar katru dienu degradējies arvien vairāk.

Viss nokārtosies, Džīn, — sirmgalvis atteica.

—    Ingus atgriezīsies, mēs paņemsim krājumus un dosimies uz šoseju gaidīt Marku ar Zvēru cilvēkiem.

Maskotie ļaudis tik zibenīgi bija izlēkuši no slēpņiem gaitenī un iegrūduši Ingu kādās durvīs, ka puisis pat iekliegties nepaguva.

Tagad šīs gaiteņa durvis bija noslēgtas.

Kad acis daudzmaz aprada ar tumsu, Ingus telpas viņā galā samanīja vāju gaismu. Viņš devās uz turieni un, atdūries pret portjerām, pavēra tās.

Priekšā bija plaša, ovāla telpa ar augstiem griestiem, kurā valdīja krēsla.

Viņš iegāja.

Viņu apņēma rožu un neļķu aromāts. Grīda bija izklāta ar raibiem Buhāras paklājiem. Logus aizsedza sārta zīda aizkari, kas caurvējā viegli viļņoja. Gar sienām stāvēja mīksti atzveltņu dīvāni, un pie katra ;i bija izklāta tīģerāda. Pie sienām karājās senlaicīgi  ieroči. Netālu no otras ieejas, kas bija aizsegta filM-fr. portjerām, prāvā stikla baseinā starp ūdenszālēm un;  no gliemežvākiem celtām fantastiskām arkām peldēja zelta plīvurastes, ar savām stulbajām acīm pētīdamas  ienācēju.

Telpā neviena nebija. Ingus norāva. sudraboto masku, brītiņu pamīņājās, kautrēdamies kāpt uz greznajiem paklājiem, kuri drīzāk iederētos muzejā, tad atmeta kautrību, sašutumā iedomādamies, ka tik vardarbīgi, nekā nepaskaidrojot, ar cilvēku apieties nedrīkst, aizgāja pie tuvākā dīvāna un noguris atkrita samta un brokāta spilvenos.

Neviens nenāca, un Ingum pirmo reizi, kopš viņi ar Marku bija nokļuvuši meža stigā, radās iespēja mierīgā garā pārdomāt notiekošo.

Kā tas ir iespējams, viņš domāja, ko nozīmē šie piedzīvojumi? Bet varbūt es pašlaik sapņoju? Tomēr nē! Esmu pārliecināts, ka tā ir realitāte. Uz pasaules daudz taču ir tāda, ko zinātne pagaidām nespēj izskaidrot, un vēl vairāk tāda, kura esamību šobrīd vispār neviens neapzinās, un tas, kas notiek ar mani, laikam attiecas uz šīm te pašlaik neapjaustajām norisēm …

Bet nogurums lika sevi manīt, un drīz vien puisis jau snauda.

Piepeši cauri plakstiem acīs iesitās spēja gaismas maiņa.

Vēl nekā neaptverdams, viņš pielēca kājās.

Kāds bija atrāvis sārto zīda aizkaru, un skatam pavērās saulains puķu dārzs starp divām stikla sienām, kur no zieda uz ziedu lidinājās bites un krāsaini tau- renīši.

No aizkara ēnas iznāca Daiļais Princis, par kādu Ingus bērnībā bija lasījis pasakās. Ģērbies viņš bija gaišzilā tērpā, izrakstītā ar zeltu un sudrabu, uņ rotāts tas bija ar pērlēm un briljantiem. Blondie mati viļņojās līdz pleciem, un seju aizklāja sudrabota maska, kuras veidojumā vaibsti vīdēja cilvēciski, labsirdīgi un apgaroti, vieglām skumjām apdvesti, kā jau tas pienākas labajam princim, kura dzīve nepavisam nav jautra.

— Labdien, — Ingus nomurmināja.

Princis labvēlīgi palocīja galvu un ar ierastu žestu lika Ingum no jauna apsēsties, tad ierunājās liegi melodiska balsi:

—    Kad jūs visi trīs rāpāties pāri žogam, es to pa logu ievēroju. Gandrīz ik dienas šeit redzu simtiem ekskursantu, un jūs man nelikāties interesanti. Pilnīgi dabiski, ka kalsnais sirmgalvis tūlīt uzstīvēja braša vīra masku, skaistajai meitenei bija vienalga, kādu, jo viņa zināja, ka tāpat ir skaista. Taču tu kavējies, tu nevarēji sev izmeklēt piemērotu; tās, kas tur mētījās, tev bija pretīgas. Tad vecis vienu masku Kamīdlja< un tu to uzvilki — maskā bija parādījusies cilvēcība tin čiešanas. Ja būsi ievērojis, neviens tādas maskas šeit neņēsā. Tā vietā, lai piezvanītu un pavēlētu jūs izmest laukā, es pāžam liku atvest pie sevis cilvēcisko cilvēku.

—    Jņs Jļif ļoti laipni no jūsu puses, — Ingus pateicīgi sacīja, -ir Mums sekoja piecas personas maskās, kurām vispār riebi ja cilvēcisku vaibstu.

—    No šiem cilvēkiem īpaši nebīsties, — princis nevērīgi atteica. — Viņi ir visur un vienmēr. Viņi tikai noskaidrotu, kas jūs esat, no kurienes, ko jūs te meklējat, vai jums nav kas ļauns padomā, ko jūs par visu domājat utt. Ja viss būtu kārtībā, tad jūs vienīgi iz- Hviestu aiz vārtiem, lai nākat kopā ar citiem… Vai tev liekas, ka man būs interesanti ar tevi sarunāties?

Ingus mulsi paraustīja plecus.

—    Kāpēc tu neatbildi? — princis Vaicāja, virpinā- dams nervozajos pirkstos gredzenu ar lielu rubīnu.

—    Es gluži vienkārši nezinu, ko sacīt,.. — Ingus Mastomījās. — Es nekā no tā, kas šeit notiek, nesaprotu …

Princis labsirdīgi pasmējās.

—    Jūties droši, nebīsties ne no kā. Vari uzrunāt mani ar «tu». Loma, kādu esmu tev paredzējis, to atļauj.

Ei, pāži —- princis uzsauca un sasita plaukstas. »- Atnes mums kaut ko atspirdzinošu 1

Viņš atlaidās uz dīvāna, kas atradās iepretim In- Ktim, un laiski teica:

—   Man gribas ar kādu cilvēciski parunāties. Lai miī man šeit jājūtas ļoti laimīgam un ļoti valdonīgam, t.iču dažbrīd kļūst garlaicīgi… Es esmu tumšo reak- i ijas spēku pēdējais pārstāvis.

Princis atkal uzmeta skatienu Ingum, vēlēdamies pārliecināties, kādu iespaidu atstājuši viņa vārdi, un nepatikā saviebās — viesa iedegusi seja ar mazliet puiciskajiem vaibstiem palika vienaldzīga.

—    Tu esi nepieklājīgs, — princis teica. — Starp naivitāti un heaudzinātību tomēr ir starpība.

—    Es patiešām nezinu, kā man jāuzvedas un ko tu no manis īsti gribi, — Ingus nolēma būt atklāts.

—    Kā redzi, es dzīvoju greznībā, — princis teica. •— Protams, ne tādā, kādā mani senči, taču mūsdienām pilnīgi apmierinošā. Ko lai daral Mūs sakāva progresa spēki, sagrāva senču pili un tās vietā uzcēla savu. Visus manus radiniekus sodīja ar nāvi, ko tie, godīgi sakot, bija ari pelnījuši, jo bija bez mēra izvirtuši un stulbi. Bagātības un varas mantošana asinsradniecības ceļā — tā taču ir plānprātība! Mantojums un vara jānodod no rokas rokā, ņemot vērā garīgas kvalitātes, kā tas notiek pašlaik, — tad ir droši, ka nekas netiks zaudēts…

Ienāca pāžs ar paplāti, uz kuras bija divas kristāla glāzes ar tomātu sulu, un pasniedza tās princim un Ingum.

—    Vai tu maz saproti, kāpēc viņi man nenocirta galvu? — princis prasīja.

—    Nezinu gan.

—     Lai būtu pastāvīgs atgādinājums, ko ir uzvarējuši. Jo citādi pūlis vienbrīd var loti nepareizi un slikti nodomāt, ka vietā nākuši citi tādi paši. Es esmu pēdējais dzīvais ļaunuma iemiesojums, un atlīdzībā par saglabāto dzīvību piehalturēju pils muzejā par gidu. Ja tu būtu nācis rīt, tad pēc saraksta būtu šeit saticis buržuju, ja parīt — reliģiozu fanātiķi, kas priekš tevis, protams, nebūtu labākais variants.

Ingus bija galīgi apjucis un pēkšņi gandrīz fiziski sajuta, cik ļoti viņam pietrūkst Džīnas un večuka.

—     Princi, — lūdzoši teica Ingus, — vai es drīkstētu tev ko paprasīt?

—    Nu?

—    Mani ceļabiedri…

—    Turi muti! — princis uzkliedza, pielēca no dīvāna un niknumā iesvieda pusizdzerto glāzi akvārijā; sarkanā tomātu sula izplūda dūmakainos mutuļos. — Es sevī personificēju visas briesmas, kas pūli it kā apdraud joprojām, lai dvēseles dziļumos viņi vienmēr izjustu neskaidras bailes no bijušā atgriešanās un nedomātu par šodienu… Pils labo pusi aizņem grandiozs muzejs. Tur ir pat elektroniskas lelles, kuras kustas kā cilvēki. Efekts satriecošs. Tur redzamas visas neģēlības, kādas pastrādātas pret tautu. Šodien visiem muzeja apmeklētājiem tiks paziņots, ka es esmu pēdējais aristokrāts, un visas tās briesmas, kas tur ir redzamas, ies uz mana rēķina. Ekskursijas laikā es pat uzlieku zinātnieku speciāli veidotu aristokrāta patiesās būtības masku.

Zēns, kurš pazemīgi stāvēja pie Dailā Prinča dīvāna, šausmās sarāvās.

—    Redz, redz, — pēdējais aristokrāts apmierināts iesmējās. — Pat pāžs, kurš redzējis to daudzkārt, pārbīstas no pieminēšanas vien.

Ingus nomākts klusēja.

—    Četri speciāli trenēti miesassargi pastāvīgi seko, lai ekskursijas otrajā pusē pūlis mani nesaplosītu gabalos, ir- princis atkal iesmējās, uzmanīgi vērodams Ingu. — Iedomājies — pirms muzeja atvēršanas katru reizi tiek izlietoti septiņdesmit deviņi spaiņi tomātu sulas, lai «asinis» būtu svaigas…

Princis domīgs apklusa, un Ingus ieteicās:

—    Pirms brītiņa tu apgalvoji, ka esot ļoti laimīgs.

—    Dabiski, ka tā tas arī ir, — princis atsacīja un nožāvājās. — Man nav nākotnes. Man nav, par ko uztraukties un rūpēties. Pat šodiena ir tāda kā savāds sapnis. Šausmu panoptikums, ko viņi tur uzrīkojuši, ir lēts balagāns. Bet man pieder īstā pagātne, kas ir reālāka par šodienu. Es zinu visu par savu dzimtu tūkstoš simt četrpadsmit gadu garumā, un tur ir tik daudz skaista — varoņdarbi, drosme, uzticība, cēla mīlestība, māksla, augsti ideāli un humānas domas. Taču savu egoistisko apsvērumu dēļ viņi no visa izvilkuši vienīgi riebīgo, kam katru reizi nepieciešami septiņdesmit deviņi spaiņi tomātu sulas… Pils pagrabā ir bibliotēka ar tūkstošiem pergamenta ruļļu un senām grāmatām — es tās brīvi lasu. Man nav nākotnes, bet vai tu domā, ka es to gribu? Ir tikai tagadne. Ari viņiem, kas liek man te ķēmoties, ir tikai tagadne. Viņi aizies, un tu domā, ka atkal nevajadzēs septiņdesmit deviņus spaiņus tomātu sulas?… Vienīgā vērtība ir pagātne, jo to neviens vairs nevar atņemt, turklāt mēs varam to redzēt un iztēloties tādu, kādu vēlamies,..

—    Tātad tava vara ir vistīrākā fikcija? <— Ingus atviegloti uzelpoja. — Citiem vārdiem sakot, tu dzen  velnu?

—    Tev taisnība! — princis sašutis iesaucās.Vai gan var nosaukt par reālu varu to, ka gada laikā ar nāvi es drīkstu sodīt tikai divus cilvēkus? Klaja ņir- ļ gāšanās, vairāk nekas. Varbūt tu domā, ka sitas pats pāžs mīlestībā un pazemībā skūpsta man kājas? Lika pagaidīt! Viņš mani ienīst, nicina un uzskata, ka stāv augstāk par mani. Taču šogad abas licences man stāv neizmantotas, un tāpēc nāves bailēs viņš klausa kā suns. Bet tu redzēsi, cik nekaunīgs pāžs kļūs, kad es ziedošu vienu licenci, piemēram, tevi ]

Pāžs kā tārps aizlīda pie prinča, un tas noglāstīja viņam galvu, teikdams:

—    Nē, nē, tu jau lieliski zini, ka mūsu viesim es licenci neizmantošu, jo tad man atliks tikai viena, kuru līdz gada beigām izlietot nedrīkstēšu, jo tad jau man neklausīs neviens. ļ

Ingu pārņēma naids pret princi, tomēr viņš valdījās, jo saprata, ka atrodas šī drausmīgā cilvēka varā. No- bālis viņš sacīja:

—    Es nesaprotu, kādēļ viņi tev devuši tādas tiesī- ļ bas, lai no tavas mazākās kaprīzes būtu atkarīgas cilvēku dzīvības.

—    Tāpēc, lai arī paši pils ļaudis mani ienīstu, — princis vēsi paskaidroja.

—    Un tevi šīs licences spiež izmantot? — Ingus nočukstēja.

—    Protams, nē, — princis paraustīja plecus. — Bet, ja tev dotas tiesības, ar varu izmantot tās nemaz nav jāspiež. Agri vai vēlu patrāpīsies gadījums, kur tās būs tieši laikā… Kad es liku tevi atvest, — princis nožēlā turpināja, — tad es prātoju, ka tu varētu kļūt I mans draugs. Uzmanīgi tevi pētīdams, esmu nācis pie secinājuma, ka esmu kļūdījies. Tu pat neesi šodienas cilvēks, tu jau ar vienu kāju lien nākotnē. Tiesa gan, ļ tagad tu izskaties bāls un sašļucis, — princis apmie- ļ rināti iesmējās, bet dusmīgi turpināja:

—    Tevī pulsē dzīvība. Varbūt pats to nejūti, bet ļ man, kas ir jūtīgs kā seismogrāfs… tu esi kaitīgs. Ne  tik daudz man, cik pārējiem pils iemītniekiem. Mēs 1 padarām pagātni gan skaistu, gan drausmīgu un spekulējam ar to, lai mums šodien klātos labi, un tagad tu to esi uzzinājis. Tādējādi, visu izspiegojis, sistēmā tu kļūsti nevēlams elements.

—     Kāpēc tad tu man to stāstīji? — Ingus izmisis iesaucās un pietrūkās kājās.

—    Nevajadzēja klausīties! — princis atcirta, taču vēlīgi piebilda:

—     Tu tomēr esi man simpātisks. Turklāt šeit esi vienīgais cilvēks bez maskas. Man gribētos tevi izglābt. Apsēdies un pastāsti par sevi! Es gribu zināt visu.

Princis viņu klausījās ar interesi, pastarpām šo to pajautādams, baroja zelta plīvurastes baseinā, iemeta smaržāles kvēpināmajā trauciņā un, kad Ingus beidza, apsēdās viņam blakus un teica:

—     Savādi. Tu esi pakļāvies cilvēkiem no savas dzīves pašiem sākumiem, bet neko neesi veidojis pats. Vēl gluži nesen tu staigāji sava drauga Marka pavadā, tagad seko Marvīnam un Džīnai. Es labi saprotu, ka man jādzīvo pēc citu gribas, taču kas kavēja tevi… Nē, tu esi dīvains putns. Marku es pavēlētu bez kavēšanās sodīt ar nāvi, jo viņš būtu nelabojams. Bet par ko tad tevi? Tu esi tikpat nelaimīgs kā es.

Princis aizgāja un atvēra sienā iemontēto rakstāmpulti, uzšvīkāja dažas rindiņas un pasvieda papīra lapu pāžam, kurš notvēra to lidojumā un izsteidzās laukā.

—    Man sagādās prieku, ka manā tuvumā vienmēr būs cilvēks, kas vēl nelaimīgāks par mani, — princis teica. — Man pieder pagātne, bet tev pat tās nav. Tikai parasta veģetēšana, ko konformisti un infantilie sauc par dzīvošanu.

Kamēr cilvēks ir dzīvs, viņam ir nākotne, — Ingus spītīgi sacīja. — Dzīve rit uz priekšu, un tai līdzi veidojas jaunas situācijas.

.— Tā būtņ varējis teikt tavs draugs Marks, bet ne tu, — princis labsirdīgi pasmējās, -— Panāc šurp! . Viņš satvēra Ingu aiz rokas un pieveda pie stikla sienās, kur saulainajā puķu dārzā, kuru no ārpasaules šķīra otra stikla siena, lidinājās strādīgas bites un bezrūpīgi tauriņi.

—    Redzi, cik kukainīši ir laimīgi! — princis zobgalīgi ieteicās. — Viņus neapdraud gadalaiku maiņa, lietus un negaiss, putni un trani. Mūžīga laime un mūžīgs prieks. Visa pagātne, tagadne un nākotne ir viņu priekšā. Kāpēc tu esi tik nerunīgs?

—    Iespējams, ka tauriņi un bites ir laimīgi, — Ingus teica.

—    Tu varbūt domā, ka viņi ir laimīgi tāpēc, ka prātiņa mazāk nekā tev? Nekā nebija! Viņi gluži vienkārši nezina, kas ir vēja brāzma pavasarī, kad visa dzīvība mostas, nezina, kas ir pļavu un mežu puķes, nezina, kas ir iespēja lidot, kurp gribi. Viņi zina vienīgi mūžīgo vasaru un tieši tāpēc ir laimīgi.

—    Atlaid mani, princi! — Ingus izmocīja.

—    Tu zini, ko es uzrakstīju pāžam?

—    Lūdzu, ļauj man iet!

—    Es pavēlēju sagatavot zeltītu būri, — prinča balsī ieskanējās ņirdzīga intonācija, skaistā sudraba seja pieliecās pie Ingus un ieskatījās viņa zaļajās acīs.

—   Būri tev!

No Ingus krūtīm izlauzās vaids.

—    Tu zeltītajā būrī dzīvosi tikpat kā taurenītis vai bitīte šajā puķu dārziņā, — princis draudzīgi teica.

—     Diez vai tu izjutīsi lielas pārmaiņas savā dzīvē, i vai ne?

Ingus neatbildēja; domas stiga kā toreiz, kad ļ viņš bija skatījies violetajā ziedā un juties kā iekau-, sēts stiklā.

—    Te tu būsi drošībā, — laipni turpināja princis,'

—   tev neuzbruks nekādas likstas. Vienmēr siltumā, ap-, ģērbies un paēdis. Es nesīšu no bibliotēkas pergamenta ruļļus un vecas grāmatas. Mēs sēdēsim zelta būrī un I kopīgi lasīsim par pagātni, pārspriedīsim lasīto, iztēlo- simies, ka dzīvojam tajos laikos, un tā kļūs arī par] tavu pagātni, jo tev pašam plašākā nozīmē tādas nemaz nav.

Aizelsies ieskrēja pāžs; lielajā steigā pa ceļam viņš bija pazaudējis cepuri ar spalvu.

—    Kungs, viņi teica, ka zeltītais būris jau sen gaidot.

—    Princil — Ingus nelaimīgs izdvesa. — Esi žēlīgs ļ un atlaid mani! Uz pili nāk milzums ekskursantu, un droši vien daudzi no viņiem būs laimīgi, ja tu kaut ko tādu piedāvāsi.

—     Nelem citu vietā, — princis auksti teica. — Mani neinteresē cilvēki, kas nāk pa atvērtiem vārtiem. Viņi i ir garlaicīgi, vienveidīgi un aprobežoti. Tāpēc es izvēlējos cilvēcisko cilvēku — tevi.

—    Mani gaida ceļabiedri. Mums jādodas tālāk!

—    Par taviem ceļabiedriem es parūpēšos, — princis iecietīgi atteica. — Viņi atstās pili kopā ar ekskursantiem.

—    Kungs, piedodiet, ka es iejaucos, — pāžs pazemīgi nočukstēja. — Visžēlīgi piedodiet, bet tas sirm- bārdainais kungs jau ir īstā kunga prātā, un jaunā kundzene dauza viņu ar kurpes papēdi, lai viņš uzvestos daudzmaz pieklājīgi. Turklāt viņš nošķiedis ar vīnu Rafaēla fresku, to, kur mazais eņģelītis rotaļājas ar Madonnas pirkstu. Man liekas, ka freska jau…

—    Apklusti! — princis novaidējās kā zobu sāpēs, tad iesmiedamies pievērsās Ingum: — Redzi, kā tavi ceļabiedri saprātīgi kavē laiku un par tevi neliekai ne zinis. Vienīgi man rūp tavs liktenis, tava bezmērķīgā dzīve, kura tikai zelta būrī iegūs jēgu. Pēc desmit gadiem tu man teiksi paldies.

Princis nevērīgi atspiedās pret baseina malu, un Ingus pavisam reāli juta, ka laiks kā smiltis birst caur viņa pirkstiem ūdenī un zelta zivtiņas nosirmo.

Ingus naidīgi paskatījās uz Daiļo Princi, bet tas pasmaidīja, norāva no svārku atloka pērli un pastiepa puisim:

—    Tā ir mana pirmā atzinība.

Drudžainas un izmisīgas domas joņoja Ingus galvā: tikai izkļūt no šejienes, un nekad vairs, viņš kļūs cits, projām no šejienes, kamēr vēl iespējams, un nekad vairs (viņš pat nezināja, kas tas par «nekad vairs»), tikai izrauties dzīvajā un gaišajā pasaulē, laukā no šīs saldi smacīgās pils! Ingus dvēselē it kā sagruva kāds aizsprosts, un plašā straume, kas mokoši un nesekmīgi bija meklējusi izeju, tagad gāzās kā varens sprādziens, dragādama un noslaucīdama savā ceļā visus šķēršļus, un priekšā pamirdzēja spoža blāzma…

Ingus sagrāba princi pie rīkles, nogāza uz paklājiem, uzmetās viņam uz krūtīm un ar ceļiem piespieda rokas pie auguma.

—    Pāž, skrien! — princis iekliedzās, bet zēns drebēdams piespiedās pie sienas un aizsedza ausis.

—    Tu izlaidīsi mani no pils? — naidā sauca Ingus.

—    Jā…

—    Un Džīnu un Marvīnu arī?

—    Jā…

—    Tu melo!

—    Protams… Ja arī es gribētu tevi atlaist, es to nevarētu, — princis žēli vaidēja, — Es taču pats šeit esmu gūsteknis.

—    Tūlīt paskatīšos, kas slēpjas zem tavas skaistās maskas, Daiļais Princi! — Ingus iekliedzās, bet aristokrāta augums sāka raustīties kā epilepsijas lēkmē, un Ingus tik tikko spēja viņu saturēt.

—    Nē! Nē! — princis gaudoja, un viņa galva svaidījās no vienas puses uz otru.

Ingum beidzot izdevās satvert plānās sudraba maskas stūri, un viņš norāva masku kopā ar blondo parūku.

Un, šausmās iekliedzies, pielēca kājās.

Uz grīdas locījās zeltā un sudrabā tērpts augums, kam sejas vietā bija galvaskauss, pārvilkts ar sačokurojušos mūmijas ādu, tukšiem acu dobumiem un atņirgtiem zobiem, no kura mutes tagad jau lauzās nesakarīga gārdzoņa.

Pāžs zaudēja samaņu.

Mūmija, ķerdamās paklājos, slējās augšā.

Ingus kā vājprātā metās atpakaļ, no kurienes bija ienācis, ar plecu no visa spēka triecās gaiteņa durvīs, tās atsprāga, un viņš izkūleņoja gaitenī, kur viņam tūlīt metās virsū divi vīri maskās: viens grāba kājās, otrs sita ar dūri sejā.

Kā par brīnumu, Ingum izdevās no abiem izvairīties, un viņš laidās mukt pa gaiteni. Maskas klusēdamas dzinās pakaj. Cauri sāneju labirintam Ingus izkjuva plašā gaitenī ar flīžu grīdu un augstiem, nobal- sinātiem griestiem, pa kuru pretim nāca liela ekskursantu grupa. i

Vajātāji mirklī pazuda, un Ingus paskrēja garām cilvēkiem, kuru sejās vīdēja bijība un cieņa; nekaunīgo miera traucētāju viņi izlikās nemanām. M; b

Ingus skrējienā atgrūda vaļā platās divviru durvis uz laukumu pils priekšā, kurā notika gatavošanās svinīgam mītiņam, un metās tam pāri parkā cerībā nokļūt atpakaļ tādā pašā ceļā, kā bija šeit ielavījies.

Švīkstēdamas zem kājām birža sudraba maskas, starp kokiem jau pavīdēja dzelzsbetona siena, taču vienādmasku cilvēki bija padomājuši par visu — gar mūri stiepās sargātāju ķēde.

Ingus strauji nobremzēja, bet atpakaļceļa nebija: tur tuvojās iepriekšējie vajātāji, un viņš likās iekšā parka dzijumā, kas bija nekopts un aizaudzis ar krūmāju. Te pēkšņi zem kājām iegruva zeme un satrūdējuši dēļi, un viņš iegāzās pussabrukušā pazemes pagrabā, mīksti piezemējās uz gadu gaitā sakrājušos lapu slāņa.

Augšā Ingus izdzirda skaļu sēkšanu, tad smieklus, un beidzot kāda metāliska balss aizturētā sajūsmā uzsauca:

— Rokā ir! Lien ārā!

Spraugā, pa kuru puisis bija iegāzies, parādījās vai» rākas maskas.

Ingus norija kaklā sakāpušo kamolu un līda dziļāk pagrabā, iespiedās bedres sienā, kurā zemes iegruvums un lietavu ūdens bija izveidojuši nišu.

Zeme nobruka, līdz pusei apbērdama Ingu, toties niša padziļinājās.

Labāk iet bojā tādā nāvē, puisis izmisis domāja, tikai nenonākt masku vai prinča nagos.

Zemes slānis atkal nobruka, un Ingus iespiedās vēl dziļāk alasveidīgajā padziļinājumā, jo vairāki vajātāji lādēdamies nolaidās pagrabā. Redzēdami, ka tik viegli bēglim klāt netiks, viņi savāca dēļugalus un sausās lapas, sakūra ugunskuru.

Pēc brīža pacēlās biezi dūmi, kurus vējiņš dzina iegruvumā.

Maskām nebija kur steigties. Tās tikai dedzināja ugunskurll tin taisīja dūmus, kuri plūda pagraba dziļumā tik kodīgi un smacīgi, ka pēc laika pašus kurinātājus viņu kolēģi izvilka no pagraba pavisam apdullušus.

Kad kļuva skaidrs, ka nepaklausīgais puisis jau desmit reižu paguvis nosmakt, maskas sagāza pagrabā zemi un gāja projām — gaidīja citi, ne mazāk svarīgi, darbi.

XIII

Pamazām krastmalā pie iznīcinātā tilta sanāca visi Zvēru cilvēki un arī puišeļi, kuri bija tramīgi sakļā- vušies ap audzinātājām.

Tikko uzlēkusī saule apspīdēja viņu sejas, kurās drīzāk bija neizpratne, nevis notikušā pilna apjēga.

Pārcirsto trošu gali ap četriem zemē ieraktajiem tilta stabiem vieglajā vējiņā trīsēja un atgādināja čūskas, kas sagatavojušās nāvīgam kodienam.

Tiltu mežonīgā straume bija aizdzinusi pāri upei, un tas visā garumā bija nostiepies gar pretējo krastu, kur stingrās troses to neļāva aiznest lejup pa gultni.

Marks pārvilka ar roku pār seju, it kā vēlēdamies notikušo aiztraukt kā nelāga sapni, tad neskanīgā balsī vaicāja:

—    Kas to izdarīja?

Zvēru cilvēki raustīja plecus.

—■ Visi Numuri ir ieslēgti būdās, un neviens nav laists ārā, — teica Lācis Urs.

—    Kas tad to būtu varējis izdarīt? — Marks prasīja.

Atkal plecu raustīšana. Kāds puišelis ieraudājās, bet neviens viņu neapklusināja.

Marks pārlaida skatienu Zvēru cilvēku sejām, un katrs raudzījās viņā droši un atklāti.

Lapsa Vulpo atspiedās pret vītolu un, pārmetis vienu kāju pāri otrai, jauki pasmaidīja.

—    Jāizdomā, kam tas varētu būt izdevīgi. Konkrētāk — kuram no mums, ja jau plikgalvji atkrīt.

—    Nēl — Jenotsuns Nikters atieza zobus. — Vispirms jāizdomā, kāda jēga bija iznīcināt tiltu. Mēs taču tagad pilnīgi visi esam atgriezti no ārpasaules. Jāpadomā, kas no tā mainās.

—    Neviens taču nevar izfantazēt, kas mainīsies un kam par labu, — atteica Ezis Erinakejs. — To redzēsim tikai vēlāk.

Marks paraudzījās tukšajā upē. Faktiski vainīgs esmu es, viņš, sakodis zobus, nodomāja, man taču vajadzēja izlikt sargposteni, pat plikpauri līdz tam bija aizdomājušies.

—- Mums atliek vienīgi gaidīt, — iepīkstējās Zaķis Timids. — Tiklīdz notikumi iegrozīsies tā, kā ieplānojis tilta nopostītājs, un viņš gūs labumu, mēs tūlīt redzēsim, kurš bijis vainīgais.

—    Un, ja nu viņš aprēķinos kļūdījies, mēs vainīgo tā arī neuzzināsim, — ar gudru sejas izteiksmi sacīja pastulbā Ūdensžurka Arvikola.

—    Jāmēģina noskaidrot jau tagad, — Mežacūka Skrofs noburkšķēja. — Varbūt gluži nejauši patrāpās kāds galiņš — un mēs varēsim atšķetināt visu kamolu.

—    Ja mēs to darām, — Marks sāpīgi teica, — tad pieļaujam iespēju, ka vainīgais atrodas starp Zvēru cilvēkiem. Kā mēs viens otram vairs varēsim ticēt? Turklāt tagad, kad uz salas atrodas Numuru cilvēki. Nē! Mēs pieņemam, ka visi esam nevainīgi, par puišeļiem un abām vecen… abām skolotājām nemaz nerunājot.

—    Kā?! — Audzinātājai Mirdzai sašutumā pat nosvīda briļļu stikli. — Jūs pat pieļaujat domu, ka mēs ar Vilhelmīni to būtu varējušas izdarīt?

Vilhelmīne no puķainās kleitas kabatas izrāva mutautu un sāka histēriski raudāt.

—    Neviens jūs netur aizdomās. — Marks saviebās, taču tūlīt atplauka. — Bērnus meklēs!

—    Pareizi, pareizi! — Zvēru cilvēki kļuva līksmi.

Bet tad audzinātāja Vilhelmīne, ar vienu roku slaucīdama asaras, ar otru sāka vicināt mutautiņu, tā pieprasīdama uzmanību.

—    Meklēs gan! Tikai ne šeit! Kurš gan iedomāsies, ka mēs bijām tik dullas un vedām puikas uz salu! Mēs taču teicām, ka iesim uz otru pusi, uz pilsdrupām. Tur mūs meklēs pa visiem pagrabiem un ejām…

Viņas vārdos bija nepielūdzama loģika.

Pāri galvām pletās spilgti zilas debesis, spirgtais rīts solīja brīnišķīgu dienu, kurā vasara aiztrakos krāsās un smaržās, putnu dziesmās un saules karstumā, taču tas vairs uz saliniekiem neattiecās; ar nežēlīgu skaidrību viņi sajuta, ka viņus skāris kaut kas tāds, par ko pat domāt negribas.

—    Mums jāizlemj, ko iesākt ar plikgalvjiem, — Kastors negribīgi ieteicās. — Cik ilgi viņus turēsim būdās!

Urs piebilda:

—    Viņi bļauj, ka gribot ēst, gribot pa darīšanām, gribot dzert, elpot svaigu gaisu, viņiem tirpstot sasietās rokas, un ko tik viņi vēl negrib…

—    Kā tad! — Nikters teica. — It kā problēmu ar tiltu nepietiktu, tagad mēs izlaidīsim vēl viņus uz sava kakla! Dosim ēst un dzert un atbrīvosim tikai tad, kad izdomāsim, kā varam tikt prom no salas.

Taču vairums Zvēru cilvēku nosprieda, ka Numuri esot uzveikti un nedrīkstot rīkoties ar līdzīgām metodēm, ar kādām rīkojies ienaidnieks, turklāt jau kļuvis zināms, ka ne visi gūstekņi esot slikti, un labos varētu uzņemt Zvēru cilvēku pulkā, bet nelietīgos padzīt uz salas viņu galu, lai gaidot, kamēr radīšoties iespēja pārkļūt uz cietzemi.

izlēmuši, Zvēru cilvēki devās uz apmetni un, izlaiduši 11o abiem šķūnīšiem gūstekņus, atsēja viņiem rokas.

Un tā nu dienas gaismā bijušie ienaidnieki pirmo reizi varēja kārtīgi nopētīt viens otru.

Plikgalvji apmulsuši mīņājās, dažam labam nāca pat smiekli, redzot savus uzvarētājus: galvgaļos kā gailu sekstes krāsainas frizūras, lielai daļai ausī pa gredzenam, paši ģērbušies raibi un nekārtīgi, izturas vaļīgi un nedisciplinēti; vispār grūti ticēt, ka tie ir tie paši, kas vakar viņus pieveica, nudien, mazliet uz augšu pasisti debiļi. Vienīgi viņu vadonis tā nekas, tam ir iekšā, no tā varētu iznākt labs Numurs.

Bet Zvēru cilvēki vēroja Numurus ar tādu kā nievājošu žēlumu, kuram klāt jaucās riebums: visi vienādās pusmilitārās formās, visiem kaili noskūtas galvas, stāv kā tādi ambīļi, bez komandas acīmredzot nemaz nezina, ko darīt ar rokām un kājām.

Druknā Arvikola bija nostājusies līdzās Ceturtajam.

—    Ko tu gribi no manis? — Ceturtais tizli gainījās. Vai tu saviem vecākiem biji ceturtais bērns, ka

tā saucies? - : .

Atstājies! Kāda tam nozīme! Man lika būt Ceturtajam —un es esmu Ceturtais.

—    Es neticu, ka tu nebūtu pāraudzināms, -— Arvikola teica. i r.

Ceturtais iejuka plikgalvju bariņā.

—    Panāc šurp, Mark! -— Urs sauca, un Marks aizgāja uz brūno mājiņu, kņrā plikgalvji bija ierīkojuši pārtikas noliktavu. Tur jau rosījās pavārs Kastors. j

—    Viņi esot izlaupījuši veikalu un atstiepuši šurp visu, kas vien bijis paņemams, —j- viņš purpināja. — Pat maišeli ar lauru lapu paciņām un trīsdesmit piecas pakas ar sāli.

—    Cik ilgam laikam produktu pietiks? — Marks vaicāja.

—    Ja puikas mēs rēķinām par trīs piektdaļām no pieauguša cilvēka, bet Numurus par puscilvēkiem, tad apmēram divām nedēļām — un arī tad jāknapinās.

—    Visiem vienādi! — Marks teica. — Un, cik var apēst sīkie, skaties pats.

Numuriem vispār nevajag dot ēst, — valšķīgi teica klāt pienākusī Orioiida, pieglaudās Marka plecam un pakutināja viņa kaklu ar sarkano matu ērkuli, < Marks īgni atbrīvojās un gāja prom. Pie kadiķu krūmiem meitene vadoni panāca un sabijusies satvēra aiz rokas.

—                 > — Mark, vai tu mani vairs nemīli?

—    Vai tas, kas notika starp mums, tev jāafišē? — viņš savaldīgi teica, paskatīdamies apkārt.

—    Neredz jau, neredz neviens, — Orioiida aizvainoti novilka, tad viņas vaigi smaidā savilkās bedrītēs.

—   Bet kas tur ko slēpt?

Marks viegli viņu noskūpstīja.

—    Kas tur liels! — Orioiida liegi čukstēja. — Katrs dara, kā viņam patīk. Starp citu, Nikters par mums apvaicājās. Es pateicu, kā ir. Mazliet gan sameloju, ka man gribētos jūs abus, bet piebildu arī, ka tev droši vien tas nepatiktu, un viņš teica, ka viņam arī.

—    Es negribu, ka tu par mums runā ar Nikteru. Varu iedomāties, kā pats justos, ja tu pēkšņi aizietu ar kādu citu.

—    Tātad tu mani patiešām mīli? — Orioiida, lūpas kodīdama, neticīgi ieprasījās.

—Es pat īsti nezinu, — Marks godīgi atteica.

—   Mēs taču tik maz esam bijuši kopā.

—    Nikteru gan es pazīstu otro gadu. No tiem laikiem, kad mūsu kompānija izniekoja dzīvi, klīzdama pa ielām. Viņš neft^d man nebija pievērsis uzmanību — un es viņam arī. Viss mainījās, kad mēs šovasar aizgājām mežā aizstāvēt dzīvniekus. Mani aplidoja vairāki, bet es ne ar vienu neielaidos. Tad viņš sāka izvirzīties par vadoni, un te pēkšņi es viņam kļuvu vajadzīga. Zini, Mark, kāpēc? — Orioiida aplika rokas Markam ap kaklu. — Tāpēc, ka viņš neticēja sev. Viņam vajadzēja pastāvīgus apliecinājumus. Tas, ka skaistākā meitene aizgāja ar viņu, bija viens no tādiem apliecinājumiem.

—    Kuram no jums ienāca prātā doma kļūt par Zvēru cilvēkiem?

—    Kuram? — Orioiida ironiski paraudzījās puisim acīs. — Konkrēti nevienam. Taču doma visu laiku lidinājās gaisā, jo mēs sapratām vienu: ja negribam kļūt infantili un ķonformisti vai arī sākt rit «ritentiņus», smaržot bēn2iftu, mums ir jāaiziet. TāpČc nav svarīgi, kuram ienāca prātā tieši šāda doma. Mierīgi varēja ienākt prātā cita, un tad mēs ar tevi nebūtu satikušies, vadoni!

—    Labi, — Marks teica. — Mani gaida.

Oriolida atlaida viņam ap kaklu apliktās rokas, pavilka krekliņu, zem kura nekas nebija, uz augšu līdz zodam un piespiedās Markam.

Puisis metās projām, pikti nodomādams, sasodītā Vālodze, viņa mani pataisīs traku.

Tai pašā laikā bērzu birzītē pie abiem šķūnīšiem turpinājās savstarpēja izošņāšanās un kontaktu meklēšana.

Visi bija aizmirsuši par plikgalvju vadoni Vilfrēdu, kurš neuzkrītoši iznāca no šķūnīša un pārlaida apkārtnei vērīgu skatienu. Rokas viņam joprojām bija sasietas uz muguras. Bālā seja ar greizajiem vaibstiem un kumpo degunu bija bezmiega nakts izmocīta.

Vilfrēdu pirmais pamanīja Nikters, un viņa rokas sažņaudzās dūrēs, atceroties nakti.

Bet Numuru vadonis viņam labsirdīgi un saprotoši uzsmaidīja, teikdamsi

Mēs vēl kļūsim draugi, Jenotsunil

Nikters iekaucās, metās pie Vilfrēda un, baismās un pretīgumā trīcēdams, sita viņam ar dūri sejā, taču te no aizmugures viņu zibenīgi apķēra masīvais Devītais numurs un pacēla gaisā.

Tievais, kalsnējais Nikters spirinājās, cenzdamies atbrīvoties, un no malas tas izskatījās tik komiski, ka Numuri5 ' sāka smieties un neizturēja arī Zvēru cilvēki, taču neviens neievēroja, ka Devītais, plati smaidīdams, žņaudz Nikteru ar tādu spēku, ka puisis vairs nav tālu no bezsamaņas, Tad Devītais saudzīgi nostādīja Nikteru uz kājām, un tas, galīgi bez elpas, apķēra bērzu.

—   Nekas, Jenotsuni, nekas, — runāja Vilfrēda plānās bēžāšiņu lūpas. — Gan tu redzēsi, ka viss būs labi.

Tresais nesekmīgi centās atraisīt sava vadoņa rokas. Nekas, Trešais, nekas, — Vilfrēds teica, un viņa acis ļaužu barā sameklēja Lapsu Vulpo.

Tas nodrebēja un aizslīdēja aiz Alkesa platās muguras, bet tad, it kā sajutis kaut ko nenovēršamu, ne vārda neteicis, pats aizvilkās pie Vilfrēda un mirklī atsēja viņam vien zināmos sarežģītos jūrnieka mezglus.

Vilfrēds, berzēdams pietūkušās rokas, uz kurām bija zilumi, greizi viņam uzsmaidīja.

—    Tu esi malacis, Lapsa! Savu darbu tu proti. Es tevi atcerēšos. Krietnus zēnus es neaizmirstu.

Vulpo jutās slikti, viņa zeltainajās acīs pavīdēja bailes, viņš gribēja taisnoties, atvainoties, bet tad pēkšņi saprata, ka tam nav nekādas nozīmes.

Atgriezās Marks.

Vilfrēds piegāja pie viņa un zobgalīgi pajautāja:

—    Vai tiešām tu atlaid mūs brīvībā, Mark? Vai tu nebaidies, ka varētu atkārtoties vakardienas situācija? Kā šahā, kur pēc izspēlētas partijas kauliņi no jauna tiek novietoti līdzīgā stāvoklī.

—    Paskaties taču uz viņiem! — Marks nicīgi, taču nespēdams noslēpt prieku, iesaucās. — Vai tev liekas, ka vairums vēlas vakardienas atkārtošanos?

Zvēru cilvēki un Numuri bija tā sajaukušies, ka skats atgādināja draudzīgu tūristu salidojumu.

Vilfrēds smīkņādams paraustīja plecus.

—    Ja ar to nepietiek, tad es tev kaut ko vēl parādīšu, — Marks teica.

—    Parādi, — Vilfrēds atsacīja, un Marks veda viņu uz upmalu.

Trešais un Devītais, kas bija palikuši uzticīgi savam vadonim, sekoja.

Tiklīdz Zvēru cilvēki ieraudzīja, ka Marks viens aiziet ar trim ienaidniekiem, tā metās pakal. Atkritēji Numuri saskatījās, paraustīja plecus un arī gāja.

Abām audzinātājām bija izdevies savaldīt puišeļus un iedzīt rozā mājiņā, lai viņi būtu tālāk no šausmīgā brīža, kad briesmoņi no jauna izkļūs brīvībā. Zēni, ieraudzījuši, ka visi aiziet uz upmalu, vairs nebija valdāmi un, čiepstēdami kā zvirbuļi, izspurdza pa logiem un durvīm un aizdrāzās pakaļ.

Mirdza un Vilhelmīne palika vienas.

Mirdza atmeta ar roku, izvilka no puķainās kleitas kabatas nospeķotu kāršu komplektu, ko bija uzgājusi vienā no mājiņām un noslēpusi no zēniem, un uzaicināja Vilhelmīni saspēlēt «sešdesmit seši».

Vilhelmīne noņēma brilles un slaucīja asaras.

—     Lai tie svešie visi iet bojā! Bet, ja kaut kas notiks ar kādu no zēniem, tad mūs abas ieliks cietumā.

—     Ne nu ieliks, ne nu kā, — Mirdza atteica, tad kļuva domīga un iebāza kārtis atpakaļ. — Labi, ja tu apsoli vairs negaudot, tad ejam!

Vilhelmīne apsolīja, un viņas sparīgi aizsoļo ja pa pļavām un cauri krūmājiem uz upmalu. ^ ^ 1

Tur nupat kā bija nonākuši salinieki, stāvēja un klusēdami skatījās, kur virs smilšu sēres vēl vakar bija sācies tilts, kas tagad kā beigta ūdensčūska, pienaglota aiz galvas, visā garumā šūpojās gar upes otru krastu.

Straume krākdama kūla ūdeņus starp akmeņiem un griezīgām klinšu radzēm, ļauni ņirgdama un spļaudīdamās ar ūdens šļakatām, itin kā izaicinādama nākt paspēkoties, lai tad, dabūjusi drosminieku savā varā, triektu un plosītu, smacētu un dauzītu, līdz pieveikto un sakropļoto augumu pēc kilometriem izsviestu krastā.

—    Zvēru cilvēki, ko jūs esat izdarījuši?! — pēkšņi asarainā balsī iekliedzās Sestais.

—    Viņi taču ir jukuši, — Desmitais izbrīnījies teica Ceturtajam.

Vienpadsmitais pavirzījās nostāk no Ura, kuram stāvēja blakus, it kā tas piepeši būtu kļuvis spitālīgs.

Astotais murmināja:

—    Vampīri, sumpurņi, mēra iznēsātāji, nu ko jūs līdāt uz šīs salas, ko jums no mums vajadzēja…

—    Viņi gribējuši labu, — Trešais pusbalsī teica, un Ceturtais atsacīja:

—    Tagad visiem ir tik liels labums, ka vēl lielāku labumu varētu izdomāt vienīgi kāds, kas šo salu kopā ar mums uzspertu gaisā.

—    Pietiks! — Marks iekliedzās, vairs nespēdams valdīties. — Jūs to izdarījāt, plikpauri! Nezinu, kā jums tas izdevās, bet to izdarījāt jūs!

Marka tēraudzilās acis naidā urbās Numuros, un 1 tie, skatienus nodūruši, nedroši taisnojās, ka viņi tie neesot bijuši.

—    Mark, tu šoreiz neesi taisnīgs, — Ezis Erinakejs klusu ieteicās.

—    Es neesmu taisnīgs? Lai es labāk domāju uz savējiem? Pasaki, uz kuru, gudrais Erinakej!

Ezis samulsis ierāva galvu platajos, uzkumpušajos plecos un neatbildēja.

Vilfrēds bija aizgājis uz smilšu sēri un lasīja akmentiņus ar tādu izskatu, it kā notiekošais viņam būtu pilnīgi vienaldzīgs.

Markā uzbangoja bezspēcīgas dusmas un izmisums; viņš uzkliedza Vilfrēdam:

—    Tagad es zinu, Vilfrēd! Tu to izdarīji!

-rr Ko izdalīju? —- Vilfrēds prasīja, izsliedamies un ( akmentiņus saujā mētādams.

Tu pārvērti viņus robotos un pakļāvi sev, bet, kad tava vara tika gāzta, tu izlēmi: ja uzvarējis neesi tu, tad lai uzvarētāju nav vispār!

Vilfrēds atnāca uz zālāju pie saliniekiem un tikai tad atbildēja:

—    Tā nav slikta doma, Mark! Tikai diemžēl neatbilst patiesībai, — viņš atvēzējās un ielidināja akmentiņu upe. — Es biju ieslodzīts šķūnī. Man bija cieši Basietas rokas ar tik īpatnējiem mezgliem, ka tos varēja atsiet tikai pats sējējs. Kur tu esi, Lapsa? — Vilfrēda acis sameklēja Vulpo, un tas nomurmināja:

—    Viņš saka taisnību.

—    Protams, dažkārt uzvarētājiem ir izdevīgi neticēt sakautajiem, — Vilfrēds turpināja, iesviezdams upē otru akmentiņu. — Vai šobrīd tāda vēlēšanās ir cilvēkiem ar dīvainajiem matu sakārtojumiem, es nezinu, bet par to, ka šāda vēlēšanās varētu būt vienīgajam ar normāliem matiem, esmu gandrīz pārliecināts … Mēs ar vadoni Marku esam pazīstami sen, esam dzīvojuši vienā pilsētiņā, un mūsu attiecības nekad nav bijušas labas, jo uz pasauli un sevi tajā mēs esam skatījušies no diezgan atšķirīgiem redzespunktiem. Tas mūsos radījis savstarpēju naidu.

Es viņu nogalināšu, reiz es viņu nogalināšu, Marks utingi domāja, ar pretīgumu raudzīdamies Vilfrēdā, reiz es samalšu viņu miltos — un nebūs vairs šīs ļaunuma sērgas.

Vilfrēds iemeta ūdenī trešo akmentiņu un paskatījās uz Marku, sajuzdams tieši to pašu, ko Marks pret viņu.

—    Zvēru cilvēki nav iznīcinājuši tiltu, — Marks cieti noteica. — Es viņiem ticu tikpat kā pats sev.

Netici gan, gurdi nodomāja Vilfrēds, tev tikai ļoti, ļoti gribas ticēt. Tu esi lepns, Mark, pārāk lepns un taisns… Ja cilvēks, pēc taviem savādajiem priekšstatiem, ir ļauns, tad savus ļaunos mērķus viņš nevar sasniegt citādi kā vien darot ļaunu — tā tu acīmredzot domā. Bet to, ka darbi, no kuriem katrs pats par sevi Ir labs, kopsummā noved pie ļauna mērķa, — tādu Iespēju tu laikam pat domās nepieļauj.

—    Kā lai es tevi pārliecinu, Mark? — Vilfrēds vaicāja un ielidināja upē atlikušos akmentiņus. — Tici man! ja es redzētu kādu cērtam tilta troses, es viņam

pats ar savām rokām apgrieztu sprandu. Mēs taču tagad visi esam atgriezti no ārpasaules.

Marks klusēja, bet Zvēru cilvēki sašutuši sāka cits caur citu saukt: kāds taču to esot izdarījis!

Puikām kjuva garlaicīgi, un viņi aizskrēja spēlēt «sunīšus».

Tā arī nenoskaidrojuši vainīgo, Zvēru cilvēki un Numuri omulīgi izlaidās upmalas zālājā.

Saule jau Sāka patīkami sildīt, virs galvām pletās zilas debesis ar retiem mākonīšiem, kurus dzina lēns vējiņš, smaržoja zāle un puķes, sanēja kukainīši. Krāčainā upe, guļot zālājā, nebija redzama, un tāpēc saliniekiem sāka likties, ka tur burbuļo vien neliels strautiņš, tāda sīka vienība, un pretējā krasta stāvās klintis, priedes un egles šķita tik tuvu, ka pastiep tikai roku…

Marks vēlreiz nopētīja pārcirstās troses, kuru gali, spuraini un asi, mirdzēja saules staros, viegli pārvilka ar roku — un uz pirkstgala izsprāga sarkana lāse.

Marks to nokratīja zālē un nodomāja, lai kas ari būtu vainīgs, kāda tam šobrīd vairs nozīme. Mēs vienīgi apmierinātu taisnības un atriebības jūtas, un kas to vēl zina, ar ko viss beigtos!

Viņš atgriezās pie saliniekiem, kas bezbēdīgi vāļājās zālītē, gaidīdami vadoņa lēmumu,, un teica:

—    Man nekas cits neatliek kā pasludināt trešo tabu.

Zvēru cilvēkiem pārskrēja murdoņa, Numuri nesa-1 prata, kas tas tāds par tabu.

Ezis Erinakejs paskaidroja.

—    Mēs pieņemam, ka tilta troses ir pārtrūkušas pa-i šas no sevis, nav izturējušas spriedzi, — Marks teica.

—    Mēs nemeklēsim vainīgos. Mēs neturēsim cits citu aizdomās.

—    Kā tā? — sašutis ierūcās Urs. — Un bandīts iz- kļūs sveikā?

—    Tiklīdz pēdējais cilvēks spers kāju viņā krastā, tabu automātiski tiek atcelts, — Marks stingri sacīja.

—   Ja arī mēs tagad visas pūles un laiku tērētu vainīgā meklēšanai, tilts no tā nenostāsies vietā. Šobrīd galvenais un vienīgais uzdevums — tikt projām no salas un pēc iespējas ātrāk. Un tāpēc starp mums nedrīkst valdīt aizdomas un neuzticība, kas jebkurā mirklī varētu pāraugt atklātā naidā.

Vilfrēds gulšņādams plucināja baltā amoliņa ziediņus un nodomāja, ka Marks nemaz tik apaļš muļķis nav.

—    Interesanti, kā viņš domā pārkļūt otrā krastā? — Trešais, skaļi ņirgdams, prasīja Vilfrēdam.

Tas paraustīja plecus.

—    Varbūt viņš domā, ka helikopteros atlidos labie onkulīši un nocels mūs no salas? — Devītais iesmējās. — Kam mēs esam vajadzīgi?

—    Pirms kādi atnāks, mēs jau būsim badā apmiruši, — Mustela nošņāca.

—    Mums jāglābjas pašiem, — Marks teica. — Kādi ir priekšlikumi?

—    Es zinu, es zinu! — Zaķis Timids aizrautīgi iespiedzās. — Iztaisīsim lielas koka kājas un pārbridī- sim pāri.

Salinieki iesmējās.

—    Akmeņu krastā atliku likām, metīsim ūdenī un būvēsim dambi, — lika priekšā Desmitais.

—    Jānosvilina salas mežs, varbūt kāds ieraudzīs uguni, — ierosināja Divpadsmitais.

—    Jāpagatavo liela svilpe, lai var tālu dzirdēt, un jāpūš! — iesmējās Alkess.

Pēkšņas apskaidrības pārņemta, kājās pietrūkās pa- stulbā Arvikola un pacēla rokas, pieprasīdama uzmanību.

—    Man ienāca prātā kaut kas pavisam vienkāršs un prātīgs! — viņa starodama sauca. — Tā kā mums nepieciešams padot ziņu, ka esam briesmās, tad vajag kādu jūtīgu un nervozu salinieku nohipnotizēt, iedvest, ka tas iet pa cietu zemi, un tad palaist pāri upei. Vai nav dzirdēts, kādus brīnumus cilvēki veic hipnozē?

Salinieki kratījās smieklos.

—    Vai vēl labāk, — smējās arī Vilfrēds. — Visiem jāaizmieg un sapņos jāpārpeld upe. Kad pamodīsies, tad būsi jau tajā krastā.

Vienu otru jau sagrāba īsta smieklu lēkme.

Lapsa Vulpo noplūca pieneņu kātus ar pūku bumbuļiem un, uzrausies kājās, samirkšķināja garās skropstas un izstiepa roku pret debesīm; rēnais vējiņš norāva pūkas, un tās kā mazi izpletņi aizlidoja virs upes.

—    Mēs iemācīsimies lidot! — viņš eksaltēti iesaucās. — Un tad kā baltie eņģeļi aizplivināsimies pakaļ pieneņu pūkām!

Salinieki smējās vai bez elpas; sākdami'iztēloties, kā viņi lido, lido, aizlido virs salas un upes, mežiem un pļavāmj un viņu prātus pārņēma tāda līksme, it kā sala pēkšņi būtu iepeldējusi smieklu gāzes joslā-

Te Vulpo saliecās un, vilkdams rokas gar zemi kā kondors spārnus pirms pacelšanās gaisā, aizjoņoja starp saliniekiem. Palēkdamies un vicinādami rokas kā vēdekļus, pa pļavu aizskrēja Timids, Pirmais numurs, Septītais un Divpadsmitais.

Ņo krūmiem izspurdza zēnu bars un aizlikās viņiem pakaļ, atdarinādami spārnu vēzienus. Divpadsmitais ķērca:

— Es tūlīt … tūlīt… tūlīt lidošu! Pagrūdiet mani pie pakaļas uz augšu!

Vispārējā līksme pārvērtās kaut kādā histērijā. Joza Piektais un Mustela, plivinājās Desmitais un Ker- vids, palēkdamies debesīs tiecās Devītais un Sestais Skrofs un Urs. Skraidīja Nikters, plikšķinādams p gurniem kā pingvīns. Kā mēnessērdzīgs, grūzdamie virsū citiem, pa pļavu klīda Otrais numurs — Gints. Vāveres Skiuras atklāja, ka brīnišķīgi ir lidot no kraujās nogāzes, zem kuras sākas smilšu sēre, un tas tūlī iepatikās arī pārējiem — klaigādami aizlidoja Trešais un Ceturtais, Alkess, Orioiida un Erinakejs; uz turien palēkdamies tipināja Kastors un robustā Arvikola, be puikas viņus apdzina un grūstīdamies nobira lejā kā siseņu bars. j

Vilfrēds it kā negribīgi piecēlās, paraudzījās Markā, kurš gulēja, seju iespiedis zemē; pleci raustījās, bet rokas bija krampjaini sagrābušas zāles kumšķus. Un Vilfrēds neizturēja. Viņš sāka skriet gariem, zaglīgiem soļiem, tad pēkšņi sa viciņā ja rokas un iedziedājās k gailis. Un tūlīt viņa kliedzienam atbalsojās citu putnu balsis. Vieni ķērca, otri dūdoja, trešie izplūda treļļos kā dziedātājputni, ceturtie rēca un smilkstēja kā sazin kas, un visi pastarpām kliedza, ka viņi lidojot, viņi lidojot projām no salas, lidojot kā baltie eņģeļi, tikai jāuzmanoties, ka nenokrītot, un tā šis raibo un bezrūpīgo taureņu bars riņķoja pa upmalas pļavu, lēca no kraujas un ripoja pa nogāzi uz smilšu Sēri, tūlīt bija kājās un līksmi skrēja atpakaļ, izkliegdami visneiedomājamākās skaņas.

Abas audzinātājas sēdēja zem lazdām kā sfinksas,

raudzīdamās viena otrāi Vilhelmīne pabīdīja uz deguna noslīdējušās brilles un iešņukstējās:

—    Mirdziņ, tā laikam izskatās trakomājā, kad šiem tur kolektīvi «uznāk»?

—    Ha! — Mirdza nikni iesmējās. — Es sāku saprast vienu otru padzīvojušāku cilvēku, kas fiziski neieredz tādus, kuriem vēl nav divdesmit viens gads.

Tad viņas kaunīgi, viena otrā vairs neskatīdamās, uzslējās kājās un klusēdamas aizcilpoja pa pļavu katra uz savu pusi, iejuka jautro un aurojošo salinieku barā.

Marks aizspieda ausis un iekodās velēnā, sasprindzināja visu savu gribasspēku, bet prāts apdullinošā vēlmē rāvās turp, kur pašlaik notika vienīgi svarīgais un nopietnais. Tad bara histērija tomēr pieveica viņu. Kratīdamies smieklos, Marks pielēca kājās un aizskrēja pa pļavu, vicinādams rokas un raudamies uz augšu, un notika brīnums — piepeši viņš sajutās tik bezrūpīgs un laimīgs un dvēsele šķita atbrīvojusies no visiem zemes dzīves sārņiem, un tikai vien niecīgs pievilkšanas spēks vēl piesaistīja viņa kājas zemei, un viņam patiešām sāka likties, ka vajag tikai mazliet, mazliet — un viņš kopā ar saviem Zvēru tīņiem, puikām, abām resnajām audzinātājām un plikgalvainajiem nelaimes putniem nešaubīgi uzvīsies debesīs, tur augstu, augstu, patiešām debesīs, un planēs virs salas, upes, pļavām un mežiem…

Kad salinieki bija galīgi bez elpas, viņi sāka nomierināties. Klaigas un smiekli noklusa, «lidoņi» pārguruši krita gar zemi. Tikai smaidi un dziestošās līksmes atblāzma vēl vijās ap viņu lūpām urt staroja no acīm; ūh viņi bija kļuvuši cilvēkbērni bez naida un dusmām, labestīgi un jauki; miers virs zemes, un cilvēkiem labs prāts…

XIV

Smakdams sudraboto masku sakurtā ugunskura dūmos, Ingus nekādi nespēja izkļūt no alasveidīgā izgru- vuma. Pazemes ūdeņu izskalotā smilts bija brukuši atkal un atkal, un, kad krūtīs vairs nebija elpas, zeme nobruka no jauna — un plaušās ietriecās svaiga gaisa strāva; Ingus zaudēja samaņu…

Viņš atjēdzās, kad dzeguze priedulājā, nokūkojusi trīsdesmit trešo reizi apklusa. Viņš atradās meža vidū pussabrukušā partizānu zemnīcā, kas, nevienā neuz- I ieta, te stāvēja kopš kara laikiem.

Viņš nebija tālu no izmisuma, tomēr mēģināja sa- | ņemties. Jārīkojas, viņš sev teica, gļēvulis tāds, jārīkojas, tu neesi nekāds Bezmuģurkaula Gliemezis!

Ingus sāka iet.

Pēc kāda laika priežu mežs pārgāja eglainē, kas kļuva arvien pirmatnīgāka. Nosirmojuši simtgadu zari liecās pāri galvai, papardes sniedzās līdz ceļiem, dažbrīd tikai ar grūtībām izdevās tikt pāri kritušiem kokiem.

Saule bija nodzisusi un tās vietā atpeldējis apaļš mēness.

Ingus sirds piepeši iepukstējās straujāk: priekšā pavīdēja gaišums! Puisis no biezokņa izlauzās mēness pielietā klajumā, kur katrs zāles stiebrs šķita izdie- dzēts no sudraba sēklām.

Zālājs, kurš stiepās uz abām pusēm gar mežmalu, beidzās pie kraujas, kur lejā rāma un plaša tecēja Lielupe.

Ingus steidzās uz krauju, bet, nonācis tās malā, zibenīgi nometās garšļaukus.

Upmalas pļavā slējās vairāki desmiti pelēcīgu telšu, lielas un smagnējas — tās bija it kā piesūkušās ar nakts tumsu. Mazākās ieskāva dižāko telti, virs kuras jumtgala bija redzams krusts.

Dega ugunskuri. Uz liesmu fona kustējās ēnas un zibsnīja tērauds. Ik pa laikam svešas valodas murdoņu pārskanēja sāpju kliedzieni.

Lielupes malā bija noenkurojušās prāvas laivas ar ievilktiem airiem un satītām burām.

Apkārt nometnei bija izvietoti sargposteņi.

Divi vīri ar šķēpiem stāvēja gandrīz pašā kraujas pakājē. Viens no viņiem pretīgā balsī iedziedājās:

— Bi den rosen er wol mac.

Tandaradei!

Merken wa mir'z houbet lac.

Tandaradei! Tandaradei!

Otrs viņu kašķīgi apsauca, taču dziedātājs strīdējās pretim. Abi bija krietni iedzēruši.

Ļauns un draudīgs strāvojums viļņoja no lejas un Ingum atmiņā atsita kaut kādus senus laikus, par kuriem bija lasīts grāmatās. Kājas pašas nesa projām. Ingus gāja gar meža malu, un upe, gaiša un mierīga, plūda pretim. Sākās krūmāji, apvidus kļuva purvains.

Iekliedzās ūbele, tai atsaucās citas; un it kā vēja brāzma pāršalca pasauli. Visapkārt sāka brakšķēt un švīkstēt krūmi — no mežaines laukā nāca ļaudis. Daudzi bija zirgos, taču vēl vairāk kājnieku. Viņiem rokās bija ar ādu pārvilkti koka vairogi, šķēpi, zobeni, dažam labam pie segliem zvārojās kaujas cirvis, citam vāle, kājnieki bija bruņojušies ar lokiem un bultām. Ģērbušies viņi bija rupji austās linu drēbēs, ādas kamzoļos, dažiem jātniekiem mugurā bruņukrekli.

Ingus stāvēja garajā zālē, un savādā kārtā viņam prātā pat neienāca doma, ka vajadzētu bēgt. Šķita, ka te notiek kāds gadu simtiem sens rituāls, kurā katrs zina savu lomu, rituāls, kurš tā dalībniekiem nesagādā nekādu prieku, tikai ciešanas un bēdas.

Pie Ingus piejāja kāds karotājs ar zobena cirstām rētām vīrišķīgajā sejā. Tas bija virsaitis.

—    Stāsti, Guni, ko redzēji! — viņš nogurušā balsī teica, un Ingus pavēstīja par svešajiem ļaudīm upmalā.

Pēc virsaiša pavēles kāds pieveda Ingum zirgu, pār kura segliem bija pārmests bruņukrekls, piekārts kaujas cirvis.

Ingus apvilka bruņukreklu un uzlēca zirgā. Kāds cits pasniedza viņam caunādas cepuri, vairogu un zobenu.

—    Ved, Guni! — virsaitis sacīja, un Ingus paskubināja zirgu. Viņi jāja turp, no kurienes viņš tikko kā bija bēdzis.

Karotāju masa viņiem sekoja. Sīvi smirdēja, zvērādas, sariem un bārdām apaugušās sejas bija mežonīgas un drūmas, acīs gailēja naids, rokas žņaudzīja zobenu rokturus un šķēpu kātus. Zirgu purni bija nosieti, lai nezviegtu, kājas notītas.

Un Ingu pārņēma kopības sajūta ar šiem svešajiem ļaudīm, par kuriem viņš nezināja nekā, izņemot to, ka tie ir no senatnes. Viņš sajutās piederīgs tiem.

Kad Lielupes līkumā viņš pamanīja nometnes ugunis, virsaitis pieturēja Ingus zirgu un pamāja uz priekšu — daļa karavīru devās tālāk, bet palikušie atkāpās mežmalas koku un krūmu tumsā. • ,

Ingus ar drebošu sirdi juta, ka tuvojas lielu briesmu un dižas varonības laiks.

Kad tālumā ieūjinājās pūce, sākās kustība. Likās, ka mežs sācis virzīties uz kraujo krastu.

Un tad atskanēja kliedziens, tik spalgs un dvēseli plosošs, ka daži zirgi pietupās. īss klusums, it kā viss karapulks dziļi ieelpotu, un tad vienotā izelpā no simtiem cīņas alkstošu krūšu uzviļņoja rēciens, tas pieņēmās spēkā un plašumā, un tumšā lavīna gāzās lejup pie Lielupes, kur atradās ienaidnieka nometne.

Tad atskanēja rēkoņa otrpus nometnei — tur uzbrukumā brāzās karapulka otra daļa.

Visu noslaucīdami savā ceļā, zemgaļi iebrāzās nometnē. Krita krustneši, karakalpi, bēga ar varu sadzītie cilšu karotāji, metās upē, meklēja patvērumu kuģos, bet zemgaļu zobeni, šķēpi un vāles šķaidīja bez žēlastības. Aizdegās teltis, un liesmas izrāva no tumsas niknuma sašķobītās sejas; zemgaļu sirdis dega reibinošajā vēlmē nokaut un plosīt un bezprātā degošās acis jau meklēja nākamo upuri, kaut nule pieveiktais vēl nebija paguvis sabrukt, un senču dievu sūtītais svčjtā naida un brīves alku skurbinošais mākonis bija nolaidies pār Lielupi un tās krastu.

Ingu ierāva cīņas mutulī. Viņš kliedza vienā balsī ar pārējiem, vēzēja zobenu kā nu prazdams, instinktīvi aizsargājās ar vairogu, un tikai brīnumaina veiksme līdzēja viņam negūt pat ne mazāko ievainojumu, kad cīņas jūklis piespieda viņa zirgu pie pašas lielākās telts, tās, kuras smailē ugunsgrēka liesmās mirdzēja krusts. Zirgs sabijies spiedās atpakaļ un ienesa Ingu teltī, kur pie sienas neliela krucifiksa priekšā bija ceļos nometies kāds tērpies vieglās bruņās vīrs. Viņa galva bija kaila. Viņš lūdza dievu.

Viņš smagnēji piecēlās un paskatījās Ingū ar vērīgu skatienu, kurā jautās atklāts riebums.

—   Ko tu šeit meklē? — viņš nicīgi vaicāja. — Ko tev šeit vajag?

Zirgs saslējās, un Ingus nolidoja zemē, taču mirklī bija augšā.

—   Tu neatbildēji, — teica komturs un vēlreiz nomērīja Ingu no galvas līdz kājām.

—    Kas šeit notiek? — Ingus izgrūda, un viņa zaļās acis sastapās ar komtura ironisko skatienu.

—    Ja tu pat nezini, kas šeit notiek, — tas teica, — kāpēc jaucies iekšā? Turklāt tu nostājies zaudētāja pusē. Es dodu tev iespēju labot kļūdīšanos.

Komturs noņēma no kakla rupji kaltu dzelzs krustu.

—    Skūpsti par zīmi, ka esi mūsējais, — viņš sacīja un, pienācis klāt Ingum, pastiepa to viņam pie lūpām.

Ingus atgrūda krustu.

-— žēl, — komturs noteica. — žēl gan tevis paša, gan mūsu dēļ.

Komturs nolika krustu uz saliekamā galdiņa un paņēma no tā zobenu, zibenīgi atvēzējās un cirta Ingum. Puisis atvēza pretim savu zobenu, taču pieredzējušais karotājs to kā nieku izsita no viņa rokām. Ingus paķēra no segliem kaujas cirvi un, atvairot nākamo cirtienu, neveikli pacēla sev priekšā. Acīmredzot komturs tik nesakarīgu gājienu nespēja paredzēt, un viņa zobens noslīdēja gar cirvi, un, inerces rauts, vīrs paklupa. Ingus spēji atvēzējās un gāza bruņiniekam pa kailo galvvidu. Cirvis spoži nozibsnīja un kļuva sarkans…

Ingus gandrīz uzgāzās virsū mirušajam, šausmās novērsa skatienu, taču bija jau par vēlu — redzētais paguva iespiesties atmiņā uz mūžu.

Un tad pārņēma savāds miers. Es taču nogalināju ienaidnieku, viņš domāja, es nogalināju savu ienaidnieku, es nogalināju mūsu ienaidnieku, un žēluma vai šausmu manī nedrīkst būt, manī ir tikai taisnības apziņa un naids un itin nekā cita, es nogalināju ienaidnieku …

Bet viņš juta, ka nekad vairs nebūs tāds, kāds bijis līdz liktenīgajai naktij, viņš ir kļuvis cits, cits, un te, pie viņa kājām, guļ miris cilvēks. Un, lai kā arī viss ir noticis un kas ir noticis, un kāpēc ir noticis, vienalga, viņš ir nogalinājis cilvēku un tīrs un skaidrs vairs nekļūs nekad…

Kauja bija beigusies.

Zemgaļi aplasīja ieročus, rāva nogalinātajiem bruņas, no pirkstiem gredzenus, meklēja zelta un sudraba lietas, naudu. Ik pa brīdim izcēlās sīkas sadursmes, kad, laupījumu meklēdami, viņi uzdūrās kādiem bēgļiem. Tad aizdedzināja kuģus; upe kļuva gaiša kā no ugunskuriem Līgonaktī.

Vezdams zirgu pie pavadas, Ingus bez mērķa klīda pa nometni. Uzdūrās puskailam cilvēkam, kurš aiz rokām un kājām bija piesiets pie zemē iedzītiem mietiem. Ķermeni klāja apdegumu brūces. Cilvēks bija miris. Zaļganās acis izmisumā plati ieplestas, mute sašķobīta sastinguša sāpju kliedzienā.

Ingus ieskatījās viņa sejā un nodrebēja — mirušais bija jauns un tik līdzīgs viņam, ka uzmācās sajūta, it kā Ingus pats tur gulētu.

Pienāca kāds padzīvojis vīrs ar rūsganu bārdu. Viņa mute pavērās iztapīgā smaidā:

— Labieti, te vaņģinieki! Piedod, ka vairāk nav! Mūsējie nikni, slāpa pēc asinīm.

• Vairāki karotāji atdzina pie Ingus divus gūstekņus. Rokas tiem bija sasietas krusteniski un pievilktas pie krūtīm, ap kaklu valgi, kuru galus turēja karavīrs.

Kad rūsganbārdis pietuvināja lāpu iesirma, dūšīga gūstekņa sejai, tas atņirdza zobus kā satracināts me- žakuilis un iespļāva ugunī.

Karotāji smējās.

Otrs gūsteknis bija jauns, Ingus vecumā, un tik ļoti līdzīgs viņam un tam nomocītajam zemgalim, ka Ingum atkal kļuva baisi. Šķita gan, ka citi šo līdzību nemaz nemana.

Jaunais krustnesis kaujā bija pazaudējis bruņuce- puri, gaišie mati saķepuši asinīs, kaut gan pats ievainots nebija. Zaļās acis droši raudzījās Ingū, tajās jautās naids un nicinājums.

Sirmais bruņinieks kaut ko mēģināja ieskaidrot rūsganbārdim, kura vārds bija Dabris. Tas pameklējās puisim azotē un, noņēmis no kakla zelta plāksnīti sudraba ķēdītē, iedeva Ingum.

Plāksnītes vienā pusē bija attēloti trīs cilvēki ar nimbiem virs galvām: Jēzus Kristus, Jaunava Marija un Jānis Kristītājs.

Dabris, kas vairākus gadus bija nīcis Rīgas pagrabos, līdz ticis apmainīts, bija ielauzījies sVfešo mēlē un tagad centās Ingum izskaidrot vecā krustneša sacīto. Tas esot vienīgais vērtīgais, kas viņam ar brāļadēlu piederot, bet toties tā esot ļoti vērtīga plāksnīte, tikpat vērtīga, cik visa Rīgas pils ar ordenim piederošajām zemēm kopā. Un par to savaņģotais izdzimtenis prasot tādu nieku vien kā viņa paša un zēna brīvību. Par

plāksnīti Gunis varēšot sev sagādāt simt dreļļus viņu divu vietā. Un viltīgi piebilda:

—    Šie, labieti, tur mūs par dumjiem. Var jau būt, ka zelta nieciņš ir Rīgas pils un ordeņa zemju vērtē, to es nezinu, tomēr skaidrs, ka tagadiņ tas pieder tev tāpat. Bet par abiem gūstekņiem tu piedevām vari izspiest no ordeņa zeltu.

Dabris ar bērnišķīgu uzticību raudzījās Ingū, kurš apgrieza plāksnīti otrādi. Otrajā pusē ornamentētā ovālā bija attēlota skaista sieviete ar mazliet skumju smaidu.

Jaunā krustneša lūpas nodevīgi iedrebējās, viņš kaut ko nomurmināja lejasvācu mēlē.

—    Sumpurnis saka, ka tā esot viņa māte, — Dabris izsmejoši teica.

Sirmais vācietis nikni paraudzījās radiniekā; tas sakoda zobus, taču naidpilno skatienu no ienaidnieka nenovērsa, un Ingus raudzījās viņa acīs kā zajā spogulī.

Tad uzmeta ķēdīti ar plāksnīti viņam kaklā un aizžņaugtā balsī teica Dabrim:

—    Saki viņiem, ka tie ir brīvi un var iet, kurp vēlas.

Dabris apstulba. Zemgaļi sāka kurnēt.

—    Atlaid viņus! — Ingus cieti atkārtoja, un zem viņa pavēlošā skatiena Dabris saminstinājās, tad nosmīkņāja:

—    Atlaidīsi, es jau neko. Tavi karakalpi arī klausīs, bet citi zemgaļi tik un tā notvers un piebeigs, nekur tālu šie netiks… Un šāda žēlsirdība nav arī tāda vīra cienīga, kurš sīvā cīniņā nokāvis ordeņa komturu.

—    Ņem tad viņus līdzi! — Ingus teica un uzlēca zirgā. Dabris apmierināts nogrudzināja, un karakalpi aizveda gūstekņus pie vezumiem…

Pēc divu dienu pārgājiena, kad Lielupes pusē aiz mežu galotnēm slīdēja nokaitusi sarkana saule, zemgaļu skatieniem pavērās uzkalnā guļošā Sidrabes pils.

Viņi priecīgi sasaucās un paskubināja zirgus. Un arī Ingus sirds, nez kāpēc līksmē salēkusies, pukstēja ātri un nepacietīgi, kaut arī viņu neviens taču tur pilī negaidīja.

Karaspēks un vezumi ar laupījumu un ievainotajiem tuvojās priekšpilij, un rēns vējiņš atnesa svaigi cirstu koku sveķaino smaržu; pirms pusgada krustneši bija

nopostījuši pils-sētu, taču tagad tā tikpat kā jau bija atjaunota.

Virsaiša pulciņš atšķīrās no karaspēka virtenes, aiz- auļoja uz pili un, iedrasējis pils-sētā, kurā atradās dzīvojamās ēkas, saimniecības celtnes, pievaldīja zirgus.

Karavīrus sagaidīja klusums.

Virsaitis Rameks piejāja pie pils vārtiem, taču tie bija ciet.

Viņš pārskaities sauca, lai verot vaļā, taču neviens neatsaucās.

Rameks nolēca no zirga un sāka dauzīt masīvos ozolkoka vārtus. Tad otrpus sadzirdās balsis — un uz augstās baļķu sienas pabāzās kāds sariem apaudzis vīrs un klusēdams raudzījās virsaitī.

—    Atver, suns! — virsaitis uzkliedza.

Vīrs nozuda.

No dusmām virsaiša piesārtušajā sejā kā otas triepieni iezīmējās bālas rētas.

Dziļā klusumā ieslīgušajai pilij ķērkdams pārlidoja krauklis.

Un tad uz pils aizsargvaļņiem un torņos izslējās apbruņoti zemgaļu karavīri. Starp tiem bija arī labieši, ar kuriem ēsts pie viena galda, plecu pie pleca cirsts ienaidnieks. Tagad viņu acis ar bailēm, neuzticību un ienaidu raudzījās tur lejā uz saviem brāļiem, kuri plūda pils-sētā un apjukuši tur drūzmējās, nevarēdami saprast, no kurienes piķa dvaka, līdz apjēdza, ka tas tika vārīts — viņiem.

Tad Rameka vīrus pārņēma naids, viņi, zobenus vicinādami, kliedza lāstus un, ja vien tiktu klāt, būtu sakapājuši tos, kas klusēdami stāvēja uz vaļņiem un torņos.

Ļaudis uz vaļņa sakustējās, izbrīvēdami vietu tuklam vīram ar vairākām pazodēm.

Viņš pacēla roku, lūgdams uzklausīt, un klaigas pils-sētā noklusa, un Rameks dziļās sāpēs nočukstēja:

—    Brāli…

Un Gaidis nodrebēja, šajā vārdā sadzirdēdams visu, ko Rameks varētu teikt. Kā tad tā, viņš varētu teikt, tu, mans brālis, no vienas miesas un asinīm, kauls no kaula, tu, kam esmu bezgala uzticējies, kas paliki pilī, lai turētu paklausībā tos, kuri nostājās pret mani un negribēja doties kaut un apsirot krustnešus tālu no pils, — tagad arī tu nodod mani kā Kains Ābelu tajos kristiešu stāstos, kurus es negribu zināt, bet kuros tu allažiņ esi ieklausījies ar vērīgām ausīm.

—    Brāli?! — Rameks klusumā atkārtoja.

Ko es gribēju vēstīt, Gaidis pūlējās atcerēties, es jau to biju izdomājis, tas man bija prātā, es to pastāvīgi atkārtoju vēl un vēl, bet nu pēkšņi esmu aizmirsis … Brālis mani nesapratīs, viņš tik un tā mani nesapratīs — un tie citi arī tur lejā, viņi neticēs, ka man ir taisnība… Vai Jēzus krusts ir tik smags, un, ja ir, kā to panest man?

Un Gaida domas sajuka, viņš sāka izmisumā elsot, bet drīz vien saņēmās un, atbalstījies pret blakusstā- vošā karavīra plecu, izstāstīja, ka krustneši pakļāvuši apkārtējos novadus un tās ciltis, kas nav gribējušas pakļauties un kristīties, iznīdējuši ar zobenu un uguni. Vien viņu Sidrabe vēl esot brīva. Un vienīgais glābiņš izdzīvot esot pakļauties pārspēkam. Tā viņi izlēmuši.

Kāds grezni ģērbies sirmgalvis no vaļņa uzsauca:

—    Ai, Ramek! Tu esi drosmīgs un karstgalvīgs — un tie, kas devās sirojumā, tādi paši. Jūs domājat par šodienu. Bet mēs, sirmie vīri, un arīdzan tavs brālis prātā paturam arī nākotni.

—    Mans brālis?! — virsaitis ierēcās un, zobenu izrāvis, svieda to Gaidim uz vaļņa. Dzelzs nošķindēja pret augsto sienu un nokrita atpakaļ dubļos. Rameks paķēra zobenu un ņēmās cirst pils vārtus. Tie izturēja pat baļķu triecienus, kur nu līdzēt ar zobenu!

Rameka vīri nokāpa no zirgiem un, virsaiša pavēli negaidīdami, gatavojās aplenkumam.

—    Brāli! — Gaidis izmisumā sauca. — Tu taču nepieļausi, ka zemgaļi apkauj cits citu!

—    Vilkacis tu, nodevējs! — Rameks vaidēja. — Tu pārdod mūs. Tu un tev līdzīgie. Pārdod, lai saglābtu savu varu un nolādēto mantu!

—    Nav tiesa, nav tiesa! — Gaidis sauca pretim. — Mums jābūt kā zālei, kad viesulis iet pāri. Stiebri pieplok pie zemes un pēc vētras atkal spirgti izslējās pret sauli.

—    Nekad! — Rameks, niknumā trīcēdams, pagrāba dubļu sauju un svieda brālim. Tā sašķīda pret krūtīm un iešļakstījās sejā.

,v — Lokies līdz zemei! — virsaitis kliedza. — Tas bija iesākums. Beigu beigās dubļos iemīdīs tevi visu!

Pils-sētā zemgaļu naids meklēja tūlītēju izeju, un kāds pamanīja jaunā labieša Guņa gūstekņus, kuriem citkārt neviens nebūtu uzdrīkstējies pieskarties. Tagad abus vāciešus aizrāva pils vārtu priekšā.

Rūsganbārdis Dabris un citi Guņa karakalpi centās tos atgūt, bet lielās nelaimes un briesmīgo dusmu priekšā kārtu atšķirības bija aizmirstas; viņus vienkārši atstūma sānis.

Ingus izrāva zobenu un metās burzmā. Viņam šķita, ka jaunā krustneša nāve būs arī viņa nāve; reiz jau bija licies, ka tas ir viņš, Ingus, kas tur kā nomocītais zemgaju izlūks gul Lielupes krastā, un tagad vēlreiz atkārtosies tas pats.

—    Viņš nedrīkst mirt! — īgnus kliedza, bet neviens viņā neklausījās. Dabris sagrāba Ingu, un tas locījās kā čūskulēns, kliegdams: — Viņš nedrīkst mirt, viņš nedrīkst mirt! — bet spēcīgais vīrs turēja puisi stingri un saudzīgi, kā jau pavēlnieku, kuram uznācis acumirkļa vājprāts, turēja un vaļā nelaida, lai kā Ingus lūdzās un viņu lādēja.

Sirmais krustnesis apjauta, ka pēdējā stundiņa situsi. No lepnā nicinājuma vairs nebija ne vēsts. Rokas piepeši tapa brīvas: veca karotāja viltībā viņš bija pamanījies laikus atslābināt saites. Viņš pakampa no ze-, mes baļķēnu un, piepūlē iesēcies, sagrieza ap galvu. Zemgaļi atsprāga, tikai kāds neveiklāks karotājs kaukdams vārtījās pa zemi ar pārsistu kāju. Krustnesis, saņēmis no aizmugures triecienu ar vāli, nošļuka uz ceļiem. No augšas ļaudis brēca, lai nekaujot, kad krustnesis ar pārdabisku spēku izslējās un spēra dažus soļus, tad sabruka. Viņam tūlīt nocirta galvu.

Jaunajam krusta karotājam zemgaļi pārgrieza ādas siksnas, ar kurām bija sasietas rokas, norāva bruņas un pašu iegāza dubļu lāmā, bet Dabris, lūgdams piedošanu, aizspieda Ingum muti, bīdamies, ka viņa lāstus kāds varētu izdzirdēt un nodomāt, ka puisis ir ar tiem tur augšā.

Dūšīgs zemgalis atvēzēja šķēpu un no visa spēka ietrieca jaunekļa vēderā. Izdūries cauri, šķēps pienagloja viņu pie zemes. Vācietis briesmīgās sāpēs locījās, ar rokām aptvēris šķēpa kātu, un no mutes lauzās gār- dzieni un sārtas putas. Kāds novicināja zobenu…

Ingus sašļuka Dabra rokās.

—    Nevajag tā, labieti, — rūsganbārdis čukstēja.

— Ļaužu sāpes ir taisnīgas — un dusmas arīdzan. Un dievi ir mūsu pusē, kaut arī nez kāpēc mūs pametuši.

Ļaudis uz vaļņiem stāvēja kā sasaluši. Tad tas pats grezni ģērbtais sirmgalvis, gredzenotās rokas žņaudzīdams, sauca, lai Rameks ar karapulku ātrāk dodoties projām, ka Sidrabes sūtņi droši vien jau esot Jelgavas pilī, kur pavēstot novada lēmumu atdoties vācu rokās.

Nogalinātajiem krustnešiem neviens vairs nepiegrieza vērību; ar savu nāvi viņi uz brīdi bija samierinājuši Rameka karavīrus ar tiem tur augšā.

— Zemgalim neklājas skumt par suņu nāvi, la- bieti! — Dabris teica, atlaizdams Ingu. — Tā ir mūsu zeme, kuru viņi nāk laupīt un pakļaut.

Ingus piegāja pie jaunā krustneša, kura nāvi nebija varējis aizkavēt, un noslīga uz ceļiem. Viņš raudzījās plati ieplestajās zaļganajās acīs, kas ugunskuru gaismā vizēja dzīvīgas, un likās, ka viegli pavērtā mute vēl elpotu. Mēs taču nogalinājām ienaidnieku, Ingus domāja, bet pašam pa vaigiem ritēja asaras, mēs nogalinājām manu ienaidnieku, mēs nogalinājām Marka, Džīnas, Marvīna ienaidnieku, un žēluma manī nedrīkst būt, jābūt tikai taisnībai un naidam un itin nekam citam, Ingus izmisis centās sev iestāstīt.

Jaunais krustnesis gulēja dubļu un asiņu lāmā, rokas bija atlaidušās no šķēpa kāta, pirksti krampjaini savilkti, it kā mirušais vēl tvertu prombēgošo dzīvi, un sejā bija sastindzis tāds kā izbrīns par šo pasauli, pret kuru nekas ļauns viņam nav bijis. Bet tā nu iegrozījušies notikumi, gadījies piedzimt šai laikā, tā nu iznācis, ka no dzimtās Lībekas ar tēvoci atklīdis pagānu zemē un šeit arī paliks, neviena nepazīts, pat viņa vārdu neviens nezinās, un ne tēvs, ne māte un māsas nesaņems vēsti, kur guļ viņu dēls un brālis, un tie, kas zinās, nekad nepastāstīs viņa mātei skaistajā Lī- bekā, kur guļ viņas dēls, jo guļ viņš svešā zemē, un tiem, kas dzīvo šai zemē, viņš ir nīstams, bet viņa māte liek baznīcā svecītes, izlūdzoties Visaugstā žēlastību savam vienīgajam dēlam, kuram tā vairs nav vajadzīga, jo guļ viņš dubļu lāmā, stiklainām acīm raudzīdamies un tomēr nekā neredzēdams, raugās acīm, kuru maigais skatiens bija ielūkojies tirgotāja Mirbaha daiļajā meitā, bet viņš devās slavas cīņā pret pagāniem, gaismas cīņā pret tumsu un pievīlās, jo ne gaismu atnesa, ne ari pats to šeit atrada, un vēl ilgus gadus skums viņa labā māte, kurai tagad trīsdesmit četri gadi, bet kurai liktenis lems nodzīvot septiņdesmit deviņus un kura allaž domās, ka dēls tikai aizmirsis viņu un aizmirsis daiļo Mirbaha meitu un dzimto pilsētu, un atradis laimi svešā pusē, taču viņš ir dzīvs un tāds dzīvs, kāds aizgāja līdzi tēvocim, tad arī paliks viņai šos atlikušos četrdesmit piecus gadus, viņas bezrūpīgais, drosmīgais un labais dēls, bet Anhena apprecēs birģeļa atvasi — un viņiem būs bērni un tiem atkal bērni, vienīgi tālajā pagānu zemē pāri laukam kādreiz ies arkla lemesis un uzgriezīs vagas virpusē kādus kaulus, arājs pielieksies un nopētīs, tad paspers sānis, un lemesis griezīs tālāk lekno zemi, kur maizei būs augt, un tikai Anhena dažreiz sapnī redzēs kādu jaunekli un pamodusies nevienam to nestāstīs, un, kad nomirs arī viņa un tiks guldīta dzimtās puses svētītajā zemē, neviens vairs neatcerēsies, ka tāds jaunekiis kādreiz dzīvojis, vien zelta plāksnīte ir palikusi, kur vienā pusē mūsu Kungs Pestītājs, Jaunava Marija, Jānis Kristītājs, kuriem vajadzēja sargāt jauno krustnesi no Jauna, un otrā pusē viņa labā māte, un tāda tā paliks arī pēc gadu simtiem uz plāksnītes, kuru Ingus pacēla no dubļu un asiņu lāmas, un neviens vairs neatminēs sakarību starp zelta plāksnīti, māti ar madonnas smaidu, skaisto pilsētu Lībeku un kādiem satrūdējušiem, derdzīgiem kauliem, kuriem nebūtu jāpūst šai laukā, kuru šķel arkla lemesis agrā rīta stundā, kad pasaule mostas jaunai dienai…

Četras dienas virsaiša karadraudze pavadīja pils- sētā, un virsaitis nevarēja izšķirties. Aiziet? Ieņemt pili? Asinsupe plūstu šaipus sienai, plūstu tai pusē, un tajā līksmodami bradātu krustneši dzelzs zābakos.

Visu sirdīs kā smags akmens gulēja Gaida vārdi:

«… Raktes, Dobeles, Tērvetes pilis, mūsu cilts patvērums un spēks! Kur tās ir? Naktīs mēs redzējām liesmas, kas cēlās debesīs 110 pilskalniem, redzējām cilvēkus apmetņos, uz kuriem bija krusti, kas plandījās liesmu atblāzmā. Un dzelzī kalto cilvēku rokās bija sarkani zobeni, no kuriem pilēja zemgaļu asinis. Kad ausa rīts, atlidoja vārnas un izknāba mirušajiem acis, un pelni no spārnu vēdām atlidoja līdz Sidrabes pilij. Ai, zemgaļi, kas gaida mūs?»

Starp Rameka karavīriem klīda pils sūtņi. īpaši viņi centās pārliecināt labiešus, līdz ar kuriem paliktu arī to saimes lielākā daja. Ložņāja arī ap Ingu un visvisādi pierādīja, ka viņu pusē ir taisnība. Esi tāds kā mēs, Guni, drosmīgais labieti, — un tu celsies godā un slavā! Krustneši nemaz nav tik briesmīgi, par kādiem tiek turēti, jo ir taču gluži dabiski, ka viņi ar zobenu un uguni vēršas pret tiem, kas viņu ienaidnieki. Tā dara visi. Arī zemgaļi paši ir devušies sirojumos uz svešiem novadiem, kāvuši un laupījuši… Jānoliec galvas, labieti Guni, jānoliecas pārspēka priekšā, un vai tad tev grūti tās dziesmas, ko prasa viņi, skaļi dziedāt, bet sirdī turēt ticību senču dieviem un pavardiem?

Bet rūsganbārdis Dabris un citi runāja pretējo. Esi tāds kā mēs, lepnais un brīvais labieti Guni, esi tāds, jo taisnība ir mūsu pusē! Nevar noliekt galvas verdzības jūgā, cerot, ka sirds paliks neskarta. Pa pilienam vien tur sasūksies verga domas, un drīz šķitīs, ka tā arī ir labi un pareizi, jo citu domu sirdī vairs nebūs kā vien pazemība, lišķība, vēlme izkalpoties. Ir jāaiziet, jāpamet senču pavardi un dievi un jāpastāv, lai arī pārvēršoties citos ļaudīs, dievos, tikumos; tikai tādu iespēju devis nežēlīgais liktenis tiem, kas grib būt brīvi, un tikai tāda ir cilvēka cienīga dzīve viņa bērnu un bērnubērnu vārdā, kuriem brīvība nebūs pasaku vārds, bet gaiss, kuru tie elpo…

Tad kādā stundā, kad pār Sidrabes novadu ausa palss rīts, zemgaļi devās ceļā.

Pils-sētā palika tikai riteņu dangas un pakavu nospiedumi.

Aizceļotāji pameta pēdējo skatu uz Sidrabi, ilgu, ilgu, jo zināja, ka to nekad neredzēs. Arī bērni un bērnubērni neredzēs. Varbūt kāds atceļos līdz šai zemei, bet tā vairs nebūs viņu zeme. Viss būs aizmirsts, vienīgi paaudžu pārmantotajā atmiņā uz mirkli kaut kas uzplaiksnīs kā rūsa pēc negaisa, bet maz ko pastāstīs, jo šīs šodienas vietā stājusies cita šodiena.

Bet virsaiša brālis Gaidis stāv uz pils vaļņa. Šais dienās nosirmojušie mati plīvo vējā, un pār iekritušajiem vaigiem rit asaras.

— Brāli, mans brāli! — viņš sauc. — Piedod man! Un jūs visi arī, kas šodien spļaujat man sejā. Mirt ir viegli. Aiziet ir viegli. Grūti ir pazemīgi noliekt galvu. Bet aizgājušie nekad savā dzimtenē neatlieksies pilnā augumā. Ak, brāli! Šī zeme ir mūsu, un mēs esam šī zeme! Mirdami šeit, mēs atjaunojamies — un tāpēc esam mūžīgi. Brāli, mans brāli! Ieguvis brīvību, tu pazaudē sevi!

Bet zemgali aiziet.

Ingus pamudina zirgu un vientuļš jāj projām.

Kad viņš atskatās, krustneši ir klāt. Jelgavas komturs pavēl Sidrabes pili nodedzināt. Daja palikušo drīkst atsākt dzīvi uz krāsmatām, bet daļai jāapmetas pie Jelgavas. Drošs paliek drošs, īsti uzticams taču nav neviens, daudz ko var runāt viņu mēles un glaimīgus smaidus starot sejas.

Kad no Sidrabes izdzīts pēdējais zemgalis un tukšajās telpās nedzirdama klejo viņa elpa, pils uzliesmo reizē no četrām debespusēm.

Ingus aptur zirgu un asiņainās gaismas atblāzmā ierauga kādu vīru, kuram liesmas met dīvainu atspulgu tumšajās acīs. Tas ir kāds vācietis, pa druskai karavīrs, pa druskai mūks, kurš piekopj tam laikam retu nodarbošanos — pieraksta to, kas bijis un ir. Viņa vārds ir Geverhards. Viņš raksta hroniku pantos, kurā starp daudziem notikumiem pavēstīs arī to, kā bojā gāja pēdējā brīvā zemgaļu pils.

Semigallia. Anno Domini Ī290.

Geverhards atiet no uguns versmē sprakšķošās un gaudojošās pils — un vēl četras rindas sasaistījušās:

,.. gein Litto\ven sie kerten hin. Daz was vil gar ir urigewinf daz sie ein vremde lant erkurn: ir erbe sie da mite verlurn. [2]

Ingus paskubina zirgu, tas paklausīgi sāk rikšot. Kurp doties, Ingus nezina. Zina tikai to, ka ir svešs gan tiem ar krusta zīmi un apmetņiem, gan tiem, kas palika uz Sidrabes krāsmatām, gan tiem, kas aizgāja svešumā.

Sen dūmainās upuru birzīs dūmakas nav, sen kapu kopiņas grimušas zemē. Tik tikko sadzirdams senatnes sauciens ir palicis, tas aizķēries ozolos un sēru bērzos un ieskanas dažkārt no saplaisājušiem zvaniem.

Vārdi vien runā par jums, aizgājušajiem, un kādas dziesmas par jums, palikušajiem, 1111 kas zina, ko rādīs likteņa tīkls, kuru dievi metuši jomā, kad saule riet? Kas sapīsies stingrajos valgos, un kas izies svētīts cauri tā acīm?

Ingus jāj projām. Aiz muguras paliek sarkanbaltās liesmās vaidošā Sidrabes pils, un kāda citplanētu civilizācijas izsūtītā kosmiskā zonde fiksē to kā mīklainu signālu, kas aicina uz saprašanos.

Ingus jāj projām, un kaklā viņam zelta plāksnīte, • kuras vienā pusē Jēzus Kristus un ceļos nometušies Jānis Kristītājs un Jaunava Marija, bet otrā — skaistā Lībekas sieviete ar madonnas smaidu, kura gaida savu vienīgo un labo dēlu un katru svētdienu liek svecīti pilsētas lielākajā domā — un tā četrdesmit piecus gadus no vietas: katru svētdienu vienu svecīti —, un gaida, gaida, gaida, bet ar Lielupes zemienes smiltīm sajaukušās tā jaunā zemgaļa pusapdegušās miesas, kas bijis tik līdzīgs viņas dēlam, kura zaļās acis stiklaini veras svešajās debesīs virs svešās zemes, ,un Ingus jāj projām, būdams līdzīgs viņiem kā ūdens lāse, jāj projām un vairs neatskatās…

XV

Ar Džīnu un Marvīnu viss notika pavisam vienkārši — sudrabotajās maskās tērpušies cilvēki bez liekām runām izsvieda abus no pils.

Džīnai kā sievietei pa vārtiem vēl palaimējās izkļūt samērā normāli, taču Marvīnu izlidināja ar kājas spērienu pa pēcpusi — un viņš nokūleņoja ūdensgrāvī.

Maskas tajā pašā mirkli pazuda, bet Marvīns ķepurojās, kliegdams pēc glābiņa.

— Palīdziet taču, palīdziet! — Džīna izmisumā metās pie jaunajiem cilvēkiem, kas bariņos pa paceļamo tiltu plūda pilī. — Vai tad jūs neredzat, ka cilvēks iet bojā?!

Taču nācēji vairījās no Džīnas, it kā viņa būtu mēra apsēsta.

Tad Džīna ieķērās krūtīs kādam stalti noaugušam jauneklim, kurš bija tērpies elegantā uzvalkā ar sporta meistara nozīmīti pie žaketes atloka.

—    Neko nevaru darīt, meitenīti — jauneklis līdzjūtīgi pasmaidīja. — Pat ja viņš būtu mūsu labākais draugs, ir tad neviens neietu glābt, jo visi lieliski saprot, ka jūs esat nonākuši pils ļaužu nežēlastībā. Tāpēc ikvienam saprātīgam cilvēkam no jums jānovēršas, citādi par viņu pašu nodomās slikti, un tam var būt nepatīkamas sekas.

—    Vai tad jūsos nav nekā cilvēciska? — Džīna lūdzās.

—    Mūsos ir ārkārtīgi daudz cilvēciskā, — sportists ar nožēlu teica, pamādams uz pils pusi. — Taču, palīdzēdams jums, ikviens no mums riskē kaut ko zaudēt. Tici, ka citos apstākļos jebkurš riskētu ar savu dzīvību, lai tikai nelaimīgo izglābtu.

To pateicis, viņš veikli izlocījās no Džīnas tvēriena un iejuka gājējos.

Kaut arī meitenei nebija ne jēgas par slīcēju glābšanu, viņa nošļūca lejā un metās ūdenī.

Atklātības labad jāpasaka, ka Marvīns nebija ne tik vārgs, ne tā piedzēries, lai krastā netiktu pats saviem spēkiem, ja vien būtu ar mieru šķirties no dārgumiem, kurus bija sabāzis visur, kur vien džinsa kostīms to atļāva. Kā zināms, tikai tukšas pudeles peld pa ūdens virsu, turpretī pilnās grimst dibenā un velk sev līdzi to īpašnieku.

Džīna pati nezināja, kā viņai izdevās aizdabūt Marvīnu līdz grāvja malai. Viņa aiz apkakles izvilka sirmgalvi krastā un ar naidu paskatījās uz priekšzīmīgo vienaudžu gājienu. Viņas tumšās acis zibeņoja, bet no tilta puses atskanēja smiekli.

Marvīns aptaustīja savu apģērbu — saplīsušas bija tikai dažas pudeles.

—    Ticīgais šeit saskatītu providenci, — viņš nomurmināja, izspļaudams zobos aizķērušos dūņu pikučus. —* Jaču es kā ateists redzu tikai fizikas likuma izpausmi, jo iegāzos taču ūdenī.

Pamādama uz tilta pusi, meitene riebumā teica:

—    Marvīn, mīļais, vai patiešām mēs pūlamies arī tādu dēļ?

—    Jā, arī tādu, — Marvīns stoiski atteica, piesardzīgi izvilkdams no kabatām pudeļu lauskas. — Pūlamies visas dzīvās radības dēļ, Džīn! Tāds ir mūsu liktenis.

—    Liktenis? — Džīna atkārtoja, tad viņas skatiens pārslīdēja Marvīnam, viņa iešņukstējās un iecirta sirmajam moceklim pļauku. — Vai tas bija liktenis, kas mūs aizvilināja uz pili, samelodams, ka šeit mēs satiksim Marku? Vai liktenis vainīgs, ka mēs pazaudējām Ingu?

—    Tu jau pati gribēji tikt no viņa vaļā, — Marvīns sāka taisnoties, taču, sastapis Džīnas skatienu, atzinās: — Nolādētais alkohols ievilinaja mūs lamatās. Pareizāk sakot, tā trūkums… Un man Ingus ļoti žēl. Es jau biju sācis viņu iemīlēt. Esmu vainīgs pie tā, kas noticis. Bet mēs nedrīkstam šeit palikt. Mums jādodas tālāk.

Varena un diža, saulē mirdzēdama, aiz augstās betona sienas slējās stikla pils.

Meitenes sirds sažņaudzās. Viņa saprata, ka neko līdzēt vairs nevar.

Uz ceļa apmalēm bija nobraukti dažādi transportlīdzekļi, jo ne jau visi bija tik nabagi, lai uz pili nāktu kājām.

Ceļotāji no mietiņa atsēja divus ēzelīšus, pārlika pudeles seglu somās, uzsēdās dzīvniekiem mugurā — un drīz vien jau bija nobraukuši lejā — klajumā.

Meklēdami Marku un Zvēru cilvēkus, viņi klīda vairākas dienas.

Džīna no jauna kļuva glāsmaina, maiga, viņas acu dzīlēs vizēja noslēpums; senatnes siltās naktis, upes dvesma, zāles čaboņa un dīvainās smaržas atkal pārņēma domas, un dažkārt meitene nelika Marvīnam mieru ar jautājumiem, kas viņa īsti esot, un dusmojās, kad sirmgalvis visādi izvairījās no atbildēm. «It kā tas būtu tik viegli,» viņš teica. Vai arī: «Un tev kļūs labāk, ja uzzināsi?»

īsās vasaras naktis zem siena zārdiem vai šķūņos viņi pavadīja brīnišķīgi. Džīna šķita aizmirsusi Ingu un arī Marku atcerējās drīzāk kā meklējumu objektu, nevis kā puisi, kura dēļ necik sen bija vai galvu zaudējusi.

Ēzelīši vienmēr bija paēduši, vīna, konjaka, šņabja un liķiera pudeles tukšojās bez steigas, un Marvīns izdarīja atklājumu, ka žūpas rodoties no trūcīgiem cilvēkiem. Bagātnieks izdzerot vienu malciņu, otru un mierīgi jājot uz ēzelīša tālāk, tāpēc ka jebkurā mirklī varot dabūt vēl, turpretī nabags rijot iekšā bez jēgas, kad vien tiekot klāt, jo ej nu zini, kad iekritīs nākamā reize.

Tā nu abi ceļotāji kādā mākoņainā vasaras pēcpusdienā jāja pa ceļu, kuram vienā pusē slējās varens priežu mežs, otrā pletās lillā viršu lauki un priežu jaunaudzītes.

Marvīns bezrūpīgi dungoja kādu trīsdesmito gadu šlāgeri, kad Džīna piepeši iesaucās, rādīdama uz jauno priedulāju:

—    Marvīn, paskaties!

Kociņu galotnes liecās un atkal iztaisnojās. Kāds nāca šurp.

—    Droši vien lācis, — Marvīns nobālis izgrūda.

Džīna jau gribēja griezt ēzelīti atpakaļ, kad no prie-

dītēm izlauzās kāds vīrs un lieliem soļiem slāja uz ceļotāju pusi.

Tas bija gleznotājs Bendžo. Plecos tikpat plats, taču miesās sakrities. Raibais krekls, pārvērties skrandās, karājās uz kauliem kā maiss. Blondā bārda nekopta, savēlusies, galvvidus spīdēja vien, dzīves pēdējā laika cīņās zaudējis neskaitāmus matus. Tikai acīs dega tas pats drudžainais mirdzums. Ar vienu roku viņš pieturēja pār plecu pārmesto molbertu, ar otras masīvo dūri dauzīja pa krūšukurvi.

—    Tas esmu es, Bendžo! Bendžo! — viņš sajūsmā sauca un smaidā zibināja spēcīgos zobus.

—    Tiec no viņa ātrāk vaļā! — meitene nīgri teica.

Bendžo, priecīgi smiedamies, apskāva Marvīnu un

nocēla no ēzelīša.

—    Tu atradi to, ko meklēji? — Marvīns saviebies noprasīja.

—    Zini ko, vecais? — Bendžo balsī ieskanējās agresīvi toņi. — Man domāt, mums derētu sirsnīgi aprunāties. Toreiz, kad tu uz stigas tupēji dzeloņkrūmā, īsti neizdevās, jo kāju stabi tev pielodēti īstajrs vietās. Tā vien šķiet, ka tu zini šo to, ko derētu uzzināt arī man. — Bendžo pagriezās pret Džīnu: — Preilen, mēs varētu ieturēt kopīgas pusdienas.

Džīna jau grasījās viņu pasūtīt… taču Marvīns brīdinoši uzlika roku uz viņa ceļgala un klusu noteica:

—    Atkal rupjš spēks triumfē pār intelektu.

Gleznotājs nekautrēdamies izvilka no Marvīna ēzelīša seglu somas divas burgundieša un vienu «Stoļič- naja» pudeli, bet padomājis balto iebāza atpakaļ, paskaidrodams:

—    Markas neder jaukt. Pēc tam sāp galva.

—    Kā tu to zini? — Marvīns sašutis prasīja. — Pats uz stigas apgalvoji, ka nedzerot.

—    Tāpēc jau cilvēks cejo, lai kaut ko iemācītos, — Bendžo atteica un no otras seglu somas izvilka četras konservu kārbas ar zivju tefteļiem tomātu mērcē un divus baltmaizes kukujus.

—    Nekā cita nav? — viņš badīgi paskatījās Mar- vīnā.

—    Gan sagremosi! — sirmgalvis atcirta, kaut gan somas dibenā bija paslēpta aknu pastēte un žāvēta vista.

Tā nu viņi trijatā apsēdās ceļmalā, lai ieturētos.

Remdējis pirmo izsalkumu, Bendžo pastāstīja, kā pa šo laiku klājies. Pāris vārdos — viss velti. Meklēto viņš neesot atradis.

—    Ko tad īsti tu meklē? — Marvīns prasīja.

—    «Spāres aci».

—    Tev pašam savu nepietiek?

—    Tu nekā nesaproti, — Bendžo novaidējās. — «Spāres acs» — tas ir kaut kas tāds, kas sastāv no tūkstoš divi simti septiņdesmi divām autonomām actiņām. Un ar to iepējams vienlaikus skatīties pasaulē, itin kā šis milzīgais acu skaits piederētu tikai vienai galvai. Cilvēks ar tūkstoš divi simti septiņdesmit divām acīm! Vai tu to spēj apjēgt, vecais spoks?!

—    Kaut kas traks! — Marvīns nogrozīja galvu.

—    Kaut kas dievišķs! — Bendžo eksaltēti iesaucās.

—    Kaut kas vājprātīgs! — Marvīns piebilda. — Kam tev tas ir vajadzīgs.

—    Kā — kam? — Bendžo bērnišķīgā neizpratnē paskatījās Marvīnā. — Es taču tev uz stigas stāstīju, ka manī snauž dižs gleznotāja talants, ka manī slēpjas ģeniāla pasaules krāsu filozofija, taču diemžēl tā dus manī kā flamings olā, kā nabaga putnēns, kurš nevar izšķilties un šauties debesīs, jo draņķa čaumala negrib plīst. Es nespēju saskatīt pasauli un tāpēc arī nespēju to izjust ar ģeniālu vienkāršību vai tikpat ģeniālu sarežģītību. Dodiet man «spāres aciv>! — Bendžo sajūsmā iesaucās. — Un es mūsu pasaules būtību izvērsīšu uz āru savās gleznās!

Džina pavīpsnāja.

Cik viņš ir aprobežots, Marvīns nodomāja.

—    Nu labi, — sirmgalvis draudzīgi teica un paklapēja milzenim pa plecu. — Esam ieturējušies, papļāpājuši arī, nu laiks katram uz savu pusi. Vēlam tev veiksmi!

Viņš cēlās, taču gleznotāja spalvainā roka parāva atpakaļ — un Marvīns ievēlās viršos.

—    Ko tu vēlies no manis? — viņš lēnprātīgi jautāja.

—    Lai tu pasaki, kur es varu atrast «spāres aci». Esmu pārliecināts, ka ar visu šo bardaku, kurā mēs atrodamies, tev ir visciešākais sakars.

—    Pastāsti, kāda šī brīnumainā «spāres acs» izskatās. Varbūt varēšu palīdzēt, — Marvīns nopūtās.

—    Vai nu viņi melo, vai ne, bet vairākās vietās to man teikuši savstarpēji nepazīstami ļaudis, tā ka esmu noskaņots ticēt. Runā, it kā Senajos Austrumos labi pazinuši «spāres aci». Par to esot rakstīts priesteru papirusos, tāpat ar hieroglifiem iekalts tempļu sienās, un pat kāda faraona kapenēs esot uziets «spāres acs» atveids… Diemžēl lielas jēgas no tā nav, jo «acs» ir attēlota kā simbols: sarkans punkts, kuram apkārt melna elipse. It kā acs redzoklī. Kā to atšifrēt, to, lūk, es arī gribu uzzināt no tevis, vecais spoksl

—    Redzi… — Marvīns saminstinājās.

—    Skaidrs, — Bendžo sacīja, un sirmgalvis ieraudzīja, ka no meža, priežu jaunaudzītēm un viršu laukiem, no mākoņainajām debesīm izsprāgst daudzkrāsainu raķešu spieti un zemi apņem tumsa.

Džīna neapjuka. Paķēra tukšo burgundieša pudeli un trieca to pret mākslinieka galvu. Viņa pirksti atlaidās. Viņš sāniski nogāzās viršos.

Marvīns pārbijies pietrūkās kājās, berzēdams kaklu,

—    Cik tur trūka, ka viņš būtu man pārspiedis os osciloris jeb — latviski — mēles kaulu, — un mana dziesmiņa būtu nodziedāta!

—    Beidz tarkšķēt! — Džīna izmisusi iesaucās un aizrāva. Marvīnu pie ēzelīšiem. — Bēgam, kamēr viņš nav atjēdzies!

Viņi uzkāpa ēzelīšos un, dauzīdami lopiņus ar papēžiem pa sāniem, jāja prom.

Milzenis palika viršos. Ap viņa pavērto muti, vīna smaržas pievilinātas, riņķoja bites.

Džīnas un Marvīna ēzelīši draudzīgi tecēja blakus. Kad kādā ceja līkumā lillā virši pārgāja baltajos, Marvīns sāka justies atkal drošs un paskatījās Džīnā. Zeltainais profils, kuru ieskāva brīnišķīgi vizmojoši melni mati, iesvēla viņu sajūsmā. Turklāt vēl Džīnas fantastiskā reakcija uz Bendžo grābienu kārtējo reizi ļāva izjust bezgalīgu laimi, ka viņam pieder tik neparasta sieviete, kura turklāt viņu vēl mīl. Pateicībā liktenim un Džīnai Marvīns nočukstēja:

—    Es tevi mīlu, Džīn… Es tevi mīlu vairāk par savu dzīvību… Tā pieder tev… Tu vari prasīt no manis, ko gribi… Es izpildīšu visu…

To noklausījusies, Džīna apturēja ēzelīti un mīlas pilnām acīm paskatījās Marvīnā. Tad lūdzoši teica:

—    Mīļo Marvīn, labo Marvīn, tu vienīgais, kuru es patiesi esmu mīlējusi, lai arī dažkārt bijis ne šā vai ne tā, un tu jau arī neesi bez grēka, bet tu esi vienīgais, kuru es patiešām esmu mīlējusi un mīlu, kaut arī, iespējams, vēl būs ne tā vai ne šā, un tu jau arī bez grēka nepaliksi, mīļo, dārgo Marvīn, mans jaukais un brīnišķais, mans burvīgais un dievišķais, ja arī tu mani mīli tā, kā nupat sacīji, tad, tad… — Un meitenes acīs pamirdzēja asaras. — Lūdzu, lūdzu… NEDZER vairs!

Marvīns apstulba. Tad izstostīja:

—   Cilvēks tev apsola visu uz pasaules, bet tu…

—   Man nevajag visu uz pasaules, mans mīļais, mans labais, mans baltais… — meitene lūdzās. — Man vajag tikai mazmazlietiņ — lai tu vairs nedzertu!

Marvīns pēkšņi sajutās, it kā viņam kāds būtu iespļāvis sirdī, kuru viņš — trauslu un neaizsargātu — bija atsedzis naivā uzticībā.

—   Man liekas, ka tu prasi vairāk par visu, — viņš vēsi teica. — Un vairāk par visu es tev dot nevaru.

No Džīnas maiguma vairs nebija ne vēsts.

—    Tā? — viņa pārskaitusies iesaucās. — Tu nevari? Ja mūsu ceļā uz mērķi būtu tikai citu radīti šķēršļi, mēs jau sen tos būtu pārvarējuši. Bet mēs pastāvīgi klūpam pār pudelēm. Pēdējais tavs varoņdarbs iedzina postā Ingu. Nē, piedod, pēdējais varoņdarbs bija trakais gleznotājs. Ja tu būtu skaidrā prātā, gan izdomātu, kā no viņa izvairīties. Bet tev gribējās ar viņu sadzert un izpļāpāties, tikpat kā blusainam sunim pakasīties. Un pats redzēji, ar ko tas gandrīz beidzās.

—    Tu esi netaisna, Džīn, — sirmgalvis rūgti noteica. — Mēs nekur nebūtu varējuši aizbēgt. Un nepiemini Ingu. Es jūtos kā nelietis.

Džīna sāka raudāt. Cik ilgi mēs vēl klīdīsim kā dieva nepieņemti, viņa domāja; meitenei tik ļoti gribējās mieru bez mūžīgās kustības, pārsteigumiem, nejēdzībām un neveiksmēm un bez pastāvīgajām bažām, šaubām …

Bet Marvīns jau pats nejutās labāk. Mums pēc iespējas ātrāk jāatrod Marks, viņš domāja, mēs taču arī neesam no dzelzs, es jūtu, ka dažbrīd sāku uzdot; vajadzīgs tāds kā Marks, kurš turpinātu mūsu iesākto…

Tad ceļotāji pamanīja, ka cauri jaunajām priedītēm, kas auga balto viršu laukā, kāds no jauna laužas uz viņu pusi.

—    Džīn, varbūt šoreiz tas tomēr būs lācis, — Marvīns nomurmināja.

Veltas cerības! Tas atkal bija Bendžo.

Marvīns un Džīna saskatījās un sapratās bez vārdiem: milža klātbūtne kādu laiku būs jāpiecieš.

—    Ak, es kārtējo reizi kļūdījos! — Bendžo žēlabaini sauca. — Domāju, pirms vecā cērme sāks runāt, viņš mazliet jāpaspaida, lai mēle kļūst lokanāka un rodas vēlēšanās visu izstāstīt godīgi kā katolim pie bikts.

Redzēdami, ka gleznotājam prātā nav nekas ļauns, abi ceļotāji kļuva pielaidīgāki.

—    Ja tu būtu Marvīnam pārspiedis os osciloris, — Džīna laipni paskaidroja, — viņš vispār nevarētu parunāt, jo nobeigtos.

—    Tas būtu ļoti bēdīgi, — Bendžo atteica. — Bet visu jau nevar paredzēt.

Marvīns piestiprināja gleznotāja molbertu pie ēze- līša segliem, un viņi turpināja ceļu. Bendžo gāja kājām, turēdamies pie Marvīna ēzelīša.

—     Saproti, Marvīn, es ar visu tiktu galā! Ar visu. Arī ar to, ka dažreiz eju veselu dienu, un nekur neesmu aizgājis, bet citreiz pārvaru tādus attālumus, ka galva iet riņķī. Bet man ir galīgi sajucis laiks, — Bendžo balsī ieskanējās bailes. — Dažbrīd nejūtos drošs, esmu klīdis apkārt dažas dienas vai vairākus gadus, un kādreiz pat šķiet, ka pagājis ne mazāk par desmit.

—    Tā tas varētu būt, — Marvīns piekrita. — Šai Laika un Telpas virpuli ne velna nevar saprast.

—    Cik tad es varu klīst? Kad gāju pa stigu, man jau bija četrdesmit. Cik ir tagad, es pat nezinu. Un «spāres aci» es joprojām neesmu atradis. Marvīn, vai varētu būt, ka tagad man jau ir septiņdesmit?

—   Viss var būt, — Marvīns teica. — Arī pēc cilvēka ārējā izskata nekā nevar izsecināt. Kritēriju nav. Vienīgā mēraukla var būt tavi ieguvumi vai zaudējumi.

—    Jā, visapkārt notiek kaut kas dīvains. — Bendžo aplaizīja izkaltušās lūpas. — Nesen pati Redzēju Marku. Tu jau viņu droši vien nepazīsti. Tas ir kāds puisis no mūsu pilsētiņas. Tāds godīgs, lepns čalis, kaut arī ļoti ass — tikpat kā es — un te pēkšņi kaut kādā salašņu bandā!

Marvīns tā parāva pavadu, ka ēzelītis saslējās pakaļkājās.

—    Džīn, tu dzirdēji? — viņš trīsošā balsī uzsauca. — Marks atradies!

Džīna nolēca no ēzelīša un pieskrēja pie Bendžo, sapurināja milzi.

—    Nevajag, nevajag, — milzenis atvēcinājās. — Es visu izstāstīšu tāpat.

—    Liecies mierā un ļauj viņam mierīgi runāt! — sirmgalvis uzkliedza Džīnoi un ieraudzīja savā priekšā paveramies bezdibeni, par kuru šajās nedaudzajās laimīgajās dienās jau bija paguvis aizmirst: Marks moža stigā un Džīna, kura… Marvīns sajutās ļoti vecs un nodomāja, ka nebūtu nemaz tik slikti, ja būtu jau miris.

Džīna spulgām acīm raudzījās Bendžo, un tas sāka stāstīt:

—    Es gāju pa šoseju… Un pretī no līkuma parādījās bariņš puišu un meiteņu. Ģērbušies kā nu kurais, bet drēbes tādās priecīgās un spilgtās krāsās. Priekšā soļoja melnmatains, stalts puisis, un viņam pie rokas bija pieķēries kāds izstīdzējis puišelis. No bara strāvoja spēks un drosme, spītība un savas taisnības apziņa. Bet es jau nezināju, kāda tā viņu taisnība īsti ir, tāpēc nolēmu palaist šos garām un paslēpos ceļmalas krūmos, — Bendžo kaunīgi novērsās. — Ziniet, vesels bars termītu spēj pieveikt visvarenāko dzīvnieku… Viņiem visiem, izņemot melnmati un puiku, bija tādas dīvainas frizūras, izcirptas kā zvēru figūras. Un daudziem ausīs karājās sudraboti gredzeni. Viņi bija apbruņoti ar lokiem un bultām. Kad viņi pienāca tuvāk, man likās, ka sapņoju: slaidais melnmatis nebija neviens cits kā Marks. Turklāt viņš veda visu šo putnubiedēkļu baru. Es jau gribēju viņam uzsaukt, taču kaut kas atturēja. — Bendžo domīgs noglaudīja bārdu. — īsti pat nezinu, kas… Šis jauniešu gājiens man šķita tik fantastisks un apgarots, tik gaišs un skaidrs, it kā nemaz nebūtu no mūsu netīrās pasaules… — gleznotājs samulsis pasmaidīja. — Tas būtu bijis liels grēks — iejaukties… Viņi devās kā uz … svētkiem.

Bendžo apklusa un noglaudīja bārdu.

—    Uz kurieni Marks devās? — Džīna nepacietīgi iesaucās.

—    Kā es to varu zināt? — milzenis paraustīja plecus un tad paziņoja, ka droši vien uz upi, jo kur gan citur jaunie ļaudis lai ietu, ja priekšā viņiem bijusi upe.

Džīna un Marvīns, nesacīdami ne vārda, steigšus uzlēca ēzelīšiem mugurā un devās ceļā. Gleznotājs metās līdzi.

—    Ziniet, viņiem bija tik līksmas sejas un acis mirdzēja tā, ka man likās, tie zina, kā var atrast «spāres aci», — viņš paskaidroja.

Pārnakšņot visi ielīda siena zārdā. Bendžo vienā pusē kā Tristans, Džīna kā Izolde otrā, bet Marvīns pa vidu kā šķīstības zobens, jo nebija drošs par vitālo gleznotāju un arī Džīna šķita šaubīga.

Izžuvusī zāle smeldzīgi smaržoja un uzjundīja sirmgalvī vecas atmiņas, taču viņš nekā nevēlējās atcerēties. Vienalga nekā neatgriezīsi. Bet priekšā atlicis īss ceļa gabals, viņš to labi juta, un tas jānoiet godam. Lai varētu ātrāk iemigt, Marvīns ieklunkšķināja liķieri.

Te viņam pieglaudās Džīna un klusu ierunājās:

—    Marvīn, mēs esam tik daudz apkārt klīduši, tik daudz visa kā redzējuši, taču ne reizes neesam uzdūru- šies narkoloģiskajam dispanseram vai slimnīcai. Vai tikai tu apzināti neizvairies no tādām vietām?

—       Apzināti ne, — Marvīns atburkšķēja un aplika rokas Džīnai ap pleciem. — Es to daru zemapziņā, vecenīti

Pēc īsa klusuma brītiņa Džīna atkal ierunājās:

—   Marvīn, kas varētu būt noticis ar Ingu?

—    Gaišā pasaulīti It kā es to zinātu. Jācer uz labāko. Un kam viņš tev, ja mēs esam Markam uz pēdām?

—    Tāpat vien ievaicājos, — viņa domīgi atteica.

—   Mēs taču bijām ilgu laiku kopā. Un viņš ir Marka draugs.

—    Zini ko, Džīn? — Liķieris iesita Marvīnam galvā, uzvandīdams greizsirdību. — Tu mani varētu likt mierā gan ar Ingu, gan Marku. Un guli! Rīt priekšā tāls ceļš.

—    Marvīn, — Džīna ar vieglu pārmetumu teica, noglāstīdama sirmgalvja iekritušos, sarainos vaigus.

—  Manu mīlestību pret sevi tu saproti vienā veselumā, bet, tiklīdz kādu satiekam, tu uzreiz par mani domā tikai vienu…

—    Manu kaziņ, ko es domāju, to zinu tikai pats — un arī tad ne vienmēr. — Marvīns sapīcis pagrieza meitenei muguru, nolēmis tajā pašā mirklī iemigt, kad Bendžo, kurš tikai bija izlicies aizmidzis, teica:

—    Džīnu nomoka absolūta meklējumi.

—    Kādi tur absolūti! — Marvīns atcirta. — Viņai prātā pavisam kaut kas cits.

—    Šādā plāksnē viņām visām ir novirzes, — Bendžo sacīja, paņēma no Marvīna liķiera pudeli un iemalkoja.

—   Ar manu nabaga sievu, kura varbūt jau sagaidījusi bērnu, kamēr es klīstu apkārt, bija kaut kas līdzīgs. Atceros, reiz es tiku ievilkts kautiņā, kuru pats biju izprovocējis, bet varas pārstāvji gribēja mani iedabūt savā kulbā un vest prom. Tad šī sāka vaimanāt, ka es esot nevainīgs, es esot labs, tikai mazliet ķerts, mazliet dulls un mazliet nenormāls, to tak zinot visa pilsētiņa, — tāpēc lai laižot viņas dārgumu vaļā. Es nespēju pat vairs pretoties, jutos aizkustināts, ka viņa mani tik ļoti mīl. Bet; tiklīdz miliči mani palaida, sieva kliegdama metās man virsū, sāka pļaukāt un dauzīt — un es jau gandrīz pats gribēju sprukt kulbā iekšā. Redzi, Marvīn, tā ir tā neizprotamā sievietes psihe.

—    Labāk guli un sapņo par «spāres aci», bet ne- spriedelē par lietām, kurās tev nav lielas saprašanas, — sirmgalvis nopurpināja un iemiga.

Džina, Marvīns un Bendžo ceļoja visu nākamo dienu. No upes nebija ne miņas, kaut arī sastaptie ļaudis visi kā viens bija apgalvojuši, ka viņi ejot pareizi.

Sāka krēslot. Abpus ceļam pletās pļavas un ar dzeloņdrātīm norobežotas ganības. Ceļš ievijās netālajā mežā.

Te Džīna steigšus nolēca no ēzelīša un pieskrēja pie Marvīna.

—    Es jūtu, — viņa satraukta čukstēja, pamājusi uz meža pusi.

Ēnainās koku pakājes tinās zilganā miglā. Valdīja nospiedošs klusums. Kļuva baisi.

—    Varbūt tur ir Marks? — Marvīns aizžņaugtā balsī noprasīja.

—     Nē. Tā ir pavisam citāda pasionaritāte, — meitene izdvesa.

Uz meža ceļa no kūpošās miglas kā spokaina parādība iznira jātnieks. Zirgs gāja savā nodabā, un cilvēks tam mugurā sēdēja, galvu nodūris, nekustīgs kā salmu kūlis.

— Šļūcam ātrāk no ceļa! — Bendžo norija kaklā sakāpušo kamolu. — Miroņu operas nav manā gaumē.

Viņi abi ar Marvīnu pārdabūja ēzelīšus pāri grāvim pļavā.

Bet Džīna kā- hipnotizēta stāvēja ceļa vidū. Lūpās parādījās viegls smaids. Viņa paspēra soli pretim jātniekam.

Piepeši tas līksmi iekliedzās un trenca zirgu auļos, tad, norāvis cepuri, to savicināja un, gaišajiem matiem vējā plīvojot, joņoja pie Džīnas, kura — laimīga, bezgala laimīga — caur asarām smējās, jo jātnieks nebija neviens cits kā Ingus.

Stāvēdams līdz ceļiem margrietiņās, arī Marvīns iesmējās sīkiem smiekliņiem.

Ingus nolēca no zirga, laimīgs apskāva Džīnu un noskūpstīja.

Ingus vējos aprautā seja bija kļuvusi vīrišķīgāka, zaļo acu skatiens drosmīgs un skaidrs.

Viņu kāds ir samainījis, Marvīns domāja, pārlēk- dams pāri grāvim uz ceļa, šis pasionārais strāvojums — no kurienes tas šim gļēvajam kukainim? Skaidrs, ka viņš būs pamatīgi no kāda inducējies, tas nav uz ilgu laiku, ātrāk jāpasaka Džīnai, kamēr vēl nabadzīte nav galīgi zaudējusi galvu. Redz, bučo šo bez apstājas, un šis, draņķis tāds, ari nemaz nekaunas, aizmirsis laikam, ka tāda meitene kā Džīna nav domāta tādam kā viņš.

—   Vecais labais Marvīns! — Ingus, sirmgalvi apskaudams, aiz laimes gandrīz vai elsoja.

—   Cik es esmu priecīgs, ka mēs tevi atkal satiekam! — Marvīns aizkustināts murmināja, taustīdams Ingus roku. īpatnējais rētojums uz pirksta bija — tātad samainīts nav. Kā gan tev izdevās izkjūt no melīgo un nežēlīgo ļaužu pils? Cik laimīgi mēs ar Džīnu esam! — Un piepeši viņš sajuta, ka Ingus pasionaritāte nav vis mākslīgi inducēta, bet dabiska un to izstaro Ingus pats.

Mīļais dieviņ, apjucis domāja Marvīns, ticis vajā no Ingus skaujām, un satriekts apsēdās ceļa vidū. Tā ir dabiski iegūtā pasionaritāte, kas ir daudz augstākas proves nekā tā, kura nāk līdzi cilvēkam piedzimstot kā dabas dāvana, nē, Ingus nav ne apmainīts, ne arī uzlādējies no ārienes, nē, viņā kādā mirklī noticis lēciens augstākā kvalitātē.

Bet tikmēr Ingu jau lielā sajūsmā žņaudzīja Bendžo.

—   Ingu, Ingu, tas patiešām ir neticami, kad pēc tik daudziem piedzīvojumiem es atkal sastopu mīļu draugu… Es biju gan uz tevi traki dusmīgs, kad jūs ar Marku toreiz nepaņēmāt mani līdzi, domāju, nemūžam nepiedošu, milļOs samalšu, bet tagad esmu piedevis!

—    Labi, ka tu vairs nedusmojies, — Ingus iesmējās.

Sirmgalvis paskatījās uz Džīnu.

Nē, viņā nevarēja manīt to dzīvniecisko, alkaino satraukumu, kāds bija toreiz uz meža stigas, kad meitene būtu ar mieru, lai Marks viņu vai kājām bradā. Tagad bija kaut kas cits, bet sirmgalvim tas patika vēl mazāk.

Ceļotāji nolēma vispirms sameklēt naktsmājas un tikai tad stāstīt savus piedzīvojumus.

Šķērsojuši pļavu, viņi uzkāpa piekalnītē, kur zem vecām kļavām tumsā stāvēja šķūnis. Ieaudzis garā zālē un dadžos, tas likās pamests. Ceļotāji piesēja zirgu un abus ēzelīšus pie koka un gāja tālāk.

Tikai pienākuši pie paša šķūņa, viņi ieraudzīja, ka pa divviru durvju spraugu spīd gaisma.

—   Nebūtu vēlams, ka to, kas mums pārrunājams, dzirdētu svešaš ausis, — Marvīns pačukstēja.

—   Tev taisnība, — Bendžo atčukstēja. — Bet kas var mūs kavēt svešās ausis 110 turienes izsviest?

—    Ja svešo ausu ir daudz, — Marvīns atcirta, — tad var gadīties, ka tās izsviež mūs!

Durvis negaidīti atsprāga vaļā.

Uz sliekšņa stāvēja maza auguma resnītis, kuram varēja dot tā ap piecdesmit gadu. Viņš nikni un tramīgi blenza ceļotājos. Rokā viņam bija sažņaugta gleznotāja ota.

Viņš jau ievilka elpu, lai, pēc visa spriežot, izplūstu necenzētās lamās, kad Bendžo noelsās, pagrūda viņu sānis un iemetās šķūnī.

Patiesi, te bija, ko elst! Pa visu pretējo sienu pletās milzīga freska. Gleznojumu apgaismoja kāds desmits petrolejas lampu ar reflektoriem.

—    Ko jums vajag? — apaļais vīrelis dusmīgi nopīkstēja.

—    O! •«— Bendžo sajūsmā izdvesa. Uz viņu divdes- mitreiz sešus metrus lielā freska bija atstājusi satriecošu iespaidu.

—    Nu, kā? — vīreļa dusmas pēkšņi pārtapa radītāja lepnumā. — Vareni?

Uz sienas bija seno grieķu kalnainā, cipresēm un olīvkokiem apaugusī zeme. Spīdēja pilnmēness, un mirdzēja zvaigznes. Freskas aplūkotājs it kā atradās kalnā, no kura lejup stiepās akmeņains ceļš, apaudzis ar dzeloņainiem krūmiem. Tas veda līdz pat lejai, kur kalnu ielokā atradās Egejas jūras līcis. Nogāžu lēzenākajās vietās gulēja baltas mājas ar sarkaniem jumtiem. No vētrām pasargātajā līcī hellēņi bija ierīkojuši ostu. Tajā atradās kuģi ar nolaistām burām. Nekur neredzēja neviena cilvēka.

—    O! — Bendžo noelsās pēdējo reizi un atguva valodu. Viņš atzinīgi uzsita gleznotājam uz pleca un iesaucās:

—     Tas, kolēģi, tev ir izdevies! Es tavu mālējumu izjūtu tik dzīvīgu, ka šķiet, ļaudis 110 turienes aizgājuši tikai pirms mirkļa. Kāds reālisms! Kāds izcils sociālistiskais reālisms!

Džīna un Ingus, neizrādīdami lielu interesi par fresku, piemetās uz kaktā sagāztajām koka stalažām.

Marvīns nostājās veca mākslas vērtētāja pozā, pa- klakšķināja ar mēli un uzslavēja:

—    Malacis …

—    Arkādijs, — vīrelis teica.

—     Brīnišķīgi, Arkaša! Man viss ir pilnīgi skaidrs. Cilvēki ostā atgriezīsies, vai ne?

Uz gleznotāja kailās galvas izspiedās sviedru lāses. Viņš atrāva vajā ar krāsām notrieptā uzsvārča apkaklīti un, kā glābiņu meklēdams, paskatījās apkārt.

—    Mieru, Arkaša, tikai mieru! — Marvīns teica. — Tev nav jābīstas, mēs esam godīgi ļaudis. Šitādu joku ar fresku esmu jau redzējis Konstantinopolē. Tiesa, tas attiecās uz citiem laikiem un arī lietas būtība bija cita, bet es zinu, ap ko viss grozās. Freskā var iekļūt iekšā, vai ne?

Arkādijs uzmeta sirmgalvim vajāta cilvēka skatienu, it kā lūgdamies žēlastību, un izmocīja:

—   Jūs esat vēsturnieki?

—   Es jau teicu, ka mēs esam godīgi cilvēki.

—    Vēsturnieki mani medī jau sen, — vīrelis niknumā sažņaudza rokas dūrēs. — Viņi grib ieiet tur iekšā. Viņi grib gudrot savas sociāli ekonomiskās teorijas, pārvērst visu skaitļos un formulās, pētīt objektīvos cēloņus un sekas, ekonomiskos un politiskos priekšnoteikumus, rēķināt, par cik procentiem viens gads atšķiras no otra, taisīt tabulas un shēmas …

Ingus no stalažu dēļiem bija izveidojis kaut ko līdzīgu soliņam. Džīna sēdēja viņam uz ceļiem, un abi kaut ko mīlīgi bubināja. Te pie viņiem klusu pieslīdēja Bendžo un sāka kaut ko aizrautīgi stāstīt, ik pa brīdim uzmezdams piesardzīgu skatienu Marvīnam, kurš stāvēja ar muguru pret trijotni un klausījās oratorā.

—    Nē, pagātne nav tāda! — Arkādijs piesarcis sauca, laikam aizmirsis, ka viņam nav darīšana ar vēsturniekiem. — Par tādu to esat pārvērtuši tieši jūs! Dzīvus cilvēkus saberzuši putekļos un sabēruši laboratorijas traukos. Jums vienalga, pēc kā tiecies viņu prāts, alkušas viņu sirdis. To visu jūs sabāžat savās mākslīgajās teorijās, pietiekami elastīgās, lai, tīksminādamies par savu varu un iespējām izrīkoties ar bijušo pēc patikas, jo jums pieder tagadne, melotu par pagātni un murgotu par nākotni. Un, ja arī tā nebūs tāda, kādu jūs izfantazējat, tad gan jau varēs atkal kaut ko pagrozīt, pašmaukt, līdz viss nostāsies jums vajadzīgajās vietās…

—    Jā, jā, Arkaša, — Marvīns automātiski māja ar galvu un nemaz neredzēja, ka Bendžo, pametis meiteni un puisi, atgriežas pie freskas.

Ingus acis bija aizvērtas, seja norasojusi; šķita, viņā noris kāda mokoša cīņa. Džīna, piekļāvusies viņam, kaismi čukstēja:

—    Nu vēlies taču, mīļais, vēlies — un es tev dejošu šo seno kašgariešu deju, kas tā radīta man, un tas, ko šie senie ļaudis ielikuši tajā, dus manī, vēlies tik — un es tev dejošu šo skurbinošo un kaislīgo, vājprātā dzenošo «lapsenes deju», un tu mani mīlēsi vēl vairāk, un uz pasaules citas mīlestības tev vairs nebūs, jo es kļūšu tava pasaule, vēlies tikai — un es dejošu, vēlies tikai, mīļotais…

Vēsturnieku nīdējs jau bija nonācis ekstāzē.

—    Lūdzu jūs! — viņš raustīja Marvīnu aiz drēbēm. — Lūdzu, neapgāniet cilvēces jaunību, pasaules rītausmu, kad viss vēl bija tīrs un svēts! Nepieskarieties tam laikam, kad cilvēki vēl bija jauni un šķīsti, kad viņi vēl nezināja to, ko zinām mēs. Neaptraipiet to ar šodienas civilizācijas rokām, lai viņi mūsu prātos paliek tādi, kādi bijuši — brīvi un laimīgi…

—    Stop, tu, murgotāj, neplēs man drēbes! — Marvīns piepeši atjēdzās, juzdams, ka viņā atmostas kritiskais prāts, un atgrūda Arkādiju. — Es neko netaisos apgānīt! Piemaksā — ir tad ne. Un visa tava koncepcija ir bezgala naiva. No kurienes tad visa tā šodiena radās, ja ne no taviem mīļotajiem hellēņiem?

Arkādijs apjucis raudzījās Marvīnā, gribēja ko iebilst, bet sirmgalvis ar sparīgu žestu viņu pārtrauca:

—    Tu savu pateici, tagad ļauj man! Ja kaut kur ar cerībām var raudzīties, tad tā ir nākotne. Un zini, kāpēc? Tāpēc, ka vēl kaut kas nejēdzīgāks par to, kas ir, nevar vairs būt. Saka, muļķībai neesot robežas. Ir robeža. Jo tālāk seko idiotisms. Un arī tam ir robežas. Jo pastāv ārprāts. Un tikai tālāk par ārprātu vairs nav kur iet — tad vai nu nāk atjēgšanās, vai iestājas nāve…

—    Baidos, ka ar savu filozofiju tu būsi dimbā, — Arkādijs sacīja ar vieglu zobgalības pieskaņu.

Marvīns sabijies apcirtās, un kā zibens izšāvās cauri smadzenēm: o, Džīna, o, zeltādainā, o, lunkanā un slaikā meitene ar sniegbaltajiem zobiem un sārtajām lūpām, medaino mēli un lapsenes vidukli, tu nodod mani!

Bendžo stāvēja kaktā, rokas sakrustojis uz krūtīm, un viltīgi smīnēja.

Džīna bija nometusies pie Ingus, uzlikusi galvu uz ceļiem, un puiša roka glāstīja viņas matus, bet zaļās acis kā apburtas raudzījās Hellādā.

—    Ingu! — Marvīns iekliedzās. — Mums jāatrod Marks!

Džīna pietrūkās kājās un aizstājās puisim priekšā. Viņas tumšajās acīs dega spītība un apņēmība.

—   Marvīn, — viņa stingri teica. — Tu vari meklēt, tu vari cīnīties! Nākotnei atšķirībā no pagātnes ir viena slikta īpašība — tā nav zināma. Katru mirkli kaut kas jauns, pastāvīgs nemiers, satraukums, mūžīga neziņa, vai ceļš, pa kuru ej, neizrādīsies strupceļš… Es esmu nogurusi. Un Ingus mani mīl. Mēs esam atraduši viens otru.

—    Ko?! — Marvīnam izlauzās. — Tu gribi aiziet? Vai tu neapjēdz, ka esi radīta tam meklējumu ceļam, kuru eju es? Ka šis ceļš ir tava sūtība? Un tu vēl gribi pazudināt Ingu?! Tagad, kad viņš ieguvis pasionaritāti?

—    Pietiks! — Džīna iešņācās, gatava cīnīties līdz galam. — Tu mani esi pārāk pieradinājis pie savas tukšās tarkšķēšanas, lai es to vairs ņemtu par pilnu. Mēs ar Ingu aizejam. Dodamies turp, kur valda miers, harmonija, mīlestība, kur vētra plosās vienīgi uz jūras, kur viss ir gaišs un tīrs, kur iespējams aiztiekties līdz ideālam — kaut vai pašiem priekš sevis.

—   Tu, Grieķijas naivā kaza! — Marvīns sašutis iebrēcās. — Vai tu nesaproti, ka nekur un nekad nav bijis miera, ka viss atradies pastāvīgā kustībā, atrodas un atradīsies? Arī taviem hellēņiem nekādas harmonijas nav bijis, viņi ir dzīvojuši tādā pašā satraukumā, gaidās, nemierā, cerībās, šaubās, izmisumā, arī viņiem bijušas pazīstamas šķietamas bezizejas situācijas. Nekas tur nav bijis vienkāršāk. Un viņi tēpat atbildējuši par savu laiku, kā mums jāatbild par savējo, lai arī šie mani vārdi, Džīn, tev varbūt atkal šķiet kā tukša tarkšķēšana. Ingu, atjēdzies!

Marvīns metās pie Ingus, bet Bendžo, sirmgalvi sagrābis, iegrūda kaktā un pieteica laukā nenākt.

Džīna no jauna bija apskāvusi Ingu un kaut ko čukstēja viņam pie auss.

—    Tātad tu domā, ka es tur atradīšu «spāres aci»? — Bendžo vaicāja gleznotājam, uzlasīdams no grīdas pindzeles.

—     Apgalvot es nevaru. Taču jau Hērodots ir norādījis, ka liela daja grieķu gudrības aizgūta no Orienta,— Arkādijs atteica. — Par vienu gan esmu drošs — šeit «spāres aci» tu neatradīsi.

—    Tev taisnība. Un visa hellēņu kultūra it kā liecināt liecina, ka viņi ir lietojuši «spāres acis». Kā gan citādi viņi mākslā kaut ko tik pilnīgu būtu varējuši radīt? Absolūtu nevar izzīst no pirksta, tas ir jāredz, lai to varētu attēlot.

—    Protams.

—    Ja Hellādā neveiksies, tad no turienes es ceļošu uz Orientu.

Arkādijs aizgāja pēc maisa, kurā varētu sabērt gleznošanas piederumus, un, atpakaļ nākdams, apstājās pie Marvīna.

—    Visumā tu esi nekaitīgs kukainis, — viņš ar nožēlu teica. — Taviem vecajiem kauliem tik noderīga būtu karstā un dziedinošā Hellādas saule. Bet, ja esi nolēmis palikt, neko darīt. Iegaumē, freska atveras tikai vienu vienīgu reizi uz neilgu brīdi. Pēc tam tajā iekļūt vairs nevar nekad. Tev vēl ir mazdrusciņ laika pārdomām.

Marvīns neatbildēja.

Kad gleznotājs aizgāja, viņš no sava kakta klusu uzsauca:

—     Ingu! Ko tu tur darīsi? Tu esi sava laika bērns, tu vari būt tikai te. Tas, ko viņi iecerējuši, ir bezjēdzība. Jā, pagātnē var nejauši nokļūt, taču pārvērst to par līdzekli, lai aizietu no šodienas …

Likās, ka Ingus sirmgalvi nedzird. Viņa zaļās acis raudzījās freskā.

—     Džīn… — Marvīns sagrauzts teica un sakustējās, lai dotos pie viņas, taču Bendžo, kurš ar acs kaktiņu sirmgalvi uzmanīgi vēroja, padraudēja ar pirkstu — un Marvīns palika uz vietas.

Sirmgalvja izģindušais augums, noskrandušās drēbes un saules un vēja ārdētā seja, kurā bija tik daudz ciešanu, lika meitenes sirdij sažņaugties. Viņa apķērās Marvīnam ap kaklu.

—    Pažēlo mani, mīļais, pažēlo! Ejam visi projām no šodienas! Tur mēs kļūsim laimīgi! Un laimīgs kļūsi tu … Es taču tevi mīlu!

Marvīnam acīs sariesās asaras.

Viņa jau negrib daudz, viņš domāja, viņa tikai salīgojusies pēc tīri sievietiskas laimes, bet nezina vienu — tā nav domāta viņai.

—    Pasaulē ies arvien bēdīgāk, Džīn, — viņš izmocīja, — ja mēs to nemitīgi necentīsimies veidot labāku. Ingum un Markam jābūt kopā. Tikai tad viņi spēs tiekties pretī ideālam un šajā ceļā kaut ko sasniegt. Viņu pasionaritāte, pareizi ievirzīta, darīs brīnumus. Un tev jābūt ar viņiem, jāatbalsta, kad būs tik grūti, grūti…

—    Apklusti! — Džīna spēji no viņa atrāvās. — Šī būs tā vienīgā reize, kad tev neizdosies sajaukt man prātu.

—    Ja tev tāds būtu, — Marvīns teica, — tu nekad tā nerīkotos.

Pa viņa iekritušajiem, sarainajiem vaigiem kā sīkas pērlītes ritēja asaras un pazuda sirmajā bārdā.

Viņš paliks vientuļš, draugu nodots, disharmonijā ar maldīgu cerību, alkatības un melu pārņemto pasauli. Nevienam, izrādās, nav vajadzīgs tas, pēc kā viņš tiecies, katrs dzenas tikai pēc sava labuma — un uz cilvēci tam uzspļaut.

Te tuklais vīrelis īsi iekliedzās un pielēca kājās, apgāzdams kasti, uz kuras bija sēdējis.

Viņi izdzirda savādu sanoņu.

Mājās kalnu nogāzēs dega uguntiņas. Mākoņi mēness gaismā aizpeldēja kā milzu putni. Bija saklausāmas tālas balsis, smiekli, kaut arī cilvēki nebija redzami. Cipresēs iešalcās siltais un maigais Hellādas vējš un iedvesa sejās arī Džīnai, Ingum, Bendžo, Arkādijam un Marvīnam.

Piepeši Egejas jūra saviļņojās, un Pirejas ostā stāvošie kuģi nošūpojās viļņos, izsliedamies gaidās, nepiepildītu ilgu pārņemti, un visapkārt nedzirdami skanēja vārdi: tūlīt, tūlīt, vēl tikai mazliet, mazliet jāpaciešas …

Un te Marvīnam cauri vienā mirklī izšāvās gadu gadiem izciestais un pārdzīvotais, viņš pēkšņi sajutās drausmīgi vecs, un dvēseli sagrāba un neatturami vilināja tas, kas bija freskā. Tur taču patiešām gaidīja laime un miers pēc tik ilgiem, grūtiem un bīstamiem ceļojumiem. Kāpēc lai viņš nedrīkstētu reiz gūt mieru? Kāpēc viņam jāklīst kā nolādētam? Un Marvīns saprata, ka ne tikai viņa miesa, bet arī gars ir bez mēra noguris un alkst miera.

Sirmgalvis no kabatas izvilka mazu konjaka pudelīti, noskrūvēja vāciņu un saturu ietecināja rīklē.

—    Fiksi, fiksi! — viņš iesaucās un, izlēcis no sava kakta, sāka komandēt:

- Bendžo, ieved zirgu un abus ēzelišus! Tu, Arkaša, savāc visus gleznošanas piederumus! Džīna, salasi lampas un reflektorus! Ingu, stiep uz Hellādu petrolejas kannu! Varbūt šie tur tādu degvielu nepazīst, varēsim izgāzt podus,

Bendžo ar Arkādiju neizpratnē saskatījās, paraustīja plecus un, ne vārda neteikdami, metās izpildīt sirmgalvja saprātīgos rīkojumus.

Džīna, priecīga par Marvīna lēmumu, dzēsa lampas un bāza maisā, bet viņš pats kā pele šaudījās pa šķūni, vākdams kopā visādus krāmus, jo labi saprata, ka Senajā Grieķijā tie varbūt nebūs nekādi krāmi.

Te Marvīnu pie pleca sagrāba Ingus. Viņa acīs bija neizpratne.

—    Jūs gribat aiziet? — viņš sašutumā iesaucās.

—    Tā nav tikai tava privilēģija! — Marvīns atcirta.

—    Pēc visa tā, ko esat mācījis?!

—    Skaidrs, puisīt! — Marvīns ieķērcās. — Tev gan labāk patiktu, ja es paliktu šeit, bet tu ar Džīnu būtu tur? Neuztraucies, gan es tev Atēnās viņas vietā sameklēšu citu, man blati ir visur.

Puisis nobālēja un sakoda zobus. Sejā iegūlās stingra apņēmība.

—    Es palieku, Marvīn! — viņš teica.

—    Un … Džīna?

Viņam taisnība, Ingus izmisis nodomāja, bet es nedrīkstu aiziet, es mīlu Džīnu, un varbūt tur viss ir skaisti, kuģi ar baltām burām, un, ja šī iespēja būtu radusies tad, kad mēs vēl tikai gājām uz stikla pili, es nedomādams būtu viņai sekojis, bet nu jau esmu cits, un, iespējams, ja satiktu sevi pilsētiņā pirms ceļojuma, mēs abi justos visai sveši, un savs kuģis ar baltajām burām man jāatrod tepat… Un Marks, Marks!

Marvīns nobrīnījās un, sakaunējies par savu spontāno ideju pārcelties uz Grieķiju, apjauta: šī pēkšņā vēlēšanās aizbēgt ir signāls, ka viņš sāk uzdot. Tad nodomāja: laika man nav atlicis daudz, jāpagūst visu ievirzīt pareizajās sliedēs, lai tas turpinātos arī pēc manis.

Vai nu vērts aprakstīt scēnu, ko sarīkoja Džīna Ingum, uzzinājusi, ka viņš izlēmis palikt! Viņa nekaunīgi spēlēja uz visu banku, jo labi saprata, ka nelaimīgais viņu mīl. Marvīns drošības dēļ nolīda atpakaļ savā kaktā, tomēr ari no turienes viņam nācās uzklausīt visu patiesību par sevi. Tādu viņš Džīnu vēl nebija redzējis.

Viņas tumšās acis zibēja, krūtis augstu cilājās, un meitene dusmās un izmisumā bija tik skaista, ka Marvīnam sirds žņaudzās žēlumā, ka tāda daile un kaisle grib pazust no šīs pasaules. Tomēr viņš tam īsti neticēja.

Ja Ingus izturēs, viņš domāja, tad Džīna paliks.

Bendžo un Arkādijs, nepievērsdami uzmanību notiekošajam, beidzot bija sastiepuši Grieķijā visu, kas vien bija ienesams, ievilkuši arī ēzelīšus un zirgu. Tuklais vīrelis iekāpa freskā un, apsēdies uz akmens, slaucīja sviedrus.

—    Ingu… — Džīna lūdzās.

—    Džīn.,, — Ingus skūpstīja meitenes seju un rokas.

—    Es tev dejošu «lapsenes deju», mīļais, — caur asarām elsoja Džīna, pogādama vaļā blūzi, bet te iejaucās Bendžo:

—    Strīdi šad un tad ir jauka lieta. To es zinu pēc savām diskusijām ar sievu. Bet es zinu tāpat, ka dažkārt tiem piemīt kaut kas no mūžības.

To pateicis, milzenis sakampa Ingu un stiepa uz fresku.

Marvīns iekliedzās un joza pie Eendžo, bet Ingum izdevās izlocīties no milža tvēriena.

—    Bēdz, Ingu! — Marvīns sauca, bet Bendžo ar Džīnu metās puisim pakaļ.

—    Bendžo! — Arkādijs pēkšņi iekliedzās. — Nāc ātrāk iekšā Grieķijā! Tā veras ciet!

—    Tūlīt! — Bendžo atrēca, ar plati ieplestām rokām dzīdams Ingu kaktā.

—    Trakais, tu netiksi iekšā! — Arkādijs izbailēs iespiedzās un meta Bendžo ar otu, kliegdams: — «Spāres acs», «spāres acs»!

, Efekts bija kā no starta pistoles šāviena. Bendžo mirklī cirtās atpakaļ un ieklupa Grieķijā. Acīmredzot viņš to paguva izdarīt pēdējā brīdī, jo freskā kaut kas nostrinkšķēja.

Milzenis vīstīja pret Marvīnu spalvainās dūres.

—    Tu, riebekli! Tu esi tas, kas visus sakūda, visur jaucas iekšā, visapkārt sēj nemieru! Tikai tādu dēļ kā tu cilvēkiem uz pasaules nav dzīves! 2ēl, ka. es tev ne- pārspiedu os osciloris, vecais mērkaķi!

Marvīns nosmējās un pagrozīja pirkstu pie deniņiem.

Bendžo paķēra akmeni un svieda, taču par vēlu. Freska jau bija gandrīz pārklājusies it kā ar plānu ledus kārtiņu — un akmens nokrita turpat atpakaj Senajā Grieķijā.

Bendžo un Arkādijs aizsojoja lejup pa kalnaino, cipresēm un krūmiem noaugušo ceļu, kas veda uz Pirejas ostu, un nopakaļ rāmi rikšoja zirgs un abi ēzelīši.

Marvīns jutās iztukšots, un, apjēdzis, ka abi brīvmākslinieki nozaguši visus lopiņus un piedevām arī seglu somas, kurās viena otra blašķe vēl bija pilna, viņš vairs nespēja ne ārdīties, ne pat vienkārši izlamāties.

Noskrandušais, izmocītais sirmgalvis tikai stāvēja un klusēdams skatījās. Pie viņa pienāca Ingus. Puisim asiņoja sasistā lūpa, pelēkais džemperis sānos bija ieplēsts.

Nelaimīgā Džīna pieglaudās Marvīnam. Sirmgalvis mierinādams noglāstīja viņai galvu.

—    Ir jau labi, vecenīti Raibi mums te gājis, tomēr esam izturējuši un kaut kā pāri tikuši. Esam bijuši gan draņķi, gan ļoti labi, bet lai nu paliek…

Un ceļotāji raudzījās laimīgajā Hellādā, kas gaidīja ataustam saulainu rītu, skatījās tīrajā un skaidrajā zemē, kurā cilvēki un dievi, kā stāsta, dzīvojuši līdzās, un sejās viņiem vēl dvesa no tāliem, nezināmiem krastiem atlidojis maigais un spirgtais vējš.

Resnais gleznotājs un Bendžo nozuda aiz ceļa pagrieziena, un Senā Grieķija pārvērtās rupjos otas triepienos uz grubuļainās šķūņa sienas.

Ingus pacēla no seglu somas izkritušo «Becher Liqueur» blašķi.

—    Nu mums vajadzētu par godu Grieķijai uzdejot sirtaki, — Marvīns teica un noskrūvēja pudelei korķi. — Ērtības labad derētu pārliet manā alumīnija blašķē, bet arī to viņi ir nozaguši kopā ar visu. Mēs esam apzagti, mīļie bērni, esam pliki un nabagi. Priekšā ir tikai ceļš.

XVI

Pēc līksmā putnu lidojuma gan Zvēru cilvēki, gan Numuri, gan puikas un abas viņu audzinātājas noguruši gulēja pļaviņā. Smaidi un dziestošā prieka atblazma vēl kavējās viņu sejās. Viņi bija kļuvuši cilvēkbērni bez naida, aizdomām, labestīgi un jauki. Miers virs salas, un cilvēkiem labs prāts… Maigais vasaras vējiņš liegi vēsināja, saule patīkami sildīja, augšā zilas debesis, apakšā zaļa zālīte, un arī upe vairs nešķiet draudoša un naidīga, jo tā taču nav tik strauja un krāčaina tādēļ, lai darītu viņiem ļaunu, bet gan tāpēc, ka tāda ir izveidojusies no daudzajiem strautiem un upītēm, kas tiecas uz jūru.

Marks piecēlās un īsi paskaidroja, ka viņi nedrīkstot cerēt uz palīdzību no malas. Arī pārtikas krājumi esot ierobežoti, tāpēc jāpaļaujas vienīgi pašiem uz sevi. Un vistuvākajā laikā jāizdomājot, kā varētu pārkļūt pāri upei.

Tāpat jāaizmirstot viss sliktais, kas starp viņiem bijis, bikli ieteicās Ceturtais.

Un pavisam labi būšot, ja visi saukšoties vienā vārdā, piemēram, par saliniekiem, ierosināja Kervids.

Nevienam nebija iebildumu, visi nobalsoja «par», pat Vilfrēds slinki pacēla roku.

Vienīgi Otrais numurs — Gints —, zem alkšņu krūma sarāvies kņūpus, juta, ka līksmais reibums gaist, un, acis aizžmiedzis, centās atsaukt atmiņā bezprātīgo lidojumu, taču tas kļuva bālāks un bālāks, līdz izgaisa pavisam. No jauna iestidzis īstenības muklājā, Gints atkal jutās kā pēdējais mēsls, kurš citos izraisa tikai riebumu un nicinājumu jau ar to vien, ka vispār dzīvo uz pasaules.

Viņš tomēr uzrausās ceļos un, saprazdams, ka tūlīt salinieku uzmanība pilnībā pievērsīsies viņam, izmocīja:

—    Man liekas, es zinu, kas jādara …

Numuri raudzījās Gintā ar izbrīnu, it kā neticēdami, ka šis te pārijs patiešām uzdrošinājies kaut ko ierosināt. Arī lielākā daļa Zvēru cilvēku bija pārsteigti — viņi tikai tagad ievēroja, ka tāds Otrais numurs vispār ir viņu vidū.

Gints nomurmināja:

—    Mums jāuzbūvē ballista…

—    Piecelies, lai visi dzird! — Marks asi teica.

Gints uzslējās kājās un, neaizmirstuļzilās acis mirkšķinādams, saraustīti paskaidroja, kas ir ballista. Sviežamā ierīce. Tādas lietojuši jau senie romieši, aplencot pilsētas. Darbojoties uz tāda paša principa ka loks un arbalets, tikai bultas vietā ballista izšaujot akmeņus vai citus smagus priekšmetus līdz kilometra attālumam.

—   Būdā, kurā es biju ieslodzīts, atrodas pamatīgs troses ritulis un divi enkuri. Ja mēs enkuru piesietu troses galā un pāršautu pāri upei tā, ka tas ieāķējas tilta vaļējā galā, tad varētu pārvilkt tiltu atpakaļ, jo otrs gals taču stingri turas pie pretējā krasta. Varbūt vēl derētu uzbūvēt vinču, jo velkot nāktos pārvarēt straumes pretestību …

Uzmanīgi vērodams Bezmugurkaula Gliemezi, kas, saliecies uz priekšu, raudzījās pāri saliniekiem upē ar tādu skatienu, it kā pašlaik tilts jau tiktu vilkts šurp, Marks ar nepatiku nodomāja, šis bezmugurkaulnieks vēl var kļūt par viņu glābēju.

—   Te tik daudzi ir jokojuši, — nopīkstēja Zaķis Timids. — Vai tikai arī viņš nejoko?

—   Nē, nē! — Gints iesaucās. — Tikai precīzi jāizdara aprēķini. Agrāk es darbojos jauno tehniķu pulciņā, un mēs tur taisījām visādus senās kara tehnikas modeļus. Arī ballistu. Mērogā viens pret desmit.

—   Labs ir, Bezmug… — Marks aprāvās. — Man liekas, Ginta doma ir tīri prātīga. Ja arī mums neizdosies pārvilkt tiltu, tad var taču enkurs aizķerties aiz kāda koka stumbra, mēs nostiepsim trosi, viens no mums pārkļūs pa to pāri upei un sameklēs glābējus. Balsojam par Ginta priekšlikumu?

Rokas uzšāvās gaisā, taču ne jau visas. Devītais numurs ar smilgu ganīja trīs skudras, neļaudams tām norāpties no kājas. Trešais smaržoja amoliņa ziediņu. Bet Vilfrēds raudzījās Markā ar tādu kā nožēlu.

Tad kājās pielēca Jenotsuns Nikters. Viņa sīkā sejiņa bija bāla.

—   Kāpēc viņi nebalsoja «par»? — viņš rādīja uz Vilfrēdu, Trešo un Devīto.

—   Man nav ne mazākās vēlēšanās tēlot seno romieti, — Vilfrēda sejā parādījās greizs smaids. — Taču vienā ziņā tev pilnīga taisnība, vadoni Mark! Sitas bars izlaidīsies, ja to neliks pie darba. Bet man nav jāstrādā tikai strādāšanas pēc. Mans gars ir stiprs tāpat. Domāju, ka vienam otram no Numuriem arī.

Devītais vairs netika galā ar skudru trijotni, kas bēga pa viņa stilbu katra uz savu pusi. Nospiedis vienu, viņš pamāja, ka piekrīt Vilfrēda vārdiem.

Trešais ar knipi uzsita gaisā amoliņa ziediņu un iesmējās.

—    Man riebjas ballistas būvēšana jau tāpēc vien, ka to ierosinājis šis nožēlojamais Otrais.

—    Protams, protams, — Kastors izsmējīgi noteica.

—   Nestrādāt jau vienmēr patīkamāk nekā strādāt. Taču atceries, ka darbs dzīvnieku pataisīja par cilvēku.

Trešā vietā atbildēja Vilfrēds:

—   Tev taisnība, dzivniek ar bebra frizūru. Tāpēc ari piekrītu Markam, ka jūs jāliek pie darba. Bet es ar Trešo un Devīto aizeju.

Iestājās klusums. Salinieki raudzījās Markā.

Ejiet, — tas īsi izmeta,

Vilfrēds slinki piecēlās, tūdaļ arī Devītais un Trešais.

—    Tu nekur neiesi! — Nikters iesaucās.

Salinieki ar izbrīnu lūkojās Nikterā, kurš, plēsonīgi

atņirdzis zobus, atkārtoja:

—   Tu nekur neiesi!

—    Nāc līdzi! — Vilfrēds pavīpsnāja, un viņa sejā pavīdēja patiesi draudzīgs smaids. — Es taču jau nakti tur būdā tev kaut ko sacīju.

—   Vilfrēd, — Nikters pēkšņi žēli ieteicās, — tu gribi mūs atkal sašķelt.

Mums visiem ir kopīgs mērķis — tikt projām no šīs sasodītās salas, — Trešais atgādināja. — Tikai mēs esam nolēmuši gaidīt, kad mūs izglābs.

—   Jūs labi zināt, ka uz palīdzību no ārpasaules nav ko cerēt, — Nikters sadudzis sacīja.

Vilfrēds smaidīja. Viņam Nikters bija simpātisks.

—    Bet mēs tai ticam, — viņš teica. — Ticam nejaušībai. Ticam, ticam! Zinām, palīdzību gaidīt nav loģiski, bet ticam bezjēdzībai, ka tā tomēr pienāks. Jenotsuni ar violeto frizūru, tu taču neesi spējīgs mums atņemt šo ticību, vai ne?

—    Kad mēs tiltu būsim atjaunojuši, — Marks sacīja,

—    jūs tūdaļ būsiet klāt.

—   Tāpat, Mark, arī tu un tavējie, tiklīdz realizēsies mūsu variants — ieradīsies glābēji, — Vilfrēds smaidīja.

Šī ņirgāšanās saliniekos izsauca sašutumu, un viņi cits caur citu sāka saukt:

—    Lai tik vācas!

—    Būs tīrāks gaiss!

—   Tiklīdz tiksim uz kontinenta, tā pārcirtīsim tiltam troses, un lai šie trijatā brauc ellē!

Zvēru cilvēku pusē pārgājušie Numuri klusēja.

Puišeļi garlaikodamies slaistījās apkārt, plecus raustīdami, smīkņādami un brīžam dziļdomīgi nopūzdamies. Viņiem neviens nekā nejautāja, viņu domas nevienu neinteresēja.

Abas skolotājas bija nolīdušas aiz kadiķu krūma un spēlēja «sešdesmit seši». Vilhelmīne zaudēja, un Mirdza sita viņai pa degunu ar trim kopā saliktām kārtīm. Vilhelmīnei bira asaras.

—    Priecājies, Vilhelmīn, — runāja Mirdza, — nu tev vismaz ir iemesls raudāt!

—    Jā, — Vilhelmīne šņukstēja. — Prāts arī kļūst tāds kā skaidrāks. Es jau nu neiešu būvēt kaut kādu ballistu. Ja nu notiek nelaimes gadījums, atbildību prasīs no mums abām. Mēs taču šeit esam vienīgie pieaugušie cilvēki.

Mirdza savāca kārtis un iemeta Vilhelmīnei klēpī.

—    Dali! Gan jau atradīsim, kam visu uzgrūst. Kaut vai Markam. Tas šķiet tāds godīgs cilvēks, daudz pretī netirināsies.

—    Nu, tad mēs aizejam, — Vilfrēds vilcinādamies teica un pārlaida visiem skatienu. ■— Varbūt kāds nāks ar mums?

Bet viņš sastapa vienīgi Zvēru cilvēku sašutuma pilnās acis. Numuri blenza kur nu kurais, vairīdamies no Vilfrēda skatiena.

Jenotsuns pārlaida ar plaukstu pār violeto frizūru, pieplaka pie zemes un tūlīt uzšāvās gaisā, gatavs kost un plēst.

—    Tu nekur neiesi, plikpauri! — Nikters sacīja viegli drebošā balsī. — Vai ari tevi ieslodzīs būrī, nedos ne ēst, ne dzert un savos mēslos tu un abi tavi piekritēji nīksiet, kamēr ballista būs gatava.

Niktera brūnās, apaļās acis bija plati ieplestas. Vilfrēds pasmīnēja, pamāja Trešajam un Devītajam, un viņi devās projām.

Pēc brīža Vilfrēds tomēr atskatījās.

—    Es vismaz ceru, ka pārtikas saņemsim tikpat, cik tie, kas paliek. Galu galā tieši es biju tas, kas padomāja, ka vispār vajadzīgi kādi pārtikas krājumi.

—    Glābējs atradies! — Skrofs nicinoši nokliedza. — Aptīrījuši veikalu — un nu vēl lielās!

—    Ja tev tik augsta morāle, cerēsim, ka tu zagtu neēdīsi, — klusu noteica Ceturtais.

—   Turi muti, plikpauri! — Mežacūka atcirta.

—    Jūs saņemsiet tikpat lielu pārtikas devu kā ikviens! — Marks uzsauca.

Vilfrēds nevērīgi pamāja, ka sapratis, un trijotne pazuda krūmājā.

Marks dziji ievilka elpu un laimīgs nodomāja: salinieki ir ar mani. Vairums Numuru novērsušies no tā izdzimteņa. Un ne jau tāpēc, ka kailā dzīvība kliegtu viņos: jāglābjas, jāglābjas — un tāpēc jābūvē ballista, nē, viņi jau tāpat varētu aiziet un nogaidīt, kamēr saujiņa drošo to uzbūvētu. Bet viņi nostājas pret to, ko sevī iemieso Vilfrēds, un tā dara pat tie, kas vēl vakarnakt bija kopā ar viņu.

—   Kāpēc tu ļāvi viņiem aiziet? — Jenotsuns nikni sacīja.

Marks labsirdīgi pasmējās un teica:

—    Gan viņi atgriezīsies. Pašlaik Vilfrēdam to neļauj pašcieņa.

—    Es ticu, ka atnāks, — pieceldamies noteica Erinakejs. — Jautājums vienīgi — ar ko viņi pie mums ieradīsies?

—    Mēs taču esam par atkritējiem daudzkārt stiprāki, — Septītais aizvainots ieteicās. -— Vai arī jūs neuzticaties mums, tiem, kas bija kopā ar to nelieti?

—    Es personiski ticu, — sacīja Lācis Urs.

—    Mēs ticam! — sacīja Marks.

Baltzeltains saules disks mirdzēja skaidrajās, zilajās debesīs, un salinieku sirdis bija dedzīgas un līksmas sava spēka apziņā. Bet Zvēru cilvēki vēl katrs klusībā nodomāja, ka izglābšanās ir tikai starts uz kaut ko citu, kam viņi ir ticējuši un ticēs, tikai pirmais solis…

Visu, kas vien varētu noderēt ballistas un vinčas būvei: virves, naglas, stieples, dēļus (tika nojaukta viena mājiņa), krāsu bundžas, cirvjus, zāģus un āmurus, salinieki bija sastiepuši krastmalā.

Zaķis Timids, Alnis Alkess, Lācis Urs, Lapsa Vulpo, Ceturtais un Divpadsmitais būvēja ballistu.

Sestais, Astotais, Ezis Erinakejs, Mežacūka Skrofs, Desmitais, Pirmais, Piektais, Nikters un Briedis Kervids gāza birzī kokus, tēsa baļķus un gādāja uz upmalu; tie bija vajadzīgi gan ballistas, gan vinčas būvēšanai.

Salinieki rāvās melnās miesās. Domās jau viņi redzēja sevi pretējā krastā.

Gints precizēja ballistas un vinčas projektus. Likās, viņa neaizmirstuļu krāsas acīs no jauna ielijuši dzīvība, pleci bija iztaisnojušies, galva pacelta, un viņš pirmo reizi pēc ilgiem laikiem šķitās ieraudzījis, ka debesis ir zilas un ka cilvēki nemaz nav tik ļaurri.

Sāka krēslot. Beidzās otrā darbadiena. Kaut arī krietni noguruši, salinieki juta vieglu nožēlu, ka jāgaida vesela nakts, līdz varēs no jauna mesties darbā…

Bet citā salas galā atkritēji nīka, sauļodamies, līdz apnikumam spēlēdami domino vai arī pampdami no zariem uzslietā vigvamā.

Te piepeši Devītā jutīgās nāsis sāka raustīties, žokļi krampjaini sarāvās.

—   Vilfrēd, viņi jau taisa rijamo!

Vilfrēds iesmējās, tad aizsūtīja Trešo numuru pievākt viņiem likumīgi pienākošās vakariņas un rītdienas sausās brokastis.

Izlaidušies ap ugunskuru, salinieki no konservu bundžām un burciņām ar koka karotēm ķeksēja biezputru un ēda gardām mutēm.

Trešais, aizsedzis savu spīdīgo numuru, klusītēm zagās klāt. Viņu pamanīja tikai tad, kad viņš tumsā nejauši uzkāpa Zaķim Timidam uz kājas.

Trešais saspringa, bet Timids nevērīgi uzsauca:

—    Atkritēji ieradušies pēc pārtikas!

—    Tūlīt! — atsaucās Bebrs un kopā ar Skiurām un Mustelu nozuda tumsā.

Par Trešo neviens nelikās ne zinis. Neviens arī nepiedāvāja piemesties pie ugunskura. Tā nu Trešais apmulsis mīņājās no vienas kājas uz otru un, apspiedis rūgtumu, jo viņam ļoti būtu gribējies, lai pret viņu izturētos mazliet cilvēciskāk, ar nepatiku vēroja saliniekus.

Šie raibie papagaiļi, sasodītie paradīzes putni, viņš sapīcis domāja, katrs ģērbjas, kā grib, katrs muldas, kā grib, smejas, joko — un acīmredzot ir ļoti apmierināti ar sevi un visu pasauli. Tik. bezrūpīgi un priecīgi, it kā visas problēmas būtu atrisinātas, un gar citiem viņiem nav nekādas daļas. Un arī vecākus cilvēkus viņi neciena, Trešajam, sev par lielu izbrīnu, iešāvās prātā, nekas viņiem nav svēts, aizņemti tikai paši ar sevi, viņiem liekas, ka uz pasaules ir tikai viņi vien un tāpēc pasaulei jābūt tādai, kādā gribētu dzīvot viņi. Un Numurus jau sākuši samaitāt; tajos jūtama kaut kāda atbrīvotība un pašapziņa, vai, un viņi neliekas par mani ne zinis. Trešā dūres sažņaudzās tā, ka nagi iecirtās delnās.

—    Paklau, Trešais numur, — jums vēl nav apnicis? — slinki nosmējās Kervids un izstiepās zālē.

—   Kas apnicis? — Trešais vaicāja.

—    Veselas divas dienas neko nedarīt.

—    Mēs darām, — Trešais izbrīnīti atteica.

—    Ko?

—    Domājam.

Salinieki sāka smieties; smiekli bija draudzīgi, bet ar tādu kā pārākuma pieskaņu.

Bebrs atnesā spaini, kurā bija atlikušas trīs porcijas miežu biezputras, Mustela un Skiura — sojas pupu konservus, sacietējušu maizi, paciņu tējas un cukuru.

Trešais pasmīkņāji, sastūķēja produktus kabatās un aiz jakas, paņēma spaini ar putru un iešļūca tumsā.

Ap pusnakti, pirmā likties uz auss, Marks apstaigāja nometni. Viss kluss un mierīgs, sargi Alkess un Ceturtais nīka pie ugunskura.

Marks nogāja līdz upmalai.

Mēness gaismā ūdeņi gāzās kā baltas asinis pa tikko uzgrieztu āderi. Melnie klinšu kolosi pretējā krastā šķita pārdabiski uzmilzuši. Virs tiem stiepās šaura, sārta svītra, kas vēl vairāk lika izjust tumsā grimstošo pasauli. Marks nodrebinājās. Sala, tik mīlīga un jauka, naktī izstaroja baismas.

Netālu no ballistas karkasa dega ugunskurs. Pie tā gulšņāja Septītais un Timids.

Izdzirduši soļus, viņi mirklī pielēca kājās. Viens bija satvēris lauzni, otra rokā šūpojās āmurs.

Ieraudzījuši Marku, viņi nometa sitamos.

—    Es negribētu būt Vilfrēda ādā, — Marks iesmējās.

—    Man liekas, arī viņš pats tagad diez vai priecājas, ka ir savā ādā, — atšiebis zaķalūpu, kura atsedza divus lielus priekšzobus, Timids pasmaidīja.

—    Par Vilfrēdu es gan tā nesacītu, — Septītais nopietni ierunājās. — Neviens vēl nekad nav zinājis, ko viņš patiesībā domā. Vienīgais skaidrais bija pavēles, kas jāizpilda, un arī tad neviens nezināja, kāds būs rezultāts. Varbūt to zināja vienīgi Trešais un Devītais. Jā, tā nu tas ir. Paredzēt, kā viņš rīkosies, nav iespējams,— Septītais vēl piebilda.

Pie ballistas kaut kas nozibsnīja. Marks, no maksts izraudams dunci, pacirtās sānis.

No karkasa atdalījās Jenotsuns Nikters. Viņa apaļās acis bija ieplestas, uz lūpām savāds smaids. Rokā viņam bija cirvis. Viņš to nometa smiltīs.

—    Paredzēt, kā rīkosies Vilfrēds, tiešām ir grūti, — viņš teica. — Taču mums jādara tā, lai arī viņš nevarētu paredzēt, kā rīkosimies mēs. Tagad pat. — Jenot- suņa zobi atņirdzās. — Atkritēji uzbrūk Zaķim un Septītajam un nemaz neparedz, ka ballistas aizsegā kāds noslēpies, — Nikters pasmējās un nobraucīja violeto frizūru. — Un tad piepeši parādās — hau!

Jenotsuns novicināja roku kā cirzdams un atkal iesmējās.

Vai tikai Nikters nav nojūdzies, Markam iešāvās prātā, taču viņš nekā nesacīja, apsēdās pie ugunskura.

—    Tu kādu brītiņu paliksi pie ballistas, Mark? — Timids ieprasījās un, saņēmis apstiprinošu atbildi, ar Ceturto aizgāja pēc malkas.

Nikters atlaidās garšļaukus smiltīs.

—    Tu tagad esi kļuvis pilntiesīgs vadonis, Mark, — viņš lietišķi konstatēja. — Ja pat Orioiida tevi ir atzinusi, tad nu neviens to vairs apstrīdēt nav tiesīgs. Tā teikt, tu esi atzīts de faclo.

—   Tu tak zini, Nikter, ka viņa pati.., — Marks, juzdamies vainīgs, teica.

—    Protams, — Nikters pēc īsa klusuma brīža sacīja. — Viņa pati man to arī pastāstīja. Viņai piemīt īpašība, ko daudzi uzskata par labu, — atklātība… Kā nu iznācis, tā ir. Ja tu domā, ka es uz tevi klusībā turu ļaunu prātu, tad zini, ka tā nav taisnība. Goda vārds.

—    Paldies, — Marks samulsis noteica un, pašam sev negaidot, izgrūda:

—    Zini, vienbrīd man pat ienāca prātā, ka varbūt tu to tiltu… tāpēc …

—    Nē. Ne tāpēc un ne citpēc.

—    Piedod …

—   Nav, par ko… Vispār es jau arī mīlu veiksmīgus ļaudis un pats tāds gribu būt. Bet tumšā joslā nokļuvušiem ļaudīm vienmēr taču paliek cerība, ka viņi var kļūt veiksminieki, vai ne? Taču laimes lutekļiem šadas cerības nav. Viņiem ir tikai tagadne — un vienīgās pārmaiņas, kādas var būt, — kļūt par neveiksminiekiem.

—    Tu par mani?

—    Par visiem tādiem.

Marks nopūtās, tad teica:

—    Mums tur, mežā, atceries, bija visai sarežģīta problēma — ko darīt? Un, zini, es pat nopriecājos, kad piepeši mūsu ceļā uzradās plikpauri.

—    Es arī, — Nikters piekrita.

—    Mums radusies vienotība, ko dod tikai kopīgs mērķis. Mēs esam spējīgi kalnus gāzt.

—    Es jau biju atmetis jebkuru cerību, ka Zvēru cilvēkiem kādreiz izdosies par tādiem kļūt. Arī man pašam, protams. Tev gan ne. Tu jau tāds biji, kad ieradies.

—    Un tomēr mēs it kā riņķojam uz vietas.

—    Labāk tā nekā nekā.

—    Nikter, man ir savāda sajūta, ka tad, kad mēs izrausimies no salas, atkal nokļūsim tur, no kurienes sākām.

—     Un tāpēc, lai attālinātu šo brīdi, tu iznīcināji tiltu! — Nikters ironiski noteica un paskatījās vadonī.

Marks sašutis pietrūkās kājās, bet Jenotsuns pat nepakustējās, palika guļam tāpat, zodu atbalstījis plaukstās, un smaidīdams lūkojās Markā.

—     Es-pajokoju, — viņš zobgalīgi teica. — Tādi kā tu uz nelietību nav spējīgi. Tikai zini, ka man dažkārt ļoti ir gribējies, lai tu to būtu izdarījis.

—   Tu gadījumā neesi jucis, Jenot?

—    Ja to būtu izdarījis tu, tad tas būtu smalki izrēķināts gājiens. Ja neskaitām trīs atkritējus, nelaime ir apvienojusi Zvēru cilvēkus un Numurus. Tikai kopīgi pārciestais cilvēkus vieno ar nesaraujamām saitēm. Mēs esam kļuvuši divkārt stiprāki. Un tie nav skaļi un tukši vārdi.

Niktera sejā pavīdēja cerība, ka vadonis būs viņu sapratis pareizi. Bet Marks, nekā neteicis, atkal apsēdās pie ugunskura.

—     Ballista ir štrunts, — Nikters čukstus teica. — Mēs to uzbūvēsim un pārkļūsim pāri viens un divi. Mani uztrauc pavisam kas cits. Uz šīs salas mīt ļaunums. Mēs ar to daļēji tikām galā, taču neiznīdējām līdz pašai saknei.

—    Atkal vecā dziesma par Vilfrēdu? — Marks nepatikā noteica.

—>r Tu domā, man liels prieks to atkārtot? Man pat riebjas Vilfrēda vārdu izrunāt. Un es to nedarītu, ja mēs neatrastos uz salas. Viņš ir kā mēra bacilis, kurš kādu laiku var būt nekaitīgs, bet tad rodas piemēroti apstākļi — un epidēmija uzliesmo.

Nikters piecēlās un paraudzījās salas tumsā. Viņa sagumusī figūra Marka acīm aizsedza daļu zvaigžņotās debess, kurā klīda bālas mākoņu skrandas.

Ko viņš galu galā grib, Marks sapīcis nodomāja, ko labāku pašreizējā situācijā vēl varētu vēlēties? Kāpēc viņš līp man klāt kā dadzis ar savām pastāvīgajām bailēm, šaubām un mudinājumiem rīkoties tā, it kā mēs būtu Vilfrēda garabrāļi?

—    Ko tad lai mēs darām? — Marks īgni vaicāja.

—   Bultas lokos — un bliezt uz atkritējiem tāpat kā šautuvē uz mērķiem? Sarkanajos plankumos, kur trāpījums nāvīgs?

Nikters sāka smieties sīkiem smiekliņiem, augums kratījās, un zvaigznes debesīs dzisa un iedegās no jauna.

—    Tu taču ieročus liki atstāt tajā krastā, — viņš teica, noslīga smiltīs un lūdzoši paskatījās Markā. — Saproti beidzot…

—    Katram bija tiesības izvēlēties! — Marks atcirta.

—    Mēs izvēlējāmies — un viņi arī. Es gribu, lai mēs būtu brīvi cilvēki, nevis…

—    Un ko tu sauc par brīvību?! — Nikters izmisis viņu pārtrauca. — Vai tad tu nesaproti, ka uz salas var būt viena vienīga brīvība — darīt tā, kā vajag!

—    Pareizi! Un gandrīz visi to arī izvēlējās! Un tā ir viņu pašu — neviena neuzspiesta — pārliecība, un tikai šādu pārliecību katrs būs gatavs aizstāvēt līdz pēdējam; Nikter, tu taču redzēji, kā vienā mirklī izjuka Numuru komanda?

—    Tu šad un tad kļūsti mazliet jocīgs, — Jenotsuns bezcerīgi atmeta ar roku. — Tā vien liekas, ka tu spēj atzīt spēku tikai tad, kad darīšana ar atklātu pretinieku, kurš stiprāks par tevi vai vismaz līdzvērtīgs. Izmantot spēku pret šķietami uzvarēto tev šķiet necienīgi? Kādu mērķi tu vispār varēsi sasniegt? Protams, var jau izrādīt cēlumu un tēlot sazin kādu humānistu, bet tikai tad, ja apstākļi to atļauj. Jo citādi tie gaišie horizonti un ideāli paliks tikai fantāzijās. Dzīvē tos nevar sasniegt pilņīgi tīrām rokām! — Nikters jau gandrīz vai iekliedzās. — Vienmēr kāds būs pret tiem, un vienmēr kāds nostāsies ari pret tevi pašu, un vienmēr kāds gribēs nolīst malā!

—    Apklusti! — Marks uzsauca.

—   Nu nē, vadoni! — Niktera mute sašķobījās un acīs saskrēja asaras. — Vai tad velti Nikolo Makiavelli runāja par to, ka politika un morāle ir nesavienojami jēdzieni, taču politika vienmēr cenšas aizsegties ar morāli. Politikai tas ir vajadzīgs, jo tā redz savu netīrību, bet apzinās arī to, ka nevar tīra būt, jo citādi savus mērķus nekad nesasniegs. Un tu, vadoni, kuru mēs esam izvēlējuši, devuši vislielākās pilnvaras, — ko dari tu?!

Marks neatbildēja, notupās pie ugunskura un, paņēmis Timida nosviesto lauzni, sabikstīja pagales. Spēji uzsitās liesmas un izrāva no krēslas Marka seju. Viņa tēraudzilajās acīs kvēloja apņēmība, un, kad viņš uzmeta īsu skatienu Nikteram, tas saprata, ka atkal runājis velti.

Marks iesvieda ugunskurā pēdējās divas pagales. Nikters raudzījās savā vadonī te ar naidu, te ar mīlestību un žēlumu.

—   Nikter, — Marks pēkšņi ieteicās. — Mēs nedrīkstam ar savu rīcību sagānīt mūsu mērķi.

—    Kad tas būs sasniegts, viss netīrais aizmirsīsies.

—   Velns parāvis! — Marks pietrūkās kājās un trieca lauzni ugunskurā.

—   Labi jau, labi, kas tad man! — Nikters sabijies nomurmināja.

No ugunskura uzšāvās dzirksteļu spiets un aizlidoja melnajā naktī pretī zvaigznēm, aiztraucās pār upi uz klinšu masīvu pretējā krastā spožas un mirgojošas, izgaisa nezināmajā, un sašļukušajam Jenotsunim nez kāpēc ienāca prātā, vai tikai viņi, salinieki, nav rada šīm dzirkstelēm…

Bet Marks sapīcis aizgāja atpakaļ uz nometni; Nikters viņam kārtējo reizi bija pabojājis garastāvokli, māzpamazām iedvesis kaut ko tādu, ko Marks domājās nepazīstam, — bailes.

Apmetnē pie sargu ugunskura, kājas sakrustojuši pa turku modei, tagad jau dežurēja Skrofs, Arvikola un Desmitais.

Virs viņu galvām liecās bērzu zari, un miljons sīko lapiņu ugunskura dvesmā ņirbēja kā dzīvs, gaišs jumts.

Nošvīkstēja zāle, un no tumsas iznira Marks.

—    Viss mierīgi, — Mežacūka noducināja un nosita uz delma odu. — Tikai man nepatīk, ka tie puišeļi nav pie vietas. Viņi te pa nakti skraida apkārt, spēlē kaut kādas savādas spēles un neklausa, kad viņus dzen gulēt. Viņi saka, ka esot tikpat brīvi cilvēki kā visi pārējie, tā teicis Marks, atlaizdams «kurkuļu armiju».

—   Vajag pateikt abiem tantukiem, lai sīkos savāc,— Marks izmeta.

—    Or Mark! — Udensžurka Arvikola jūsmīgi ieteicās. — Es biju pie viņām, gribēju parunāties. Bet šīs tikai atcērt, lai netraucējot spēlēt «sešdesmit seši», ka sākumā puikas izlaiduši Numuri, tagad mēs un lai mēs paši tiekot galā, viņas nekā tur vairs darīt nevarot.

—    Es rīt pats aprunāšos, — Marks sacīja. — Ja viņas negrib piedalīties ballistas un vinčas būvē, tad tik daudz taču var kā paganīt puišeļus.

Desmitais iecirta zibenīgu pļauku sev pa vaigu un parādīja plaukstu — pie tās bija pielipis pamatīgs, asiņains ods.

—    Kad mēs atnācām uz salas, odu nebija, — Desmitais žēli teica. — Pirmo nakti, kad ieradāties jūs, arī ne. Bet tagad, tiklīdz satumst, — tā ir klāt.

—    Acīmredzot agrāk odi šeit nedzīvoja tāpēc, ka viņiem nebija, no kā baroties, — Mežacūka garlaikoti konstatēja. — Arī Numuru un «kurkuļu» svaigo asiņu daudzums vēl nebija sasniedzis kritisko masu. Tad ieradāmies mēs — un tas notika. Sala kļuva pārapdzīvota, un kā pirmie šurp atlidoja odi, lai pacenstos atjaunot ekoloģisko līdzsvaru.

Kad Marks gāja uz savu namiņu, šķita, netālu gluži vai viesulis pārbrāžas pāri kupli saaugušajam zālājam — tie bija zēni. Viņi nozuda mežā.

Marks jau gribēja saukt viņus atpakaļ, tad atmeta ar roku; lai iztrakojas pēdējo nakti, ar rītdienu būs kārtība!

Bet puišeļi dziļāk eglājā neskrēja. Dažs notupās aiz koka, cits ieslīga sūnās un papardēs: viņi bija lieliski ietrenējušies kļūt neredzami un tagad, vērojot, kā Marks ieiet baltajā namiņā un cieši aizver durvis, smējās, vai bez elpas palikdami.

Tad viss bars zagās pie sargu ugunskura — ne čiku, ne grabu — un, nokļuvuši desmit soļu attālumā no tā, gaudodami kā indiāņi, aizdrāzās garām. Skrofs ar Desmito pielēca kājās, pārskaitušies centās kādu nogrābt, bet saķēra tikai vēju.

— Nenormālie! — Arvikola nokliedza pakaļ, taču puikas jau spurgdami aizbizoja cauri birzij, labi zinādami, ka viņi ir normāli, pat ļoti, ļoti normāli un ka viņiem nevienam nekas nav jāpaskaidro, lai domā, ko grib, svarīgs ir vienīgi tas, kas viņiem pašiem prātā…

Aizvēris durvis, Marks cieši nostiprināja tās ar dēli. Tad iegāja istabā, kuru tā arī nebija paguvis sakārtot: visapkārt mētājās drazas, gar sienām sakrauti neieliktās grīdas dēļi. Viņš atkrita zāles kaudzē, kuru pats pēcpusdienā bija sapļāvis, un jutās tik pārguris, ka nespēja iemigt. Pusmiegā, pusnomodā gar acīm joņoja murgainas vīzijas, uzzibsnīja un mirklī nodzisa gan redzētas, gan neredzētas sejas, risinājās gan paša piedzīvoti, gan fantāzijā radušies notikumi, turklāt tie jaucās tādās kombinācijās un zibēja tādā tempā, ka viņš nespēja tiem izsekot. Pēkšņi viņš ieraudzīja Ingu. Drauga gaišie mati bija sajukuši, zaļajās acīs staroja savāds gaišums, kuru Marks līdz šim nebija manījis. Pārsteigts viņš neattapa Ingu uzrunāt, bet tas līksmi iesmējās un pamāja uz priekšu, kur starp sirmām eglēm, kas bija ieslējušas galotnes zilajās debesīs, stiepās bedraina stiga, un aicinoši paraudzījās Markā. Viņa skatiens bija tik labestīgs, gudrs un saprotošs, it kā draugs, visu jau zinādams iepriekš, atvadītos no Marka uz mūžu. Markam kaklā sakāpa kamols, Ingus tēls saviļņojās un pagaisa…

Marks pamodās.

Logā spīdēja mēness. Nakts bija tikai pusē.

Mums ātrāk jātiek prom no salas, Marks domāja, vēl juzdams sirdī vieglu smeldzi no tikko sapņotā. Man vajag, lai Ingus būtu blakus. Mums visiem vajag, lai viņš būtu starp mums.

Ap galvu uzmācīgi džinkstēja ods. Marks vairākas reizes sasita plaukstas — un džinkstoņa apklusa.

- Tad viņš aiz sienas saklausīja klusu, tikko sadzirdamu zāles švīkstoņu, kad tai iet pāri basām kājām.

Kāds piesardzīgi centās atvērt durvis.

—   Mark, Mark… Tu mani sauci? — tā bija Oriolidas balss.

—    Nē, — Marks atteica.

—    Kāpēc tu trīs reizes noplaukšķināji?

Es nositu odu.

—    Mums jāparunājas, — Oriolida žēli sacīja.

—    Rit.

—    Man tev jāpasaka kaut kas ļoti, ļoti svarīgs. Rīt jau būs par vēlu.

—    Es klausos.

—    Tu esi stulbs, Mark! — Vālodze dusmīgi nošņāca. «— Par to taču nevar klaigāt.

Marks nopūtās, aizgāja pie durvīm un teica;

—    Runā!

Orioiida pieplaka ar lūpām pie atslēgas cauruma.

—    Mark, tu kļūsti smieklīgs. Man sāk likties, ka es esmu puisis, bet tu meitene… Atver!

Marks nošņirkstināja zobus un, izvilcis dēli, atspēra durvis vaļā.

Mēness gaismā, iespriedusi rokas džinsotajos gurnos, stāvēja slaidā, skaistā Vālodze. Viņas acis mirdzēja, uz lūpām bija noslēpumains smaids. Krekliņa kakla izgriezumā viņa bija iebāzusi naktsvijoļu pušķi.

—    Es klausos tevī, Orioiida, — Marks centās runāt ironiski.

Orioiida iesmējās un kā lunkana ķirzaka aizlocījās Markam garām būdā iekšā.

Vadonī uzjundīja niknums. Labi, viņš nodomāja, ja tev patīk gulēt te, guli! Es tikpat labi varu nosnausties pie sargu ugunskura.

—    Mark! — no iekšienes atskanēja Oriolidas satrauktā balss. — Man patiešām tev jāpastāsta kaut kas ļoti, ļoti svarīgs.

Kaut gan Marks bija pārliecināts, ka viņa melo, tomēr aizvēra durvis, tad, mirkli padomājis, nostiprināja ar dēli.

Iegājis istabā, viņš apstulba — Oriolida gulēja uz grīdas, apsegusies ar zāli, galva vien laukā.

—    Es nospriedu, ka tā būs labāk, — viņa kā atvainodamās paskaidroja. — Lai tu par mani nepadomātu ko neglītu. Un lai es tevi lieki arī neuztrauktu.

Marks notupās un atspiedās ar muguru pret sienu.

—     Saproti, Vālodzīt, — viņš teica, lūpas kodīdams. — Tu man ļoti patīc. Un tu to ļoti labi zini. Bet Nikters joprojām tevī ir ieķēries. Un es viņu saprotu. Es tevi mīlu, Vālodzīt, bet atstāsim to uz vēlāku laiku. Kad tiksim projām no salas. Dažbrīd man šķiet, ka te viss ir sagriezies ar kājām gaisā. Un es negribu vēl pats radīt sarežģījumus. Lai kā es tevi mīlētu, pats svarīgakais man vienmēr paliks mērķis, uz kuru mēs tiecamies.

Es tev ticu, Mark, — Orioiida smagi nopūtās. — Tu esi stiprs. Tāpēc es tevi mīlu. Es darīšu tā, kā tu liksi. Es sameloju, ka man tev kaut kas sakāms. Es vienkārši gribēju ar tevi parunāties. — Viņas acīs pamirdzēja asaras. — Ar ko lai es runāju, kad man kļūst grūti? Par tevi tuvāka cilvēka man šeit nav, — viņa iešņukstējās. — Mark, netupi tur tumsā, kur nevaru tevi pat saskatīt.

Marks apsēdās blakus Oriolidai un, līdzjūtīga maiguma pārņemts, noglāstīja viņas sarkano matu vālodzi.

Viņa pateicīgi pasmaidīja, un Markam kļuva silti ap sirdi.

— Tagad tev vajadzētu iet, — viņš teica, priecīgi nodomādams, cik tomēr Orioiida ir mīļa un saprātīga, kad piepeši pie pretējās sienas ieraudzīja drēbju mur- skuli — tur bija Vālodzes krekliņš un džinsi.

Markam kļuva sausa mute, viņš gribēja trūkties kājās, taču Orioiida jau visu bija sapratusi, uzrausās sēdus, zāles stiebri noslīdēja no viņas zeltainā auguma kā viļņu putas, viņa apskāva Marku, dedzinoša kā liesma, reibinoša kā naktsvijole, un pieplaka pie puiša lūpām.

Marka apziņā uzplaiksnīja gaisma, tik spilgta un žilbinoša, ka aprija visu, kas viņam vēl nupat bija šķitis svarīgāks par paša dzīvību …

XVII

«Spāres acs» meklētājs Bendžo ar savu Arkādiju bija aizceļojuši uz laimīgo Hellādu, bet Džīna, Marvīns un Ingus devās uz upi, kur cerēja atrast Marku un Zvēru cilvēkus.

Saule svelmēja nežēlīgi, gaisā ne mazākās dvesmi- ņas. Debesis vairs nebija zilas, bet gan dzeltenīgi dūmakainas. Abpus ceļam pletās labības lauki, un no vārpām drausmīgajā karstumā pakšķēdami bira graudi.

Ceļotāji bija sasvīduši, noputējuši, slāpēs nomocījušies. Viņi kustējās kā sabojājušies roboti, kājas tikko vilkdami. Marvīns steberēja pa priekšu. Blakus viņam ņipri soļoja halucināciju radītais tēvocis Oto, šņaukdams savu pīles knābim līdzīgo degunu un līdzjūtīgi tarkšķēdams:

— Nabaga veco Marvīn, vajadzēja nu ar vakarnakt lakt to nolādēto liķieri — tagad mēle kalst un līp pie aukslējām, sirds streiko, galvā spiež, elpas arī nav.

—   Jā, — Marvīns nošļupstēja, — tev taisnība. Nolādētais alkohols!

—   Taču! — tēvocis Oto iesaucās, pasviezdams gaisā roku ar kūpošo cigāru, un viņa platā vardes mute pavērās smaidā. — Cik brīnum jauki tu jūties, kā visa pasaule, plaša un gaiša, paveras tavā priekšā — tieši tāda, kādu pārveidot un darīt labāku tu ar saviem draugiem esat nākuši!

—   Kā tad! — Marvīns vārgi iesmējās un uzsita tēvocim pa plecu. — Šodien gan tā pasaule kļuvusi vēl sūdīgāka, nekā bija iepriekš.

—    Nebēdā! — Oto teica. — Per aspera ad astra!

Priekšā, priežu ieskauts, gulēja ezeriņš, apaļš kā

reņģes acs.

Aiztenterējis līdz krastam, Marvīns iegrūda ūdenī pārkarsušo galvu un skaidri sadzirdēja, ka tā nočūkst. Padzērās un atkrita sūnās.

Tēvocis Oto bija pazudis.

Pēc brītiņa atvilkās Džīna un Ingus. Ne vārda neteikdami, abi likās ūdenī ar visām drēbēm.

Jāpagaida, kamēr viņi atgūs sajēgu, nodomāja Marvīns, izvilka «Becher Liqueur», izķemmēja atliekas un ar slaidu vēzienu ielidināja pudeli tuvējā krūmājā.

Atskanēja stikla šķindoņa un mežonīgs bļāviens.

Marvīns apstulba.

Nošvīkstēja zari, un no krūmiem izdrāzās punduris Verituss, vilkdams sev līdzi maišeli, kurā šķindēja stikla lauskas. Viņa acis sašutumā zibeņoja.

—   Tul — viņš kliedza. — Tu, vardarbi, — kā tu uzdrīksties mest ar pudeli brīvam cilvēkam?!

Sporta cepurīte ar uzrakstu «Tallina», tā pati no- skrandusī raibā žakete… Meža stiga, nakts. Laimes un Brīvības, Vienlīdzības un Brālības, Patiesības un Taisnības meklētājs!

—   Neklaigā un piesēdi! — Marvīns teica. — Es tevi atceros.

—   Arī es tevi pazīstu! — punduris atcirta. — Kaut gan atmiņas nav diez cik košas.

—    Kā saka krievu tautas paruna: «Kas vecu piemin, tam aci ārā!» Labāk pastāsti — kā tev pa šo laiku klājies, vai atradi to, ko meklēji?

—     Nē, — Verituss strupi atteica un, apsēdies uz ciņa, pakratīja maišeli. — Vai, pusi pudeļu tu noteikti esi sadauzījis. Un tikai tāpēc, ka neievēro V. Igo teikto, ka viena cilvēka brīvība beidzas tur, kur sākas otra. Tu ar savu neapdomīgi mesto pudeli pussolīti iekāpi manā brīvībā — un, lūk, rezultāts!

Punduris izbēra no maisa lauskas, taču starp tām bija trīs četras veselas pudeles.

—     Neraugies uz dzīvi tik pesimistiski, — Marvīns teica.

—    Kā citādi lai raugās? — Verituss nošņāca.

—    Skaties uz dzīvajām pudelēm.

Pundura robustajā sejā ar skumjajām acīm pavīdēja smaids, un viņš Marvīnam izstāstīja par saviem klaiņo- jumiem.

Pēc būtības viņa stāsts bija ļoti līdzīgs jau Bendžo teiktajam. Neizpratne, izsmiekls, atklātas ņirgas un neticība tam, ka Veritusa meklētais baltajā pasaulē patiešām ir sastopams un nav tikai sapņotāju vai garīgi slimu cilvēku iztēles auglis.

—     Un tad manās smadzenēs patiešām kaut kas samežģījās! — Verituss nikni uzsita ar dūrīti pa ceļgalu. — Es kļuvu par atturības sludinātāju.

—    Kaut kas traks! — Marvīns pārsteigts iesaucās.

—    Jā, jā! Es iedomājos, ka ceļš uz personības brīvību ir atturība. Daži gan centās iestāstīt, ka pati nedzeršana nozīmējot nebrīvi, jo tad cilvēkam kaut kas tiekot aizliegts. Citi uzskatīja, ka pati izvēles brīvība — dzert vai nedzert — jau esot īstā brīvība. Tad saradās vesels pūlis, kas arī gribēja iegūt personības brīvību, bet tikai caur brīvu izvēli dzert. Tad nez no kurienes salasījās varza tādu, kas sludināja, ka patiesi brīvi esot vienīgi tie, kas par «dzert vai nedzert» vispār nediskutē, bet ļaujas zemapziņas diktātam… Šis grupējums sāka nodarboties ar sirreālistisko mākslu, un, tiklīdz par to uzzināja citi, kā sēnes pēc lietus uzdīga visādi pulciņi un biedrības, kuru locekļi vienu brīdi bija skaidrā, otru — pillā, un visi sacentās, ar milzu aizrautību gudrodami dažnedažādus lozungus un saukļus, uz velna paraušanu rīkoja sofistiskus disputus ar demagoģijas un puspatiesību piedevām, bez mitas pļāpāja par demokrātiju un sociālo taisnīgumu, vienādām tiesībām un… Vārdu sakot, es no tā visa tiku pavisam stulbs.

—    Ka gan citādi, vecais draugs, — sacīja Marvīns, kuram Verituss sāka kļūt simpātisks, — ja pat desmit procentiem no tā, ko viņi tur sarunāja, droši vien nebija ne mazākās jēgas.

—    Varbūt, — punduris piekrita. — Taču tas vēl nekas! Iedomājies, atturībnieki un dzērāji sāka gatavoties asiņainam karam. Par laimi, dzērāju partijas biedri nekādi nespēja savākties nopietnai kaujai, tāpēc tikai provocēja atturībniekus pret sirreālistiem, kas ar savām zemapziņas plūsmām esot tie īstie gaisa jaucēji. Taču tie godīgi cīnīties negribēja, bet gan piekopa partizānu kara metodes un sūtīja «piektās kolonnas» uz pārējiem grupējumiem, lai jezgu saceltu vēl lielāku. Un mani, Marvīn, mani.,, — Veritusa krunkainajā sejā ievilkās ciešanu rievas. — Mani kā Brīvības un Patiesības apustuli, aiz kājas piesietu, vadāja viena partija, saukdama, ka brīvais gars esot vienīgi tās rindās, bet tad atkaroja vai gluži vienkārši izzaga kāda cita partija, kurai es nu savukārt kļuvu par karogu. Un tā tas turpinājās bez gala, līdz bezpartejiskie, kuriem bija apnikušas visas šīs jukas, izveidoja jaunu partiju, kuras pamatpro- gramma bija mīļā miera labad sist visas citas partijas bez izņēmuma, bet Brīvības un Patiesības apustuli ielikt putnu būrītī uz mūžīgiem laikiem un piekārt virs izpildkomitejas durvīm, lai reizi par visām reizēm būtu skaidrs, kam visos jautājumos īstā teikšana… Taču man laimējās aizbēgt…

Verituss smagi nopūtās un, izkašņājis nelielu bedrīti, apraka tajā stikla lauskas.

Marvīns vēroja, kā ezeriņa pretējā krastā bezrūpīgi plunčojas Džīna un Ingus, un arī viņam sagribējās nopeldēties, jo tieši pašlaik iedarbojās liķieris. Vilkdams nost sandales, Marvīns pundurim teica:

—    Raibi tev gājis, mīļais draugs, toties tagad esi guvis uzskatāmu pierādījumu, ka nevar dzīvot sabiedrībā un vienlaikus būt brīvs no tās.

— Jā, — punduris skumji piekrita, bāzdams maišelī veselās pudeles. — Godīgi sakot, es mazliet paeksperimentēju. Gribēju pēdējo reizi pārliecināties, ka tā saucamo cilvēku sabiedrībā nekad neatradīšu to, ko meklēju.

Tad punduris pasmīnēja tik zīmīgi, ka Marvīnam pa muguru noložņāja skudriņas — Verituss zina kādu ārkārtīgi svarīgu noslēpumu.

Taču sirmgalvis bija rūdīts vīrs. Izlikdamies vienaldzīgs, viņš novilka džinsa jaku, tad nostīvēja džinsus un palika īsās lillā biksēs, uz kuru kreisā sāna Džīna bija izšuvusi iniciāļus «MX».

Punduris neizturēja — pārāk ilgi jau nu bija nēsājis šo noslēpumu sevī.

Viņš pietrūkās kājās, sakrustoja roķeles uz krūtīm un, augstprātīgi paskatījies Marvīnā, jau atvēra muti, taču tālāk netika. No ezeriņa atskanēja Ingus priecīgs bļāviens:

—    Veritus!

Puisis, šļakatas šķiezdams, peldēja šurp.

Punduris sajūsmā palēcās divu pēdu augstumā:

—    Ingu! Ingu!

Marvīns sapīcis iebrida ezeriņā un laidās peldus.

Lai viņi savstarpējās simpātijas un «kas, kur, kā?» noskaidro bez manis, viņš domāja. Vai katrs saulesbrālis Ingum draugs. Puisis nemaz nedomā par savu reputāciju. Pašlaik tas viņu, protams, neuztrauc, bet kādreiz atspēlēsies. Mietpilsoņiem un snobiem sevišķi lieliska atmiņa uz cilvēkiem, kas par viņiem labāki. Par tiem viņi atceras katru greizāko sīkumiņu un izpūš no mušas ziloni.

Marvīns apgriezās uz muguras.

Virs galvas, priežu vainagu spilgtā zaļuma ieskauts, pletās debess aplis, un sirmgalvis piepeši sajuta ar visiem maņu orgāniem, kā visapkārt elpo plašā, reibinoši skaistā pasaule, un viņu pārņēma tādas dzīvības alkas, ka viņš gandrīz nogāja dibenā.

Sarijies ūdeni un sprauslādams, Marvīns jau gribēja peldēt krastā, kur kā sarkans biz-biz-mārenis «Adidas» sporta biksītēs ar punduri Veritusu runājās Ingus, tad pārdomāja un atgūlās no jauna uz muguras, aizīrās sānis, kur krastmalā Džīna izgrieza no savām un Ingus virsdrēbēm ūdeni, izkāra uz zariem žāvēties.

Nodziņusies jau tu esi, vabolīt, Marvīns domāja, vērodams kailo meiteni, bet vēl joprojām skaista, visskaistākā no visskaistākajām, kaut gan nesaprotu, kāda velna pēc man bija vajadzīgs, lai tu būtu tik skaista. Vai visiem mums nebūtu labāk, ja tu tur stampātos kā tāda resna, ļumīga govs? Ak, nē, sirmgalvis tajā pašā mirklī atjēdzās, paliec vienmēr tāda, kāda esi, bez tevis es būtu pazudis, ai, tu, kas radīta tai senajai, viltīgajai kašgariešu dejai, niknās lapsenes skurbinošajam un kaislīgajam, vājprātā dzenošajam lidojumam. Marvīna atmiņā sāpīgi uzplaiksnīja nakts uz šosejas, kad šī zelt- ādainā meitene ar žilbinoši baltajiem zobiem un sārtajām lūpām, smaržodama pēc zemenēm un koriandra, bija alkaini piekļāvusies viņam un čukstējusi: «Vēlies, lai es tev nodejoju «lapsenes deju», nu vēlies taču, mīļais, vēlies…» Bet viņš bija Džīnu atgrūdis.

Lai! Marvīns sakoda zobus: lai liesmas aprij visu, kas aiz muguras, mūsu ceļš ved tikai uz priekšu, un mēs. nepiederam paši sev…

Ingus bija notupies uz ceļiem, tāpēc pašlaik bija ar punduri vienādā garumā.

—    Ja «jā», tad «jā», ja «nē», tad «nē»! — Verituss runāja, raudzīdamies puisī. — Tāds ir mans princips. No tā, ko tu man pastāstīji, es saprotu, ka arī tu šeit neesi laimīgs. Un tu esi viens no retajiem kārtīgajiem deģener… tas ir, cilvēkiem, kuru dvēseles vēl ir šķīstas. Tāpēc es saku «jā»! Es tev piedāvāju Brīvību un Vienlīdzību, Brālību, Patiesību un Taisnību, kas vienlīdz pieder visiem!

Tas ir jauki, Veritus! —- Ingus gaiši pasmaidīja. — Taču pagaidām es maz ko saprotu.

—    Tad klausies!

Un Verituss iesāka skumjo stāstu par punduriem, kuriem sirmā senatnē, kā vēsta platīna plāksnītēs iegravēti — tagad jau krietni padzisuši — raksti, bija apnicis dzīvot uz savas dzimtās planētas Tau-Sigmas:

—    Velns viņu sazina, kāds dullums maniem senčiem bija uznācis, par to rakstos nekas nav teikts, bet viņi sākuši sūtīt izlūkzondes uz visām Visuma malām, kamēr uzdūrušies planētai, kura vēlāk nosaukta par Zemi. Viņiem licies, ka brīnišķīgāka planēta par Zemi nav iedomājama. Viņi kāpuši kosma kuģos un lidojuši prom no laimīgās Tau-Sigmas, kurā, kā var spriest pēc teksta uz platīna plāksnītēm, dzīves apstākļi bijuši daudz labāki nekā uz Zemes. Tātad kaut kāds iemesls aizceļošanai ir bijis. Šeit nonākuši, senči pirmām kārtām iznīcināja liecības, kas atgādinātu, ka mūsu pirm- dzimtene nav šī planēta. Tikai pašiem gudrākajiem un viedākajiem prātiem tika uzticēts glabāt zināšanas par pagātni un slepenībā nodot tās no paaudzes paaudzē. Un te izpaudās senču dižā gudrība, jo visu paredzēt tik tiešām nevienam nav lemts!

Veritusa seja savilkās krunkās, acīs iemirdzējās asaras, viņš uzmeta Džīnai un Ingum žēlu skatienu.

—    Tā nu tas bija, velns parāvis, ka Saules radiācijas ietekmē sākās mutācija. Visharmoniskākās būtnes Visumā nenormāli stiepās garumā un pletās platumā, un rezultātā no punduriem izveidojās pašreizējā cilvēku cilts. Jā, kvantitāte vienmēr apri j kvalitāti, un tā nu šie prātā nabagie mutanti ir ieņēmuši galvās, ka tieši viņi ir Zemes zieds, gudrākie un harmoniskākie evolūcijas veidojumi. Kādi rūgti maldi! Jo punduru ideālās īpašības, izkliedētas milzīgo augumu masas kubikcentimetros, zaudēja savu pirmreizējo pozitīvo virzību, tās nomāca negatīvās iezīmes, kuras uz Tau-Sigmas neitralizēja labvēlīgā atmosfēra. Tagad mēs, vienīgais brīnumainā kārtā saglabājies punduru veselīgais atzars, esam nolēmuši, ka jālaižas lapās, jo to, ko jūs, mūsu deģenerētie pēcteči, esat sabrūvējuši, tik viegli neizstrēbsiet ne paši, ne kāds cits!

Ingus klausījās, muti pavēris, jo kaut kas tāds viņam pat sapņos nebūtu rādījies, bet pienākusī Džīna viegli vīpsnāja: liela muiža, ka cēlušies no punduriem! Viņu šajā stāstījumā interesēja pavisam kaut kas cits.

—    Un tad kārtējā punduru kongresā mēs pieņēmām lēmumu steidzamā kārtā doties atpakaļ uz pirmdzimteni Tau-Sigmu, kur mierīgā garā būs jāpadomā par to, ka vispār kārtīgi jāpadomā, pirms kaut ko dara. Gadu tūkstošu gaitā mēs bijām uzkrājuši grandiozas bagātības (katrs punduris atsevišķi gan ir nabags, bet kopā mēs esam pamatīgs finansiāls spēks). Likām šos uzkrājumus lietā un ārkārtīgā slepenībā uzbūvējām trīs milzīgus kosmiskos kuģus… Mēs atrodamies tieši tajā Zemes punktā, kas -šonakt būs labvēlīgā stāvoklī pret galaktiku, kurā atrodas Tau-Sigma.

Verituss aizrāvies sāka skaidrot lidojuma tehnisko pusi, bet Marvīns uz muguras peldēja šurpu turpu gar pašu krastu, pārlikdams prātā nupat dzirdēto. Ja Džīna pierunās, viņš domāja, un es labi nojaušu, kas tai žur- ciņai prātā, un Ingus gribēs doties Veritusam līdzi, es neaizkavēšu. Es atrunāju puisi no Hellādas, viņš tagad visu zina un nekad nevarēs sacīt, ka ir rīkojies aiz muļķa prāta. Manis vairs nebūs, un kas tad notjķs? Ja Ingus nav spējīgs lemt pats ar savu galvu, lai tad brauc ellē!

—    Draugi, pie velna, uz Tau-Sigmas valda Brīvība absolūtajā pakāpē! — Verituss sajūsmā iesaucās, izslē- jies lepns un dižs. — Es aicinu tevi līdzi, Ingu, un tavu meiteni arī!

—    Un mani tu neaicini? — no ezeriņa atskanēja Marvīna ķērciens.

Punduris pat nepaskatījās uz viņa pusi.

—    Veritus, labais… — Ingus izmocīja, bet Džīna ar plaukstu aizspieda viņam muti un sacīja:

—    Saproti jel, šāds piedāvājums nāk tik negaidīti, ka Ingus vienkārši ir apmulsis. Nav taču nekāds joks tā uzreiz izšķirties un pamest Zemi uz visu mūžu.

—    Tev taisnība, — punduris piekrita un paņēma maišeli ar pudelēm. — Tagad mans uzdevums ir izpildīts — es ar mierīgu sirdi varu ziņot, ka šeit ieklīdušie svešinieki nav bīstami. Un tas kārnais avantūrists tur ezerā ne tik!

Verituss nospļāvās uz Marvīna pusi un iešmauca krūmājā, tad pabāza no lapotnes galvu:

—    Kad rietēs saule, es atnākšu atkal!

Galva nozuda. Džīna Ingum no mutes noņēma plaukstu.

—    Nedusmo, mīļais! — viņa glāsmaini teica. — Tik un tā šādā svelmē mēs tālāk ceļot nevaram, mums jāgaida vakars, un tad jau mēs arī varēsim atbildēt riebīgajam karļikam, ka nelidosim.

—    Džīn, — Ingus lūdzoši teica. — Turpmāk manā vietā ļauj runāt man pašam. Es taču neesmu bērns un iu neesi mana mamma.

Džīna iesmējās, noskūpstīja puisi uz vaiga un aizgāja aplūkot žūstošās drēbes.

Marvīns iznāca no ūdens, uzstīvēja džinsus, apāva sandales un ik pa brīdim uzmeta vērīgu skatienu Ingum, kurš turpat, zālītē izlaidies, sauļojās.

—    Par ko tu pašlaik domā? — sirmgalvis ieprasījās.

—    Es nezinu, — Ingus negribīgi atteica. — Par visu un neko.

Viņš virpināja pirkstos zelta plāksnīti.

Marvīns ielīda krūmājā tajā pašā vietā, kur bija nozudis Verituss. Maiss, ko punduris bija vilcis aiz sevis, zālē iezīmēja tikko pamanāmu sliedi, taču tā bija pietiekama, lai Marvīns pēc desmit minūtēm no priedulāja izkļūtu staigna purva malā. Tur sliede pēkšņi beidzās, itin kā Verituss būtu nogrimis akacī.

Purvā valdīja savāds klusums. Likās, visa dzīvā radība izmirusi. Un te Marvīns ievēroja, ka gan kroplie kociņi, gan sūnas un ciņi, gan melnās ūdens lāmas ir mākslīgi veidojumi no plastmasas, zem kuriem kā paklājs gulēja bieza polietilēna plēve.

Marvīns klusu devās uz priekšu.

Aiz kāda ciņa, ģērbies kirzas zābakos un vatenī uz plikas miesas, gulēja svešs punduris. Viņš bija aizmidzis. Blakus kaujas gatavībā atradās rokas ložmetējs RPK-8. Pret balstu bija pieslieta litrīgā piena pudele, kuras dibenā bija palicis nedaudz šķidruma.

Marvīns piezagās, uzmanīgi paņēma pudeli un pasmaržoja. Tad, daudz nedomādams, salēja Visu sev iekšā, nodrebinājās un, nolicis trauku vietā, devās tālāk.

Augstākā rase, viņš sašutumā domāja, atcerēdamies Veritusa stāstīto, neprot pat kārtīgu kandžu izdzīt, taču redzams arī, ka Tau-Sigma nav vis blefs, tagad tikai kārtīgi jāizprāto, kādu labumu no tā varētu izsist…

Pāržāvusi slapjās drēbes, Džīna nometās zālītē blakus Ingum, nevērīgi paņēma zelta plāksnīti, kas sudraba ķēdītē karājās puisim kaklā.

—    No kurienes tev tāda?

—    Es jau stāstīju, — Ingus pasmaidīja un glāstoši aplika roku Džīnai ap vidukli. — No Sidrabes pils. Plāksnīte piederēja kādam krustnesim. Viņš tagad ir miris. Nē, viņš jau tad bija miris, — Ingus izlaboja, un viņa seja nomācās.

—    Jauka lietiņa.

—    Saproti, Džīn! — Ingus atbalstījās uz elkoņa. — Toreiz notika kaut kas savāds. Kad mēs Lielupes krastā ieņēmām vāciešu kara nometni, tad es uzdūros cilvēkam, kurš aiz rokām un kājām bija piesiets pie zemē iedzītiem mietiem. Tas bija zemgaļu izlūks. Viņu klāja apdeguma brūces, viņš bija miris, nomocīts. Man likās, ka es viņu jau kaut kur esmu redzējis. Un pēkšņi es apstulbu. Tas taču biju es, kas tur gulēja miris ar izmisumā ieplestām acīm un sastingušā sāpju kliedzienā sašķobītu muti.

—    Tev būs tikai tā licies, mīļais, — Džina saudzīgi teica un atlaida plāksnīti.

—    Es arī pašlaik nekā nesaprotu, bet tas patiešām biju es! — Ingus nočukstēja. —■ Un tad pie manis atveda sagūstītu krustnesi. Kaujā viņš bija pazaudējis bruņucepuri, gaišie mati saķepuši asinis, un zaļās acis droši raudzījās manī, tajās bija naids un nicinājums. Un tas atkal biju es. Tā nebija tikai neticami ārēja līdzība, nē! Kad Sidrabes pils-sētā viņu nokāva, tad nokāva mani, tieši to mani, kas esmu es pašlaik!

—    Lai kas arī ir noticis, tu esi dzīvs, Ingu! — Džīna izbijusies iesaucās un piekļāvās puisim.

—    Dzīvs, jā… — Ingus nomurmināja. — Bet es gulēju tur dubļu lāmā: galva man bija nocirsta, un ugunskura gaismā acis vizēja dzīvīgas, un likās, mute viegli elpo, un rokas bija krampjaini savilktas, it kā es vēl tvertu prombēgošo dzīvi…

Ingus pieskārās zelta plāksnītei.

—    Nedomā vairs par to, — meitene nočukstēja. — Mums jāraugās nākotnē. Tau-Sigma…

—    Ko mēs tur iesāksim? Mums nav nekādas daļas par punduru zvaigzni tāpat kā viņiem par mums!

—    Muļķīti! — Džīna glāsmaini čukstēja un glaudās viņam klāt. — Muļķīti, tur taču būšu es…

—    Es tevi mīlu, — viņš nelaimīgs atteica, — bet mums jāpaliek šeit. Marvīnam ir taisnība…

—    Marvīns! — Džīnas acis nodzalkstīja. — Ņem vien galvā, ko viņš muld, — un tu kļūsi vēl nožēlojamāks par viņu pašu. Šis nekrietnais pavedinātājs, sa- tīrs, prātu jaucējs; vai tad tu vēl neesi pamanījis, cik viņš ir smieklīgs, ka viņš ir prātā jucis?

—    Tu pati pastāvīgi apgalvo, ka mīli viņu.

Džīna atrāvās no Ingus, tad saņēmās un godīgi teica:

—    Jā. Esmu mīlējusi un mīlu. Bet tā ir pavisam cita mīlestība nekā uz tevi. Ar viņu es nekad nebūšu laimīga. Viņš vienbrīd ceļ mani vai debesīs, bet citbrīd iemin dubļos. Es vairs negribu tādu dzīvi, man apnicis klīst pa pasauli mūžīgos meklējumos, kuri ne pie kā nenovedīs!

—    Es tevi mīlu, — Ingus izmisis teica, — taču mums jāpaliek uz Zemes.

Džīna paraudzījās puisī ar skatienu, kurā bija gan mīlestība, gan naids, un iesaucās:

—    Kādēļ tu nekā negribi saprast, kāpēc tu esi tik spītīgs? Lai būtu! Hellāda — tā ir gļēvulīga paslēpšanās pagātnē, to nepieņem tava vīra pašcieņa! Bet Tau- Sigma — tā ir nākotne! Tā pati gaišā nākotne, par kuru nepagurdams pļāpā Marvīns, bet kura, izrādās, sasniedzama jau šodien. Ingu! Jūs taču klaiņosiet pa Zemi, līdz kādā brīdī Marvīns beigts novelsies ceļmalā, bet tu arvien vēl bez jēgas klīdīsi un kādudien sirms un vārgs pārvilksies savā putekļainajā un bezcerīgajā pilsētelē, kurā viss būs palicis pa vecam. Tevi vairs tikai retais atcerēsies, un tu varēsi sēdēt uz soliņa piesaulītē un ar bezzobu muti šļupstēt par pārciesto, par meklējumiem, par kaut kādu labāku pasauli, un neviens tevī pat neieklausīsies, jo tai pašā laikā pa pilsētiņas galveno ielu drāzīsies divi žilbinoši motocikli, uz kuriem aiztrauksies tādi paši drosmīgi un spēcīgi puiši, kas al- kaini dosies izcīnīt nākotni, bet tu ar tukšām acīm redzēsi viņus pazibam garām — un tava dvēsele būs tikpat tukša… Ingu, mīļais! — Džīnas acīs sariesās asaras, bet Ingus vaigā bija ievilkusies rūgta rieva. — Marvīns vienmēr atkārto, ka neapmierinātība ar šodienu rada fantāzijas par nākotni, bet punduri to nākotni, pēc kuras mēs tiecamies, piedāvā jau tagad, un nav mūsu vaina, ka tā atrodas citā pasaulē… Un es mīlēšu tevi bezgalīgi, mīlēšu mūsu bērnus un mazbērnus, kļūšu laba un kārtīga, kāda vienmēr esmu gribējusi būt, tikai šeit man tas nekad nav izdevies. Vai tad tas ir par daudz gribēts?

Ingus gulēja uz muguras, rokas aiz galvas aizlicis, un raudzījās debesīs. Viņa lūpas bija cieši sakniebtas.

Džīna sāka elsot.

Marvīns sēdēja krūmājā, visu to vēroja un ar sāpēm domāja, ka Džīna alkst laimes, tīri sievietiskas laimes, taču nekad nesapratīs, ka tādu laimi viņai liktenis nav lēmis. Viņai vajadzēja pakļaut Ingu tad, kad viņš vēl bija vājš, bet ne tagad, kad čalis ieguvis pasionaritāti, paša izciestu, kas ir daudz augstākas raudzes nekā dabas dotā. Tur nu, Džīn, nelīdzēs nekāda oratora māksla, kuru tu no manis tik sekmīgi esi apguvusi!

— Es tevi ļoti, ļoti mīlu, Džīn, — Ingus teica maigā balsī, itin kā piedošanu izlūgdamies, — un solos tevi mīlēt mūžīgi; tu man esi viena vienīgā uz visas pasaules, un es tevi lūdzu, lūdzu, lūdzu, paliksim šeit! Var jau būt, ka dzīve uz Tau-Sigmas ir simtkārt skaistāka un labāka nekā uz Zemes, bet mūsu dzimtene ir šeit un tur mēs nekad laimīgi nebūsim.

Meitene beidzot apjēdza, ka viņa lēmums ir negrozāms.

Par vēlu, rozīt manu, sirmgalvis krūmos nopriecājās, sliedamies kājās, Ingum bija lemts viens no diviem — iet bojā vai daudz ko pārvērtēt —, un viņš, kā tu patf redzi, ir dzīvs un..,

Te Marvīnam dpmas sagriezās virpulī, sirds lēkāja kā vājprātīga, viņš saķēra krūtis, lai tā neizsprāgtu laukā, un ar zobiem iecirtās rūgtajā alkšņa zarā: Džīna bijā piekļāvusies Ingum, viņi skūpstījās un glāstīja viens otru.

Marvīns vaidēdams grauza zaru. Lai, lai, agri vai vēlu tam bija jānotiek, es pats uz to esmu virzījis, dažbrīd esmu to pat vēlējies, jo tikai abi kopā viņi varēs būt stipri un izturēt, kad manis vairs nebūs; es taču nedzīvošu mūžīgi, bet ceļam, citu iesāktam, manis turpinātam, būs jāturpinās viņos.., O, jaunais nelieti un tu, Kašgaras slampa, es jūs abus iznīcināšu, un tad man dvēselē būs miers, es apgulšos zem akāciju krūma un mierīgi aiziešu, kaut jūs abi norautu «spidu», tu, pasio- nārij, kurš man biji kļuvis tikpat kā dēls, tagad kā Faetonts no senām leģendām zelta pajūgā neprātīgs traucies pa debesjumu, pie sāniem tev Venēras meita, un tu nemaz neredzi, ka tava bezprāta liesmas apņem Zemi un okeānos ūdens sāk vārīties, taču es kā Zevs ar zibeni nogāzīšu jūs lejā — un jūs nodzisīsiet kā krītošas zvaigznes… Ak, nē, nē, sirmgalvis sāpēs izdvesa, esiet laimīgi, jūs kā nevainīgi bērni tiecaties viens pie otra, taču maz gaiša dzīvē jums lemts, un es esmu laimīgs, ka jūs mīlat…

Marvīns, ciešanās pārgrauzis zaru, nu jau sāka grauzt citu.

— Nu nē, pie velna! — viņš pēkšņi nomurmināja. — jums vēl visa dzīve priekšā, varat pagaidīt, kamēr vecais ceļotājs atstieps pekas.

Ar troksni šķirdams zarus un klepodams, viņš izspraucās no krūmāja.

Džīna atraisījās no Ingus skaujām. Puisis pat nepaskatījās uz Marvīna pusi, pietrūkās kājās un ienira ezerā. Meitene izlikās, it kā nekas nebūtu bijis, un mierīgi uzvilka blūzīti. Arī Marvīns nelika noprast, ka būtu kaut ko manījis.

Draudzīgā saskaņā viņi sagaidīja vakaru.

Atnāca Verituss.

Kad punduris uzzināja, ka Ingus un Džīna cieši nolēmuši palikt uz Zemes, viņš sāka Marvīnu lādēt.

— Tu, visvairāk deģenerētais no visiem gigantiem! — Verituss kliedza, kratīja dūres pret debesim un šķobīja vecišķo pundura seju tik pretīgās grimasēs, ka siekalas šķīda uz visām pusēm. — Tie ir tavi triki! Tu atņem viņiem dzīvi, pretī nedodams nekā cita kā vien bezjēdzīgos klaiņojumus, jo nav uz Zemes Laimes un Brīvības, Vienlīdzības un Brālības, Patiesības un Taisnības! Tu esi traks, un tev piemīt spēja padarīt citus par tādiem pašiem, deģenerētais alkoholiķi! Kā es nožēloju, ka neatstiepu tev pudeli vīna, kuram būtu piejauktas žurku zāles. Tu to izlaktu vienā mirklī — un mēs visi atviegloti uzelpotu!

Tad Verituss sirsnīgi atvadījās no Ingus, apraudājās un iešmauca krūmos.

Bet Marvīns metās viņam pakaļ kā runcis pelei, nogrāba un ilgi par kaut ko pārliecināja, līdz beidzot punduris piekrita…

Kad nakts debesīs dega zvaigžņu miriādes un starp tām, iespējams, Tau-Sigma, milzīgais polietilēna paklājs ar purva imitāciju bija novākts un laukumā, tērauda konstrukciju ieskautas, virs pazemes akām slējās trīs sudrabotas raķetes. Ap divām rosījās neskaitāmas žiglas ēnas, bet trešā stāvēja vientuļa — tagad, kad bija pienācis izšķirošais brīdis, daļu punduru bija pārņēmušas šaubas un milzīgas skumjas — un viņi vairs nevēlējās aizceļot no Zemes.

Džīna, Marvīns un Ingus gulēja mežmalas brikšņos un vēroja šo fantastisko notikumu.

Tad kustība ap kosma kuģiem beidzās. Lūkas aizcirtās, un iestājās klusums.

Abas raķetes uzliesmoja vienlaikus un ar briesmīgu rēkoņu lēnām cēlās gaisā. No liesmu mēlēm pārogļo- jās augsne, dažviet aizdegās mežmalas koki.

Ceļotājus apņēma tāda svelme, ka viņi tikai ar grūtībām varēja paelpot.

Rad kosma kuģi jau bija pārvērtušies par diviem žilbinošiem liesmu kūļiem, Ingus un Marvīns pieslējās kājās, pa abiem uzrāva augšā galīgi apdullušo Džīnu un cauri putekļu un pelnu putenim streipuļoja pie nestartējušās raķetes.

Klupdami krizdami viņi uzrāpās pa kāpnēm un burtiski ievēlās kosmosa kuģī. Ingus aizvēra lūku.

Ceļotāji, meklēdami vadības kabīni, skraidīja pa sa- zin kādām telpām, braukāja ar liftiem augšup un lejup, bet, kad nokļuva tajā, apstulba — visas sienas, pat griešti bija pārblīvēti ar dažnedažādu aparatūru.

Marvīns, daudz nedomādams, metās pie tuvākās pults, sāka raustīt kloķus un spaidīt pogas, bet Ingus bez kādām ceremonijām viņu atrāva nost un iegrūda pilota krēslā.

Puisis nospieda oranžu pogu — un iedegās ekrāns. Tajā bija redzamas debesis, kurās raustījās divi spilgti, neskaidri punkti. Tad ekrāna augšējā stūrī sāka zibinā- ties koordinātu burti un skaitli.

Paskat, zaļknābis sāk pārņemt iniciatīvu, mazliet aizvainots nodomāja sirmgalvis, tas taču biju es, kam ienāca prātā pierunāt Veritusu, lai tas izdara labu savam draugam Ingum un no augšas sameklē Marku ar Zvēru cilvēkiem.

Ingus piepeši satraukts iesaucās:

—    Džīn, Marvīn! Paskatieties! Marks atrodas uz salas. Mūs šķir trīs četri kilometri.

—    Apžēliņ! — Marvīns satriekts izdvesa. — Es tam īsti nespēju noticēt. Marks un Zvēru cilvēki!

—    Paskaties pats! — Ingus balss drebēja, acīs bija sariesušās prieka asaras. Viņš tās noslaucīja ar delnu, iztriepdams pa seju kvēpus, bet asaras ritēja atkal. — Pēc pāris stundām mēs satiksim Marku! Džīn, mīļā!

Viņš elsodams apskāva meiteni, taču Džīnas seja palika vēsa.

Beidzot, Marvīns laimīgs domāja, beidzot mēs apvienosimies un tas, uz ko esam tiekušies, varēs sākties.

—    Draugi 1 — viņš iesaucās. — Nav ko kavēties. Mums jādodas ceļā!

Sirmgalvis ieķērās krēsla rokturos un rāvās augšā, sajuzdams, ka labās rokas pirksti nospiež kaut kādu slēdzi, kas iemontēts zem roktura.

Pie griestiem iedegās spilgti sarkana spuldze, kosmosa kuģis nodrebēja, zem grīdas kaut kas iešņācās, iegaudojās, iedārdējās.

Drausmīgs spēks iespieda Marvīnu krēslā, bet Džīnu un Ingu nogāza zemē.

XVIII

Pāri salai klājās maiga vakara krēsla. Pretējā krasta koki bija ietīti caurspīdīga gaišuma plīvurā, bet lielas klintis likās kā ar sīrupu nolaistītas.

Upe nikni rāva savus krāčainos ūdeņus uz jūru, draudēdama samalt visu dzīvo, kas vien tai uzdrīkstēsies tuvoties, taču tas jau bija bezspēcīgs niknums.

Krastmalā bija sanākuši visi salinieki, izņemot Vilfrēdu, Trešo un Devīto, un, īsti pat neticēdami savām acīm, raudzījās uz smilšu sēri, kur debesskaista un brīnišķīga savā varenumā stāvēja ar dzelteno un sarkano lakkrāsu nokrāsotā ballista.

—    Nu skaisti jau tas ir, — skolotāja Vilhelmīne raudulīgi teica skolotājai Mirdzai. — Bet ko tālāk? Pāršaus kādu pāri, lai tas skrien pēc palīgiem?

—    Labāk raudi, Vilhelmīn! — atcirta Mirdza. — Tad tu izskaties gudrāka.

—    Ja nu viņi sadomā pāršaut kādu no knēveļiem un tas nositas? Tad mūs abas iesēdinās.

Mirdza nopūtās un iecietīgi teica:

—    Viņi pāršaus pāri trosē iesietu enkuru, aizķers tilta brīvo galu un pārvilks pāri, jo tilta otrs gals ir stingri piestiprināts tajā krastā. Atjaunos tiltu, saprati?

—    Ahā. — Vilhelmīne sāka raudāt. — Un pirmo sūtīs pāri kādu vieglāku puiku, lai tiltu iemēģina.

—    Nē, — Mirdza ļauni atteica. — Pirmo sūtīs vienu smagu un dumju zosi — tevi. Ja nu tu pārkļūsi, tad citi jau pavisam droši.

Zēni drūzmējās vienkopus, raudzīdamies ballistā gan ar sajūsmu, gan skumjām: kaut kas skaists viņu dzīvē būs beidzies — un tieši tagad, kad viņi atbrīvojušies no jebkurām pieaugušo pamācībām un aizliegumiem. Priekšā ir atgriešanās apnikušajās mājās un putekļainajos pagalmos, un vienīgi televizorā vai kino viipi ieraudzīs kaut ko tikpat interesantu, bet tas jau notiks ar citiem, ne ar tevi, un pie apvāršņa vīdēs rudens un skola.

Otrais numurs jeb Gints laimīgs stāvēja netālu no ballistas un pirmo reizi jutās kā vienlīdzīgs ar pārējiem saliniekiem. Nē, viņš vairs nav Bezmugurkaula Gliemezis, kājām mīdītais un apsmietais, un viņš nekad tāds vairs nekļūs!

—   Vēl jau ballista ir jāpārbauda, — viņš teica.

—    Nu pareizi, ko tad mēs vēl gaidām?! — nervozi iekliedzās Jenotsuns Nikters. — Šaujam pāri akmeni, jā?

Viņš pieskrēja pie akmeņu kaudzes, pacēla ar abam rokārn vienu un tā arī palika stāvam, piespiedis to pie vēdera.

Salinieki neizrādīja nekādu entuziasmu.

—    Paskaties taču uz pretējo krastu, — Lācis Urs norūca. — To krēslā tikko var saskatīt.

—    Pa nakti vilkt tiltu pāri būtu neprāts, — noteica allaž prātīgais Ezis Erinakejs un iztaisnoja platos, mazliet sakumpušos plecus. — Velns lai parauj, mēs nudien šoreiz esam īsti… nu, īsti… nu, ar vienu vārdu sakot, esam tādi, kādiem mums vienmēr vajadzētu būt!

Par atbildi sekoja priecīga murdoņa; patiešām, tā taču ir!

Mums jārīkojas tūlīt! — Nikters izmisis iesaucās, un violetais jenotsuns uz viņa galvas_ atņirdza zobus, kad puisis tam pārlaida ar roku. — Ātrāk projām no šīs nolādētās salas!

Bet neviens viņā vairs neklausījās. Izņemot sardzes maiņu, visi devās uz apmetni.

Kastors, Skrofs, Divpadsmitais un Piektais iekurināja ugunskuru. Palika arī Nikters, kaut gan viņš varēja iet nosnausties.

Reizē ar tumsu pār salu nolaidās bieza migla.

—    Redzi nu, — Bebrs teica Jenotsunim, — cik labi, ka nemēģinājām pārvilkt tiltu! Čiks vien iznāktu!

Tas neatbildēja.

Lāgu lāgiem ugunskurs uzliesmoja spējāk, un no miglas izņira viņu skaistās, dzeltensarkanās ballistas kontūras, un gandrīz gribējās noticēt, ka tā ir dzīva, viņu prāta un roku veidojums, glābiņš un reizē cejš uz priekšu.

Rīt, rīt, nedzirdami čukstēja Nikters, raudzīdamies pamalē, kur vajadzēja aust jaunai dienai, un domāja par savu vēl negaro mūžu un arī par Marku, kurš darīja visu it kā pareizi uņ tai pašā laikā it kā nepareizi, domāja, ka reiz taču arī viņam, Zvēru cilvēkiem, Numuriem, puikām, abām skolotājām un visiem, visiem uz šīs baltās pasaules jākļūst laimīgiem, tikai nekādi nevarēja izdomāt, kad tas notiks un kā…

Te viņam piebikstīja Mežacūka:

—    Paklau, man laikam deguns nav kārtībā. Liekas, ka kaut kur ož pēc petrolejas vai benzīna…

—    Ko?l — Nikters pietrūkās kājās, bet bija jau par vēlu — ballista spēji uzliesmoja.

Strinkšķēdamas pārtrūka stiegras, uguns acumirklī pārņēma visu koka būvi, un sargiem šķita, it kā ugunīgā konstrukcija uz liesmu spārniem celtos debesīs, jo seno romiešu kara dievs, kas radījis šo mašīnu iznīcināšanai, nav ar mieru, ka tā kalpo par glābēju, un labāk liek tai iet bojā …

Kad atskrēja pārējie salinieki, ballista vēl čīkstēja un gaudoja tik versmainā agonijā, ka nevarēja pieiet ne tuvumā. Pēc brīža pāri bija palicis tikai kvēlojošs ogju skelets, kuru rēnais vējiņš ik pa brīdim sārti uzzie- dināja.

Marks nebija spējīgs just ne naidu, ne sakāvi, viņu bija pārņēmusi dīvaina vienaldzība, it kā notikušais attiektos uz kādiem citiem.

Viņš aizgāja projām, neteicis ne vārda.

—   Mark, Mark… — Bebrs Kastors, viņu panācis, uztraukumā bēra. — Ko lai iesāk? Ko lai darām? Mēs mēģinājām dedzinātājus vajāt, bet viņi bija kā upē iekrituši.

—    Pasaki visiem: kad saule būs uzlēkusi, lai nāk uz upmalu, — Marks atsvešināti teica. — Būs sapulce. Bet pagaidām lieciet man mieru!

Kastors saprotoši pamāja, gribēja jau teikt kaut ko mierinošu, tad pagriezās un devās atpakaļ uz upmalu, lai paziņotu vadoņa rīkojumu.

Marks ievilkās savā būdā, nokrita uz mutes zāļu kaudzē.

—    Kāpēc, kāpēc, kāpēc… — viņš ievaidējās.

Dažs labs sāktu domāt, ka vainīgs liktenis. Bet es neticu liktenim! Mēs tiksim pāri upei! Katrs no saliniekiem drīkst kļūt vājš. Es nedrīkstu. Mēs izrausimies no šīs salas un tad… un tad …

Viņš mokoši centās atcerēties, ko tad īsti… Un nekādi nespēja… Sāka no sākuma… Pilsētiņa… Ingus … Tēvocis Oto… Motocikli… Šoseja naktī… Un ugunskurs, ap kuru tīņi… Ak jā!

«Mēs esam Sākums, mēs kļūsim kā akmens kalna galā, kad viss jau gatavs pārvērtībām, noguris un apnicis būt tas, kas ir; mēs būsim kā akmens kalna galā, kas ripodams aizrauj sev līdzi citus, un, palūk, brāžas jau lavīna, kas aizrauj sev līdzi jaunas lavīnas, noslaukot no zemes virsas visu veco un satrūdējušo, un pasaule kļūst jauna, taisnīga un laimīga!…»

…Kad saule bija uzlēkusi, Marks, apņēmības pilns, gāja uz upmalu.

Salinieki, izlaidušies pļaviņā pie sēres, uz kuras melnēja ballistas ogļu skelets, jau gaidīja viņu.

Marks bija sagatavojies uzklausīt pārmetumus, apvainojumus, sašutumu, visu ko, taču tam, ko viņš ieraudzīja — lēnprātīgu bezrūpību vienos, gaisīgu labsajūtu citos —, tam viņš gatavs nebija.

Saulīte mīlīgi sildīja, debesis bija brīnišķīgi zilas, liegs vējiņš no dienvidiem uzdvesa tvanīgo vasaras smaržu.

—    Nāc, Mark, atlaidies zālītē! — smaidīdama teica Odensžurka. — Savādi, es tikai tagad pa īstam ieraudzīju, cik skaistā vietā mēs atrodamies.

Lācis plūkāja margrietiņas ziedlapiņas, laiski rūkdams:

—    Mīl, nemīl, mīl, nemīl…

Lapsas galva gulēja vienai Skiurai klēpī, otra bija pieplakusi viņam pie sāna. Vulpo maigi pabīdīja viņu nost un mazliet zobgalīgi paraudzījās acīs pirmajai Vāverei, un Skiura uz pasaules vairs neredzēja nekā cita kā Lapsas zeltainās acis.

Zēni pa krūmiem spēlēja «krievus un vāciešus».

Zaķis Timids bija nospēris skolotājām kāršu kavu, bet tām spēlēšana jau bija apnikusi, tāpēc zaudējums netika pamanīts, abas sauļojās aiz aveņu krūmāja, uz deguniem uzlikušas kreimeņu lapiņas.

Arī pārējie jutās brīnum jauki — nu reiz taču ir miers, ne par ko vairs nav jāuztraucas — glābiņa tik un tā nebūs.

Vienīgi Nikters bija nolīdis suņuburkšķu biežņā un elsoja, nokritis uz sāniem, ceļgalus pierāvis kā mazs bērns. Viņš bija cīnījies pret likteni, mēģinājis pārliecināt, lai ballistu laiž darbā tūlīt, kaut gan pats nemaz īsti nezināja, kāpēc, un tagad raudāja par kaut ko briesmīgu, līdz galam nesaprotamu un tādēļ vēl jo vairāk izraudamu.

—    Ko nu mēs tagad iesāksim? — Erinakejs nožāvājās.

—    Kā — ko? — Marks vaicāja tik ledainā balsī, ka visi saausījās. — Es teicu, ka tad, kad uzlēks saule, mums būs sapulce.

Salinieki tūlīt nomierinājās. Sapulce — jā, tā viņiem atsauca atmiņā kaut ko mīļu, jauku, kur katrs var izpļāpāties, cik vien tīk, un galu galā nevienam ne par ko nav jāatbild.

—       Tātad ievērojiet, salinieki, no šī brīža mēs atro

damies sapulcē, — Zebiekste Mustela nošņāca, un Timids bailīgi paslēpa kārtis.

—    Interesanti, kurš šoreiz būtu varējis izstrādāt nelietību? — labsirdīgi norūca Urs, it kā runa būtu par kādu puicisku palaidnību.

—   Un atkal vainīgie nozuduši — ne čiku, ne grabu, — Divpadsmitais konstatēja.

—    Man ir aizdomas uz to draņķi ar šķībo degunu, — teica Kervids. — Tāpat uz tiem abiem, kas kopā ar viņu. Un, ja pavisam godīgi, tāpat uz Numuriem, kas, iespējams, tēlo, it kā būtu pārsviedušies mūsu pusē. Bet, ja galīgi, galīgi godīgi, tad es gribu sacīt, ka ticu vienīgi pats sev. Un varbūt vēl mazliet Markam.

—    Izbeidz taču! — nīgri novilka Alkess. — Arī uz šo incidentu jāattiecina tāds pats tabu kā par tiltu, un lai vienreiz ir miers! Kas «par»? — Un pirmais pacēla roku. Tūlīt gaisā uzšāvās roku mežs. Kastors rokas vietā pacēla kāju.

Marks raudzījās viņos ar nožēlu.

Atstumtā Skiura no jauna pieglaudās Lapsai Vulpo, un tas viņu vairs projām nedzina.

—    Godīgi sakot, es esmu nogurusi, — ievīterojās Vālodze Orioiida. — Man gribas atpūsties. Man gribas neko nedarīt.

—    Un kāpēc ne? — Mustela iekliedzās. — Kāpēc mums kaut kas jādara? Varbūt glābiņš būs klāt jau rīt, bet varbūt pat šodien. Numuru vadonis taču arī nav galīgs muļķis.

Kad sagrāva tiltu, ko bija uzcēluši sveši ļaudis, sašutums bija vienprātīgs, Marks rūgti domāja. Tagad, kad kaut kādi nelieši iznīcināja pašu rokām radīto, tas nevienu īpaši neuztrauc, tam pat steidz uzlikt tabu, it kā sirds dziļumos jau no paša sākuma viņi būtu bijuši pārliecināti, ka neko nopietnu nav spējīgi paveikt.

—    Ja nu pienācis atklātības brīdis, — Zaķis iespiedzās, — tad, man liekas, mums ikvienam apnikuši šīs pasaules varenie. Šie tik komandē, liek darīt to un to, tad atkal nedarīt šito un šito. Un ja vēl kaut ko gudru izdomājuši! Bet nē — galā vienmēr čiks! Cik ilgi var ņirgāties par cilvēkiem un vēl gribēt, lai tie viņiem tic un seko?

—    Tas nu par traku, Timid! — Erinakejs neizturēja. —' Saki arī tu kaut ko, Mark! Tu taču esi mūsu vadonis.

—    Nerunā daudzskaitlī! — Zaķis turpināja spiegt.

—    Tev neviens tādas tiesības nav devis! Tas, kas runā tautas vārdā bez demokrātiskas aptaujas izdarīšanas, jau par piecdesmit procentiem turams aizdomās, ka viņš melo, bet par otriem piecdesmit — tas zināms droši.

—    Zaķis ir dabūjis «saules dūrienu», — Erinakejs noteica, tomēr apklusa.

No suņuburkšķu krūma izvilkās Nikters. Viņa apaļās acis iepletās, zobi ļauni atņirdzās, un viņš visiem uzkliedza:

—    Mums jānobeidz Vilfrēda banda! Viens es to nespēju. Kas nāks līdzi?

Kā mēnessērdzīgs viņš devās pie vinčas, kur bija sakrauti darbarīki, un paķēra cirvi.

—    Kas nāks līdzi?!

Marks sapringti vēroja Jenotsuni.

Salinieki bija satrūkušies ne pa jokam.

—    Kā tu zini, ka viņi to izdarījuši? — Piektais numurs nedroši iebilda. — Es jau jēdzu, ka viņi uz daudz ko spējīgi, jo pats labu laiciņu biju kopā, bet, ka viņi pastrādās tādu muļķību …

—    Es pateikšu! — kājās pietrūkās Gints. Viņa kādreiz tik apaļie amoriņa vaigi bija iekrituši, patuklais augums izkāmējis, bet zilajās neaizmirstuļu acīs dega apņēmība; Bezmugurkaula Gliemezis bija miris. — Es pateikšu to, ka es nezinu, kādēļ Vilfrēdam tas bijis vajadzīgs! Es pat nezinu, vai viņš to ir darījis. Bet es uzskatu — un tas mums jāpieņem kā likums —, ka viņš to ir izdarījis!

—    Paklau, paklau, Otrais! — protestēja Pirmais numurs. — Vai tu neesi sagājis grīstē?

—    Es neesmu Otrais numurs! — puisis atkliedza.

—   Mans vārds ir Gints! Un Vilfrēds ir jānovāc! Un jūs, bijušie Numuri, zināt to vēl labāk nekā Zvēru cilvēki.

Numuri klusēja.

Katrs no viņiem būtu laimīgs, ja Vilfrēds pazustu no zemes virsas, taču… pats no sevis nepazudīs. Un izdarīt tā, lai… Tam viņi bija par gļēviem. Vilfrēda veidols kā biedinošs rēgs mājoja katra smadzenēs.

—    Es eju ar tevi, Nikter! — iesaucās Gints un metās pie vinčas, taču Marks pašāva viņam kāju priekšā — un puisis aiz;kūleņoja pa pļavu. Pielēcis kājās, viņš aizvainots uzkliedza Markam:

—   Atceries taču, ko es tev stāstīju tai naktī, kad jūs mūs pieveicāt! Vilfrēds ir jāiznīcina, citādi murgi sāksies no jauna. Viņš organizēs citu bandu un piebeigs mūs, atkritējus. Pēc tam jūs, Zvēru cilvēkus! Un tevi, Mark, pirmām kārtām!

—    Un ko es tev atbildēju? — prasīja Marks.

—   Tu atbildēji, ka es esot mēsls! Un pareizi atbildēji. Jo es gribēju, lai tas tiktu izdarīts ar tavām rokām. Bet ļaunums jāiznīcina tiem, kas pie tā vainīgi.

—   Labi, — Marks novilka savādā balsi, piegāja pie Jenotsuņa un izņēma no viņa rokas cirvi, pavicināja; cirvja tērauds nošķieda žilbinošas saules liesmas.

Salinieki satrūkās.

Marks nesteidzīgi novilka sarkano «Adidas» krekliņu un nosvieda zālē, aizgāja līdz smilšu sērei, nometās uz ceļiem pie ūdens un nomazgāja seju.

Tad piecēlās un, cirvi stingri rokā sažņaudzis, paraudzījās saliniekos. Viņu sirdis notrīsēja jūsmā un drausmās.

Stalts un muskuļains, saulē brūni iededzis, ar vīrišķīgajiem sejas vaibstiem un tēraudzilo acu drosmīgo skatienu viņš tiem atgādināja kino redzēto indiāņu virsaiti, kurš gatavojas divcīņai ar savas cilts nāvīgāko ienaidnieku — bālģīmju bandītu barvedi.

Un katrs salinieks no jauna atzina Markā vadoni un nesaprata, kā vēl pirms īsa brītiņa bija uzdrīkstējies par to šaubīties.

Marks aizgāja pie pārogļotā ballistas karkasa un ar pāris cirvja vēzieniem to sagāza. Tad pasauca puikas un lika atliekas samest upē, bet pelnu vietu nokaisīt ar baltu smilti.

Salinieki savilkās pie pašas sēres un klusēdami vēroja šo, pēc viņu domām, rituālu, neuzdrīkstēdamies vadonim neko jautāt, jo uzdevums, kuru tas acīmredzot bija uzņēmies, visiem šķita smags un drausmīgs.

Un tad Marks no jauna pārlaida saliniekiem skatienu un teica:

— Nekādas ballistas nav bijis. Jūs to redzat paši… Mums tā jāuzbūvē! Mums jātiek projām no salas!

Visi apstulba.

Viņi jutās tik izmuļķoti, ka nespēja pat iebilst, un klusēdami aizvilkās atpakaļ uz pļaviņu un nometās zālītē.

Arī Marks vairs nekā nesacīja.

No baļķiem, kas bija palikuši pāri, viņš vienu atvēla uz smilšu sēri un sāka tēst. Es nedrīkstu dusmoties, Marks domāja, viņi alkst kaut kā liela, grib gāzt kalnus, bet to nav, ir tikai līdzenums sešu dienu garumā, ikviena diena līdzīga nākamajai, un reiz jau noietais ceļš bijis veltīgs.

Viņš niknā spītībā vēzēja cirvi, sviedri koda acīs, gribējās dzert, bet viņš tik tēsa baļķi un tēsa. Sasodīts, viņš domāja, vai tad viņi pat savu dzīvību netur diez kādā vērtē, vai patiešām mūsu dzīve ir tik bezjēdzīga un trula, ka nav lielas atšķirības starp dzīvību un nāvi? Dzīvošana, protams, patīkamāka nekā miršana, kaut gan arī, redzams, ne tik ļoti, lai cilvēks cīnītos līdz pēdējam. Ko pateikt, kā runāt, lai viņi vēlreiz noticētu? Vai uz pasaules vēl ir tādi vārdi, kuri varētu kļūt par viņu pārliecību?

Pienāca Jenotsuns. Apaļā, vasarraibumainā seja ar ironisko mutes veidojumu bija savilkusies nožēlā, izstīdzējušais stāvs sakucies.

Brīdi viņš klusēdams vēroja, tad uzsēdās uz zvalstīgā baļķa un piespieda to ar ceļgaliem pie zemes.

Atnāca Gints. Rokā viņam bija saņurcīti ballistas zīmējumi un aprēķini.

Neviens cits vairs nenāca — tie kaunīgi bija aizla- vījušies projām.

Trijatā viņi nostrādāja līdz pusdienlaikam, kad Bebrs Kastors atnesa sojas pupu kārbas, paštaisītas koka karotes un konservu griežamo. Nolicis visu zālājā pie pašas sēres, viņš žigli pazuda.

Vakarā, atliekuši smeldzošās muguras, viņi pārlaida skatienu paveiktajam.

—    Ko tu domā, Gint? — Marks sadrūmis noprasīja.

—   Es? — Gints samirkšķināja neaizmirstuļu actiņas. — Zini ko, Mark… Trijatā mēs ballistu neuzbūvēsim. Ja gribi, sauc mani atkal par Bezmugurkaula Gliemezi, bet tā nu tas ir… Te ir darbi, ko trijatā nevar izdarīt. Un par tempiem es nemaz nerunāju.

—    Un ko domā tu, Nikter?

Jenotsuns bija atlaidies zālītē un platām acīm raudzījās tumstošajās debesīs.

—   Te nu ir tava tik ļoti iemīļotā kolektīvā lemšanas brīvība! — viņš sacīja. — Viss ir labi, kamēr iet labi. Tiklīdz kaut kas aizķeras vai apnīk, vairs nespēlējos un eju projām… Un nevienam pat prātā neienāca otrais tabu, kas liedz aiziet no bara.

—    Bars — tie tagad ir viņi, — Gints nedroši iesacījās.

—    Bars ir tur, kur ir vadonisl — Nikters atcirta.

—    Vai nevar viņus … piespiest?

Jenotsuns nikni iesmējās un ar strauju rāvienu noplūca sauju zāles.

—    Prasi Markam!

Bet Marks nelikās to dzirdam un atgriezās apmetnē.

Salinieki jau bija devušies pie miera.

Metis pie malas savu lepnumu un kaunu, viņš gāja pazemīgs kā ubags, klaudzināja pie katrām durvīm, bet dažās mājiņās pat nevēra vajā, murminādami, mēs jau gujam, Mark, rīt, rīt, un viņš saprata, ka arī rīt tie atradīs kādas atrunas. Citur viņam atklāti pateica, tu esi mūsējais un lāga zēns, tu mums loti patīc, bet zini, ka labāk būs, ja mēs pašlaik ne par ko nerunāsim; kā iznācis, tā nu iznācis, ne tu esi vainīgs, ne mēs.

Marks jutās bezgala vientuļš.

Viņš aizvilkās uz savu aplupušo, balto mājiņu, iegāja, un pēkšņi viņā uzbrāzmoja spējš prieks.

—    Vālodzīt, — viņš silti nočukstēja.

Ieraudzījusi Marku, Orioiida satrūkās, tad samocīja sejā smaidu.

—    Atnācu pēc savām mantiņām… Krekliņš, ķemme … Vai tu kaut kur neesi manījis spogulīti? Tāds neliels, apaļš.

—    Ko tu esi sadomājusi? — Marks noprasīja.

—    Es jau pati nekā neesmu sadomājusi, mīļais, — Orioiida nometās ceļos un sāka vandīties pa sienu. — Taču viens mani šodien nosauca par palaistuvi. Man kļuva kauns. Un taisnība vien ir — mēs taču neesam precējušies.

—    Līdz šim tev tas bija vienalga.

—   Reiz taču cilvēks sāk domāt, — Orioiida paskaidroja. — Tu tiešām nezini, kur palicis spogulītis?

—    Pie kā tu šoreiz aizej? — Marks nobālis prasīja.

Vālodze pārstāja rakņāties sienā un paskatījās

Markā lielām acīm.

—    Ne pie viena, Mark… Goda vārds, ne pie viena!… Es tikai pēkšņi sapratu, ka tevi vairs nemīlu …

—    Tāpēc arī jautāju: kuru tu tagad mīli?

—    Redzi nu, — Orioiida žēli teica. — Ari tu mani uzskati par palaistuvi, kurai katru nakti vajadzīgs tēviņš … Bet manī laikam sākusies vērtību pārvērtēšana — un es gribu būt viena.

—   Tieši šobrīd?

—   Mhm, — Vālodze nošņaukājās.

Marks noslīga iepretim viņai uz ceļiem un maigi noglāstīja viņas vaigu.

—    Vālodzīt, man pašlaik ir tik grūti. Man kaut kā jātiek tam pāri. Paliec šonakt ar mani. Ja tu negribi mani, nevajag. Tikai paliec.

Orioiida nopūtās:

—   Man neērti,., Ja mēs paliksim kopā, tad visi atkal nodomās, ka es… Man kauns… Lūdzu, lūdzu, palīdzi man labāk sameklēt spogulīti.

—    Es tevi mīlu, — Marks nočukstēja.

—    Pilsētā tā nebūtu traģēdija, bet kur lai uz salas dabū jaunu spogulīti?

—    Vālodzīt, rīt viss atkal nokārtosies, — Marks teica. — Es saprotu. Grūti to izturēt. Vispirms bojā iet tilts, pēc tam kādi sadedzina ballistu. Bet rīt būs jauna diena, salinieki pamodīsies spirgti, enerģijas pilni, paskatīsies uz visu ar redzīgām acīm, mēs draudzīgi uzbūvēsim ballistu, pārkļūsim pāri upei — un jūs atkal ticēsiet man. Un viss būs kā agrāk.

Oriolida piecēlās un vēlreiz pārlaida acis grīdai.

—   Pārāk tumšs, — viņa teica. — Kad tu pie dienas gaismiņas ieraudzīsi spogulīti, tad, lūdzu, atdod man.

Viņa devās uz izeju,

Marks vienā lēcienā bija durvīm priekšā.

—    Nē! — viņš nošņāca. — Tā tu neaiziesi.

—    Kādēļ? — viņa klusu vaicāja. — Es taču pati atnācu pie tevis. Un pati arī aizeju.

—   Tu vienkārši man vairs netici!

Meitene klusēja.

—    Atbildi taču!

—   Tevī kaut kas ir apdzisis, Mark.

—   Ak tā! — Marks netīksmi iesmējās. — Atkārtojas Niktera variants? Tu no viņa arī aizgāji šādā veidā?

Orioiida paraudzījās Markam acīs un vientiesīgi sacīja:

—    Kad viņš saprata, ka nespēs sagādāt man prieku, tad pats aizgāja.

Marks savaldījās, saudzīgi saņēma meitenes plecus un teica:

—    Tev jānotic man, Vālodzīt! Nekas taču nav zaudēts.

—    Ja tu domā, ka salinieki rīt būvēs ballistu, tad labāk nedomā tā…

Marks iesmējās un, ar spēju kustību uzrāvis meitenei krekliņu līdz zodam, sameklēja viņas krūtis.

—    Fui, Mark! — Vālodze pārmetoši pavīpsnāja.

—  Kā tev nav kauna!

—    Neņirgājies, Vālodzīt! — Marks ļauni teica.

—    Vakarnakt tu biji laimīga — šonakt tu būsi tāda pati. Tu redzēsi, ka nekas nav mainījies. Es neļaušu tev pazust. Es neesmu Jenotsuns. Es tevi neatdošu nevienam citam.

—    Laid mani… — Orioiida klusu lūdza.

—    Tu šonakt paliksi ar mani, — Marks cieti sacīja.

—    Es jūtos briesmīgi vientuļš. Ballista ir sadedzināta. Zvēru cilvēki vairs negrib man ticēt. Taču mēs uzbūvēsim jaunu ballistu. Mēs nokļūsim pretējā krastā. Mēs uzvarēsim!

—    Vai tu vari pārstāt mani spaidīt?

Marks nošņirkstināja zobus.

—    Tu pati nāci pie manis. Es tevi negribēju. Tu piespiedi sevi iemīlēt. Un brīdī, kad man visvairāk tevis vajag, tu nodod,., Paliec šonakt ar mani! Es tev pat nepieskaršos.

—    Tu biji tik stiprs, Mark, un man tik grūti bija tev pretoties. No tevis strāvoja kaut kas tāds, ka man galva reiba, un lielākas laimes dzīvē nevajadzēja kā būt kopā ar tevi… Taču tagad tā vairs nav… Tāpēc es aizeju…

—    Nē,., Tev neizdosies likt man šaubīties pašam par sevi. To es atstāju tavam iepriekšējam mīlniekam, kuram šaubīties par visu nozīmē to pašu, ko elpot. Es negribu šai pasaulē kāda rokās kļūt par rotaļlietu! — Marks iekliedzās, un viņa seja kļuva briesmīga, kad viņš piesita pie gurna, kur karājās maksts ar ieroci.

Oriolļdai izbīlī aizrāvās elpa, un viņa apjēdza, ka Marks pašlaik kā stūri iedzīts vilks ir spējīgs uz visu. Un tomēr viņa piespieda sevi žēli izteikt:

—    Mark, es neesmu vainīga, ka esmu tāda… Un neesmu to nekad no tevis slēpusi… Ļauj man iet.

Marks klusēja.

Orioiida viņa acīs ieraudzīja kaut ko tādu, ka iešņukstējās un sāka vilkt nost krekliņu,

Marks satvēra viņas rokas.

—    Nē! Man nav vajadzīga tava žēlastība! — viņš izspieda caur zobiem. — Pārāk gļēvs esmu bijis pret visiem, pārāk svarīgas man bija likušās katra domas. Jenotsunim tomēr šajā ziņā bijusi taisnība. Vadonim nav jāprasa pūlim atļauja, vadonim ir jāpavēl, ja viņš grib sasniegt savu un pūļa mērķi.

—  Mark, es taču tev nepretojos, — raudulīgi novilka Orioiida.

—   Man nav vajadzīga tava nepretošanās! — Marks naidā uzkliedza.

—   Nu saki taču, kas man jādara! — Vālodze šņukstēja.

—   Tev nekas nav jādara!

Marks nogrūda viņu siena kaudzē, rupji norāva drēbes..,

Kad viņš pēc tam paraudzījās Oriolidā, viņas acis bija pievērtas, sarkanā vālodzes frizūra izspūrusi, un pēkšņi Markam šķita, ka viņas raudās savilktie vaibsti atgādina raganas seju un ļenganais augums — krastā izskalotu baltu slīkoni.

Marks spējā riebumā novērsās.

Tad meitene sakustējās, uzrausās sēdus. Rokā viņai bija spogulītis.

—   Cik tur trūka, ka mēs to būtu saspieduši! — viņa šņukstēdama teica.

—   Negaudo, — Marks sacīja un, piesardzīgi pašķielējis meitenē, atviegloti uzelpoja — viņa atkal bija pārvērtusies skaistajā, iekārojamajā Oriolidā.

Viņa meklēja drēbes.

—   Tu tomēr aizej? — neskanīgi prasīja Marks.

—    Ja tu atlaidīsi… Ko lai dara, ja es tevi vairs nemīlu?

—    Ko tu sauc par mīlestību?

—   Nezinu… Varbūt to, ka cilvēks ir tāds, kādu tev viņu gribas redzēt… Ka gribas domāt viņa domas, just tā, kā jūt viņš…

—    Tu vari iet! — Marks izsmejoši paskatījās meitenē. — Kad tu man būsi vajadzīga, es likšu pasaukt. Tikai neaizmirsti spogulīti.

Oriolida to paņēma un pie durvīm atskatījās.

Marks gulēja, iespiedis seju savītušajā zālē.

Nabaga, nabaga Marks, Orioiida žēli nodomāja, kuri tad nu būs tie, kas nāks mani saukt…

Un viņa izgāja mēnesnīcā.

Marks jutās riebīgi. Sienas spieda tīri fiziski, trūka gaisa. Sapratis, ka iemigt neizdosies, viņš saģērbās. Atrāvis ārdurvis, viņš piešāva roku pie dunča maksts un sastinga.

Soļus desmit attālu mēness gaismā dirnēja garš, mazliet sakumpis puisis ar kaili noskūtu galvu… ģērbies melnā militāra fasona mākslīgās ādas jakā un tādās pašās biksēs, kājās armijas parauga šņorzābaki. Viņa sejā vīdēja smaids, vienīgi acis palika aukstas un vienaldzīgas.

—    Sveiks, Mark! — viņš draudzīgi sveicināja.

—   Es atnācu parunāties.

—    Nikteram bija taisnība, — Marks aizžņaugtā balsī teica. — Jūs trīs vajadzēja piebeigt kā trakus suņus.

—   Šo jautājumu nav vērts apspriest, — Vilfrēds iesmējās un panācās tuvāk. — Kad tu to varēji izdarīt, tad neizdarīji. Tagad par vēlu. Pat vēl vairāk. Tagad tas līdzinātos salinieku pašnāvībai.

—   Jā? — Marks piespieda arī sevi pasmaidīt.

—   Tas ir ļoti interesanti.

—    Bēdīgi tas ir, Mark, — Vilfrēds skumji sacīja.

—  Tu esi pamatīgi nodzinies, vadoni.

—    Un tu to pārdzīvo?

—    Grūti pateikt. Sākumā jums veicās lieliski, — Vilfrēda balsī pazibēja tāda kā skaudība. — Es nekad nebūtu ticējis, ka tev izdosies saliniekus, manus renegā- tus ieskaitot, tā saliedēt, lai uzbūvētu ballistu un vinču. Vienu brīdi mani pat pārņēma skaudība, ka neesmu kopā ar jums. Bet saproti — lepnums, pazemojums…

—    Tad kāds ballistu aplēja ar petroleju un nodedzināja. Un vainīgie nav noķerti.

—    Nu, nevajag tā, — Vilfrēds garlaikoti novilka.

—   Kāpēc atkārtot sižetu par vainīgajiem tilta iznīcināšanā? Ne es, ne Trešais un Devītais to darījuši neesam. Goda vārds. Un punkts par šito, jā?

—    Man dažbrīd sāk likties, ka uz šīs salas vispāt nav nekādas loģikas. Iznāk, ka mēs visi gribam glābties, taču paši tam pretojamies.

—    Tieši par to es nācu ar tevi aprunāties … Varbūt tu mani paaicināsi iekšā? Nav nekādas vajadzības, lai kāds mūs te redzētu.

Jo labāk, nodomāja Marks, tagad viņš man neizspruks, un, piesargādamies pagriezt Vilfrēdam muguru, palaida viņu pa priekšu.

Plikgalvis, iegājis telpā, pārlaida skatienu neiestik- lotajiem logiem, gar sienām sakrautajiem dēļiem un drazām, guļvietai no sažuvušās zāles un nogrozīja galvu.

—    Tu kā vadonis esi izvēlējies pašu sliktāko mājiņu. No demokrātijas viedokļa tas laikam ir pareizi, jo vadonim pirmām kārtām jārūpējas par tautu un tikai pēc tam par sevi. Taču man tas liekas dumji, un tāpēc man arī riebjas demokrātija.

Viņš piemetās uz dēļu grēdiņas, bet Marks palika slāvam durvīs.

Vilfrēds paraudzījās viņā un greizi pasmaidīja.

—    Kad nācu iekšā, skudriņas tekalēja pa muguru, prātoju, vai tu man neiesēdināsi dunci starp lāpstiņām.

Marks nodrebēja: tieši tāda doma bija viņam ienākusi prātā.

—    Ļoti garš ievads, — viņš teica.

—    Labi, ķersimies pie lielas! Mēs visi esam sūdos līdz ausīm, un lai kāds pasaka, ka tas tā nav! Es visas cerības liku uz ballistu un pats savām rokām nožmiegtu nelieti, kas to sadedzināja. Jūsu pavārs Devītajam esot teicis, ka pārtikas pietikšot vienai nedēļai. Tātad laika mums ir septiņas dienas, un mēs visi nosprāgsim badā, ja nesāksim rīkoties tūlīt.

—    Mums? — Marks iesmējās.

—    Jā, mums, — Vilfrēds nopietni atteica. — Nenodarbosimies ar diplomātiju, bet runāsim atklāti. īsi sakot, Zvēru cilvēki un mani renegāti tevi pasūtījuši uz poda.

Marks gribēja iebilst, taču Vilfrēds pacēla roku:

—    Nepārtrauc, Mark! Un saproti pareizi: es neuzbāžos tev par draugu. Negribu, lai tāds sasodīts dun- duks būtu man draugs. Tu neieredzi mani, es — tevi. Un mēs-abi nekādas ilūzijas šai jomā nelolojam. Bet nepieciešamība izglābties spiež mūs uz kompromisu. Ja nu jums tik ļoti iepaticies vārdiņš «tabu», tad uzliksim mūsu ienaidam tādu tabu līdz tam brīdim, kamēr nokļūsim otrā krastā. Ko tu par to saki?

—    Pagaidām neko, — atteica Marks un apsēdās pie sienas iepretī Vilfrēdam. — Pagaidām es tikai klausos.

—    Tas vien jau ir labi, — Vilfrēds draudzīgi pasmaidīja un paberzēja kumpo degunu. — Ūdens, kas smeļas mutē man, smeļas arī tev, un katrs pats par sevi līdz krastam mēs neaizpeldēsim. Padomā arī par «kurkuļiem» un abām «vārnām^.

—   Es visu saprotu, — Marks nomākts teica, juzdams, ka virsū veļas tumsas okeāns, bet, kā no tā paglābties, viņš nezina; savējo nodots, viens, nu labi, ir vēl Gints, Nikters, bet tomēr viņš ir viens, un viņam pretim sēž cilvēks, kurš sevī iemieso to, ko Marks neieredz vairāk par nāvi, un stiepj pretim palīdzīgu roku, lai izglābtu tos, kuri savā aklumā ir no Marka atteikušies un iet uz bezdibeņa pusi…

—    Kas tev padomā? — viņš vaicāja.

—   Jāizveido Glābšanas Padome, kas varu uz salas ņemtu savās rokās, — Vilfrēds turpināja. — Kopā ar mums abiem tajā darbotos arī Otrais, Nikters, Trešais un Devītais. Protams, vadonis paliksi tu, es būšu vietnieks. Pats galvenais — mums jāuzbūvē ballista, tāpēc jātiek galā ar anarhiju. Šim mērķim mums jāmobilizē salinieki. Mums jāpiespiež viņi uzbūvēt ballistu, — te Vilfrēds paliecās uz priekšu, vērīgi ielūkodamies Markā. — Vai tevi nemulsina mana priekšlikuma nedemokrātiskais raksturs?

Marka seja tomēr palika vienaldzīga, viņš tikai vēsi atteica:

—    Turpini.

Un viņu pārņēma tāda pati savāda jutoņa, par kādu reiz bija stāstījis Ingus: kad stāvi skatu torņa virsotnē, dažbrīd rodas drausmīga vēlēšanās nolēkt, zeme pievelk tevi kā magnēts. Ar prātu tu visu apjēdz, bet kaut kas vārdos nepasakāms velk tevi uz leju, un tu pat mokoši alksti šā kritiena lidojuma…

Atausa vētrains rīts.

Pāri salai spilgti zilajās debesīs joņoja melnlillā mākoņi, krūmu pudurus un jaunos kociņus vēja brāzmas lieca vai līdz zemei, eglājā koki smeldzīgi čīkstēja, un garā pļavu zāle bangoja kā viļņi jūrā.

Nikters piezagās pie apmetnes malējās mājiņas, kurā bija apmetušies Numuri, un ieklausījās.

Iekšā viss bija kluss. Viņš pamāja.

No bērzu aizsega iznāca Vilfrēds, Devītais un Trešais. Rokās viņiem bija lazdas nūjas.'Viņi devās pie Niktera.

Devītais, spēcīgs puisis ar dziļi zem kuplajām uzacīm apslēptām acīm, ritmiski dauzīja nūju pa puszābaka stulmu, murminādams:

—    Nodevēji… Draņķa nodevēji…

Trešais gāja viņiem nopakaļ ar satraukumā pukstošu sirdi; viņš jutās kā ķēdes suns, kuru saimnieks tūlīt palaidīs brīvā vaļā. Padusē viņš bija iežmiedzis četras nūjas.

Viņi nostājās puslokā pie durvīm, un Nikters ielavījās mājiņā.

Pēc brīža viņš iznāca, atstādams durvis puspievērtas.

Pa vienam sāka nākt laukā samiegojušies Numuri, un katrs, ieraudzījis bijušo vadoni kopā ar visuzticamākajiem Numuriem, apstulba. Turklāt blakus Vilfrēdam smaidīdams stāvēja viens no viņa niknākajiem ienaidniekiem,

—    Ko tas nozīmē, Nikter? — izmocīja Ceturtais, un viņa balsī bija jaušamas izbailes.

—    Muti ciet! — Vilfrēds uzkliedza un nošvīkstināja lazdas nūju.

Numuri sarāvās, it kā šīs nūjas vēziens būtu trāpījis katru no viņiem.

Vilfrēds uzlika roku Nikteram uz pleca.

Trešais un Devītais žņaudzīja nūjas, līdz pirkstu kauliņi kļuva balti.

Tad Vilfrēds ar plašu vēzienu novilka Numuru priekšā taisnu līniju.

Draudīgs, paralizējošs spēks apņēma šos deviņus nožēlojamos puišus, kuri jau bija sākuši atbrīvoties no Numuru psiholoģijas un apzināties sevi par brīviem cilvēkiem, kaut arī uz viņu jakām cipari vēl bija palikuši. Viņu sejās spoguļojās bailes, izmisums, padevība un samierināšanās — no sava likteņa neizbēgsi…

—    Nu! — atkal asi nošvīkstēja Vilfrēda nūja. Numuri, kaunēdamies paši no sevis, zābaku purngalos blenzdami, nostājās vienā rindā.

—    Mierā! — Vilfrēds uzkliedza, un puiši nostiepās kā stīgas.

Nikteram priekā sagriezās galva. Kāpēc Marks tā nevar, viņš domāja, protams, ne īsti tā, maķenīt demo- krātiskāk, bet pēc būtības uz šito pusi. Tad mēs droši sasniegtu cēlos mērķus, uz kuriem tiecamies.

—    Pirmais, Piektais, Astotais, Vienpadsmitais! — Vilfrēds sacīja. — Jūs paliksiet. Pārējie — rikšiem uz upmalu, kur pašlaik atrodas mūsu, salinieku, vadonis

Marks! Padevīgi uzklausīt un apzinīgi izpildīt visu, ko viņš pavēlēs! Skriešus, marš!

Grūstīdamies, lai ātrāk tiktu projām, Numuri aizrikšoja pa taku, kas cauri bērzu birzij veda uz upmalu.

—   Viņi krituši manā nežēlastībā, — Vilfrēds teica palikušajiem atkritējiem. — Viņi pirmie laizījās klāt uzvarētājiem, — un, pašķielējis uz Jenotsuni, turpināja:

—   Tagad mēs ar Marku un Zvēru cilvēkiem esam sabiedrotie, taču lietas būtību tas nemaina. Tad, kad bijām nedraudzīgās attiecībās, viņi mani nodeva. Arī jūs mani nodevāt, taču es piedodu — jūs neesat paši sliktākie. Uzskatīsim, ka jums bija dots uzdevums iepazīties, kāda tā viņu demokrātiskā brālība un humānisms izskatās dzīvē. Un jūs par to pārliecinājāties — mēs esam nonākuši pirmskrīzes situācijā. Ja nesakoposim spēkus un neuzbūvēsim ballistu, tad mūs gaida bojāeja… Jūs esat pelnījuši bargu sodu, taču, kā jau teicu, es jums piedodu un paceļu pāri nodevējiem, kuriem piedošanas nebūs. Tikai ar bezierunu paklausību jūs varat izpirkt savu vainu, un atcerieties: pacēlis katru no jums pāri citiem, es varu katru arī nogrūst atkal lejā, un lai tad tam, kā teica senos laikos, dievs ir žēlīgs! Vai kāds no jums grib ko teikt?

Astotais numurs laimē šņukstēja.

—    Vilfrēd… Vadoni… — ar asarām acīs teica Vienpadsmitais, — Mēs izpirksim savu vainu.

—   Es nezinu, kas ar mums bija noticis, — drebošā balsī izspieda Pirmais. — Tas bija kā ļauns murgs, no kura tagad esam pamodušies.

Piektais neteica nekā. Viņa sirds bija tik pilna pateicības par parādīto žēlastību, ka mokoši gribējās nokrist vadoņa priekšā uz ceļiem, un to neļāva vienīgi bailes pārkāpt disciplīnu, jo likts bija stāvēt ierindā.

Vilfrēds pamāja Trešajam, un tas tiesības atguvuša- jiem Numuriem izdalīja nūjas.

—    Un atcerieties! Mūsu vadonis ir Marks, es esmu viņa vietnieks, — Vilfrēds vēl noteica, bet sacītais vairāk bija domāts Nikteram, kurš stāvēja, rokas šortu kabatās sabāzis, un viņa apaļajā, vasarraibumainajā sejā rotājās uzvarošs smaids, itin kā notikušajā būtu arī kādi viņa nopelni.

—    Nu ko, Nikter! — Vilfrēds sacīja. — Tagad laiks ņemt priekšā Zvēru cilvēkus.

Viņi abi tagad jau sešu ar nūjām apbruņotu Numuru pavadībā apstaigāja Zvēru cilvēku mītnes. Tie vēl dusēja saldā miegā.

Pamodinājis kārtējā namiņa iemītniekus, Jenotsuns ironiskā laipnībā aicināja uz brīdi iznākt laukā, kur gaidot kaut kas ārkārtīgi interesants.

To attiecīgā namiņa iedzīvotāji saprata tūlīt, tiklīdz bija iznākuši ārā.

Rasainajā zālē zem vētras brāzmās šalcošajiem bērziem puslokā stāvēja seši draudzīgi smaidoši plikgalvji. Katram gan rokā bija pa lazdas nūjai un acis raudzījās auksti un nežēlīgi, it kā teikdamas, nu pretojies taču, Skrof, un arī tu nepakļaujies, Kastor, bet tev, Timid, kaut arī esi kā zaķis bailīgs, kaut kas taču nepatīk! Daiļās meičas Mustela un Arvikola, ko jūs par to visu sakāt? Erinakej, tu vienmēr tāds prātīgs esi bijis; varbūt pateiksi kaut ko gudru un līdīsi atpakaļ migā? Alkes, tu — pēc sava vārda — laikam esi varens skrējējs; vai negribi sprukt krūmos? Bet tu, Ur, kas patiešām esi noaudzis kā lācis, — vai tad tu negribi pretoties, mums taču rokas niez laist darbā nūjas, mēs esam šo brīdi nogaidījušies, nu cīnieties taču, Zvēru cilvēki, — kur palikusi jūsu drosme un spēks, ar kuru sakāvāt Numurus? *

Zvēru cilvēki klusēdami uzklausīja Vilfrēda audzinošo sprediķi, vien pamezdami šķībus skatienus uz Nikteru, bet tad drūmi un padevīgi pa vienam, pa diviem vilkās uz upmalu.

Uz zaļās mājiņas sliekšņa iznāca Vālodze Orioiida. Vēl samiegojusies, drēbes uzrāvusi pa roku galam, viņa saīgusi paskatījās vētrainajās debesīs un drebinādamās iekāpa slapjajā zālē.

Nikters izslējās un paspēra soli pretim, viņa sejā pazibēja cerība.

Orioiida nožāvājās un pārlaida skatienu klātesošajiem. Viņa vienīgā no Zvēru cilvēkiem bija saglabājusi vēsu mieru. Viņa lipīgi pasmaidīja, un Vilfrēds šķībi atsmaidīja pretim.

Šūpodama gurnus un krūtis izslējusi, Orioiida pagāja Numuru vadonim garām, apdvesdama viņu ar tikko pamodušās sievietes smaržu.

Viņai klāt pielēca Jenotsuns un sāka pļaukāt; sita nemākulīgi, rokas kā vējdzirnavu spārnus vēcinādams.

Vālodze pārsteigumā iespiedzās un meklēja glābiņu pie Numuriem.

Pēc Vilfrēda zīmes Trešais un Piektais sagrāba Nikteru un aizlauza tam rokas aiz muguras.

—    Ej droši uz upmalu, — Vilfrēds maigi uzsmaidīja Oriolidai, un tā neatskatīdamās aizšmauca.

Numuri Nikteru atlaida.

Viņš aizvilkās nostāk un sakņupa pie bērza, stingi blenzdams vēja brāzmu šaustītajā zālē.

Viņam neviens nepiegrieza vērību, jo no zilās mājiņas iznāca Kervids. Bija redzams, ka viņš jau ticis skaidrībā par to, kas apmetnē notiek.

Viņa slaidais, spēcīgais stāvs ar masīvo torsu bija sasprindzis.

Trešais numurs priekā noelsās. Devītajam sajūsma aizsita elpu.

Tiesībās atjaunotie nodevēji tramīgi vēroja Kervidu un katrs domāja tikai par to, kā izcelties vadoņa acis.

—    Spriežot pēc matu frizūras, tu esi briedis, — šķietami miermīlīgi teica Vilfrēds. — Un tā, Briedi, tu kā lepns ragulops taču nepazemosies kā tie citi. Tu jau neesi ar mieru iet uz upmalu, vai ne?

—    Esmu ar mieru, — Kervids teica un piesardzīgi vēroja Numurus.

—    Es gan redzu, tu saki vienu, bet domā pavisam ko citu, — Vilfrēds teica. — Un pareizi vien ir, ka tu nevēlies turp iet.

— Tu esi atejas tārps, — Kervids sacīja.

—    Ko? — Vilfrēds bija patiesi izbrīnīts. — Ko tu teici?

—    To, ko dzirdēji! — atcirta Kervids, joprojām stāvēdams durvju priekšā.

—    Viņš taču ir jucis. — Vilfrēds paberzēja degunu. — Viņš ir bīstams. Ņemiet viņu!

Numuri metās virsū Kervidam, kurš ar dūres sitienu notrieca gar zemi Astoto, bet tas arī bija viss. Plikgalvji aplipa viņam apkārt, nogāza zemē, tad sasēja rokas un kājas.

—    Tu to nopietni domāji? — Vilfrēds notupās pie gūstekņa.

Briedis, dabūjis spērienu pa pakrūti, iegārdzās, bet nekā neatbildēja.

—    Mēs esam par kārtību, — Vilfrēds teica. — Mums jāuzbūvē ballista, mums jāizglābjas. Un, ja jūs, dzīvnieki, to negribat darīt, tad mēs jūs piespiedīsim. Un vēlāk vēl būsiet pateicīgi. Tā ka tu, Briedi, kas nodevi Marku, papriekš padomā, ko runā.

Numuri iestiepa sasieto Kervidu šķūnī un ieslēdza.

—    Sīkie mostas, vadoni, — ziņoja Vienpadsmitais.

—   Pareizi, tie arī vēl uz kakla, — Vilfrēds pakasīja pakausi. — Vienpadsmitais, ņem viņus savā uzraudzībā. Atjauno veco «kurkuļu» kārtību. Un ieborē abām vecenēm, lai šīs nerādās ārpus apmetnes teritorijas, citādi būs slikti.

—   Tiks izdarīts! — Vienpadsmitais padevīgi iesaucās un aizskrēja.

Kaut gan Numuriem likās, ka visi Zvēru cilvēki jau aizdzīti uz upmalu, Vilfrēds lika vēlreiz pārbaudīt mājiņas.

Astotais bija nometies zalē četrrāpus un spļaudīja asiņainas siekalas.

—   Tas fašists izsita man divus zobus, — viņš ar grūtībām izteica. Likās, ka runādams Numurs valstītu pa muti pingponga bumbiņu.

—   Nekas, līdz kāzām izaugs jauni, — Vilfrēds pajokoja.

Piesteidzās Pirmais.

—   Vadoni, — viņš satraukumā dvesa. — Dzeltenajā namiņā kādi vēl palikuši. Viņi guļ.

Vilfrēds sekoja Pirmajam, pavēra durvīs spraugu, un tūlīt viņam iesāpējās delnu locītavas.

—    Skat, kā iekārtojies, ute! — viņš nogrudzināja.

Numuri aplenca mājiņu.

Vilfrēds spēji rāva durvis līdz galam vaļā un abi ar Devīto bruka iekšā.

. Pusistaba bija piegāzt.a ar zāli, kurā veselīgā miegā gulēja Lapsa Vulpo un abas Skiuras.

Vilfrēds piegāja pie Lapsas un vilka viņam ar nūju pa kailo muguru; tas, nekā neapjēgdams, iekaucies pietrūkās kājās, ieraudzīja Vilfrēdu un izbīlī metās laukā pa logu, bet aiz tā jau stāvēja Piektais un Trešais, kuri iegrūda viņu atpakaļ, un Vulpo iesitās istabas kaktā.

Vāveres pārbijušās rāva mugurā drēbes.

—    Pazūdiet! — Vilrēds nošņāca.

Spiezdamās gar sienām, abas meitenes izspruka ārā.

Vulpo zeltaini brūnās lapsas acis bija aiz šausmām iepletušās.

Numuru vadonis nekā neteica, pārmaiņus braucīja te vienas, te otras rokas delnu locītavas, kuras bija vienos zilumos, un juta, ka smeldzīgās sāpes pieņemas jau no tā vien, ka viņš par tām ir iedomājies.

Bet Vulpo kā hipnotizēts blenza uz Vilfrēda rokām, un viņā uzbangoja izmisīgs protests: nē, viņš taču pret plikgalvi nebija jutis nekādu naidu, nē, viņš taču nebija gribējis tam nodarīt sāpes, nē, viņš nebija vēlējis tam neko sliktu, viņš bija tikai gribējis palielīties Skiuru priekšā ar prasmi siet tādus sarežģītus jūrnieku mezglus, kuri sasietajam neļauj iemigt visu garo nakti; viņš, Vulpo, tik labs un lādzīgs lapsu čalis, tik ļoti Zvēru cilvēku vidū ieredzēts, — viņš tak nevienam mūžā nav vēlējis ļaunu! Bet tagad šis briesmīgais cilvēks ir šeit, nav, kur mukt, un Vulpo sirds dauzījās tikpat ātri kā trusīša ķepiņas pa cirka bungām.

Vilfrēda seja sastinga kā ģipša maska.

Nabaga Vulpo uzmetās zosāda, viņš sāka trīcēt kā drudzī.

Un piepeši, ar prātu neapzinādamies, ko dara, Lapsa pievilkās pie Numuru vadoņa, nometās ceļos un pie- plaka pie viņa zābakiem.

Vilfrēds brītiņu ļāva Vulpo tā palikt, tad riebumā atgrūda.

Devītais ņirgdams pavicināja nūju.

Vilfrēds piekrītoši pamāja un izgāja no būdas; viņam tādas lietas riebās.

Ne dzīvs, ne miris Vulpo sagumis tupēja uz ceļiem.

Devītais iesmējās, dziļi iegrimušās acis priekā iespī- dējās. Sagrābis Vulpo aiz frizūras, Numurs ievilka tā galvu sev starp kājām un saspieda kā dzelzs spīlēs.

Un sāka dauzīt, katru nūjas sitienu pavadīdams ar frāzi:

—  Nelieši… humānisti… še tev gaišā nākotne … demokrāti… inteliģenti… še tev cilvēka cienīga dzīve… ideālisti… maitas tādi…

Bet ārpusē Nikters satriekts raudzījās Vilfrēdā.

—  Jenotsuni, Jenotsuni, — Vilfrēds ieteicās skolotāja tonī, rādīdams zilumus uz delnu locītavām. — Draugiem es atbildu ar draudzību, bet tiem, kas man nodarījuši pāri, atbildu ar to pašu.

No būdas skanēja Vulpo kaucieni.

Nikters sadudzis klusēja.

Bet būdā Devītais sēkdams skaitīja kā pātarus:

—     … še tev brīvība… še tev brālība… še tev vienlīdzība … še tev draudzība … še tev taisnīgā pasaule…

Vulpo gaudodams locījās, tā arī nespēdams izraut galvu no Devītā kāju žņaugiem, līdz apslapinājās.

Tad Numurs meta mieru, lika Vulpo uzvilkt džinsus un dzelteno sporta kreklu, norotīt piedurknes. Pieveda pie vaļējām durvīm un ar kājas spērienu izgrūda laukā, kur stāvēja Vilfrēds un Nikters.

Lapsa aizstreipuļoja, tik tikko noturēdamies kājās.

Vilfrēds labsirdīgi pasmaidīja un uzlika viņam roku uz pleca. Vulpo sarāvās.

—    Gan jau drīz pāries, — Vilfrēds laipni teica. — Tu gribi būt mans draugs?

Vulpo acu skatiens bija izmocīts, lūpas drebēja.

—    Es tev jautāju: vai tu gribi būt mans draugs?

—    Jā, — tas nelaimīgs izdvesa.

—    Tad ir jauki. Un tagad rikšo uz upmalu pie Marka.

Grīļodamies Vulpo vilkās projām.

—    Ka tik viņš neizmuldas! — sacīja Devītais, tīksmi grozīdams rokās nūju.

—    Ja viņš būtu gudrs, tad tā arī izdarītu, — Vilfrēds atteica. — Taču viņam būs kauns. Viņš jūtas pazemots. Un pazemojums ir stiprāks par viņa saprātu.

—    Tava rīcība šķiet visai savāda, Vilfrēd, — teica Nikters, acis nodūris un ar krosenes purngalu švīkā- dams zāli.

—    Beidz, Jenotsuni, beidz! — Vilfrēds ievaidējās kā zobu sāpēs. — Man, tev, Trešajam un Devītajam bija dots uzdevums tikt galā ar anarhiju. Mēs to izdarījām, kā nu konkrētajā situācijā bija iespējams. Turklāt savā pusē dabūjām četrus jaunus biedrus.

—    Nu labi, — Nikters atmeta ar roku. Viņš nevēlējās strīdēties.

—    Labi nav, — Vilfrēds sacīja. — Ir tikai tik labi, cik pašlaik iespējams. Varbūt ejam arī mēs uz upmalu? Vienpadsmitais ir saprātīgs puisis, gan viens tiks galā ar «kurkuļiem» un abām «vārnām».

—    Ejam arī! — Nikters atteica, un viņi iegāja bērzu birzī.

Trešais, Pirmais, Piektais, Astotais un Devītais vilkās abiem aiz muguras desmit soļu attālumā. .

Virs galvām vēja brāzmās šalca bērzu galotnes, debesīs zilmelni mākoņi brāzās garām saules diskam.

—    Atceries, Nikter, to nakti, kad jūs mūs pieveicāt un ieslodzījāt šķūni? — silti ieteicās Vilfrēds.

—    Jā.

—    Tu ienāci iekšā, kur es gulēju sasiets, un es tev teicu, ka mēs vēl kļūsim draugi.

—    Neatceros.

—    žēl

Taču Jenotsuns to atcerējās labi. Ari to, ka bija domājis, nē, nekad, nekad es nebūšu tavs draugs, mēs esam mūžīgi ienaidnieki…

Un tagad viņš soļoja blakus Vilfrēdam — un tas atkal bija ierunājies par draudzību.

Tajā pašā laikā krastmalā jau bija savilkušies Zvēru cilvēki un nežēlastībā kritušie Numuri.

Viņi puslokā ielenca vinču, pie kuras atbalstījies stāvēja Marks. Viņa tēraudzilās acis izstaroja ironiju un sava spēka apzināšanos.

Viņi klaigāja cits caur citu, apvainodami Marku nodevībā un visos iespējamajos grēkos, no viņiem strāvoja naidpilns izmisums, un šķita, ka viņi ar prieku būtu nolinčojuši savu vadoni, ja stiprākas par šo vēlēšanos nebūtu bailes.

Vētras brāzmas trieca balti putojošās upes šļakatas viņu sejās. Frizūras bija noliekušās kā veldrē sakritusi labība. Plānās drēbes raustījās kā skrandas. Pāri galvām slīdēja zemi, tumši mākoņi.

—    Attopieties taču… — murmināja Gints, stāvēdams nomaļus.

—    Atvilināja uz salu! — augstā balsī brēca Arvi- kola. — Padarīja par vergiem, lai pats varētu būt kungs!

—    Pieveica Numurus?! — Urs rēca. — Tā nu mēs ticēsim! Viņiem viss bija iepriekš sarunāts.

—    Kāpēc mums jāstrādā?! — spiedza viena Skiura, un otra tūlīt atbildēja:

—   Tāpēc, ka viņam patīk mocīt cilvēkus.

—    Tāpēc, ka viņam patīk pavēlēt! — pirmā papildināja.

—    Lai brauc ellē! Vadonis atradies! — Mustela nošņāca un spļāva uz Marku, taču vēja dēļ trāpīja Alke- sam, kurš iesaucās:

—    Šī sala ir apburta. Te pilns ar ļaunajiem gariem, kuri, neredzami būdami, iznīcina tiltus un sadedzina ballistus. Un šo ļauno spēku vadoņi ir divi burvji — plikpauris ar kumpo degunu un šitas. Mēs esam nonākuši viņu varā. Vai nu mēs padevīgi kalposim viņiem, vai arī mums jāiet bojā.

—   Es zinu, kā tiek galā ar burvjiem un vampīriem! — iebļāvās Skrofs. — Viņiem vēderā jāietriec apses miets.

—   Un es viņu mīlēju! — Orioiida šņukstēja un plēsa sarkano cekulu. — Un atdevos viņam ar patiesu mīlestību. Un es pat biju laimīga. Ak, muļķe nolādētā! Un vēl nav zināms, vai viņš man nebūs piegulējis mazu velnēnu ar āža kāju un mērkaķa asti.

Neizturēja arī sasistais Vulpo. Uzrāpās uz akmens un, kratīdams sažņaugtās dūres pret debesīm, kliedza ar visu savu strupceļā iedzīta cilvēka izmisumu:

—   Viņš pavēlēja mani mocīt! Tas pats gaida arī visus citus, — un histēriski iegaudojās:

—    Va-do-nis! Va-do-nī-īs!…

—   Kas viņu ievēlēja par vadoni? — Timidam raustījās zaķalūpa. — Es ne! Pats uzbāzās, pats! Apveda mūs ap stūri. Uzradās nez no kurienes, izlīda no nakts — un pēkšņi vadonis! Nogalināja gaišmati, lai mēs to neieceltu par vadoni. Vajag piebeigt, kā toreiz gribējām.

—   Vāri ēst, vāri tikai ēst! — auroja pavārs Kastors. — Kā tik kaut ko pasaki, tā vienīgā atbilde: vāri ēst, gribas rīt; lopi tādi, kaut jūs vienreiz aizrītos, tad uz salas atkal iestātos miers un klusums, gan es jums kaut ko tādu izvārīšu…

Vienīgi nežēlastībā kritušie Numuri stāvēja savrup, bariņā saspiedušies, un drūmi blenza.

Bet Marks ik pa laikam saliniekiem uzsauca ar tādu kā ļaunu prieku:

—    Jūs pirmie nodevāt mani un paši sevi!

Vai arī:

—   Kauciet, cik gribat, tik un tā mēs ballistu uzbūvēsim!

Un:

—   Nekas nav zaudēts! Mēs. izglābsimies, un mūsu «Sākums» turpināsies!

Uz to prātīgais Ezis Erinakejs, kurš vienīgais no Zvēru cilvēkiem bija cietis klusu, piebilda:

—   Turpināsies gan, bet tas jau būs cits «Sākums», vienalga, pārkļūsim pāri upei vai ne.

Bet vējš viņa vārdus aiznesa sānis.

Marks raudzījās saliniekos un pēkšņi satrūcies aptvēra, ka vairs neizšķir atsevišķas sejas. Zvēru cilvēki atkal bija kļuvuši par pelēku masu, kādi bija bijuši tai naktī, kad Marks viņus pirmo reizi ieraudzīja pie ugunskura. Un tagad šī masa viļņojās, sasniegusi kaut kādu kritisko punktu, un — trula, nežēlīga, vienīgi asinskāru instinktu vadīta — plūda pie Marka, gribēdama viņu sagrābt un saplosīt.

Marks sakoda zobus, izrāva dunci un atvēzējās.

Vilnis atplūda. Kāds iesaucās:

—    Nomētāsim viņu ar akmeņiem!

Un daudzrokainais pūlis grābstīja no zemes akmeņus, lielākus, mazākus, žņaudzīja plaukstās, lai ērtāk ieguļas.

—    Beidziet taču ākstīties! — Marks uzsauca un nicīgi pasmējās savējiem acīs, nenoticēdams, ka tā ir izmisušu cilvēku nopietnība.

Un, kad viena no daudzajām rīklēm jau bija nobriedusi kliedzienam: «Sitiet nodevēju!» — no krūmāja, kurā paslēpušies notiekošo vēroja Vilfrēds, Pirmais, Piektais, Astotais un Trešais, pagrūdis Vilfrēdu sānis, izrāvās Nikters un, aizskrējis pie vinčas, aizsedza Marku.

—    Paskatieties tur! — viņš iebļāvās. — Tagad tik būs!

Salinieki paraudzījās un satrūkās. Sviešanai atvēzētie akmeņi nobira zemē.

Un Zvēru cilvēki piepeši vairs nezināja, kur likt kājas un rokas, labprāt būtu iegrimuši zemē un, kad nācēji bija klāt, no Vilfrēda bargā skatiena sašļuka, stingi apjauzdami, ka tie gaida kaut vai mazāko pretošanās zīmi. Katrs Zvēru cilvēks ierāvās sevī un sajuta, cik viņš šai pasaulē vientuļš pret draudīgo spēku, kas to vien gaida, lai viņu, nabagu, samītu, bet citi neliksies ne zinis, laimīgi, ka briesmas gājušas secen, — tā šorīt Numuru vadonis bija iedvesis bailes katram atsevišķi, un tā nu šīs bailes tagad valdīja pār visiem kopā.

Marks iebāza dunci makstī.

Vilfrēds pienāca viņam klāt un uzlika roku uz pleca, visu acīs it kā apzīmogodams abu draudzīgās attiecības, un teica:

—    Kā es redzu, mūsu Kārtības Grupa ir ieradusies īstajā brīdī, vadoni Mark.

„ — Nekas taču nav noticis, — Marks atteica. — Tūlīt mēs visi ķersimies pie darba.

—    Ja tā, tad tā, — Vilfrēds novilka. — Vadonim vienmēr ir taisnība. Marka teiktais mums visiem ir likums. Jūs dzirdējāt, salinieki? Un, kurš no jums prātā padevies stulbāks, tas lai ar to pašu akmeni, ko bija pagrābis, iedauza sev galvā, ka viss, kas te notiek, tiek darīts viņa paša interesēs, visu mūsu interesēs, jo glābties gribam mēs visi.

Vēlāk Vilfrēds piegāja pie Niktera un pārmetoši teica:

—- Tu gan esi nervozs, draugs! Kāpēc tu jaucies iekšā?

Nikters paraudzījās Vilfrēdā ar plati ieplestām acīm un izdvesa:

—    Tu taču gribēji, lai viņu nogalina, vai ne?

—    Kuru? Marku? Tu taču dzirdēji: viņš pats teica, ka nekas neesot noticis.

—    Vilfrēd! — Nikters nobālis teica. — Tā bija nopietnība. Viņi ir tik tālu nonākuši. Marks to nesaprot. Viņš daudz ko negrib saprast. Bet es to zinu. Un to zini tu.

—    Tas ir jauki, ka mēs sākam saprasties. Taču Markam nekas nebūtu noticis. Tiklīdz aizlidotu pirmais akmens, tā mēs mirklī būtu klāt. Bet dumpis būtu bijis. Un mums rastos iemesls saņemt viņus visus pie rīkles, — Vilfrēds sažmiedza sauju dūrē. — Tagad šis dum- pīgums palika viņos gruzdot, gatavs jebkuru brīdi uzliesmot no jauna.

—    Nezinu… — Nikters šaubīdamies sacīja.

Vilfrēds iesmējās un draudzīgi viņu sapurināja:

Tici taču, Jenotsuni, es nevēlu Markam ļaunu. Ballista ir mūsu vienīgais glābiņš. Un ja nu kādam ienāk prātā sazin kādu iemeslu pēc atkal kaut ko izstrādāt?

Nikters klusēja.

XIX

Jā, bija noticis pats drausmīgākais, kas vien varēja notikt: būdami tikai trīs četrus kilometrus no salas, uz kuras atradās Marks un Zvēru cilvēki, Ingus, Džīna un Marvīns sirmgalvja neuzmanības dēļ ar punduru raķeti bija uzbraukuši debesīs.

Nav izstāstāms, kādi pārmetumi nelaimīgajam Marvīnam bija jāuzklausa, jo Džīna tos bija ietērpusi vārdos, kas meklējami ārpus literārās valodas krājuma.

Taču kosma kuģis bija plašs, un Marvīns glābās bēgot, klīda pa neskaitāmajiem stāviem, gaiteņiem un telpām, līdz iekļuva kādā nodalījumā, kur atradās kaut kas līdzīgs slimnīcas stacionāram.

Viedais prāts sirmgalvi pilnībā nebija pametis, un pēc neilgas meklēšanas viņš atrada lielu skapi, uz kura durvīm bija sarkans krusts. Ar uztraukumā trīcošām rokām viņš tās atrāva un … jā, tur jau atradās tas, kam jābūt katrā kārtīgā slimnīcā, — prāvs stikla balons ar uzrakstu «C2H5OH».

Ar grūtībām pacēlis smago trauku, Marvīns pielēja pusi no litrīgas kolbas, aizkorķēja balonu un novietoja atpakaļ skapī, drošības pēc vēl apsedzis ar dvieļiem un palagiem, tā ka nezinātājs padomātu, ka te nav nekas cits kā slimnīcas veļas skapis. Ar destilēto ūdeni atšķaidījis kolbas saturu un ierāvis krietnu klunkšķi, viņš atgūlās uz kušetes, lai ļautos rūgtām pārdomām.

Viņš mocījās. Viņš cieta.

Kad iedarbojās otrais klunkšķis, Marvīns sāka domāt, ka nekas tik briesmīgs tomēr nav noticis, vai tad viņi savulaik nebija iekūlušies vēl šausmīgākās nepatikšanās?

Viņš ierāva trešo šļuku, noslēpa kolbu zem kušetes un optimistiski noskaņots devās uz vadības kabīni pie Džīnas un Ingus.

Puisis stāvēja pie lokatora ekrāna, Džīna bija atlaidusies vienā no pilotu krēsliem.

Marvīns bikli apsēdās blakus brīvajā krēslā, un Džīna tūlīt pabužināja sirmās, noskrandušās krēpes un silti vaicāja:

—    Kā jūties, mīļumiņ?

—    Brīnišķīgi, — Marvīns aizkustināts atbildēja un noskūpstīja viņai roku. — Redzu, ka jūs uz mani vairs nedusmojaties. Ingu, vai tu pasacītu, kur mēs atrodamies? Vai tālu līdz Zemei?

—    Kuģa navigācijas aparatūra darbojas vienā vienīgā programmā… — Ingus apklusa, viņa lūpas sāpīgi sakniebās, bet viņš saņēmās:

- — Vienā vienīgā programmā — atrast planētu, uz kuras būtu tādi paši apstākļi kā uz… Zemes.

—    Tu esi jucis! — Marvīns iekliedzās un rāvās augšā, bet Džīna nospieda viņu atpakaļ un žēli pasmaidīja:

—    Zemes vairs nav, mīļo večukiņ! Kamēr tu klaiņoji apkārt pa kuģi, daudz kas ir noticis.

—   Mēs bijām lokatorā fiksējuši Zemi, gribējām jau griezt kuģi apkārt… Un tad Zeme piepeši uzliesmoja kā vates bumbiņa un sasprāga gabalos.

To pateicis, Ingus pārslēdza lokatoru, un Marvīns, kurš jau bija iedomājies, ka viņu nes cauri, apstulbis blenza ekrānā.

Marss, Jupiters, Saturas… un uz Sauli lidojošs bijušās Zemes pavadonis Mēness.

Marvīns saspieda deniņus. Prāts atsacījās kaut ko saprast.

—    Acīmredzot kodolkatastrofa, — Ingus sacīja, pārslēgdams atpakaļ lokatoru. — Visu laiku mums bija sakari ar Zemi. Diemžēl vienpusēji. Punduri ir tā ierīkojuši, ka uztvert iespējams, tikai kaut ko noraidīt ne. Un Zemes raidstacijas par karu un mieru vien runāja un raidīja mūziku… Un, kad tur viss bija beidzies un Zemes vietā lokatorā vīdēja tukšums, mēs vēl labu laiciņu dzirdējām viņu balsis. Viņi pārtrauca mūzikas raidīšanu un visi reizē izmisīgi sāka saukt, ka jābeidz runāt un tūlīt, tūlīt kaut ko jāsāk darīt. Taču bija par vēlu.

—    O, mūžīgā kustība, mūžīgā virzība uz priekšu no visvienkāršāko elementu savienojumiem līdz Marvīnam! — sirmgalvis ievaidējās. — Un tagad beigas visam, it kā nekas nebūtu bijis. Ak, labāk tik tiešām nekas nebūtu bijis! Lūk — vienīgā Visuma gudrība un mūžīgā patiesība!

Tā vaimanādams, Marvīns aizklīda līdz stacionāram, izvilka no kušetes apakšas kolbu un atgriezies Džīnai ļauni teica:

—   Tavas vēlmes, kobriņ, ir piepildījušās.

—    Nē jau! — Džīna sāpīgi atteica. — Man nebija nekas pretim aizceļot, bet tā, lai Zeme paliktu. Es varu nebūt, bet Zeme ir un būs mūžīgi. Un tagad tāds drausmīgs tukšums!

—    Mums jāiztur! — apņēmīgi teica Ingus. — Mēs nedrīkstam padoties. Mēs nedrīkstam iet bojā. Mēs atradīsim jaunu Zemi! Apkārt ir neskaitāmas galaktikas un katrā no tām neskaitāmas planētas, starp tām noteikti ir arī dzīvošanai derīgas.

— Jūs radīsiet jaunu Zemi! — Marvīns, iekampis no kolbas, iesaucās spējā sajūsmā, viņa acis iemirdzējās. — Jums būš brīvi un laimīgi, skaisti un veselīgi bērni, un tas, par ko tarkšķēja Verituss, tas, uz ko tiecāmies mēs uz Zemes, vērtīsies īstenībā. Leģenda par Ādamu un Ievu kjūs patiesība, tikai augstākā kvalitātē, jo Kains vairs nenokaus savu brāli Ābelu; Zemes pagātne kļūs par ķīlu, lai jaunās Zemes nākotne būtu citāda. Un tā Tau-Sigma ar karļikiem lai iet galīgi…

— Nesāc atkal lādēties, Marvīn! — Džīna aizsedza viņa muti ar plaukstu. — Ingus jau izpētīja, ka Visuma kartē trūkst liela fragmenta, droši vien ta, uz kura atrodas punduru planēta. Tā ka liec viņus mierā!

Sirmgalvis brītiņu raudzījās puisī un meitenē, jo prātā iekrita: ko gan abi darījuši, kamēr viņš klaiņojis pa milzīgo kuģi? Vai tik nav turpinājuši jau pie mežezera sākto? Taču savādā kārtā greizsirdību vairs nejuta un sāka prātot par svarīgāku jautājumu, proti, balons ar C2H5.OH, bez šaubām, ir ļoti liels, taču ne tik bezgalīgs kā Visums.

Tā nu viņi lidoja.

Ingus bija aizņemts ar kuģa vadīšanu, mērījumiem, skaitļojumiem, trijos vārdos — lidojuma tehnisko pusi.

Džīna rosījās pa kosma kuģa virtuvi, kaut gan ēdienkarte nebija diez cik plaša — visādi koncentrāti tūbiņās, paciņās, bundžās.

Marvīns lielāko daļu laika pavadīja ar mūžam pilno kolbu, kuģa bibliotēkā filozofēdams, kavēdamies atmiņās vai nākotnes plānos, kā arī lasīdams biezos sējumus par punduru civilizācijas vēsturi. Viņam bija jāatzīst, ka neko tik apbrīnojamu un vienlaikus tik stulbu viņš vēl nebija sastapis.

Šad tad bibliotēkā ieklīda arī Džīna, un tad Marvīns reizēm ieminējās par tēmu, no kuras līdz šim bija vairījies:

—    Džīn, vai patiešām tevi vairs neinteresē, kas tu esi, no kurienes?

—    Nē, es to vairs negribu zināt, — tādās reizēs viņa novēlās. — Zemes vairs nav. Mēs meklējam jaunu Zemi, lai sāktu no jauna. Tāpēc tam nav nekādas nozīmes.

—    Protams, — sirmgalvis skumji atteica un iedziļinājās kapitālā darbā par Tau-Sigmas hidrogrāfiju…

Marvīns bija samierinājies ar Džīnas un Ingus mīlestību, jo apzinājās, ka pats to zināmā mērā veicinājis. Viņam Ingus patika arvien vairāk, viņš juta pret to arvien dziļāku uzticību un dažkārt nevarēja vien nobrīnīties, ka pašreizējais puisis ir tas pats, kurš nošņurcis bija vilcies pa šoseju gar pilsdrupām un kuram viņi ar Džīnu pēkšņā žēluma uzplūdā bija ļāvuši nākt sev līdzi; tas pats, kurš bija pieslapinājis bikses nekrietnā Grego- riusa priekšā un nav gribējis vairs dzīvot, kad bija ieskatījies violetā zieda acī.

Kādu dienu uz kuģa pēkšņi atskanēja trauksmes signāls.

Džīna kambīzē pameta traukus, Marvīns pa roku galam aizlidināja monogrāfiju par seno punduru rakstu zīmēm uz koku mizas, un viņi reizē ieskrēja vadības kabīnē.

Ingus stāvēja pie lokatora un raudāja aiz laimes. Nespēdams izrunāt ne vārda, viņš tikai pamāja uz ekrānu, kurā bija zaļš mākonis.

Kosma kuģis ienira tajā.

Automātiski ieslēdzās bremzēšanas ierīces.

Mākonis pārvērtās zaļganā miglā, tā pamazām izgaisa un zvaigžņu ceļotāji lejā ieraudzīja zaļu planētu.

Zeme! — ar bezgalīgas pateicības pilnu sirdi nočukstēja Ingus. — Mīļā, labā jaunā Zeme…

Pžīna piekļāvās viņam.

Kuģis nolaidās pļavā.

Ingus atvēra lūku, un, tiklīdz automātiskais traps bija noslīdējis līdz zemei, viņi abi ar Džīnu metās pa to lejā, zaļajā pļavā, apkampās, kliedza un smējās, vāļājās pa zemi, nevaldāmā jautrībā meta kūleņus un staigāja Uz rokam.

Bet Marvīns apsēdās uz lūkas malas, nolaida kājas uz trapa pakāpiena, ierāva no kolbas un iebāza to azotē.

Viņš smaidīja. Tas bija noguruša cilvēka smaids.

Es piederu bojā gājušajai Zemei, gurdi domāja Marvīns, es esmu daļa no tās un nespēju pārvērsties citu pasauļu iemītniekā. Es varu tikai turpināt kustību. Mani vada inerce, pieradums, amēbas instinktīvas konvulsijas, paša organisma ģenētiskajā kodā ieprogrammētās bailes no izzušanas.

Marvīns, iekampis vēl malciņu, nokāpa lejā un, atstājis Ingu un Džīnu pārgurušus gulšņājam zālītē, devās izlūkot tuvāko apkārtni.

Pļava, kurā bija nolaidies kosma kuģis, atradās ielejā.

Marvīns aizsoļoja augšup pa nogāzi.

Muskuļos jautās neparasts vieglums. Gaiss likās tikpat spirgts kā uz zemes pēc pērkona negaisa.

Nogāzes virsotnē Marvīns pārsteigts sastinga.

Līdz pat pašam horizontam zem zaļajām debesīm aizvijās mierīga un varena upe, un abpus krastiem, cik vien tālu acs varēja saskatīt, pletās zaļojoši dārzi, un viss šis zaļums viļņojās maigā, spirdzinošā dvesmā.

Marvīns devās uz upi.

Visapkārt čivināja savādi putni, skraidīja neredzēti zvēriņi, lidinājās lieli taureņi.

Pie upes Marvīns novilka drēbes un, drošs paliek drošs, paslēpis zem tām kolbu, iemetās ūdenī.

—    O, tas ir sapnis! — sirmgalvis sajūsmā dvesa, juzdams, ka muskuļos ieplūst spēks, pārkaļķojušajos asinsvados sāk straujāk pulsēt asinis un tie atkal kļūst elastīgi.

Sī ir jaunības zeme, viņš domāja, senajās pasakās nav samelots par mūžīgās dzīvības zemi, kur viss vienmēr zaļo un nav pazīstama nāve.

Nopeldējies viņš steidzās atpakaļ pie kuģa — pirmajai reizei redzēts un saprasts pietiekami daudz.

Tuvodamies raķetei, Marvīns pārsteigts ieraudzīja, ka Ingus un Džīna stāv pie trapa, itin kā tikai gaidīdami viņu, lai kāptu iekšā.

—    Kas noticis? — Marvīns uzsauca.

—    Džīnai liekas, ka viņa redzējusi viņus, — Ingus izstostīja.

—    Nē, ne redzējusi, — meitene klusu teica, it kā baidīdamās, ka varētu sadzirdēt kāds svešs. — Es jutu… ka viņi nāk no visām nogāzēm, ifāk neredzami, apstāj mūs, sačukstas, ka viņi apskauj mūs kā maiga, draudzīga dvesma, kurā tomēr jaušas neuzticēšanās.

—    Tas ir ļoti dabiski, ka uz šādas planētas ir saprātīga dzīvība, vienalga, kādās formās, — Marvīns centās runāt nosvērtā, pārliecinošā balsī, kaut arī pats bija pagalam uztraucies.

Izrāvis no azotes kolbu ar atšķaidīto C2H5OH, viņš ar lūpām pieplaka pie kakliņa. Tad kaut kas smadzenēs sašķobījās — un Marvīns līksmi iesaucās:

—    Ziniet, bērni, uz šīs zaļās planētas alkohols nemaz nav vajadzīgs! Un atcerieties — ja pēkšņi manis vairs nav, kaut gan, protams, šeit ar mani nekas ļauns nevar atgadīties, bet, ja nu tomēr notiek neticamais un es nomirstu, tad obligāti, es atkārtoju, obligāti, — Marvīns paskalināja kolbas saturu, — šitas ir jāiznīcina pilnībā. Tas nav pat jāpiemin kā pagātnes palieka. Formula jāsadezina vai — sliktākajā gadījumā — jāieraksta visbriesmīgāko inžu sarakstā, un katrs, kas kaut reizi būs lietojis šo produktu, bez žēlastības sodāms ar nāvi. Un nedrīkst sākties runas par kaut kādu humānismu, žēlsirdību, iecietību un tā joprojām, par ko sāk muldēt jebkura sabiedrība, tiklīdz iedomājas kļuvusi pietiekami civilizēta un kulturāla. Tā ir aksioma, par kuru uz vecās Zemes jūs varētu norauties pa purnu, taču šeit jāveido visaugstākā morāle un ētika, protams, ne tik augsta, lai tā nespētu vairs attīstīties, jo bez šādas iespējas jūsu pēcteči ātri vien kļūs par mērkaķiem un sāks dzīvot kokos; tas, no vienas puses, tomēr ir veselīgāk nekā dzīvot zemē izraktās alās, bet, no otras puses, arī diez kas nav…

—   Apklusti reiz! — Džīna izmisusi iesaucās. — Tu atkal esi pillā! Viņi no jauna ir kaut kur tuvumā. Es jūtu!

—   Kad būs klāt, tad arī paskatīsimies! — Marvīns atcirta. — Un tā, mīļie bērni: ja kādam alkohola nepieciešamība pamatojas uz organisma bioloģiskām prasībām, jo varētu trūkt kādas vielas, ko satur alkohols, piemēram, kālija, tad rodiet iespēju to uzņemt citādā veidā. Un to kandžas aparātu, ko es uz kuģa vaļaspriekos uzmeistaroju, bez žēlastības sadauziet! Tomēr uzsveru: tikai tad, kad manis vairs nebūs. Par Ingu esmu drošs, viņš uz tādu cūcību nav spējīgs, bet, ja tev, Džīn, ienāks prātā izstrādāt kaut ko tādu, man dzīvam esot, es tev gluži vienkārši iekraušu pa ausi un uzmeistarošu jaunu.,.

Bet Marvīnā vairs neviens neklausījās, skatieni bija pavērsti tālumā, un tajos jautās kaut kāda vārdos nepasakāma izmisīga cerība.

Viņi bija nekārtīgs bariņš, kas tuvojās ceļotājiem. Viņu zaļie ķermeņi neskaidri viļņojās un brīžam kļuva pavisam caurspīdīgi, gluži kā būtu veidoti no stikla. Bet, jo tuvāk viņi nāca, jo vairāk kļuva līdzīgi cilvēkiem.

Marvīns nošņaukājās un paslēpa kolbu azotē.

Pūlītis apstājās pārdesmit soļu attālumā. No tā atdalījās kāds slaida auguma plecīgs vīrs ar garu bardu, spriežot pēc visa, planētiešu runasvīrs.

Tikpat kā pravietis Mozus, nodomāja Marvīns un, devis zīmi Džīnai un Ingum palikt uz vietas, aizsoļoja pretim svešajam.

Runasvīra acis raudzījas Marvīnā labsirdīgi un draudzīgi.

Abi sirmbārži apstājās viens no otra dažu soļu attālumā. Marvīns nokāsējās, gribēdams sākt apsveikuma runu, taču nepaguva. Kaut arī runasvīra mute pat nepakustējās, vien lūpas smaidīja, vecais plencis juta, ka viņa smadzenes telepātiski uztver planētieša sacīto.

—    Kas gan tu esi, svešiniek? Un kas ir tavi draugi? Un kādēļ jūsu kosma kuģis nolaidās uz šīs planētas?

Jautājumu bija daudz, taču šobrīd Marvīnam svarīgs bija viens: viņa domas nolasīt planētieši neprot, vai tad savādāk būtu kāda vajadzība tik sīki izprašņāt?

Marvīns lēnprātīgi, bet ar cieņu atbildēja:

—    Tu uzdevi daudz jautājumu, godājamais! Es pacentīšos atbildēt tādā secībā, kādā tu jautāji.

Tas pamāja, ka piekrīt.

Un Marvīns izstāstīja, no kurienes viņi atceļojuši, klāstīja par veco, mīļo, labo Zemīti, itin kā tā vēl vienā angļu mierā grieztos ap savu asi, žilbinādama ziemeļpola un dienvidpola ledājus, vārdu sakot, runāja par pagātni tā, it kā tā būtu tagadne. Stāstīja visu patiesību, taču tikai labo patiesību. Nobeidza ar to, ka viņi, divi lāga zēni un viena tikpat jauka meiča, piedzīvojumus meklējot, nolēmuši mazliet paklejot Visuma plašumos un, kaut arī nav cerējuši šeit sastapt civilizāciju, tagad esot ārkārtīgi laimīgi — un būtu vēl laimīgāki, ja tādiem godīgiem un kārtīgiem ļaudīm kā viņiem tiktu dota iespēja kādu laiciņu paciemoties uz šīs zaļās un brīnišķīgās planētas.

—    Tava runa mums bija tīkama, — runasvīrs telepātiski atbildēj a. — Taču mūsu civilizācijas īpatnība ir tāda, ka daudz augstāk par vārdisku informāciju mēs vērtējam vizuālu. Tātad, pirms kaut ko izlemjam, mēs vēlētos tādu iegūt.

—    Godājamais, — Marvīns nožēlā noplātīja rokas. — Ar lielāko prieku sagādātu jums šo iespēju, taču nevaru iedomāties, kā to praktiski izdarīt. Mums nav līdzi nekādu materiālu par dzimto planētu, jo pat prātā nenāca, ka uzdursimies citai civilizācijai. Uz mūsu planētas savādā kārtā valda uzskats, ka mēs esam vienīgās saprātīgās būtnes Visumā, tā teikt, Visuma Saprāta Centrs ar visām no tā izrietošām sekām.

Atbildes vietā runasvīrs pagriezās pret savējo pulciņu un pamāja. Tūlīt divi atnesa kaut kādu aparātu un to iedarbināja. Zaļajās debesīs iedegās kaut kas līdzīgs ekrānam.

—    Šis aparāts spēj domas pārvērst attēlā, — runasvīrs paskaidroja.

Marvīnam viss kļuva skaidrs.

Turies, vecais, viņš sev teica, tavas dzīves lielākais un atbildīgākais pārbaudījums ir klāt. Tagad būs vajadzīga visa tava gudrība, viltība un dzīves pieredze, un, pats galvenais, kosolāls gribasspēka sasprindzinājums, viss, uz ko tu esi spējīgs, un vēl mazliet vairāk! Nedomā to, par ko nedrīkst domāt! Jā, bet vispirms taču jāiedomājas tas, par ko nedrīkst domāt… Tātad tev atliek vienīgais — darboties emocionāli intuitīvi, paš- iedvesmojoties tādas informācijas atlasei, kas izsauc patīkamas emocijas.

Marvīns ierāva simt gramus un jau gribēja ņemt aparātam pieslēgto ķiveri, kad runasvīrs viņu aizkavēja, un Marvīnam šķita, ka viņa telepātiskā balss skan ironiski:

—    Tu jau esi pietiekami pūlējies. Mēs vēlamies, lai aparāta priekša stājas kāds, kas vēl neko nav paudis!

Marvīns ar visu spirta kolbu tik tikko nepakrita.

Runasvīrs norādīja uz Ingu.

Puisis pienāca apmulsis un iztrūcies.

—    Ko lai dara, Marvīn? — viņš drebošām lūpām nočukstēja.

—    Cik lieliski būtu, ja tu nekā nezinātu! — sirmgalvis izdvesa. Viņš apķērās Ingum ap kaklu un ielūkojās acīs. — Ak, ja es spētu tevi hipnotizēt! Džīnas prāts vēl kaut kā varētu izgrozīties, bet tu esi godīgs, pārak godīgs, mums un tev pašam par nelaimi, taču ne tu, ne mēs neesam vainīgi, ne jau nu mums pieder tā bagāža, mēs paši esam tās radīti, mēs esam objektīvā realitāte, kādu savās smadzenēs esam paņēmuši līdzi no Zemes;

kaut allažiņ esam tiekušies uz gaismu, un ne mūsu vaina, ka tumsa ir pārāk dziļa bijusi…

— Nevaimanā, Marvīn! — Džīna iesaucās un atrāva sirmgalvi no Ingus. — Mūsu liktenis saistīts ar Zemes likteni, un no sava likteņa vēl neviens nav izbēdzis. Ingus visu saprot. Lai viņš iet! Viņš darīs visu, ko varēs.

Puisis saņēmās un, aizgājis pie aparāta, uzlika galvā ķiveri.

Viņa seja saspringa, uz pieres izsitās sviedru lāsītes, viņš dziļi ieelpoja kā pirms lēciena dzelmē — un ekrāns zaļajās debesīs uzliesmoja, un visi ieraudzīja ugunīgu lodi, kas virpuļoja melnajā izplatījumā.

Ekrānā sāka reproducēties visas tās fragmentārās un bālās zināšanas, ko Ingus bija guvis skolā vai arī sagrābstījis vēl nez kur. Naivi priekšstati, pārsvarā lubu- bildītes bez jebkādām loģiskām likumsakarībām, klaja bezjēdzība, pat tādi idiotismi, ka Marvīnam mute pavērās līdz ausīm.

Taču viss bija tādas labestības apdvests, ka pat plēsonīgie pterodaktili un pleziozauri šķita kā mīļi dzīvnieciņi no multiplikācijas filmām, un arī pirmcilvēki bija apveltīti ar tādu cilvēciskumu, it kā būtu mūsu pozitīvākie laikabiedri.

O, tagad sākas homo sapieris vēsture, novaidējās Marvīns, taču pēc brīža cerība viņā iemājoja no jauna — gan senie, gan viduslaiki, gan mūsdienas izstaroja tādu pašu labestību un humānismu, cilvēku dzīves ritēja tik mierīgas un harmoniskas, ka sirmgalvis aizkustinājumā gandrīz vai iešņukstējās un bēdīgs nodomāja, ak, kāpēc gan vienīgi mums bijis lemts tāds briesmu un ciešanu ceļš …

Pēkšņi attēls sāka raustīties, pazuda.

Pianētieši vaicājoši paraudzījās Ingū.

Puiša seja bija sāpēs saviebta, pār to lāsēm ritēja sviedri, rokas trīcēja, sažņaugtas dūrēs, un dzīslas deniņos piepampa. Viņš cīnījās ar sevi, nē, viņš cīnījās ar cilvēku cilts pagātni, viņš slēpa to sevī, gatavs mūžam nest kā lāstu… Bet viņš nebija tik stiprs. Viņš salūza.

Un ekrāns no jauna kļuva skaidrs.

Un visi ieraudzīja, kā šī brīnišķīgā cilvēku cilts iznīcina pašu radīto, grauj drupās un sadedzina skaisto, ka cilvēks cilvēku nogalina kā traks zvērs, mērdē badā un sit krustā, iesloga koncentrācijas nometnēs, kur krematoriju skursteņi met zilajās debesis dūmu mutujus; viss tiek atdots postam un nebūtībai, visās planētas zemes un jūrās līst asinis, to ir tik daudz, ka pietiktu vēl Piektajam planētas okeānam, un, ja pa tvērienam nav zobena vai automāta, tad nogalina kailām rokām vai vienalga kā… Slepkavošanas un pašiznīcināšanās mānija pārņēmusi visus…

Pēdējais kadrs bija uzliesmojums kuģa lokatorā, im tad Zeme sasprāga gabalos.

Ingus norāva ķiveri un sabruka.

—    Nomierinies, Ingu! — Marvīns centās puisi piecelt. — Taviem bērniem šīs pagātnes vairs nebūs. Viņiem būs tāda pagātne, kādu radīsi tu, kādu radīs Džīna. Un tā būs laba pagātne.

—    Jums nebūs labas pagātnes, — teica runasvīrs. — Jums jāiznīkst. Jūsu smadzenes ir piesūkušās ar indi — un tā ir jūsu pagātne. Var to aizmirst kādu laiku, var piespiest sevi neatcerēties, bet nevar no tās atbrīvoties, jo tā ir kjuvusi par daļu no jums pašiem. Jūs esat apkārtstaigājoši infekcijas perēkļi. Jūs nedrīkstat klaiņot pa Visumu.

—    Nē! — Ingus pietrūkās kājās. Seja viņam bija vienās asarās. — Nekad vairs! Mēs tagad esam mācījušies … Mēs esam citi! Nekad vairs!

—    Tagad ne, — līdzjūtīgi atteica runasvīrs, — jo gluži vienkārši nav tādu iespēju. Bet ja šāda izdevība radīsies? Nāvējošās baktērijas ir paslēptas jūsu smadzeņu šūnās, un katra šūna nes sevī atmiņu kā mīnu, kas veselu mūžību var gulēt nekaitīga, bet pēkšņi pie mazākā satricinājuma… Jūs esat Visuma ģenealoģiskā koka zars, kurš izaudzis kropls. Tas jānozāģē.

Marvīns sašļuka. Viņš dvēseles dziļumos apzinājās, ka planētiešu runasvīram ir taisnība. Bet zaļā planēta viņā bija iesvēlusi drausmīgas dzīvības alkas, viņš burtiski jutās kā no jauna piedzimis, viņa ķermenis bija sācis atjaunoties, prāts bija kļuvis atkal možs un darbīgs — un doma par drīzo aiziešanu, kuru viņš pēdējā laikā bija apcerējis ar padevīgu lēnprātību, tagad šķita kā murgi. Dzīvot un dzīvot, šī planēta taču sniedz nemirstību!

Bet tad Marvīns saņēmās. Viņš no kolbas salēja sev iekšās visu spirta atlikumu un sāka savu Gulbja Dziesmu.

Viņš atstāja ēnā visdižākos vecās Zemes oratorus un traģiķus.

Viņš bija ģeniāls.

Viņš pārņēma planētiešus savā varā.

Tie bija tik aizkustināti, ka zaudēja pieņemtos cilvēku sugas veidolus, kjuva caurspīdīgi, brīžam lidinājās apkārt kā zaļas miglas vāli, vijās ap Marvīnu kā vēja brāzmas, smeldzīgi un žēli vaidēdami, un kā zaļš lietus bira viņu asaras.

Seneka, par kuru stāsta, ka tas, zinādams savas pašnāvības neizbēgamību, sarīkojis dzīres un stoiskā mierā nosvinējis savu aiziešanu, bija mazāk dižs par Marvīnu. Jo, raugi, romiešu filozofs pacēlās pāri pašai nāvei, gar citiem viņam daļas nebija, bet Marvīns glāba dzīvību Džīnai un Ingum, reizē ar to glābdams no iznīcības homo sapieris.

Sirmgalvis gāza sev virsū vismelnākos un neķītrākos apvainojumus, viņš sevi vainoja visā, kas uz Zemes bijis slikts, viņš mazgāja Džīnu un Ingu tik baltus un nevainīgus, ar tik šķīstām un kristālskaidrām dvēselēm, ka pašam kļūtu kauns, ja viņš neapzinātos spēles šaušalīgi augsto likmi, un tikai tad, kad gandrīz jau bija atzinis, ka tieši viņa dēļ Zeme gājusi bojā, aprāvās. Tālāk vairs nebija kur iet…

Planētieši no jauna pārtapa cilvēkiem līdzīgās būtnēs, un runasvīrs teica:

—    Viņi drīkst aizlidot. Tev jāpaliek. Tas ir mūsu galīgais lēmums.

—    Ja tā, tad tā, tomēr labāk nekā… — Marvīns nošļupstēja. — Vismaz atļauj no viņiem atvadīties…

Un te visapkārt priecīgi iešalcās daudzas telepātis- kas balsis: protams, to viņš drīkstot, drīkstot pat pavadīt draugus līdz raķetei un atgriezties pēc tam, lai tik ejot, lai ejot laimīgs.

Marvīns tikai nosmīkņāja.

Tikuši pie trapa, Ingus un Džīna pa galvu pa kaklu, raudami līdzi sirmgalvi, iedrāzās kuģī, iemetās vadības kabīnē.

257

—    Mēs atradīsim citu planētu, — murmināja Ingus, drudžaini rosīdamies ap aparatūru. — Ja paveicās šoreiz, kāpēc lai nepaveiktos vēlreiz? Mums vienīgi vajadzīga planēta, uz kuras ir gaiss. Un tad mēs sāksim visu no jauna, pārveidosim un celsim, lai pat visnožēlojamākā planēta kļūtu tāda kā šī.

9 — 490

—    Paklau, Ingu! — Marvīns, kā šķita, bija aizņemts ar pavisam citām domām. — Pēc cik minūtēm mēs būsim gatavi startēt?

—    Pēc divdesmit, — Ingus atteica. — Tu varēji ievilkt trapu un noslēgt lūku.

—    Tiks izdarīts, kaptein! — Marvīns sacīja, aiziedams no vadības kabīnes uz slimnīcas stacionāru.

Tā, pietiks, viņš nodomāja, piepildījis kolbu ar C2H5OH un atšķaidījis. Sirmgalvis jau gribēja iet uz raķetes izeju, kad viņu sagrāba tik smeldzīgas skumjas, ka viņš aiztenterēja atpakaļ uz vadības kabīni un neredzams palika stāvam pusatvērtajās durvīs.

—    Nemaz nezinu, kā viss beigtos, ja tie naivie nepalaistu Marvīnu mūs pavadīt, — Džīna ieteicās.

—    Mēs viņu neatstātu, — sacīja Ingus. — Vai nu aizlidosim visi, vai neviens.

Marvīns ieklunkšķināja un teica:

—    Ingu, traps ir ievilkts un lūka ciet.

—    Lieliski! — puisis atsaucās. — Vēl astoņas minūtes.

Viņš bija noliecies pār pulti. Gaišie mati sviedros salipuši, iedegusi seja saspringta, un zaļās acis vērīgi sekoja skaitļu rindai tablo. No Ingus dvesa spēks, pārliecība un drosme, un tieši tādu Marvīns viņu gribēja paturēt atmiņā.

Džīna piecēlās un aizgāja pie Ingus, kaut ko vaicāja, un Marvīns pēdējo reizi uzlūkoja arī viņu, šo melnmataino, zeltainādaino meiteni, kuras senčus ikviens maldīgi domātos meklēt starp vairs neesošajiem indiešiem un čigāniem, šo lokano un slaiko Džīnu ar žilbinoši baltajiem zobiem un medainajām lūpām, šo meiteni, smaržojošu pēc zemenēm un koriandra, kurai neviens nekad vairs neatbildēs uz viņas mūžīgo jautājumu: «Kas esmu es, Marvīn?» Viņš centās atcerēties. Kā viņa toreiz bija teikusi? Ak, jā.,» «Man šķiet, esmu piedzimusi naktī un it kā to pat atceros, ai, upes dvesma, zāles un lapu čaboņa, glāstošā un maigā vēja dvesma un naktsputnu balsis, un neredzamu zvēru uzmanīgie soļi biezoknī… Dažbrīd es jūtos kā tava meita, kurai ir vislabākais tēvs pasaulē, citreiz kā kaislīga mīļākā bezgala alkstu tevis, vēl citreiz esmu kā māte, kurai tu esi vienīgais bērns,,, Ūn vēl dažbrīd… Un vēl dažbrīd es ienīstu tevi, it kā tu būtu drausmīgākais elles radījums, kura nāvi es vēlos… Un vienlaikus apzinos, ka esmu kā daļa

no tevis, saistīta ar tevi uz mūžiem, lai kādi attālumi un laiks mūs šķirtu… Kas esmu es, Marvīn?»

Nē, pēdējā laikā tu vairs to negribi zināt, kopš tā laika negribi, kad iemīlēji Ingu. Vai varbūt tu kaut ko miglaini nojaut? Lai tā arī paliekI Lai tu to neuzzini nekad! Jo vientulība, tikai vientulība lika man tevi vēlēties, Džīn, sirmgalvis domās teica meitenei, un piedod man, ka tev nav ne tēva, ne mātes. Mans vecais draugs, kurš dzīvoja tumšajos viduslaikos, kuri nemaz tik tumši nebija, mans mīļais draugs, dižais Nostrada- muss, kura vārds man mūžam svēts, tevi radīja, lai tu vienmēr būtu mierinājums manās šaubās un meklējumos, un es allažiņ esmu balstījies uz tava trauslā pleca, kad bijis neizturami grūti, un esmu mīlējis tevi, bezgala mīlējis, un vienīgi tiekšanās uz gaismu mani bijusi spēcīgāka par šo mīlestību…

Marvīns uzmeta pēdējo skatienu Džīnai un Ingum, klusu pievēra durvis un devās uz raķetes izeju. Aizcirta lūku no ārpuses, piesardzīgi, lai nesadauzītu kolbu, nokāpa lejā pa trapu un paskrēja nost no kuģa.

Dzinēji spēji ierēcās, izsviezdami uguns šaltis, un kosma kuģis lēnām pacēlās zaļajās debesīs, aizvezdams sev līdzi visu Marvīna dzīvi.

Sirmgalvim tuvojās planētieši.

Viņš nožagojās un ieklunkšķināja.

—   Tu esi bijis gudrāks, nekā mēs to būtu vēlējušies, — teica garais, plecīgais runasvīrs, un viņa bārda plīvoja vējā.

—   Es to zinu, — Marvīns atteica. — Jūs gaidījāt, ka es jūs apkrāpšu un bēgšu, un tad…

—   Lai kā tas arī būtu, tu esi parādījis sevi kā Visuma cienīgu pilsoni. Taču… Diemžēl… Savu lēmumu grozīt nevaram. Tu patiešām esi bīstams, lai ari vai-* nīgs pie tā neesi.

—    Vai es ko lūdzu?

' Planētiešu skumjās sejas viļņojās kā atspīdums ūdenī, kad tam uzpūš vējiņš.

Marvīns, aizturējis elpu, salēja rīklē atlikumu. Bija mazliet par daudz, rāva uz āru. Viņš paostīja jakas pie'* durkni Tas līdzēja.

9*

259

Tad ieelpoja pilnas krūtis spirgtā gaisa un, paskatījies debesīs, kur vēl bija samanāma sīka, mirdzoša uguntiņa, aizsvieda sānis tukšo kolbu.

Pēc tam, izslējies lepns un stalts, ar drosmīgu skatienu pavērās planētiešos.

Jā, tas vairs nebija tikai garš un stiegrains sirmgalvis ar vējos ārdētu seju, ar sirmiem, pinkainiem matiem un bārdu, kura apavi un drēbes ilgajos klejojumos bija pārvērtušās skrandās. Tas nebija arī brīžam smieklīgais, brīžam niecīgais un nožēlojamais klaidonis, pastāvīgais pļāpa un stiprāka malka cienītājs, tas bija Zemes bojā gājušā saprāta pārstāvis, lepnais gars, kas cauri kļūdām un maldiem bija tiecies uz gaismu, un tāpēc dižs viņš varēja raudzīties acīs svešajai civilizācijai.

Planētiešu runasvīrs pacēla spogulim līdzīgu priekšmetu, kurā acumirklī koncentrējās planētas enerģija, — un zaļš stars iedzēla Marvīnam galvā kā tūkstoš saules.

Aliis luceris uror[3] — tas bija pēdējais, ko nodomāja sirmgalvis, pirms pieņēma nāvi.

Skrandās tērptais, izģindušais augums sabruka zālē un uzliesmoja kā brīnumsvecīte, šķiezdams žilbinošas dzirksteles, kuras tūlīt pārvērtās pelnos un aizvējoja pa zaļo planētu, un brīnumsvecīte dega tik ilgi, kamēr no Marvīna pāri nepalika itin nekas.

Planētiešu stāvi bēdās saviļņojās, sāka kust un, pārveidojušies kādās citās būtnēs — labsirdīgās un smaidošās —, aizlidoja līdzi zaļajiem vējiem.

XX

Vētra bija pāri, bet laiks nomācās, un svina pelēkas debesis no apvāršņa līdz apvārsnim pārklāja salu. Ar nelieliem pārtraukumiem līņāja. Kļuva vēss.

Samirkušās drēbēs, nomocījušies un nosaluši — salinieki uz smilšu sēres būvēja ballistu. Būvēja no agra rīta līdz vēlam vakaram, niknumu un naidu apslēpuši dziļi sirdīs, būvēja pastāvīgi izsalkuši, jo pārtikas devas bija krietni samazinātas.

Kārtības Grupas cilvēki ar nūjām rokās klīda starp, strādājošajiem kā klusas ēnas, un nekas viņu pētīga- jiem skatieniem nepalika apslēpts. Dažreiz — kā no zemes izlīdis — parādījās visuresošais Vilfrēds un lika pie darba arī Kārtības Grupu, cenzdamies pārvērst to par dižu notikumu, kas apliecina absolūti visu salinieku vienlīdzību un mērķa kopību.

Bet Zvēru cilvēki un nežēlastībā kritušie Numuri par to tikai nicinoši smīkņāja, un Kārtības Grupas ļaudis jau arī, tiklīdz Vilfrēds bija aizgājis prom, smīnēdami meta darbam mieru.

Marks, kurš vadīja ballistas būvdarbus, visu redzēja un klusībā kā lūgšanu atkārtoja: mums jāuzbūvē ballista, mums jāuzbūvē ballista, neko citu pašlaik es negribu ne redzēt, ne dzirdēt.

Zvēru cilvēki savam vadonim bija pieteikuši boikotu — rīkojumus izpildīja, taču neviens ar viņu nerunāja.

Kad satumsa, darbi tika pārtraukti, un salinieki vilkās uz savām būdām, izkāra žāvēties slapjās un no- vārtītās drēbes, nokrita zāles guļvietās un murgainā miegā pavadīja nakti. Līdz ar pirmo gaismiņu Kārtības Grupas cilvēki rībināja pie durvīm un dzina uz darbu.

No oranžās mājiņas, kura bija iekārtota vislabāk, Vilfrēds patrenca Arvikolu un Mustelu un apmetās tajā pats. Tur katru vakaru uz apspriedi sanāca Glābšanas Padome.

Dienā Glābšanas Padomes locekļi ēda kopā ar visiem trūcīgo devu, vakarā pielika pilnu vēderu. Marks bija pārliecināts, ka arī pārējie salinieki dabū tāpat pieēsties, jo viņi Padomē bija izlēmuši, ka reizi diennaktī jāpaēd kārtīgi, bet pavārs Bebrs, nozvērinājis Marku klusēt, izstāstīja, kā ir patiesībā: pirms ikvakara sapulces slepus atnākot Trešais un Devītais, pievācot no vakariņām, ko un cik gribot, bet atlikumu Bebrs sadalot strādniekiem, kaut arī dažreiz esot kauns pat dalīt, un tad viņš pieliekot klāt no neaizskaramās rezerves.

Ieradies Vilfrēda rezidencē, Marks tik tikko spēja savaldīties, ieraudzījis, ka trešais un Devītais, šmakstinādami kā lopiņi, ar koka karotēm stampā iekšā konservētās pupiņas un vairākas citas bundžas — jau atvērtas — gaida savu kārtu.

—   Tu patiešām nekā nezināji, vadoni Mark? — Vilfrēds patiesi brīnījās. — Tu taču pats arī ēdi ar lielu apetīti.

—   Mēs nolēmām, ka reizi dienā visi kārtīgi paēdis. — Marks žņaudzīja dūres, un Numuri nīgri nolika karotes.

—    Jā, tā mēs nolēmām, — rāmi piekrita Vilfrēds. — Taču ko lai dara? Lēmumu jau ēst nevar, bet pārtikas tik daudz nav, lai pietiktu visiem. Un mēs jau vainīgi neesam, ka upe saindēta ar ķimikālijām un zivju…

—    Tad jādala vienlīdzīgi, — Marks pārtrauca.

—    Tas nebūs taisnīgi, vadoni, — Vilfrēds maigi iebilda. — Glābšanas Padomes vadībā top ballista. Padome ir nopelnījusi kārtīgu maltīti.

—     Bet strādā taču viņi! — Marks iekliedzās. — Ar viņu būvēto ballistu arī mēs izglābsimies.

—    Ak, Mark! — Vilfrēds ierunājās kā skolotājs ar skolnieku.

—    Ja mēs nevadītu, viņi nekā neuzbūvētu.

—    Ja nebūtu, kas būvē, tu ar savu vadīšanu varētu apd …

—    Pilnīgi tev piekrītu, ka nekas cits man neatliktu. Taču ir, kas strādā, un tāpēc jābūt, kas vada, un Glābšanas Padome ir svarīgāka par strādātājiem jau tāpēc vien, ka tai pieder vara uz salas, un jebkurš, kas tai pretosies, tiks pasludināts par visu salinieku kopējo ienaidnieku… Jā, jā, tev tas nav pieņemams. Tad saproti citu: mums, Padomei, vienmēr jābūt formā, jo lēmumu pieņemšanā mēs nedrīkstam kļūdīties. Un arī Kārtības Grupai jābūt formā, tāpēc viņiem tiek atdota tā barība, kas mums paliek pāri. Iedomājies tikai — kas notiktu, ja viņi kļūtu par distrofiķiem? Pēkšņi ballistas būvētāji sadumposies — un nebūs, kas aizstāv Padomi un dumpi apspiež.

Mums jāuzbūvē ballista, Marks stingri pie sevis atkārtoja, mums jāuzbūvē ballista.

—    Kā redzu, tev šāda pārtikas sadale nepatīk, — Vilfrēds ar nožēlu turpināja. — Nu ko, tu esi vadonis. Tava griba ir likums. No šī brīža lai pārtikas normas visiem būtu vienādas!

Un viņš atņēma Trešajam un Devītajam konservētās pupiņas.

Tā arī notika. Tagad arī Marks sāka just pastāvīgu izsalkumu. Vienīgi Vilfrēds un viņa Numuri rija tāpat, tikai slepus. Nabaga Bebru Vilfrēds tā iebiedēja, ka turpmāk tas savu mēli uzraudzīja tikpat kā šoferis stūri…

Ballista būvējās lēni, negribīgi; salinieku sirdis nebija pie darba. Nevērīgā vienaldzībā bieži tika pieļautas kļūdas.

Te kādu dienu Timidam uzdeva nervi.

Iespiedzies, zaķalūpu atšāvis, viņš paķēra cirvi un metās cirst ballistu.

Viņu tūdaļ sagrāba Kārtības Grupas ļaudis un aizvāca. Pret nakti Zaķis atgriezās savā būdā kluss un nerunīgs, ierāvās kaktā un uz biedru jautājumiem neatbildēja..,

Tieši tāds pats kādudien pārnāca arī Briedis Kervids.

Marks sāpīgi pārdzīvoja Zvēru cilvēku boikotu, kaut arī ārēji to neizrādīja, kļuva vienīgi sarkastiskāks un rupjāks.

Reiz izmisis pasūdzējās Nikteram.

—    Viņi uz tevi nāvīgi apvainojušies, Mark, — tas nomākts atteica. — Tu esot viņus nodevis, apķēzījis svētākās jūtas, apgānījis ideālus, uz kuriem viņi tiekušies. Taču neņem to pārāk galvā. Ar mums, Zvēru cilvēkiem, jau vienmēr tā ir bijis — prāti šaudās kā vēja rādītāji, un pilnīgi iespējams, ka vienā jaukā brīdī spirgts vējš atkal pūtīs tavās burās.

—    Es ticu, — Marks sacīja, juzdams, ka arī Jenotsuns pret viņu kļuvis visai atturīgs.

Vienīgi Vilfrēds dzīvespriecīgi skandināja: «Kā vēlies, Mark, tava griba mums ir likums!» — vai arī: «Tā teica vadonis Marks, un viņa pavēle mums ir likums!»

Bet Marks klusībā atkārtoja, mums jāuzbūvē ballista, mums jātiek projām no salas — un tad atkal viss būs tāpat kā agrāk; tas ir vienīgais, ko es zinu — un nekā cita zināt negribu…

—    Nesaki, nesaki, Mirdziņ! — Vilhelmīne ievaimanājās un vilka prom draudzeni. — Viņš mūs abas nomaitās.

—    Liecies mierā, Vilhelmīn! — Mirdza atkliedza un izrāvās. — Jā, jā, jūs iznīcinājāt tiltu un ballistu!

—    Ko? — Marks neviļus iesmējās.

—    Pārcirtāt tilta troses un sadedzinājāt ballistu.

—    Tā visi runā ne jau pirmo dienu, — Vilhelmīne sāka raudāt. — Tikai katrs baidās jums to atklāti pateikt, vienīgi Mirdzai pietika drosmes… Lūdzu, lūdzu, dariet šeit, ko gribat, tikai atlaidiet mūs ar bērniem.

Marks galīgi apstulba.

—    Visi runā? — Mirdza nelabi pasmīnēja. — Ja runātu, tā priekš viņa nebūtu nelaime, gan jau viņš prastu viņiem aizbāzt mutes. Priekš viņa briesmīgākais ir tas, ka skaļi nerunā, bet visi tā domāl

Marka galvu pārņēma tik stindzinošs aukstums, ka ausīs sāka džinkstēt, un viņš sajuta, kā deniņos dobji aizpulsē asinis.

Un tas tumsas okeāns, ko Marks neskaidri juta viļņojam būdā tonakt, kad Vilfrēds bija ieradies ar miera piedāvājumu, tas šķietamais bezdibenis, gar kuru viņa domās kā akli bija klīduši Zvēru cilvēki, tā torņa virsotne, no kuras viņš iztēlē bija kritis, pēkšņi kļuva par kaut ko ļoti konkrētu.

Instinktīvi pieķēris pie dunča, Marks cauri bērzu birzij metās uz upmalu.

Tur salinieki jau bija iekurinājuši trīs ugunskurus, kuru vidū slējās ballistas karkass, kas izskatījās kā aizvēsturiska briesmoņa skelets, kroplīgs un pretīgs, baisms un nīstams, it kā tajā būtu iemiesojušās salinieku domas, ar kādām viņi ballistu būvēja.

Izrāvis dunci, Marks skrēja uz smilšu sēri, taču ceļu viņam aizšķērsoja Devītais, Vienpadsmitais un Astotais.

Marks ietriecās viņos kā regbija spēlētājs, kuram šai mirklī dzīvības vai nāves jautājums ir nokļūt ar bumbu vai dunci līdz vārtu līnijai, aiz kuras stāv Vilfrēds un tam blakus ar nūju rokā sakucies nīkst Lapsa Vulpo, tikt līdz šai līnijai, kur ir visas cerības zaudēto atgūt un spēli uzvarēt, bet sešas rokas jau nikni sagrābj Marku, viņš izmisīgi raujas laukā, priekšā redzēdams vienīgi Vilfrēda bālo seju ar kroplīgajiem vaibstiem un kumpo degunu, kas sašķobīta bailēs un dzīvnieciskā naidā, seju, līdz kurai viņam jāaiztiecas, un tad,., un tad viņš zinās, ko darīt, viņš jau to zina tagad,,, bet no aizmugures virsū uzkrīt vēl Trešais un Pirmais; aplipuši ap Marku, Numuri gāžas gar zemi, noraudami viņu sev līdzi, aizlauž rokas aiz muguras un atņem dunci, un tad uzrauj kājās; klāt nesteidzīgi pienāk Vilfrēds; viņš jau ir atguvies, ironiski smaida.

—    Tu… tu… — gārdz Marks, nerazdams pietiekami stiprus vārdus. — Tu… tu…

—    Es? — Vilfrēds iesmejas. — Es joprojām esmu tavā pusē, joprojām tavs sabiedrotais, tikai diemžēl palicis vienīgais, pārējie ir pret tevi, viņi tevi ienīst — un tieši Zvēru cilvēki — visvairāk.

Un Vilfrēds pamāja Vulpo.

Lapsas acis bija šausmu pilnas, seja savilkusies žēlastību lūdzošā grimasē, augums locījās kā ūdenszāle, bet rokas žņaudzīja nūju.

—    Nu, tārps! — Vilfrēds iešņāca viņam ausī; Vulpo aizžmiedza acis, atvēzējās un sita Markam.

Nūja noslīdēja gar galvu, nobrāzdama vaigu, un trāpīja pa plecu, taču sāpju sajūta palika it kā ārpus Marka apziņas.

Vulpo nometa nūju un īdēdams kāpās atpakaļ.

—    Salinieki! — Vilfrēds skaļi ieķērcās. — Nāciet visi šurp, steidzieties žiglāk! Reiz noziegumiem jādara gals un vainīgie jāvelk ugunskuru gaismā!

Arī Marks kliedza:

—    Neticiet plikpaurim! Atjēdzieties! Viņš grib jūsu bojāeju! Tas ir viņš, kas iznīcināja tiltu un ballistu!

Kārtības Grupa aizrāva Marku pie ballistas karkasa un piesēja pie tā. Trešais ar lupatu vīkšķi aizbāza Markam muti.

Pie ballistas sāka pulcēties salinieki.

Kārtības Grupas cilvēki viņus izvietoja puslokā. Puišeļiem lika nostāties iekšpusē, lai viņi varētu labāk saredzēt visu salinieku ienaidnieku, šo briesmīgo sumpurni, kas tagad beidzot atklāts un sagūstīts, stingri piesiets pie ballistas, kam arī mute aizbāzta, lai šis nevarētu no jauna aizdziedāt visiem ausis.

Ugunskuros piemeta malku; tie gaiši uzliesmoja.

Marks satriekts raudzījās Zvēru cilvēku pelnu pelēkajās sejās, kas ugunskuru gaismā izplaiksnījās tik nejēdzīgas un riebīgas; kādreiz tik spilgtās un krāsainās drēbes bija pārvērtušās netīrās skrandās, frizūras sapluinītas kā vecas grīdu sukas…

Nežēlastībā kritušie Numuri stāvēja galvas nokāruši un vienaldzīgi.

Zēnos bija jaušams aizvainojums un dusmas, kā citādi — brīvības laiks beidzies, atkal viņus dresē Numuri.

Vilfrēds pārlaida visiem gavilējošu skatienu, un nevilšs smaids pārslīdēja vaigam; tas bija puišeļa smaids, kurš nostādījis ierindā plastmasas zaldātiņus un indiāņus un tikai nupat ieraudzījis, cik varena un brīnišķīga aina paveras kopumā, un sirds nodreb priekā, ka viņš ir pilntiesīgs pavēlnieks pār šo paša radīto pasauli.,.

Salinieki stāvēja drūmi kā sēru mītiņā.

Laimīgā zēna vaibsti Vilfrēda sejā apdzisa un sacietēja zaļganpelēkā maskā, viņa garais un kārnais augums saspringa, it kā pieņemdams plēsoņas veidolu. Tad sejā iezīmējās sašutums, dusmas, aizvainojums.

Vilfrēds pacēla roku. Duncis liesmu atspīdumā iemirdzējās sarkans, itin kā būtu iemērkts asinīs. Viņš norādīja uz Marku un spalgi iesaucās.

— Tas ir viņa duncis! Jūs ikviens to pazīstat — pārāk bieži jau nu viņš to vicinājis. Viņš mēģināja mani nogalināt, kad uzzināja, ka esmu izdibinājis, kas īsti vainīgs tilta un ballistas bojāejā. Daži no jums redzēja, kā viņš man uzbruka, un, ja nebūtu Kārtības Grupas, es jau gulētu auksts… Nē, salinieki, es neesmu paraugjēriņš, nē! — Vilfrēda balss sašutumā un aizvainojumā ietrīsējās. — Bet nekad neesmu bijis arī zemisks nelietis un pēdīgais cūka kā tas tur! Viņš varēja jums sajaukt galvu, mani, Trešo, Devīto nepamatoti apmelot un padzīt tieši tāpēc, ka mēs kādā brīdī bijām palikuši vienīgie, kas drosmīgi un atklāti stāvējām viņam pretim… Bet tirānam vajadzīga publika, kas ļautu sevi tiranizēt, un, kamēr viņš vēl nav pietiekami spēcīgs, lai visus mierīgi mīdītu kājām, viņam ir jāizliekas. Un šitais izlikās itin veiksmīgi. Tēloja labiņo, godīgo, cēlo, augstsirdīgo, padomājiet vien, viņš taču uzlika tabu noziegumu vaininieku meklēšanai … — Te Vilfrēdam aizžņaudzās balss, viņš pakratīja dūri uz Marka pusi, un salinieku bariņš iemur- dējās, tikai nebija skaidrs, ko tas nozīmē.

Devītais pasniedza oratoram konservu bundžu ar ūdeni, tas padzērās un turpināja:

—   Ja būtu uzsākta izmeklēšana, tā agri vai vēlu būtu novedusi pie viņa un viņa rokaspuišiem! Jā, jā, jūs nepārklausījāties! Pie mīļā vadonīša Marka un viņa pakalpiņiem… Par viņa kompanjoniem vēlāk. Tagad par viņu pašu.

Marks raustīja virves, izmisīgi cenzdamies atbrīvoties, pūlējās ar mēli izgrūst no mutes lupatu vīkšķi. Trešais, kas ar vienu aci viņu modri vēroja, piegāja klāt un iegrūda vīkšķi vēl dziļāk, nošņākdams:

—    Se, būdā, suns!

Bet Vilfrēds vēl arvien klaigāja, rādīdams gan uz Marku, gan vērsdamies pie Zvēru cilvēkiem, gan nežēlastībā kritušajiem Numuriem, ar līdzjūtīgu vārdu pieminēja arī nabaga «kurkuļus», mazās dzīvībiņas, kuras tirāns nolēmis bada nāvei, lai tikai apmierinātu savu patoloģisko varaskāri, lai mēģinātu īstenot dzīvē savas ārprātīgās fantāzijas. Un šim maniakam izdevies apvest visus ap stūri, un Vilfrēdu pārņemot šausmas jau no domas vien, kas šeit notiktu, ja uz pasaules nebūtu viņa, kā arī varonīgo Trešā un Devītā.

—   Es nestāstīšu, kas te notika! — Vilfrēds, siekalām šļakstot, eksaltēti kliedza. — Jā, es nestāstīšu, to jūs redzējāt paši!

Un tomēr viņš stāstīja, visu sagrozīdams un nomelnodams Marku, viņš, mesija, kurš atnācis glābt saliniekus.

—    Bet kāpēc es runāju viens pats? Te ir arī citi, kam šis tas svarīgs pasakāms.

Devītais sagrāba aiz pleca Lapsu Vulpo, kas bija slēpies Vilfrēdam aiz muguras, un izgrūda pūļa priekšā.

Lapsa saminstinājās, sāka kāpties atpakaļ un nevarēja dabūt pār lūpām ne vārda.

Devītais no jauna iegrūda viņu gaismas lokā, bet Vilfrēds līdzjūtīgi teica:

—   Nebaidies, Vulpo, nebaidies! Neviens tev nekā ļauna nedarīs, jo tu jau nemaz īsti vainīgs neesi, tevi piespieda tas tur, kuru mēs ar kopīgiem spēkiem nu esam pie veikuši, un tev vairs nav jābaidās. Tu esi kļuvis brīvs un vari stāstīt patiesību.

—    Es sadedzināju ballistu… — Vulpo izmocīja.

Salinieki klusēja, bet maisam gals nu bija vaļā —•

un pāri Vulpo drebošajām lūpām sāka velties vārdi:

—    Es paņēmu no noliktavas petrolejas kannu. Es miglā aizzagos pie ballistas un aplēju. Es aizdedzināju ballistu un aizmuku. Viņš pierunāja dedzināt! Viņš pavēlēja dedzināt! Viņš draudēja un piespieda dedzināt!

—    Sauc vārdā! — Vilfrēds uzkliedza.

—    M-marks … Marks. Marks! Marks!!!

Devītais parāva Vulpo atpakaļ, un tas elsodams aizlīda Vilfrēdam aiz muguras.

—    Netiesāsim viņu! — Vilfrēds sagrauzts teica. — Ikviens no jums varēja nokļūt Vulpo vietā, un ikvienu Marks būtu piespiedis.

Tad ugunskuru gaismā izgāja Jenotsuns Nikters. Viņa vasarraibumainā seja un apaļās acis bija mierīgas.

—    Tilta troses pārcirtām mēs ar Marku, — Jenotsuns lietišķi sacīja. — Viņš mani piespieda. Viss notika tāpat kā ar Vulpo. Un stāvoklis salā bija izveidojies tāds, ka es neiedrošinājos nepaklausīt.

To pateicis, Nikters droši paraudzījās Markam acīs un turpināja:

—    Vai ne, Mark? Mēs esam diezgan daudz par visu ko runājuši. Bet tu nekad neesi mani sapratis, nekad. Tevī bija nesaskaņa starp to, ko tu gribi, un to, kā tu to gribi panākt. Tāpēc man ari nācās pārcirst tilta troses.

Marks rūgti nodomāja: un tomēr tev nav taisnība, tavs ceļš nav patiesais ceļš!

Devītais pa to laiku atsedza ar zariem nomaskēto akmeņu kaudzi. Numuri ņēma dūres lieluma akmeņus un izdalīja katram saliniekam pa diviem.

Bet Nikters tik runāja:

—     …esam bijuši akli… neesam pamanījuši… nereālas, slimīgas iedomas … vēlmes, mērķi un ideāli… viņš mums šķita spēcīgs, drosmīgs, enerģisks… viņš likās kā dzimis, lai mēs varētu viņam sekot. To, ka viņš ir slims, mēs sajūsmā un pacilātībā nemaz…

—    Ko tu muldi! — Vilfrēds iekliedzās. — Viņš ir veselāks par veselu, kaut katrs tāds būtu!

It kā viņu nedzirdējis, Nikters ietiepīgi turpināja: Mēs paši esam vainīgi, ka varu nodevām Marka, slima cilvēka, rokās. Ari no Marka nevar prasīt, lai viņš atbildētu par savu rīcību, jo vainīgi esam mēs visi…

—    Apklusti! — Vilfrēds uzbrēca. — Marks ir ļaunuma iemiesojums, un mēs nupat visi par to pārliecinājāmies. Kāda tur slimība?! Vai tu esi ārsts? TiK daudz cilvēku nolēmis bojāejai — un izrādās, ka to izdarījis slims cilvēks? Nu nē! Viņa vaina ir pierādīta, un viņam jāsaņem sods!

—    Viņš ir slims, — Jenotsuns ietiepīgi atkārtoja.

—     Un vainīgi esam mēs visi, arī tu, Vilfrēd, ka labprātīgi lāvām viņam būt mūsu vadonim.

—    Muti ciet, Jenotsuni! — nokrāca Vilfrēds. — Salinieki! Lūk, jūsu priekšā ienaidnieks. Lai salinieku taisnīgās dusmas nāk pār viņu! Brāli un māsas, raidiet šajā elles izdzimumā akmeņus! Lai tie līdzīgi meteoriem kā debesu sodība nāk pār nelieša galvu! Sagatavoties! Viens, divi…

Te Vilfrēds aprāvās.

Izņemot Trešo un Devīto, neviens nebija atvēzējies, pat pārējie Kārtības Grupas cilvēki minstinājās.

No tumsas atskanēja nedrošas balsis:

—    Tas nav taisnīgi…

—    Viņš ir slims …

—    Lai viņš paliek dzīvs..,

Iestājās klusums.

—    Labi, — Vilfrēds beidzot teica apdzisušā balsī.

—     Tā kā viņa slimība ir bīstama apkārtējiem, viņš ieslogāms šķūnī un modri apsargājams. Tad es esmu ar mieru, ka viņš ir slims.

Par atbildi atskanēja piekrītoša murdoņa. Salinieki atviegloti nometa akmeņus un izklīda.

Kārtības Grupas cilvēki atsēja Marku no ballistas un aizstiepa uz apmetni.

Nikters galīgi iztukšots pievilkās pie upes un blenza krāčainajā straumē, kas putodama šķīda pāri asajām radzēm, tumsas spēku apburta un salinieku nolādēta.

Pi^ Niktera klusiem soļiem pienāca Vilfrēds.

—    Jenotsuni, Jenotsuni, — viņš ļauni teica tādā kā dziedošā balsī. — Tu uzdrīksties pārāk daudz! Tu esi redzējis, kā smilkst lapsas, kā kliedz brieži, kā spiedz zaķi, kā meža zvēri, astes ierāvuši, lien uz vēderiem. Bet vai tev nav ienācis prātā, ka vienbrīd var sākt ģērēt jenotsuņus un viņu ādas kārt žāvēties saulē citiem par pamācību un biedināšanu?

XXI

Kosma kuģis ar Džīnu un Ingu uz borta joņoja Visuma plašumos kā Klīstošais Holandietis jūru un okeānu klaidos.

Taču reiz, uzmetis acis lokatoram, Ingus ieraudzīja mirdzošu punktu tai vietā, kur bija atradusies Zeme. Sākumā likās, ka sabojājusies aparatūra vai arī viņi redz halucinācijas. Tad noskaidrojās patiesība: Zeme nebija gājusi bojā. Punduru viedākie un dižākie prāti bija izgudrojuši velnišķīgu triku: kosma kuģa aparatūrā bija ieprogrammēts Zemes bojāejas inscenējums, lai nevienam pundurim nemūžam neienāktu prātā pat doma kādreiz atgriezties uz Zemes. Kuģim lidojot nevis uz Tau-Sigma galaktiku, bet pavisam citā virzienā, U viltība atklājās.

Un tā sudrabainais cigārs, liesmodams kā lāpa, nosēdās tuksnešainā līdzenumā, kurā auga kaktusi un dzeloņkrūmi.

Dzinēji apklusa, atvērās lūka. Nolaidās traps.

Ingus un Džīna nokāpa lejā un, tiklīdz kājas skāra fcemi, sabruka.

Nespēdami Izteikt ne vārda, viņi gulēja, cieši piē- Bpiedušies pie zemes, līdz juta, ka atgriežas spēks kā senajā teiksmā par dieves Gējas dēlu Anteju.

•— Mums jāatrod Marks! — Ingus beidzot sacīja.

—    Jā, mīļais, — Džīna pieglaudās viņam pie pleca.

Un tad abi vienlaikus atcerējās Marvīnu — un tikai

tagad visā pilnībā izjuta notikušā traģiskumu.

Kad kosma kuģis bija izrāvies no zaļās planētas pievilkšanas spēka, viņi ekrānā ieraudzīja sirmgalvi, kurš nu jau bija pārvērties dzirksteļojošā brīnumsvecītē. TobrM abi sajuta tikai vieglu žēlumu, jo savu nākotni nespēja iedomāties labāku. Dvēseles dziļumos viņi apjauta, ka vēlreiz cerēt uz brīnumu ir velti. Visuma plašumos agri vai vēlu viņus gaida bojāeja, un varbūt tā ir pat laime — izdzirksteļot kā brīnumsvecītei, kaut acumirkli izgaismojot kosmosa melno bezgalību un izglābjot dzīvību citiem.

—    Mums paliks atmiņas, — Ingus sacīja aizžņaugtā balsī. — Kamēr vien būsim dzīvi, viņš būs kopā ar mums.

2?0

Džīna pamāja, tad teica:

—    Es Marvīnu mīlēju. Lai arī cik neciešams viņš dažkārt kļuva, es viņu vienalga mīlēju…

—    Tagad mums jāiet, Džīn! — Ingus sacīja un palīdzēja meitenei piecelties.

Visapkārt līdz pat horizontam pletās tuksnešains apvidus. Viss bija izkaltis. Zilā debess likās dzeltenīga.

Viņi gāja projām.

Džīna vēl pēdējo reizi atskatījās uz kosma kuģi un piepeši satvēra Ingus roku:

—    Paskaties, kas tur kūņojas pie trapa!

Viņi metās atpakaļ.

Uz trapa apakšējā pakāpiena sēdēja punduris Verituss un, skaļi šmakstinādams, tiesāja desmaizi. Ap kaklu viņam bija aplikta virves cilpa, kuras gals nokarājās līdz zemei.

—    Tas esi tu, Veritus! — Ingus neticīgi iesaucās.

—    Nē, tas ir mans gars! — punduris atsaucās, un viņa krunkainajā sejā pavīdēja atvieglojums. — Beidzot! Es jau trīs dienas klīstu starp šiem nolādētajiem adataugiem, meklēdams kādu saprātīgu būtni, kurai varētu izstāstīt to, kas nedrīkst palikt neizstāstīts. Un tieši jūs esat pirmie deģener… pirmie cilvēki, kurus sastopu. Esmu ļoti priecīgs. 2ēl, ka nevaru piedāvāt desmaizi — tā, ko ēdu, ir pēdējā.

—    Paldies, mēs jau esam ieturējušies, — Džīna centās runāt laipni. — Bet tu taču aizceļoji uz Tau-Sigmu!

—    Tas bija pirms miljons gadiem, skuķīt! — Verituss atteica un atbīdīja uz pakauša «Tallinn» sporta cepurīti. — Kā redzat, no Tau-Sigmas esmu atgriezies.

—    Un tur tu atradi, ko meklēji? — Ingus cerīgi ievaicājās.

—    Zini ko, draugs, — Verituss svarīgi teica, — velns lai mani parauj, ja kāds jebkur zina, kāda izskatās Brīvība vai Vienlīdzība, Brālība, Patiesība vai Laime! Kas vienā vietā tiek saukts, teiksim, par Brīvību, no otras vietas raugoties, šķiet ņirgāšanās par to.

—    Mums jāiet, Ingu, — Džīna neskanīgi teica, un punduris satrūkās.

—    Pagaidiet! — viņš lūdzoši iesaucās. — Es pastāstīšu, kā man klājās. Vismaz jums abiem tas jāzina, jāatceras, jāpastāsta citiem, lai šīs zināšanas neietu zudumā.

—    Kādēļ tu nevari uzrakstīt? — Ingus vaicāja.

—   Man tam neatliks laika, — Verituss svarīgi sacīja un sakārtoja ap kaklu aplikto cilpu.

—    O! — Ingus satrūcies izdvesa.

—   Nepievērs uzmanību sīkumiem, kuru jēga vismaz pagaidām tev nav saprotama. Lūdzu, piesēdiet!

Puisis un meitene paklausīja un nometās smiltīs pie pundura kājām.

—   Es pundurus biju turējis vismaz uz pusi par tik gudriem, par kādiem mēs paši sevi uzskatījām, taču smagi vīlos, — punduris iesāka. — Aizlido, ieraugi, apjēdz — un tad jūties tikpat kā ar pakaļu uz ledus nokritis, tikai neslīd. Gadu tūkstošu gaitā mēs savu pirmdzimteni bijām idealizējuši. Katra paaudze objektīvajām ziņām kaut ko piefantazēja klāt — un vienmēr jau to skaistāko —, līdz Tau-Sigma mūsu priekšstatos pārvērtās par kaut ko absolūti ideālu… Taču tur nebija neviena taras punkta, mani mījie, neviena paša.

Pundura acīs iemirdzējās asaras, un viņš paspēra ar kāju maišeli, kurā iedžinkstējās tukšās pudeles.

—   Tu bez taras punktiem dzīvot nevari? — Džīnas tumšās acis naidīgi iezibējās.

—   Es to saku pārnestā nozīmē, — punduris paskaidroja. — Kā tu vari zināt, kas ir taras punkts, ja šķidrumu iepilda vienreizējas lietošanas pudelēs? Kā tu vari zināt, kas ir brīvība, ja nav nebrīvības, ar ko salīdzināt? Kāpēc cilvēki nekad nerunā par to, kas viņiem ir, bet vienmēr tikai par to, kā viņiem trūkst?… Vispār jau Tau-Sigma ir brīnišķīga planēta. Tieši kā radīta punduriem, lai tie varētu justies vareni. Diametrs — apmēram kā no Rīgas līdz Vecāķiem. Turklāt salīdzinājumā ar Zemi mūsu senčiem bijis fantastiski augsts zinātnes un tehnikas līmenis. Taču no tā pāri palikusi tikai ēna, jo viņus bija pārņēmusi šī idiotiskā vēlme aizceļot, viņi tajā bija sākuši saskatīt savas eksistences jēgu. Iedomājieties šo ārprātu: visa punduru civilizācija ir radusies tikai tāpēc, lai galarezultātā aizceļotu. Šī nenormālība bija kļuvusi par viņu reliģiju un ideoloģiju! — Verituss riebumā nospļāvās. — Himnas dziedādami, mūsu senči sūtīja Visumā izlūkzondes, laida tik ilgi, kamēr planēta Tau- Sigma sašķēlās divās nometnēs: viena uzskatīja, ka zondes jāsūtot plānveidīgi, otra domāja, ka jāvado- ties pēc pragmatiskiem principiem. Kā apliecina turpmākais, stulbas bijušas abas puses, jo zondes nevaid jadzēja sūtīt vispār. Kultūra un sadzīve pagrima, jo visa uzmanība tika pievērsta vienīgi zonžu un kosma kuģu pilnveidošanai. Drausmīgos tempos attīstījās militārā tehnika, jo abas nometnes naidojās, kaut arī katra apgalvoja, ka bruņojoties tikai aizsardzības nolūkos. Ekstensīvā saimniekošanas forma visu noplicināja un saindēja, punduri jau sāka staigāt skafandros un gāzmaskās, jo arī atmosfēra bija sagānīta. Skaidrs, ka viss būtu beidzies ar kodolkatastrofu un punduru civilizācijas bojāeju, taču te iejaucās gadījums — kādu dienu līdz Tau-Sigmai atlidoja signāls, ka atrasta dzīvošanai derīga planēta, kuru punduri vēlāk arī nosauca par Zemi.

—    Un kurai nometnei tad bija taisnība? — Ingus vaicāja. — Vai tās zondes galu galā bija jāsūta plānveidīgi vai pragmatiski?

•— Kāda tam nozīme, muļķais! — punduris atcirta.

—     Vienā jaukā dienā viņi izceļoja visi… Un tad Saules radiācija… un punduri uz Zemes deģene… — Verituss aprāvās un nosmējās. — Nu, es jau jums reiz stāstīju, kas ar viņiem notika un par ko, izņemot vienu atzaru, viņi pārvērtās.

—    Ingu, ejam projām, — Džīna nobālusi teica.

—    Mums nav pa ceļam ar šo augstprātīgo nekauņu, kurš, kā būtu teicis Marvīns, savā nabadzībā ir iedzēris par rubli, bet ālējas par veselu kvartu.

Punduris sāpēs nošķobīja krunkaino seju, viņa vecīgo acu skatiens kļuva skumjš, un viņš teica:

—    Tev taisnība, meitenīt… Mans lepnums ir sadragāts, mana augstprātība ir satriekta, mana lielība guļ putekļos kā senā diženuma drupas uz Tau-Sigmas, pa kurām mēs klīdām kā ekskursanti visu aizmirstā kapsētā, kur uzraksti uz pieminekļiem izdzisuši, arī nav vairs starp dzīvajiem neviena, kas zinātu ko paskaidrot. Vienīgais, ko mēs sajēdzām — un arī tad ar baismīgo piepūli —, kā jāsaved daudzmaz kārtībā mākslīgās pārtikas ražošanas automātika…

—    Nenovirzies no tēmas, punduri, — Džīna iejaucās, — un stāsti to, kas interesē Ingu!

—     Par tādu īpašību kā līdzjūtība tu laikam pat dzirdējusi neesi, sievišķi, — Verituss piezīmēja. — Labi. Tad nu man jāsaka, ka uz Tau-Sigmas bija vēl trakāk nekā uz Zemes. Tur nebija vispār nekā. Ne Brīvības, ne Nebrīvības, ne Patiesības, ne Nepatiesības, ne Laimes, ne Nelaimes, ne Vienlīdzības, ne Nevienlīdzības, ne Brālības, ne Ienaida, jo nevienam pēc tā nebija nekādas vajadzības. Mēs tur veģetējām kā vienšūnas organismi, regulāri ieņemdami mākslīgu barību bez garšas un smaržas, un par mūsu reliģiju kļuva nostalģija pēc bojā gājušās Zemes… Reiz kādā oranžā naktī, kad jau sāka aust violets rīts, es bezmiegā klaiņoju apkārt un izdzirdu kādā mājas graustā spēlējam gramofonu. Kā slims stāvēju pie izsistā loga un vēroju, kā Jēkabs un Suzanna šūpojas atpūtas krēslos, raugās akvareļos ar Zemes ainavām un liegi smaida, bet skrapstošajā skaņuplatē kāds dzied:

«Laivā šai klusajā naktī Lejup pa straumi es slīdu. Saudzīgi iešalcas vējiņš, Noglauzdams piekrastes zāli. Pamalē sudraba gaismu Mēness lej, svinīgi spīdot.»

Man gribējās gaudot līdzi kā sunim. Ja nav nekā, tad lai arī nav nekā! Jo tās ideālās kategorijas, kuras es fanātiski biju meklējis visu mūžu, acīmredzot nav atrodamas nekur. Dzīvībai manās acīs vairs nebija nekādas nozīmes. Lai par manu zārku kļūst kosma kuģis, es nolēmu. Uz Tau-Sigmas nevēlējos palikt pat miris. Es uzmeklēju izgāztuvē vienu no kuģiem, ar kuriem mēs bijām ieradušies, savedu kārtībā un aizlidoju. Un tad kādu dienu…

—    Tu lokatorā ieraudzīji mazu, zilu punktu! — Ingus priecīgs iesaucās.

—    Jā, to es ieraudzīju gan, — Verituss apstiprināja, nemaz nebūdams izbrīnījies, no kurienes Ingus to zina. — Mūsu gudrie un viedie sirmgalvji bija izspēlējuši viltīgu numuru.

—    Tev vajadzēja atgriezties uz Tau-Sigmas un tām bada dzeguzēm izstāstīt patiesību, — Džīna dusmīgi sacīja.

Sākumā man galvā iešāvās tieši tāda pati ideja. Bet tad sāku drudžaini domāt: kāpēc gan mūsu gudrie un viedie prāti to neatklāja paši, redzot, cik mēs esam nelaimīgi? Un tad es sapratu, kāpēc viņi bija nolēmuši mūs un arīdzan paši sevi mokām un ciešanām. Mūsu likteņi ir saistīti ar Zemi, bet nākamajām paaudzēm

)

Zeme kļūs tikai par skaistu leģendu, par kādu Zaudēto Paradīzi, un mūsu pēcteči jau būs spējīgi atjaunot un celt no jauna, jo vienīgā reālā dzimtene viņiem būs Tau-Sigma, un punduru civilizācija atkal izplauks krāšņos ziedos.

—    Un atkal sāks sūtīt izlūkzondes, — Džīna piebilda.

—    Pipari tev uz mēles! — Verituss atcirta. — Gan viedie un gudrie prāti parūpēsies, lai tā vairs nenotiktu … Jā, nav stāsta skumjāka ar morālisku metu kā stāsts par punduriem un Tau planētu, — vēl piebilda punduris, kad Džīna piecēlās un sapurināja Ingu.

—    Celies! Mums jāiet.

—    Veritus, varbūt tu nāksi mums līdzi? — Ingus piedāvāja, uzsliedamies kājās.

Punduris zobgalīgi pasmējās:

—    Viss ir pīļu mēsli, dārgais Ingu! Mans mērķis, kuram esmu ziedojis visu dzīvi, bijis iluzors. Nav Visuma bezgalībā tā, ko meklēju. Un es kā vecs filozofisku grāmatu lasītājs un tagadiņ arī praktiķis esmu nācis pie slēdziena: lai tie filozofi muld, ko grib, ja viņiem par to maksā, bet ideālu lietu nemaz nav. Un tas man kā ideālistam ir krahs.

—    Ejam, Ingu! — Džīna satvēra puisi un vilka projām. — Vai tu neredzi, ka viņš ir norakstāms tāpat kā jukušais gleznotājs?

—    Liecies mierā! — Ingus izrāvās. — Ko tu mani pastāvīgi komandē! Arī Marvīnu tu raustīji! Varbūt viņš tieši tāpēc sāka dzert!

—    Kā tev nav kauna! — Džīna iekunkstējās un rāva projām Ingu, kurš vairs nepretojās, tikai pēdējo reizi uzsauca pundurim:

—    Veritus, varbūt tu pārdomāsi un nāksi līdzi?

—    Jā, es iešu, — punduris atsaucās. — Tikai uz pretējo pusi.

Viņš palika sēžam uz trapa pakāpiena, mazs, saku- cies radījums, kurš iztālēm ar raibo «Tallinn» sporta cepurīti galvā atgādināja ziedošu kaktusu.

Kad Džīna un Ingus jau bija pazuduši dzelkšņaugu un agavju biežņā, viņš pakāpās līdz trapa vidum, savilka ciešāk cilpu ap kaklu un virves brīvo galu piesēja pie margām. Tad paskatījās debesīs, kur citā galaktikā neredzama peldēja Tau-Sigma, un, iedomājies, cik varena un laimīga punduru civilizācija tur varbūt mājos pēc tūkstoš gadiem, pārrāpās pāri margām un lēca… Lielā punduru mierinātāja nāve uz visiem laikiem pārvilka svītru viņa meklējumiem.

Bet Ingus un Džīna uz labu laimi vilkās pa tuksnešaino apvidu.

Viņiem virs galvas pletās dzeltenzilas debesis, nežēlīgi svelmē ja saule, pat kaktusu un agavju zaļums bija ieguvis pelēcīgu nokrāsu.

—    Džīn, man nepatika tas striķis, kas bija Veritu- sam ap kaklu, — Ingus ierunājās.

—    Man gan liekas, ka tas būtu pats gudrākais, ko viņš savā mūžā varētu izdarīt.

Ingus klusēja, un punduri viņi vairs nepieminēja.

Pēcpusdienā piepeši sacēlās vētra. Kļuva tumšs. Viesulis grieza smiltis virpuļos. Smalkie graudiņi čirkstēja zobos, grauza acis, līda degunā un kaklā.

Tikpat pēkšņi, kā sākusies, vētra noklusa. Kad ceļotāji spļaudīdamies un klepodami nāca pie sajēgas, viņi apstulba.

Netālu bija apstājusies savāda procesija. Visiem ļaudīm bija sarkanīgi brūna ādas krāsa, melni mati un ērgļa knābjiem līdzīgi deguni. Visi vieglā apģērbā, kas lielāko daļu ķermeņa atstāja kailu. Bet dīvaini — • bagātīgi apkārušies ar zelta rotaslietām.

Procesijas priekšgalā astoņu jaunekļu rokās šūpojās ar krāšņām zelta fazānu un papagaiļu spalvām, dārgakmeņiem un zelta rotājumiem greznots palankīns.

Šim palankīnam sekoja vēl vairāki, taču jau mazāk grezni.

Procesiju veidoja kādi trīs simti cilvēku, no kuriem lielākā daļa bija karavīri.

Visi, izņemot nesējus, krita ceļos un gaudoja, stiepdami rokas pret debesīm:

—    O, Kecalkoatl! O, Kecalkoatl!

Divi vīri ar zelta zižļiem rokās piegāja pie krāšņā palankīna un pašķīra aizsegu.

Ingum un Džīnai mutes pavērās vai līdz ausīm.

No palankīna viņos blenza gleznotāja Bendžo mūlis. Milzenis bija tērpies greznā apmetnī, galvā no zaļām spalvām darināta rota. Viņš bija atkopies un nepavisam neatgādināja to izkāmējušo kaulukambari, kāds iegāja Hellādas freskā. Vaigi ļumēja, blondie mati un bārda noauguši kā mežs.

Bendžo klusēdams raudzījās Džīnā un Ingū, un viņa sejā žēlums jaucās ar tādu kā pretīgumu.

—   Es priecājos tevi redzēt, mana labā roka, — Bendžo beidzot teica. — Tāpat arī tavu piegulētāju. Bet kādi jūs izskatāties?

Tik tiešām — abi ceļotāji bija nožēlojami. Džīnas rozā banānenes pavisam sadilušas un novārtītas, blu- zons — gatavā grīdlupata. Ingus nebija labāks: krose- nes juka laukā, džinsiem viena stara saplēsta no apakšas līdz celim, pelēkais džemperis vienās driskās.

Taču, paraudzījies viņu novājējušajās sejās, Bendžo aprāvās: tie nebija sakauti ļaudis — viņu vaibstos vīdēja apņēmība un spītība, acis izstaroja pasiona- ritāti.

—   Arī mēs priecājamies tevi redzēt, — Ingus saviļņots ieteicās, bet Džīna nicīgi pavīpsnāja.

Tad Bendžo spalgi iekliedzās.

Cilvēki, kas, rokas pret debesīm izstiepuši, tupēja uz ceļiem, pietrūkās kājās un stājās procesijā.

Pie Ingus un Džīnas piesteidzās nesēji ar palankīnu. Abi ceļotāji ierāpās iekšā un ērti iekārtojās mīkstajos spilvenos.

Ieskanējās stabules, iešķindējās zvārguļi, ierībējās bungas, un gājiens devās ceļā.

Bendžo ar žestiem pavēlēja draugu palankīnu nest savam blakus, lai viņi varētu sarunāties.

—   Šitās sarkanādas uzskata, ka viņi nebūt neesot šīs zemes pirmie iedzīvotāji, — viņš sāka stāstīt pārsteigtajam puisim un meitenei. — Sen, sen viņus šurp atvedis dižais dievs Kecalkoatls, devis viņiem likumus un tikumus, bet pats aizceļojis uz zemēm, kur saule riet. Aiziedams viņš paziņojis, ka atgriezīšoties kopā ar draugiem un tad pārvaldīšot Meksikas zemi. Tik daudz man izdevās saprast no viņu žestiem.

—    Un kāda mums par to daļa? — Ingus vaicāja.

—   Tev patiešām nepielec? — Bendžo pikti noprasīja. — Tagad mēs esam atgriezušies. Lūk, tā! Aizgājušie dievi bija ar baltu ādu, blondiem matiem un bārdu. Man ir bārda — es esmu Kecalkoatls. Tev bārdas nav, tikai gaiši mati — tāpēc tu esi mans jaunākais brālis. Bet Džīnu tumšākas ādas krāsas un melno matu pēc uzskata par iezemieti, kas kļuvusi par baltā dieva klātgulētāju, un tāpēc arī pret tevi, Džīn, viņi izturēsies ar dziļu cieņu.

—    Un man laikam tāpēc jājūtas ļoti laimīgai! — meitene atcirta.

—    Tev, Džīn, lieku pie sirds savus emancipētos gājienus piebremzēt, — Bendžo samierinoši sacīja. — Kad tu toreiz mežā iegāzi man pa pauri ar burgundieša pudeli, tas nāca par labu mums abiem — es sāku tevi cienīt, bet tev pārgāja dusmas. Taču pašlaik necieņa pret mani varētu beigties bēdīgi — es tagad tomēr esmu dievs.

—   Labi jau, labi, mērgli, — Džīna atteica un nolika galvu Ingum uz ceļiem.

—    Kurp mēs dodamies, Bendžo? — Ingus vaicāja.

—   Kā — kur? — gleznotājs brīnījās. — Dabiski, ka uz galvaspilsētu Tenočtitlanu, lai no turienes likumīgi pārvaldītu šo zemi.

—    Un gleznošana? Un «spāres acs»? — Ingus pārmetoši ievaicājās.

Bendžo aizgriezās, un no viņa platajām krūtīm izlauzās apspiests vaids. Viņš paslēpās aiz palankīna aizkara.

Palankīni, kurus nesa augstdzimuši acteku jaunekļi, šūpojās Meksikas putekļainajos ceļos. Ik pa laikam mainījās nesēji, un procesija neapstājās ne uz mirkli. Gājienam pa priekšu skrēja trīs vēstneši ar zelta zižļiem, ziņodami priecas vēsti. Ciemu un pilsētiņu ļaudis, procesijai tuvojoties, līksmās izbailēs krita ar sejām ceļmalas putekļos.

Pēc ilgas klusēšanas gleznotājs atkal izrādīja vēlēšanos parunāties ar savu jaunāko brāli, norāva no galvas zaļo spalvu rotājumu, iemeta palankīna kaktā un iekliedzās:

—    Ingu! Tu domā, ka esmu nodevis sevi?! Tu domā, tiklīdz kļuvu par dievu, tūlīt «spāres acs» man pie vienas vietas?

Puisis neatbildēja, taču milzenis viņa acīs šķita saskatījis mēmu pārmetumu.

—   Tu maldies, — viņš rūgti sacīja. — Paklausies, ko es pastāstīšu… Ak, ja tu zinātu, cik laimīgs biju, nokļuvis ilgotajā Hellādā! Mēs ar Arkādiju, atceries, tā sauca ņipro gleznotāju, kas ievārīja visu to putru ar fresku, devāmies uz Pirejas ostu. Nonīkām visu nakti, bet no rīta sākās. Jēzus Marija! Klaigas dažādās valodās, lamāšanās, smirdoņa, netīrība, mušu leģioni, rētaini vergi, nekaunība un uzbāzīga ziņkārība, un, kas pats nomācošākais, tāds ikdienišķums, ka Ar- kašas šķūnī stāstītais par tīro un skaidro Hellādu, miera un harmonijas zemi, cilvēces jaunību, pasaules rītausmu, kad ļaužu sirdis vēl bijušas nevainīgas un ļaunuma neskartas, šķita kā vājprātīgā murgi.

—    Tu taču devies meklēt «spāres aci», — Ingus atgādināja. — Vai tev nebija vienalga, kāda ir Hellāda?

—     It kā jau bija, — Bendžo saviebās. — Tomēr pēc mūsu netīrās pilsēteles gribējās kaut ko skaistu… Vārdu sakot, mēs pārdevām zirgu un abus ēzelīšus. Tāpat uzsitām gaisā tos krāmus, ko večuks tālredzīgi bija licis sastiept freskā. Iedomājies tikai: kāds Atēnu filozofs vairāksolīšanā samaksāja trīs pieaugušu vergu cenu par traktora stūri un startera pedāli, kurus viņš bija nolēmis ziedot Apollona svētnīcai Delfos… Tas nu tā. Lai neradītu aizdomas, es uzdevos par svešzemnieku no tālās Letonijas, par kuru Hellādā diemžēl neviens pat dzirdējis nebija, un teicos ieradies studēt dižo Atēnu mākslu, filozofiju un arhitektūru, taču slepus iztaujāju dažādu tautu ļaudis par «spāres aci». Bet Arkaša… — Bendžo nostenējās un padzērās ar aga- ves sulu saldinātu šokolādi. — Ai, Arkašal Šis biedrs savā ideālajā Hellādā, ko tā bija sargājis no vēsturniekiem, galīgi palaidās. Sapinās ar hetērām, dzēra neatšķaidītu vīnu kā pēdīgais barbars, ātri vien notrieca savu daļu naudiņas un sāka aizņemties no manis, lai tik varētu nodoties visādām izvirtībām, bet par mālēšanu pavisam bija aizmirsis. Tad kādu dienu viņš krodzinieka Tlēpolema tavernā, kur mēs par abiem īrējām lētu istabiņu, atvilka miesās izplūdušu milētieti ar piekabi — trim nepilngadīgām meitenēm un puiku —, paziņodams, ka no šī brīža likteņa un dievu pamestās dvēseles mājos kopā ar mums. Viņš bija sadomājis nodarboties ar organizētu prostitūciju, bet puiku sūtīt zagt. Lūk, kādas sekas ir pagātnes idealizā- Cijai un necieņai pret vēsturniekiem. Es biju sašutis, šķīros no viņa un vairāk saticis neesmu.

—    Un «spāres acs»? — Ingus nepacietīgi ieprasījās.

—     «Spāres acs» nevienam nešķita kaut kas brīnumains, — atbildēja Bendžo. — Viņiem apkārt pašiem bija tik daudz brīnumu un burvestību, turklāt vēl visa viņu dievu kompānija bija apmetusies uz dzīvi pavisam netālu, Olimpa kalna virsotnē, ka neviens ar mani par «spāres aci» pat runāt negribēja — tik prozaiska tā likās..,

Ceļš ievijās mežā, un uz šaurās takas abus palan- kīnus nest blakus vairs nebija iespējams.

Liānu apvīti tūkstošgadīgi koki aizsedza debesis. Palankīni slīdēja cauri zaļganai mūžameža krēslai. Zaros šūpodamies, pērtiķi pavadīja dievu gājienu ar žēliem kliedzieniem. No biezokņu dziļumiem atbalsojās zvēru rēcieni, un putnu dziesmas skanēja vai no katra koka.

—    Beidzot mēs esam divi vien, Ingu! — Džīna atviegloti iesaucās. — Vai tu saproti, kāda nākotne mums paveras?

—    Nē, — Ingus atteica. — Es zinu tikai to, ka mums jāsatiek Marks un Zvēru cilvēki. Tā gribēja arī Marvīns.

—    Nevajag viņa teikto uztvert tik burtiski. Svarīga ir būtība. Ja mēs dodamies uz Tenočtitlanu, lai Bendžo kļūtu par acteku valdnieku, tad acīmredzot Kortess ar saviem konkistadoriem Meksiku vēl nav iekarojis.

—    Kas tev atkal prātā, Džīn?

—    Mīļais, saproti mani pareizi! — meitene kaismi iesaucās. — Hellādā bijusi mirāža, Tau-Sigma tāpat, bet šeit mēs kļūsim laimīgi. Šai brīnišķīgajā zemē mēs paši varēsim veidot savu likteni. Mēs vairs nebūsim bezrūpīgas rotaļlietiņas likteņa vējos. Tu kļūsi par valdnieku, tu ietrieksi konkistaaoru bandas jūrā, un mēs ar šīs zemes ļaudīm veidosim to gaišo nākotni, kurā dzīvo brīvi un laimīgi cilvēki, to gaišo pasauli, uz kuru tiecās Marks un Zvēru cilvēki. Mēs īstenosim dzīvē tos ideālus, par kuriem dzīvi ziedoja Marvīns un daudzi, daudzi citi, kas dzīvojuši pirms mums. Ingu, tev jāizmanto šī iespēja!

Puisis klusēja, tad sacīja:

—    Marvīns runāja, ka pagātnē varot nokļūt nejauši, taču nevarot to pārvērst par līdzekli, lai sasniegtu mūsu mērķus.

—    Ja viņš nonāktu šādā situācijā, tad darītu to pašu, uz ko es aicinu tevi.

—    Viens valdnieks jau acteku tautai ir.

—    Bendžo?! — Džīna gandrīz vai krita histērijā. — Nepiemini šo stulbo, pašpārliecināto, egoistisko un resno tēviņu! Viņš ir norakstīts! Kad mēs viņu satikām meža stigā, tad viņš vēl izstaroja vidēja lieluma pasionaritāti, taču tagad tā ir zudusi. Es taču jūtu. Viņš visu salaidīs grīstē. Ingu, tikai tu un es — mēs abi to varam veikt! Saproti taču, mīļais!

Meitene aizvilka palankīna ieejai priekšā pīto segu un izmisīgi piekļāvās puisim.

Pēc laiciņa dieva jaunākā brāļa palankīns sāka drudžaini šūpoties, taču dižciltīgo nesēju sejas palika vienaldzīgas un aukstas, itin kā būtu akmenī cirstas.

Mežs beidzās. Sākās kalni. Gaiss kļuva vēss un spirdzinošs. Tālumā dūmoja vulkāns Popokatepetls, drīz kļuva redzama otra augstākā Meksikas virsotne — Ištaksiuatlu, kuru klāja mūžīgs sniegs.

Ceļš kļuva platāks, un Bendžo pavēlēja brāļa palankīnu atkal nest blakus savam.

—     Ingu, vai tev nevajadzētu apģērbties? — viņš norūpējies vaicāja.

—    Kas tev par daļu! — Džīna atcirta, kārtodama bluzonu.

Ingus pavīpsnāja un sāka stīvēt mugurā sadriskāto džemperi, bet gleznotājs aizvainoti iesaucās:

—     Tu, Džīn, vari kaut plika tupēt, bet es ļoti šaubos, vai tik dievišķa būtne kā Ingus drīkst saaukstēties un noraut plaušu karsoni — neticas, ka tādi dievi kā mēs ar Ingu varam atļauties slimot tāpat kā mirstīgie.

—    Tā vien šķiet, stulbeni, — Džīna deva pretī, — ka, nokļuvis Tenočtitlanā, tu no tiesas domāsi, ka esi dievs!

—    Pamēģini apjēgt, tu, paklīdene, ka man jāiemiesojas Kecalkoatla iomā! — Bendžo pikti atkliedza.

Ingus nogāza Džīnu spilvenos un aizspieda viņai muti.

—    Tā ir dieva cienīga rīcība, — iesmējās Bendžo un pakasīja padusi. — Klausies tālāk, Ingu! Šķīries no Arkašas, es joprojām turpināju grozīties vienkāršās tautas un svešzemnieku vidū, piesardzīgi iztaujādams par «spāres aci», bet velti. Prastā pūļa gaisotne man beidzot apriebās (tik ļoti tā atgādināja Šauļu uteni), ka es piesitos vienai no Atēnu daudzajām filozofiskajām skolām un sāku nodarboties ar ienesīgu amatiņu, ko mūsu laikā sauktu par maksas lekciju lasīšanu. Manu publisko lasījumu tēma bija glezniecība. Tikai ārkārtīgi uzmanīgi bija jāizvēlas dažādi novirzieni. Kad runa bija par primitīvismu, klasicismu vai sociālistisko

28 t

reālismu, viss bija labi. Bet, piemēram, sirreālisma, kubisma vai abstrakcionisma dēļ pāris reižu dabūju smagi trūkties. Kā tu domā, kāpēc viņiem nepatika arī impresionisms un postimpresionismsV

—    Ja tu to nezini, kā tad es varu zināt! — Ingus teica, atlaizdams meiteni.

—    Lai viņa vienīgi tur muti! — Bendžo piezīmēja, taču Džīna tikai uzmeta gleznotājam nicīgu skatienu, im tas turpināja:

—    Vēlāk viss gan iegāja normālās sliedēs. Kļuvu populārs, mani aicināja viesoties Atēnu aristokrātijas namos, un ap mani izveidojās piekritēju pulciņš no labāko ģimeņu jaunekļiem, kuri piekāva katru, kas uzdrīkstējās runāt man pretim. Tātad, kā redzi, bija radušies visi priekšnoteikumi, lai es mākslā radītu pats savu skolu. Piedod, Ingu! — Bendžo spēji piesita sev pie pieres. — Es novirzos no tēmas. Un tā, kaut arī Bāku ļauties dzīves baudām, tomēr mana ceļazvaigzne allaž palika «spāres acs». Ap to laiku jau biju izdibinājis, ka tā ir IpaŠ3 skatāmais instruments, kuru tikai dažos Ēģiptes tempļos ārkārtīgas slepenības apstākļos no dažādu dzīvnieku redzes orgāniem un slīpētiem kristāliem izgatavo tam speciāli iesvētīti priesteri. Taču mani Atēnu draugi visi kā viens apgalvoja, ka doties uz Ēģipti būtu neprāts. Un es, kas agrāk, ne mirkli nešaubīdamies, būtu pa galvu pa kaklu meties uz Orientu, sāku svārstīties. Jo, raugi, es salīdzināju savu tagadējo sabiedrisko stāvokli un pārticību ar ceļojuma grūtībām un iespējamiem zaudējumiem. Vētras, pirāti, tautu savstarpējais naids, kad nezini pat, kurš ar kuru šai brīdi karo, kas draugi, kas ienaidnieki, tāpat arī briesmas pašā Ēģiptē, jo neviens jau uz paplātes «spāres aci» nepienesīs. Un es noraustījos, jo nu jau man bija, ko zaudēt. Turklāt dažādi lišķi un vēderlīžas, kas vienmēr nez no kurienes uzrodas, tiklīdz cilvēks kļūst bagāts vai ieņem zināmu stāvokli sabiedrībā, pielēja man pilnas ausis ar medu, iestāstīdami, ka es nedrīkstot savu dārgo dzīvību pakļaut briesmām, jo mana ģēnija bojāejas gadījumā Atēnu kultūrā tikšot iecirsts drausmīgs, neaizpildāms robs. Un zini, Ingu, — Bendžo smagi nopūtās, — es tam labprāt arī noticēju.

—    Es taču tev teicu, Ingu! — Džīna nikni pačukstēja, — Viņš ir norakstīts.

— Nopirku četrus vergus, kuriem liku caurām dienām klaiņot pa tirgiem un ostu, kur apgrozās svešzemnieki, un izprašņāt par «spāres aci», — gleznotājs turpināja. — Pašam tam vairs neatlika laika, jo pēc savas skolas radīšanas man tā bija jāaizsargā pret citu skolu uzbrukumiem un savukārt jācenšas iznicināt tās, ar kurām es nevarēju atrast kopīgu valodu… Es labi atceros to nakti. Pārguris atvilkos mājās. Diena bija ļoti noslogota: četras lekcijas, no kurām tikai vienu varēju veltīt mākslai, bet pārējās nācās ziedot kontr- propagandai. Pēcpusdienā es ar saviem sekotājiem no teorijas pārgāju uz praksi. Bija divi kautiņi. Vienā piekāvu kādu tēlnieku, kurš pārliecīgi slavēja Feidiju, bet mani audzēkņi krietni piedauzīja viņa skolniekus. Pēc tam man nācās pārliecināt kādu Hipokratu no Kosas salas, kurš, lai gan uzdevās par ārstu, uzdrīkstējās spriest par mākslu, apgalvodams, ka es savā monumentālajā gleznojumā «Bakhanālija ar hetērām» esot anatomiski nepareizi attēlojis dejotāju augumus. Spēcīgs tēvainis. Izdevās tomēr pierādīt viņa maldīšanos, taču šī uzvara man maksāja vienu dzerokli… Nakts vidū mani pamodināja kāds no vergiem. Viņš šausmās drebēja. Lai iegūtu «spāres aci», viņš bija nomaitājis kādu vīru no Kirēnas delegācijas, kura bija ieradusies Atēnās uz svarīgām sarunām. Man nogāja auksts pār kauliem. To izdarījis mans vergs, tātad arī man būs jāatbild. Ko vairs līdzēs mana popularitāte, kad iejaukta valsts politika! Vergs bija galīgi sajucis, slienāja man sandaļu siksnas un šļupstēja, ka kirēnietis no «spāres acs» nav gribējis šķirties ne par kādu naudu un ka viņš, vergs, lūdzot man tikai vienu — brīvību! Kādi laiki, kādi tikumi! — Bendžo grūti noelsās un padzērās šokolādes dzērienu ar pipariem. — Vergam pie manis klājās tik labi, ka dod Zevs katram brīvam, taču trūcīgam pilsonim tā dzīvot! Nu, vienalga! Es devu viņam brīvlaišanas rakstu, pieci simti drahmas un liku fiksi pazust no Atēnām. Nākamajā dienā slepus izandelēju savu mantību un naktī bēgu pats. Desoju augšup kalnā pa to pašu ceļu, pa kuru biju atnācis, un, tavu brīnumu, iegāzos atpakaļ šķūnī, taču tas, lops tāds, jau stāvēja Meksikas tuksnesī. Un tur nu šitie sarkanādas mani uzgāja un pacēla dieva godā.

" — Tu esi atradis «spāres aci»? — Ingus izdvesa;

beidzot taču viens no viņiem ir sasniedzis to, uz ko tiecies!

—    Dabiski, ka esmu.

—    Kur tā ir?

—- «Kur», «kur»? — Bendžo dusmīgi mēdījās. r— Kur citur kā maisā ar pusotru talantu godīgi nopelnītā zelta, kam manā valstī gan maza vērtība, jo pavalstniekiem pašiem nav, kur to likt.

Bendžo no palankīna kakta stenēdams izvilka prāvu ādas maišeli un parādīja Ingum un Džīnai, kura iesmē- jusies iegrūda puisim sānos dunku:

—    Nu, vai tad man nav taisnība, ka viņš ir norakstīts? Pats saka, ka zelta te līdz kaklam, taču stiepj līdzi tādu smagumu.

—    Tu nekā nesaproti, paklīdene! — Bendžo nicinoši teica. — Tu nezini, ko nozīmē strādāt godīgu darbu. Visam acteku zeltam manās acīs nav tādas vērtības kā šim sūri grūti pelnītam pusotram talantiņam.

—    Kur ir «spāres acs»? — Ingus nepacietīgi iesaucās.

—    Tur pie darba algas, ievīstīta irbju dūnās.

—    Parādi! '

—    Liecies mierā! — Bendžo atburkšķēja un aizrāva palankīna ieejai priekšā pīto aizsegu.

Ingus izliecās no savām nestuvēm, atrāva pīteni vaļā un apstulba.

Milzenis raustījās elsās. Asaras bira no mazajām ačelēm un pa ļumīgajiem vaigiem ripoja bārdā.

—- Kas noticis, Bendžo?! — Ingum izlauzās.

—    Nekam tā «spāres acs» neder, — gleznotājs šņukstēja. — Džīn, tev ir taisnība. Es esmu norakstīts. Klejojuma gadi, moku, ciešanu gadi — un viss velti. Man atliek tikai nomirt, un lai uz kapa mana tauta uzceļ visdižāko piramīdu pasaulē… Kad ieraudzīju jūs tuksnesī, nolēmu pēdējo reizi paskatīties uz pasauli caur «spāres aci»… Ak, es ieraudzīju jūs tik objektīvus, līdz pēdējam protonam un neitronam izsvērtus; katrs jūsu smadzeņu šūniņas impulss virknējās manu acu priekšā skaitļu un formulu rindās, tik precīzās un saprotamās, ka man kļuva baisi. Es apjēdzu, ja tūlīt nenoraušu «spāres aci», jūs manā priekšā atklāsieties vteā savā būtībā un esībā un tas, ko pats cilvēks par sevi nekad neiedomās, vien dažbrīd miglaini apjautīs, pie tam nezinādams, cik daudz tajā patiesības, cik maldu, tagad, skatīts caur «spāres aci», kļūs par realitāti! Un tas būs drausmīgi! Un es nekad vairs nespēšu ar labestību un prieku uzlūkot Ingu un tāpat arī tevi, Džīn, lai gan tu dažbrīd, atklāti sakot, uzvedies pavisam riebīgi. Un tāpat būs ar visu pasauli. Es jūtu, ka sākšu no tās baidīties un to ienīst. Ak, mani mīļie, es gribu jūs redzēt tādus, kādi jūs esat manās domās un jūtās!

Ingus un Džīna nomākti klusēja.

Kalnu taka spēji sagriezās, un ceļotāju priekšā atklājās visa Meksikas ieleja. Retinātais gaiss bija it kā deformējis telpu un tuvinājis pat visattālākos priekšmetus. Kā uz plaukstas viņu priekšā gulēja biezi mežu masīvi un ziedošas āres, ezeru mirdzošie spoguļi un filigrāni veidotiem maketiem līdzīgās pilsētas.

Taka veda lejup.

Ingum ienāca prātā, ka būtu labi paskatīties uz ieleju ar «spāres aci»: ej nu sazini, kas priekšā var gaidīt.

Par atbildi Bendžo pakratīja spalvainu dūri.

—   Tā ir vienīgā «spāres acs», ko es tev varu parādīt, — viņš nopietni sacīja. — Un nav nekāda nelaime, ka mēs vēl nepazīstam manu tautu. Pašlaik ir pilnīgi pietiekami, ka tā pazīst mūs. Turklāt ar «spāres aci» tu to ieraudzīsi tādu, ka labāk vispār būt aklam un neredzēt nekā.

—   Vismaz parādi, kāda izskatās pati «spāres acs», — Džīna ziņkāri palūdza.

—   Vislabāk būs, ja jūs abi pat to nezināsiet, — gleznotājs atteica. — Ja arī kādreiz nejauši uziesiet, tad nemaz neienāks prātā, ka tā ir «spāres acs». Tā nav domāta mirstīgajiem. Un māksliniekiem ne tik. Tā nobendē dvēseli.

—   Tad jau labāk «spāres aci» vispār iznīcināt, — Ingus iesacījās.

—   Neceļas roka, — Bendžo skumji teica. — Tā nākusi ar tik lielām grūtībām un ciešanām, tik daudz ļauna nodarījusi, ka man ir tāda sajūta, it kā tā būtu kļuvusi par daļu no manis paša …

Pievakarē gājiens tuvojās acteku galvaspilsētai Te- nočtitlanai. No tālienes likās, ka baltie torņi un pira- midālie tempļi paceļas tieši no ūdens, jo milzīgā pilsēta atradās uz vairākām salām Teskoko ezera vidū.

Pa garu tiltu palankīnu aiznesa līdz salai, uz kuras atradās no sarkana šūnakmens būvēta un ar marmoru apšūta pils.

Nesēji nolika palankīnus uz terases.

Kecalkoatls, viņa jaunākais brālis un piegulētāja izkāpa.

Grezni rotājušies acteki zemu klanījās un ar žestiem aicināja pilī.

Bendžo pārmeta pār plecu ādas maisu un devās uz ieeju. Ingus un Džīna sekoja. Puisis nesa molbertu un krāsu kasti.

Viņi nonāca milzīgā zālē, kura bija izklāta ar dārgiem paklājiem. No smaržīgu šķirņu kokiem veidotie griesti un sienas izplatīja patīkamu aromātu. Pie sienām karājās raibi audumi, zvēru ādas un rakstaini pī- teņi no visdažādāko krāsu putnu spalvām. Zāles vidū atradās strūklaka, kas šjāca kristāldzidru ūdeni prāvā baseinā. Netālu stāvēja galds un divi apzeltīti krēsli, rotāti ar simboliskiem kokgriezumiem, kuru centrā bija attēlots ērglis ar nomedītu ocelotu nagos.

Bendžo nosvieda maisu pie galda kājas, Ingus, turpat pieslējis molbertu un krāsu kasti, atskatījies iekliedzās:

—    Bendžo! Kur ir Džīna?!

Milzīgajā zālē viņi bija palikuši divi vien.

—    Nekur Džīna nepazudīs, — Bendžo nevērīgi attrauca. — Jau tad, kad ceļojām cauri mūžamežam, es ieskaidroju actekiem, ka mana jaunākā brāļa piegulētāja ir jāizolē.

—    Ko? — Ingus izspieda, lāgā neticēdams savām ausīm.

—    Viņa no tevis jāatšķir, — Bendžo tagad jau lietišķi paskaidroja. — Tu esi nonācis Džīnas ietekmē, un šī ietekme ir nelāga. Es visu zinu. Kāds acteks, vārdā Čalko, kuram ir spicas ausis un fenomenāla atmiņa, jūs slepus noklausījās un, latviešu valodā gan neprazdams ne vārda, visu mats matā mehāniski atkārtoja. Es varētu jūs apsūdzēt sazvērestībā pēc diviem punktiem: valsts apvērsuma organizācija ar nolūku iecelt tevi par valdnieku un reliģisko institūtu sagraušana, gāžot dievišķo Kecalkoatlu. Taču es to nedarīšu, jo pie visa vainīga Džīna, kas jauc tev galvu un piedevām ir vēl rupja.

—    Liec atvest Džīnu, tērētais stulbeni! — Ingus uzkliedza.

—     Ne prātā nenāk! — gleznotājs atcirta un sakārtoja zajo spalvu galvasrotu. — Džīnai nekas ļauns nenotiks. Viņa dzīvos greznībā kā dižciltīga acteku sieviete, tikai jūs abi vairs nesa tiksieties.

—    Kas gan tu esi par mērgli! — Ingus ievaidējās. — Tu apejies ar mani un Džīnu tā, it kā mēs būtu rotaļlietiņas.

—    Nē, nē! — Bendžo protestējot pacēla rokas.

—    Atdod Džīnu!

—    Kad tu iemācīsies labi uzvesties, tad dabūsi.

—    Tu saprati vai ne? — caur sakostiem zobiem izspieda Ingus. Viņa zaļās acis naidā iedzēlās Bendžo.

—    Kad es būšu pārliecināts, ka viņas negatīvais iespaids uz tevi…

—    Ak, tu… — Ingus iekliedzās un trieca dūri Bendžo treknajā mūlī ar sulīgi sārtajām lūpām, kas staroja muļķīgā pašapziņā, atpoguļodams sava īpašnieka nemaldīgo taisnību un viedo gudrību, kuras jau robežojās ar plānprātību.

Milzis zibenīgi sagrāba Ingu aiz delma, ar otru roku aiz bikšu dibena un iesvieda baseinā, ka šļakatas vien nošķīda.

—    Peldi nu, zelta zivtiņ! — viņš labsirdīgi noteica un, apsēdies vienā no abiem greznajiem krēsliem, atraisīja bārkstaino jostu un noņēma ar acteku ornamentiem rotāto apmetni, palikdams sengrieķu hitonā. Tad iegāza ar dūri pa galdu.

Pamatīgais sitiens daudzkārt atbalsojās zāles koka sienās un griestos. Pa durvīm ieslīdējis, apkalpotāju bariņš salika uz galda trīsdesmit ēdienu un klusu pazuda.

Ingus, galīgi pārskaities, uzrāpās uz baseina malas un izgrieza slapjās drēbes. Šajā brīdī viņš līdz dvēseles dziļumiem ienīda Bendžo un, apzinoties savu bezspēcību, nolēma ar to nerunāt.

Taču arī gleznotājs pats nemaz netaisījās ar Ingu sarunāties un, pakampis gabalu tītara, gardu muti ēda.

Uzstīvējis kājās džinsus un apāvis nošķiebtās kro- senes, puisis tomēr neizturēja.

—    Es neesmu vairs agrākais Ingus, kādu tu pazini pilsētiņā! — viņš nikni izgrūda.

—     Mhm, — piekrītoši pamāja gleznotājs, izspļaudams kaulu zelta šķīvī. — Arī es vairs neesmu vakarējais. Ja tev pelde nākusi par labu, sēdies pie galda un ieturies. Pag — kas tā par zelta plāksnīti, kas tev karājas kaklā? Vai tik tu nebūsi nospēris kādam actekam?

—    Kas tev par daļu! — Ingus atcirta.

—    Es nevienam nejaušu apzagt savus pavalstniekus, kaut arī to darītu Kecalkoatla jaunākais brālis. Turklāt drīz tavā rīcībā būs tik daudz cēlmetāla, ka varēsi ar to izklāt kaut vai atejas, protams, ja tas jau te netiek darīts.

Taču gleznotājs pamanīja uz plāksnītēm trīs svētos un, neērti juzdamies, teica:

—    Piedod, Ingu, tā nav zagta! Acīmredzot to kaklā tev uzkārusi Džīna. Viņai nepietiek gāzt pagānu dievus, viņa piedevām vēl grib manā valstī ievazāt kristietību.

—     Bendžo, vai tu galīgi esi jucis? — Ingus iestenējās.

—    Labi, labi, paliksim katrs pie savām domām, — Bendžo miermīlīgi sacīja, apsēzdamies pie galda. — Un nestrīdēsimies. No savas Hellādas pieredzes zinu: tiklīdz dievi tur sāka strīdēties, tūlīt no viņu ķīviņiem cieta neviens cits kā vienkāršā tauta. Nāc pie gaidai

Ingus uzvilka sadriskāto džemperi un apsēdās brīvajā krēslā blakus Bendžo. Viņš saprata, ka nekas cits neatliks kā iztapt Bendžo ārprātībām, ja vien grib redzēt Džīnu.

Bendžo piebīdīja Ingum bļodu ar tītara cepeti un atkal gāza ar dūri pa galdu.

Iesteidzās kalpotāji un apmainīja ēdienus — pasniedza augļus, saldumus un saputotu šokolādi.

—    Un tagad uzklausi mani, Kecalkoatla jaunākais brāli, — Bendžo teica, malkodams šokolādi, kamēr Ingus tiesāja tītara stilbiņu. — Ja tu domā, ka sakarā ar pārmaiņām dzīvesgājumā mans zilais sapnis ir zudis, tad zini — tā nav taisnība. Šis sapnis tikai ieguvis citu kvalitāti, pleties plašumā un gājis dziļumā. Jā, Ingu! Štrunts par «spāres aci», man visas iekšas rauj uz āru, kad atceros, ko tik neesmu tās dēļ izcietis — un diemžēl velti! Taču kā gan mēs apjēgtu dižus sasniegumus, ja blakus nebūtu tikpat dižu zaudējumu, vai ne?

—    Jā, jā, tev taisnība, Ben… Kecalkoatl, — Ingus apstiprināja ar pilnu muti.

Es visus spēkus veltīšu, lai pie šiem sarkanādām glezniecību paceltu vēl nebijušos augstumos. Es izdošu likumu, kas ikvienam acteku valsts pilsonim uzliks par

pienākumu tris stundas dienā veltīt gleznošanai. Tiem pilsoņiem, kuriem šādu vai tādu fizisku defektu dēļ nodarboties ar mālēšanu nebūs iespējams, nedēļā vajadzēs apmeklēt divus dučus izstāžu, kuras manā valstī būs uz katra stūra — un uz daža laba lielāka pat vairākas. Pēc tam viņiem vajadzēs rakstīt recenzijas, jo no šādiem pilsoņiem esmu paredzējis izveidot mūsu erudīto kritiķu saimi. Kad iedomājos vien, kāda mākslas izpratne, kāda kritiskā doma izveidosies no šis kvantitātes, tad auksts noiet pār kauliem 1

—    Man arī, — Ingus piebilda, atbīdīdams šķīvi ar ceptā tītara atliekām.

—    Es nodibināšu Glezniecības Akadēmiju, kurā pats būšu par prezidentu. Par akadēmiķiem iecelšu pareizi domājošus actekus no aristokrātiskām aprindām un, lai vienkāršā tauta tos respektētu, apbēršu viņus ar ordeņiem un goda nosaukumiem. Akadēmijā mēs sagatavosim desmitiem tūkstošu mākslinieku, kas pēc beigšanas dosies tautā līdz pat visattālākajiem mūsu valsts nostūriem, lai iepazīstinātu ar glezniecības mākslu.

—    Tas būs grandiozi, Kecalkoatl, — Ingus teica, grauzdams no kukurūzas miltiem un olām gatavotu cepumu. — Bet vai nepanīks citas mākslas?

—    Kādas citas mākslas? — Bendžo samirkšķināja mazās ačeles un pārsteigts paskatījās Ingū. — Kādas citas sakarīgas mākslas tu zini? Tās visas ir pilnīgi nevajadzīgas, ja ir tāda lieta kā mālēšana. Turklāt, ņem vērā, nevis gleznošana vispār, bet gleznošana tikai tādā virzienā, kāds atbilst manai skolai, kuru es sāku radīt jau Hellādā. Pašlaik mana skola ir tīri praktiska, bet manis komandētie akadēmiķi izstrādās tai teoriju, un es kā valdnieks izdošu direktīvas, ka drīkst gleznot vienīgi tā. Un lai tik kāds rauga tās pārkāpt! Pēc dabas esmu labsirdīgs, taču pret tiem, kas mēģinās apgānīt svētas lietas, būšu bargs un nesaudzīgs. Kas nepratīs gleznot ar manas skolas metodi, to iemācīsim, kas negribēs, to piespiedīsim. Kaut vai pusi valsts sabāzīšu koncentrācijas nometnēs, toties otru pusi padarīšu laimīgu. Un šajā darbā arī tev, Ingu, būs jāpieliek sava roka, un tāpēc jau tev visu tik sīki stāstu.

289

—    Esmu gatavs, Ben… dižais Kecalkoatl! — Ingus moži iesaucās. — Un man pat liekas, ar tavu atļauju, protams, ka ļoti noderīga šajā darbā varētu būt arī Džīna. Viņa…

10 — 490

—    Jau atkal! — milzis pārskaities iegāza ar dūri pa galdu, un tūlīt ieskrēja dejotāji izrakstītos svārkos, fantastiskās maskās un galvassegās. Muzikanti pūta stabules, džinkstināja zvārguļus, rībināja bungas. Visiem pa vidu jaucās burvju mākslinieki, žonglieri un āksti. Raibais mudžeklis riņķoja apkārt galdam, smiedamies un vaikstīdamies, izkliegdams mežonīgas skaņas.

Ingus aizspieda ausis.

—    Ārr-rrā! — Bendžo pilnā rīklē uzbrēca, izstiepdams rādītājpirkstu pret durvīm.

Acumirklī iestājās klusums, un mākslinieki likās projām, ko kājas nes.

Bendžo draudzīgi sapurināja puisi:

—    Ingu, atjēdzies! Kāpēc jābāžas virsū cilvēkiem, kas tevi negrib, kāpēc mūžīgi jālien tur, kur nāvīgi apvainojumi un ļauni vajājumi ir priekš katra, kas cenšas pēc vispārīga labuma? Bet šeit tu esi mīļi gaidīts un kopīgi ar aborigēniem varēsi īstenot dzīvē tos ideālus, uz kuriem esi tiecies ar saviem draugiem, uz kuriem tiekušies citi tādi paši fantazētāji. Ir dota izdevība, un, ja tu to neizmantosi, tad būsi pēdīgais muļķis.

Ingus klusēja.

—    Te viss ir tik svešs, — viņš beidzot teica. — Man liekas, ka mēs nekad nesapratīsim viņus.

Ingus piecēlās un domīgs aizgāja pie sienas, pie kuras karājās pīteņi. Tajos no dažādkrāsu putnu spalvām bija atveidotas ainiņas no acteku dzīves: cilvēki medīja, apstrādāja laukus un novāca ražu, karoja un priecājās svētkos, mīlēja un pielūdza dievus, audzināja bērnus un rimti devās mūžībā. Simtiem līdzīgu ainu slīdēja gar Ingus acīm kā papildinājums tam, ko viņš bija vērojis garā ceļojuma laikā.

Un kāpēc gan ne, viņam spēji iešāvās galvā, kāpēc gan ne? Sī varenā civilizācija, kuras virsotnē nejauši izrādījies Bendžo. Un reizē arī viņš un Džīna. Kāpēc nepamēģināt? Protams, Bendžo plāni ir murgaini, taču ar gudru prātu un viltību milža domāšanu varētu virzīt pareizās sliedēs. Un tad šī pārveidotā civilizācija, kas iemiesotu sevī cilvēces mūžsenos sapņus un ideālus, sāktu izplatīties pa visu pasauli, nesdama zemeslodei gaismu un jaunību.

Ingum satraukumā sāka dauzīties sirds.

Viņš gandrīz skriešus metās atpakaļ pie Bendžo, iesmējās un ar spulgām acīm paraudzījās gleznotājā.

—    Bendžo, es esmu ar tevi!

Meksikas valdnieks lēni piecēlās. Viņa mazajās ačelēs sariesās asaras. Viņš izpleta spalvainās rokas, un Ingus iekrita viņa dievišķajos apkampienos.

—    Mīļais draugs, — Bendžo šņukstēja. — Kā es gaidīju šo brīdi! Jau rīt likšu tev atdot Džīnu. No šī brīža mēs esam kopā uz mūžu!

—     Jā, Bendžo, jā! — Ingus līksmi smējās un raisījās vaļā.

Te zāles sienas un griesti sāka blāzmot satraucošā gaismā. Ieskanējās liega mūzika. Zālē ieslīdēja tumšas ēnas. Apģērbi nokrita, atklājot brīnumdaiļas bronzas krāsas meitenes, kuras aizvirpuļoja dejā, un Ingum piepeši likās, ka katra no viņām atgādina Džīnu.

Viņš neviļus padevās uz priekšu. Kecalkoatls tīksmi ieņurdējās.

Citas meitenes saņēma viņu rokas un, aicinoši smaidīdamas, aizveda pie strūklakas un nosēdināja uz mīkstiem paklājiem, pasniedza katram pa apzeltītai pīpei.

Ingus gribēja atteikties, taču acteku meitene maigi neatlaidās — un viņš bija spiests vairākas reizes ievilkt dūmus, līdz no dīvās smaržas apreiba.

No griestiem pār dejotājām un abiem dieviem sāka birt balti ziedi.

Brīnišķīgās sajūtas vilināts, Ingus jau pats pielika pīpi pie mutes. Vijīgās rokas glāstīja viņa augumu, un meiteņu lielās, melnās acis it kā teica: baudi laimi, pēc tik ilgiem klejojumiem un ciešanām tā tagad ir tava daļa; mēs mīlam tevi, un mīli mūs, ceļotāj, kas beidzot piestājis miera un laimes ostā!

Un Ingus aizpeldēja baltu ziedu kupenās, un virs galvas slīdēja rozā mākoņi, un visa debess zaigoja varavīksnes krāsās, un tai nebija ne gala, ne malas, un viņš lidoja, juzdams, ka pārvēršas sniegpārsliņā, tik vieglā un gaisīgā, un pēkšņi viņu pārņēma bezgalīga laimes sajūta, un likās, ka agrāk viņam būtu vajadzīgi tūkstoš gadi, lai spētu izjust kaut daļu no tā. Viņa skaidrajam skatienam un asajam prātam atklājās tūk- stošreiž tūkstoš zvīļojošas pasaules un tik mikroskopiski niecīgs izlikās viss, pēc kā bija tiecies viņš, Džīna, Marvīns, Marks…

Abi dievi pamodās klusumā, no kura džinkstēja ausīs.

Viņi atradās pilnīgi tukšā telpā, kuras sienas, griesti un grīda bija veidoti no lielām akmens plāksnēm. Pa durvīm iespīdēja vārga dienas gaisma.

Drēbes un mantība neskarta mētājās blakus.

Bendžo uzvilka sengrieķu hitonu, aplika grezno apmetni un uzlika galvā zaļo spalvu rotu, purpinādams:

—   Ja tu, Ingu, paprasītu, cik sarkanādaino man vakarnakt bijis, man būtu jāatzīstas, ka rēķins ir sajucis. Bet, ja tu paprasītu, kur atrodas īstā «spāres acs», tad es atbildētu, ka maisā jau noteikti ne. Tā atrodas zeltītajā pīpē. «Spāres acs» no rīta, pusdienā, vakarā — tāds būs mūsu dienas režīms…

—    Bendžo, es tev ļoti palūgšu vienu, — Ingus, audams krosenes, kaunīgi izmocīja. — Nekad nestāsti Džīnai, kas ar mums naktī notika.

Milzenis sulīgi nosmējās.

—   Labi jau, labi! Taču, cik es sapratu no Džīnas un Marvīna sarunām, no šādām neparedzētām situācijām neviens ceļotājs nav pasargāts.

Un te viņi abi kā sarunājuši pietrūkās kājās.

Pa durvīm nāca baisa melnās drānās tērpušos priesteru procesija. Priesteru skūtās galvas klāja sarecējušu asiņu kreveles, ausis pašmocībās bija saplosītas.

—   Kas tie tādi ir? — Bendžo pēkšņās izbailēs iesaucās. — Kur palikuši mani padevīgie un laipnie pavalstnieki?

Procesija apstājās. Priesteru skatieni kļuva dzeldīgi; tie iezīdās ceļotājos, it kā cenzdamies paralizēt viņu gribu.

Tad melnie stāvi noliecās, aicinot abus uz izeju.

—   Es negribu iet… — Bendžo čukstēja. — Lai viņi vācas prom … Tā pavēlu es, dievs Kecalkoatls …

Priesteri pacietīgi gaidīja.

Ingus juta, ka smok.

—    Mums laikam nāksies paklausīt, — viņš izdvesa.

—   Ak, Ingu, ja nu patiešām tā, tad paņem vismaz krāsu kasti un molbertu

Drebošām rokām gleznotājs uzvēla mugurā smago ādas maisu, un viņi šļaugani vilkās uz izeju, juzdami mugurās duramies priesteru skatienus, kuri gan dzina uz priekšu, taču neļāva arī steigties.

Ceļotāji noķļuva uz terases un apžilba.

Virs galvām pletās zilas, tīras debesis un spoži spīdēja saule.

Ingus piesteberēja pie terases malas. Viņam aizrāvās elpa. Nupatējās baismas mirklī bija aizmirstas, un puisi pārņēma prieks mi kaut kāda dievišķa apgarotība, un viņš jutās tā, itin kā no jauna lidinātos pīpes dūmu radītajā eiforijā, un tas, kas šķitās bezgala grūti sasniedzams, piepeši bija izrādījies i ik tuvs, ka pastiep tik roku… Jaunā, gaišā un tīrā pasaule… Tā gaida, lai to radītu!

Zem kājām pletās krāšņā un varenā uz plašā Tes- koko ezera dabiskajām un mākslīgajām salām celtā Tenočtitlanas pilsēta. Ingus skatiens slīdēja pār ziedu rotātajiem, grandiozajiem tempļiem, pilīm, ielām, laukumiem, māju jumtiem. Kā simetriskas līnijas tālumā stiepās dambji, kas savienoja pilsētu ar sauszemi, un akvedukts, kurš piegādāja pilsētai dzeramo ūdeni, aiz- stīdzēja līdz pat kalnu grēdām, kuru virsotnes klāja mūžīgs sniegs.

Pa ezeru un kanāliem šaudījās laivas.

Laukumi, dambji, ielas un pat namu jumti bija kā nosēti ar ļaudīm, un visa šī masa līksmoja neprātīgās gavilēs, skatienus pievērsusi Uicilopočtli piramidālā tempļa priekšpēdējai terasei, kuras malā stāvēja un uz viņiem, nīcīgajiem zemes putekļiem, raudzījās dižais Kecalkoatls un viņa jaunākais brālis.

—    Bā! — Bendžo sajūsmā iekliedzās, nometa maisu un sveicienā pasvieda rokas virs galvas, saukdams:

—    Esi sveika, mana tauta! Kecalkoatls ir atgriezies!

Līdz grandiozās celtnes virsotnei, uz kuras laukumiņa atradās abas dieva Uicilopočtli tempļa ēkas, veda simt četrpadsmit pakāpienu.

Tur augšā stāvēja priesteri, zemu noliekušies un gaidīdami, kad dieviem labpatiks doties turp.

—    Man viss ir skaidrs! — IJendžo līksmi teica un iegrūda Ingum sānos dunku. — Tur augšā ir baznīciņa, kur mani oficiāli iesvētīs par acteku valdnieku. Ejam!

Un viņš, uzmetis plecos maisu, blondajām krēpēm un bārdai plīvojot, lēkšoja augšup pa pulētā akmens pakāpieniem.

Ingus metās pakaļ gleznotājam.

Kad puisis bija uzskrējis tempļa virsotnē, Bendžo jau iesoļoja vienā no torņveidīgajām celtnēm, pie kuras ieejas aicinādami stāvēja meinās drānās tērpušies priesteri ar sarecējušu asiņu klātām galvām un saplosītām ausīm.

Bikls Ingus iegāja svētnīcā.

Plašā telpa ar augtajām griestu velvēm bija tukša. Bendžo bija pazudis. Vienīgi ādas maiss gulēja uz grīdas.

Iekšā nāca priesteri. Viņos nebija vairs nekā no svinīguma. Lietišķi kā cilvēki, kas dara labi zināmu darbu, viņi tuvojās Ingum.

Puisis kāpās atpakaļ un tad šausmās iekliedzās — tikai tagad viņš bija pamanījis milzīgo elku dieva statuju ar nežēlīgu un ķēmīgu seju. Labajā rokā Uicilo- počtli turēja loku, kreisajā zelta bultas. Ap viņa ķermeni bija apvijusies no pērlēm un dārgakmeņiem darināta čūska, bet kaklā karājās cilvēku maskas un zelta un sudraba siržu ķēde, jo, raugi, asinskārīgā dieva iemīļptakais ēdiens bija cilvēku sirdis.

Bet statujas priekšā… Tur atradās kaut kas savā vienkāršībā traģisks — pavisam necils slīpēta porfīra bluķis.

Ar baisu skaidrību piepeši sapratis visu, Ingus metās uz izeju, taču priesteri jau grāba pēc viņa matiem, rokām ūn kājām un, izstieptās rokās pacēluši gaisā, vienmuļu melodiju dūkdami, nesa uz porfīra upurak- meni.

—    Bendžo! — Ingus kliedza, mētādamies priesteru rokās. — Bendžo, glāb!

Un Bendžo sadzirdēja palīgā saucienu.

Ar pārcilvēcisku rāvienu viņš atbrīvojās no krietna duča priesteru, kas viņu bija nogāzuši zemē un aizvil- kuši aiz Uicilopočtli statujas pakājes, lai netraucēti varētu ievilināt, templī Ingu, paķēra smago ādas maisu un rēkdams sāka ar to slānīt priesterus.

—    Turies, Ingu! — viņš brēca. — Maitas tādi! Pacelt roku pret savu ķeizaru un dievu!

Kaut arī katrs maisa vēziens notrieca pie zemes trīs četrus priesterus, ar to nebija līdzēts — kā neskaitāmas skudras pieveic' vareno vaboli-ragaini, tā Uicilopočtli kalpi savaldīja arī spēcīgo mākslinieku, bet Ingu atmuguriski nostiepa uz upurakmens.

Puisis locījās priesteru rokās, un šķita, ka ķermenis tūlīt, tūlīt satrūks gabalos, viņa zaļās acis dega naidā un izmisīgās dzīvotalkās, no sašķobītās mutes lauzās viens Vienīgs izmisīgs vaids: — Kāpēc, kāpēc?! — tas lidoja augšup, kur ņirdzīgi un uzvaroši blenza asinskārīgais siržu rijējs Uicilopočtli un pēr- kondimdoši smējās par bezpalīdzīgo, nāvei nolemto upuri: re nu, niecību niecība, putekli, pīsli, kas uzdrošinājies uzdrīkstēties, tavs cejš ir galā, nekā tu sasniedzis neesi, tava dzīve — kā miljardiem citu — bijusi bez jēgas, un atkal viens galvaskauss tiks mests milzīgajā kalnā, kas celts no upuriem, kuriem izrautas sirdis man par aprīšanu un priecāšanos, un, lai gan riju es bez jēgas un man arvien par maz, patiesu laimi es gūstu tikai no tādām sirdīm kā tavējā — vienīgi ar tādām ir iespējams uzturēt Sauli — dzīvības nesēju zemes virsū; un tāpēc, Kecalkoatla jaunākais brāli, kas uz šīs pasaules sevi esi pazudinājis, klaiņodams sava prāta un iedomu bezcerīgajos ceļos, topi jel atbrīvots …

Tā runāja briesmīgais dievs Uicilopočtli, un virspriestera obsidiāna dunča šķautnēs mirguļoja altāra uguņu atspulgi, un Ingus acu priekšā uzviļņoja brīdis pirms miljons gadiem kādā bedrē, kur viņš stāvēja, piesiets pie metāla režģa, un cita ugunskura liesmas blāzmoja kāda cita rokā sažņaugtajā dunča asmenī…

Pēkšņi izcēlās sajukums.

Nez no kurienes templī saskrēja karavīri, apbruņoti ar zobeniem un vairogiem, metās virsū priesteriem, kuri, gaudodami un lāstus izkliegdami, bija spiesti atkāpties.

Virspriesteris pārtrauca mistēriju ap upurakmeni un žigli atvēzēja obsidiāna dunci virs Ingus krūtīm, taču nolaist nepaguva — kāds karavīrs veiklā lēcienā sakampa viņa roku —, un abi cīnoties aizvārtījās pa grīdu.

Acteku karavīri norāva Ingu no porfīra bluķa un aizvilka aiz Uicilopočtli tēla, kur citi karotāji jau bija atbīdījuši lielu akmens plāksni, kas tempļa sienā aizsedza taisnstūra veida lūku, kurā zilgmoja debesis, un izgrūda puisi laukā.

Atsvabinātais Bendžo izslējās dižajā augumā un, acīm taisnīgās dusmās mirdzot, iesaucās pērkondim- došā balsī:

— Izsaku jums atzinību, mana drosmīgā karadrau- dze! Es, dižais dievs Kecalkoatls, parādā jums nepalikšu!

Bet karavīri viņā nemaz neklausījās, tikai stūma aiz

Uicilopočtli tēla — un Bendžo ļāvās ar mierīgu prātu, jo iedomājās, ka šie uzticamie pavalstnieki grib nogādāt drošībā savu dievu, kamēr paši izrēķināsies ar dumpiniekiem.

Taču liels bija viņa pārsteigums, kad acteki viņu mēģināja izdabūt laukā pa lūku.

— Nevajag, es labāk pagaidīšu tepat! — viņš smaidīdams teica un atspiedās ar rokām pret lūkas malām.

Tad dūšīgs acteks ieskrējās un tā iespēra Kecal- koatlam pa pēcpusi, ka tam atšļuka rokas un viņš brēkdams izgāzās pa lūku/

Acteki pakaļ izmeta maisu ar pusotru talantu zelta un «spāres aci», molbertu un krāsu kasti un atbīdīja akmens plāksni vecajā vietā.

XXII

Pār salu ausa palss rīts.

Zvēru cilvēki un nežēlastībā kritušie Numuri salīkuši, nokārtām galvām vilkās uz darbu. Pa priekšu un aiz muguras žirgti gāja Kārtības Grupas numuri. Viņiem rokās bija nūjas.

Savārtītās drēbēs, nemazgājies un bārdas rugājiem apaudzis Marks apātiski caurām dienām nīka šķūnītī. Ap kreiso kāju viņam bija apmesta ar patentat- slēgu saslēgta ķēde. Otrs ķēdes gals bija izvilkts cauri sienā izcirstam caurumam un pieslēgts pie tuvākā bērza stumbra.

Desmit metru rādiusā ap šķūni bija noteikta aizliegtā zona, kurā ieiet nedrīkstēja neviens salinieks. Izņēmumi bija Vilfrēds un Gints jeb Otrais, kā viņš atkal tika saukts.

Otrā pienākums bija uzraudzīt «trako». Tagad Marku skaļi pieminēt drīkstēja vienīgi šādā vārdā.

Daudz darba jau Otrajam nebija: trīs reizes dienā jāatnes pa konservu bundžai ūdens un sakaltušas maizes atliekas, jāiznes un jāiztukšo spainis.

Vairāk par Marku gādāt nedrīkstēja: Vilfrēds bija paziņojis, ka tikai tādā režīmā turētiem trakajiem esot cerība atkal kļūt saprātīgiem …

Kā katru ritu, Otrais atslēdza šķūņa durvis. Sejā iesitās sasmacis, pēc puvuma dvakojošs gaiss.

Marks gulšņāja uz zāles klēpja.

Gints apsēdās kaktā.

Marks pagrieza viņam muguru un stingi raudzījās sienā.

Viņā kaut kas bija apdzisis, izplēnējis uz neatgriešanos. Pat ja viņi pārkļūtu pāri upei un Zvēru cilvēki no jauna Markā atzītu savu vadoni, nez vai viņš vairs spētu tāds būt? Vai arī gribētu? Un, ja gribētu un spētu, vai tas būtu tā vērts?

Tamlīdzīgi jautājumi uzmācīgi līda Markam galvā, kaut arī viņš pat nevēlējās zināt atbildes.

Viņa skatiens apstājās pie dēļu šķiedru tīklojuma, zaru raibais ornaments it kā atdzīvojās, pārtapa tēlos, kas, saplūzdami ar atmiņām, aizņirbēja kustīgās ainās. Marks redzēja sevi un Ingu smacīgajā pilsētiņā un tēvoci Oto ar varavīksnes «vilciņu», kurš griezās arvien ātrāk un ātrāk, līdz krāsu līnijas saplūda vienā, kura aizstīdzēja tālumā, un tai pakaļ aizjoņoja viņu moci, nobremzēdami jūras krastā, kur viss dvesmoja reibinošā elpā un sauca uz priekšu: «Viss labais apsolīts, viss labais tikai notiks…» Tad varavīksnes loks ietiecās savādajā meža stigā, un viņi devās turp alkas pēc brīnumainā, gaišā un jaunā, kas viņiem paveicams …

Marks pietrūkās sēdus. Šķindēdama noraustījās ķēde.

Gints satrūkās un pablenza gūsteknī: tas smagi vilka elpu, piere bija nosvīdusi.

—    Kas ar tevi, Mark? — Gints izbiedēti iesaucās.

Marks aizvilkās pie sienas, cik nu atļāva ķēde, atspiedās ar muguru.

Negribēdams domāt par nupat redzētajām vīzijām, viņš izmeta:

—   Tu gan esi laimīgs, Bezmugurkaula Gliemezi! Tu apbrīnojami proti mainīties atkarībā no apstākļiem.

Gints sarāvās kā pļauku dabūjis.

—   Nepārdzīvo, Bezmugurkaulnieki — Marks savādā gandarījumā turpināja. — Kāds tu savā būtībā esi bijis, tāds ari palicis. Es taču tev nekā nepārmetu.

r— Tu nekā nezini, Mark, — tas aizžņaugtā balsī izteica.

Un tad pēkšņi, lai gan Marks neko nesacīja, sāka drudžaini stāstīt:

—    Tu domā, ka arī es negribēju izrauties no tās nolādētās pilsētiņas. Un kā vēl gribēju! Bet jūs ar Ingu mani atgrūdāt, neņēmāt līdzi… Ingus ta' vēl tā, bet tu mani atklāti nicināji. Tev liekas, ka cilvēks var būt tikai tāds kā tu, bet, ja ne, tad… Es esmu citāds, viens nekā nevaru, un man vajag kādu… Nu, vārdu sakot, kādu, kas ir stiprs. Un tad man par draugu uzmetās Vilfrēds. Es biju par to ļoti priecīgs, jo citu acīs pēkšņi biju it kā cēlies… Daudzi tevi pilsētiņā neieredzēja, it īpaši tie, kas dzīvoja kā nieres taukos. Protams, atklāti to teica retais, jo tu jau nebiji tas, kurš būtu nosodāms. Tu jau drīzāk biji kaut kāds pozitīvais, vai… Viņi atklāti lamāja Vilfrēdu un huligānus, taču patiesībā Vilfrēdu viņi varēja paciest tīri labi, tas viņu eksistenci neapdraudēja. To apdraudēja tādi kā tu un Ingus. Tevi viņi slepenībā ienīda un ne pa jokam satrūkās, kad jūs abi aizbraucāt. Viņi taču nezināja, ar ko jūs atgriezīsieties. Varbūt ar kaut ko tādu, kas līdz pamatiem uzspridzinās sasmakušo pilsētiņu un tranu labklājību.

—    Tas nav nekas jauns, — Marks atteica.

—    Nūja, — Gints piekrita, taču bija jūtams, ka viņam piemetusies grēku nožēlošanas sērga, un viņš gaudulīgi turpināja:

—    Tad trani, zinādami par jūsu savstarpējo ienaidu, sakūdīja Vilfrēdu doties jums pakaļ. Tagad es saprotu, kāpēc: vai nu Vilfrēds piebeigs tevi, vai tu Vilfrēdu, vai arī jūs viens otru; kaut kāds labums atlēktu jebkurā gadījumā.

—    Un Vilfrēds tik viegli uzķērās? — Marks neticīgi pavīpsnāja.

—    Nē taču! Ari viņam bija tālejoši plāni. Tie huligāni un citi deklasētie elementi pilsētiņas atmosfērā bija tiktāl deģenerējušies, ka bija spējīgi tikai graut. Bet viņš gribēja celt to, ko bija iecerējis… Ko tagad dara… Kad mēs uz šosejas pazaudējām jūsu pēdas, tad viss sākās. Pa vienam, pa vairākiem Vilfrēds savāca ap sevi visādus… Kamēr mēs jūs meklējām, gāja gan šā, gan tā. Visādi patvaļīgi izlēcieni, huligānisms, alkohols, tā ka dažkārt mums pat nācās slapstīties, lai nekrītam varas iestāžu nagos… Un tad mēs nonācām uz salas. Šeit arī Vilfrēds izveidoja no mums Numurus. Ikviens tika salauzts un kļuva par skrūvīti bez jebkādām cerībām kādreiz izrauties no Numuru mehānisma. Valdīja dzelžaina disciplīna, viņš mūs turēja bezierunu paklausībā, viens pats domāja visu vietā un kjuva par briesmoni, kuram ir viena galva, bet trīspadsmit spēcīgu ķermeņu… Taču ar to bija par maz. Viņš izveidoja «kurkuļu» bataljonu, nākamo maiņu… Un arī mani padarīja par tādu pašu… — Ginta pleci elsās noraustījās, viņš pierāpoja pie Marka un palika tupam uz ceļiem. Viņa sejā pazibēja suniska izteiksme.

—    Man apnikušas tavas vaimanas, — Marks teica.

—   Labāk paklusē.

—    Nē, — Otrais numurs izdvesa, it kā žēlastību lūgdamies. — Man jāizstāsta, un tad tu vari mani nosist. Es vairs nevaru. Mani tas moka nost, katru nakti rādās kā baismīgs murgs.

Marks aizgriezās, lai nebūtu jāskatās šajā nožēlojamajā radījumā.

Bet Gints iekunkstējās:

—    Tad daži no mums sāka atjēgties no sākotnējās sajūsmas un ar šausmām aptvēra, kādā virpuļviesulī ir ļāvuši sevi ieraut. Taču atpakaļceļa vairs nebija… Tad atnāci tu ar Zvēru cilvēkiem — un mēs kļuvām it kā brīvi. Bet es zināju to, ko nezināja neviens cits, jo es taču biju kopā ar Vilfrēdu no paša sākuma. Es zināju, ko viņš grib. Es labi sapratu, ka no Vilfrēda ķetnām mēs neizspruksim, kamēr vien viņš būs dzīvs. Un tāpēc… Un tāpēc…

Gints mocījās, nespēdams vairs izteikt ne vārda.

Un Marks tagad ar bezgalīgu skaidrību saprata. Viņš paraudzījās šajā radījumā, kas locījās viņa priekšā, juzdams savu vainu tik drausmīgu esam, ka likās, ja atmosfēras spiediens būtu dažus milibārus lielāks, tad saplaktu kā tārps, kuru samin zābaks.

—    Tu pārcirti troses, — Marks lēni izteica. — Tu iznīcināji tiltu…

—    Es domāju… Es domāju… — Gints vaidēja.

—   Tai būdā, kurā es tiku ieslodzīts, dēļi vienā vietā bija slikti pienagloti… Visi iemiga… Kad ielīdu atpakaļ, tie joprojām gulēja… Es taču biju vienīgais gūsteknis, kuram bija brīvas rokas, tu pats tās atsēji… Taču viņš palika dzīvs… Neviens negribēja ļaunumu iznīcināt, kad to varēja izdarīt, kad to vajadzēja izdarīt, un nu tas atkal triumfē… Nosit mani, Mark, man ir tā, ka gribas nomirt…

—    Pārstāj gaudot, — Marks stingi izteica. — Un ballistu…

—     Nē… Nē… Nē! — dvesa Bezmugurkaula Gliemezis, un Marks pa vilkās sānis, kur ķēde ļāva viņam nomesties guļus pie sienas un piespiest pieri pie miklajiem dēļiem, lai tikai nebūtu jāredz šis nožēlojamais stāvs melnajā, pusmilitārajā apģērbā ar spokaini spīdošu numuru uz krūtīm un muguras, šis atkritums, kurš klanīja savu sīkiem sariem apaugušo galvu pret. grīdu kā dievlūdzējs, lai gan nevienam dievam neticēja, bet bija sācis ticēt mūžīgi atdzimstošajam ļaunumam, pret kuru visas pasaules gaišie spēki ir bezspēcīgi.

Marku no jauna pārņēma vienaldzība. Tas ir liktenis, viņš gurdi domāja, ja nebūtu Gliemeža, atgadī- tos kaut kas cits…

—    Nosit mani, Mark, — Otrais numurs atkal iečinkstējās. — Man ir tik smagi, ka es vairs dzīvot negribu.

—    Tad ej un pakaries, — Marks atteica, juzdams sevī tādu tukšumu, ka pat paša ķermenis šķita kļuvis svešs.

Te Otrais numurs pietrūkās kājās un sastinga miera stājā.

Klusu, pavisam klusu bija pavērušās durvis un ienācis vadonis Vilfrēds.

Viņš pamāja Otrajam, un tas žigli izmetās laukā.

—     Es visu laiku atliku mūsu sarunu, Mark, — Vilfrēds laipni sacīja, kad viņi bija palikuši divatā. — Nu pienācis pēdējais laiks aprunāties. Ballista ir gatava. Es vēl gribēju, lai to nokrāsotu tādā pašā sarkandzel- tenā krāsā kā iepriekšējo, taču kāds nelietis ir izlējis krāsu bundžas. Pašlaik notiek izmeklēšana. Tas nu tā… Rīt no rīta mēs to laidīsim darbā.

Marks klusēja.

Vilfrēds raudzījās viņā, juzdams kaut kādu vieglu nožēlu.

Bārdas rugājiem klātā, iekritusī seja, apdzisušais zilo acu skatiens, savēlušies, gružiem piebirušie mati, sarkanais «Adidas» krekliņš sasviedrēts gandrīz melns, novārtītie džinsi vienos plankumos, netīrumu sīvā dvaka…

Vilfrēdam šķebīgi noraustījās deguns.

Taču tad vadonis atcerējās, ka viss ir tieši tā, kā tam jābūt. Lepnais un drosmīgais ienaidnieks ir savaldīts un iemīts dubļos, kā netīrs dzīvnieks pieslēgts pie ķēdes — un citādi nemaz nedrīkst izskatīties.

Un tomēr viņš juta nožēlu, ka gandarījums par uzvaru nav pilnīgs: širn te salauztajam cilvēkam bija maz kā kopīga ar to Marku, pret kuru viņš bija cīnījies.

—    Ja tu ieraudzītu savus Zvēru cilvēkus, — Vilfrēds atkal ierunājās, — tu viņus vairs nepazītu. Katrs sapņo vienīgi par to, lai viņam atļautu noskūt galvu un kļūt par Numuru.

—■ Tu melo, — Marks nočukstēja.

—    Kāda man pēc tā vajadzība! — Vilfrēds atdzīvojās. — Līdz šim gan vienīgi Lapsa Vulpo un Vālodze Orioiida ir izpelnījušies Numuru godu. Dzirdi, Mark, Orioiida arī! Viņa saimnieko manā mājā un apgalvo, ka ir laimīga. Tu viņai esot tukša vieta. Kad prasīju, ko lai daru ar tevi*, atteica: tas viņai viens pīpis.

Cieši paraudzījies Markā, Vilfrēds sajutās vīlies — gūsteknis palika vienaldzīgs —, tāpēc steigšus piebilda:

—     Devītais un Trešais uzskata, ka no tevis iznāktu labs Numurs. Taču, godīgi sakot, es baidos. Ne no tā, kas tu tagad esi, bet no tā Marka, kas toreiz man stāvēja pretim uz tilta. Es neesmu pārliecināts, ka tas Marks ir miris. Ko?

—    Es nekad nekļūšu par Numuru, — Marks lēni teica.

—    Patiešām? — Šķita, ka Vilfrēds pat nopriecājas. — Man ari tā liekas. Esmu pārliecināts, ka nekas tevi uz to nepiespiedīs. Trešajam un Devītajam nav taisnība. Man tev ir cits priekšlikums. Redzi, Mark…

Vilfrēds saminstinājās, tad ātri teica:

—    Rīt mēs tiksim pāri upei un dosimies plašajā pasaulē. Zināmi brīvības ierobežojumi tev vismaz kādu laiku vēl būs jāpacieš. Taču tu būsi kārtīgi paēdis, apkopts, es likšu Oriolidai atgriezties pie tevis, visi no jauna sāks tev izrādīt cieņu. Tev visādi klāsies labi, Mark… — Vilfrēds lūdzoši nobeidza. — Tu esi ar mieru? Kaut gan — kas cits tev atliek?

Marks neticīgi paskatījās Vilfrēdā un aptvēra, ka tas-nejoko.

—    Tu runā ļoti savādi, — viņš tad teica.

—   Tev uz pirksta ir rēta, — Vilfrēds turpināja. — Tu esi apzīmogots ar čūskas zīmogu. Pastāvot ticējums, ka šādi ļaudis esot likteņa izredzēti un stāvot pāri citiem. Manuprāt, tās ir tīrākās muļķības, taču Zvēru cilvēki, «kurkuļi» un daļa Numuru tam dažbrīd it kā ticot, dažbrīd it kā ne. Tā man stāstīja Vulpo. Un turklāt… Tu tomēr esi bijis vadonis un, lai gan no tevis novērsās, taču… Par saliniekiem, protams, sīkums.

Vilfrēds pastiepa atvērtu plaukstu un tad zibenīgi sacirta nagus dūrē.

—   Viņi visi man ir šite! Bet mēs dodamies plašajā pasaulē, kur daudzi būs tādi, kuri negribēs nekā saprast, kuri domās citādi, domās tā, kā domā tu. Viņi meklēs alternatīvu un uzdursies tev, jo tu taču esi šīs alternatīvas iemiesojums. Un, kad šādas situācijas radīsies (un nav šaubu, ka radīsies), tev vajadzēs izskaidrot, un pārliecināt, ka mērķis mums kopīgs un ikviens ceļš, kas nesakrīt ar manējo, ir maldīgs, un pat tu, mans kādreizējais ienaidnieks, esi sapratis savu kļūdu. Domā, kā gribi, bet vārdos tu noliegsi savu ceļu. Vismaz sākumā tev ticēs visi, un ilgāk arī nebūs vajadzīgs, jo, kad viņi attapsies, būs jau par vēlu. Nu?

—   Tu esi smalki izdomājis, — Marks pēc klusuma brīža teica.

—   Dabiski! — Vilfrēds iesmējās. — Ja tā nebūtu, tad pie ķēdes nīktu es. Un nemaz necenties pārsmadze- ņot kā citādi. Nekas tev neizdosies. Mazāko aizdomu gadījumā…

Un, piesitis pie zābaka stulma, aiz kura bija aizbāzts Marka duncis, Vilfrēds piebilda:

—   Es esmu licis visu uz vienas kārts, un atpakaļceļa man vairs nav.

Un tad viņa sejai pārslīdēja kautrs smaids kā puikam, kurš slepenībā izlolojis kaut ko bezgala dārgu, bet bīstas, ka pieaugušie viņu neizsmej. Viņš noliecās pie Marka un piesardzīgi sacīja:

—   Tu esi čūskas apzīmogots, bet tiem, čūskas ap- Eīmogotajiem, pāri stāv… dievišķa būtne…

—    Tas ir ļoti patīkami, — Marks atteica.

—    Varbūt ne tik daudz patīkami, cik nepieciešami.

—    Vienalga.

—      Jo pusdievam piemīt tas pats, kas pāvestam, — nemaldīgums, kuram viņš pats tic unf galvenais, kuram ar visu sirdi un dvēseli tic daudzi citi.

—     Dievišķais, kas apzinās savu misiju, — Marks pavīpsnāja.

—    Bez šaubām. Kā tad savādāk tev noticēs citi, ja tu pats sev netici?

Marks pavērās Vilfrēdā, visu saprata, un aiz smiekliem viņam aizsitās elpa.

—    Nevajag, Mark, — Vilfrēds klusu teica, bet pēc brīža, redzēdams, ka Marks histēriskos smieklos jau vārtās pa grīdu, sažņaudzis rokas dūrēs, uzkliedza:

—    Ja tu šai mirklī nepārstāsi, tad… tad…

Viņš vīstīja dūres, līdz pēdējai smadzeņu šūniņai

ienīzdams šo netīro, smirdošo suni, kas raustījās, piesiets ķēdē, un rēja uz viņu, kaut gan viņš bija gaidījis, ka tas nupat tieksies laizīt žēlīgi pastiepto glābēju roku.

—    Mīļais dieviņš… — Marks smieklos smaka vai nost. — Uz plikā paura … spožs rimbulis… ozianna … apkārt eņģeļi ar spārniņiem .., Trešais un Devītais… Paradīzes kompānija…

Te pēkšņi viņš aprāvās. Viņš ieraudzīja vīziju: uz paaugstinājuma zeltītā tronī sēž Vilfrēds, un apkārt bijīgi stāv sveši cilvēki Numuru formās. Un Vilfrēda skats ir bargs, viņš ir spēks un vara, un viņam vienīgajam pieder tiesības sodīt vai apžēlot, bet krāšņā troņa pakājē viļņojas pelēka ļaužu masa un, kas pats baismīgākais, visi raugās uz Vilfrēdu ar bezgalīgu mīlestību un aklu padevību — un viņos jaušama gatavība sekot savam vadonim kaut vai bezdibenī.

Marks, smagi elpodams, uztrausās ceļos.

—    Beidzot tu nāc pie prāta, — Vilfrēds nošņāca, un viņa nobālusī seja bija sašķobīta naidā un pazemojumā. — Tu ņirgājies par to, kas man svēts. Es tev piedodu, bet piedodu pēdējo reizi…

Marks raudzījās šajā elles izdzimumā, un sirds viņam dega skaudrās sāpēs par to, ka nevar pagriezt laiku atpakaļ: tad viss tagad būtu citādi, pavisam, pavisam citādi…

Viņš spēji lēca un, sagrābis Vilfrēdu pie rīkles, nogāza zemē.

Numuru vadonis pirmajā mirklī pat neattapa pretoties; tik ļoti viņš bija iejuties stāvokļa saimnieka lomā, ka pat aizmirsa piesardzību, proti: jāturas ārpus ķēdes sniedzamības robežas.

Marks žņaudza šo kārno, dzīslaino kaklu, un Vil- frēda bālā seja kļuva sārta. Gārgdams viņš nesekmīgi centās atlauzt Marka rokas.

Tad Marka acīs pašķīda zibeņi — un viņš sabruka pār Vilfrēdu.

Devītais numurs kā žēlodams paglaudīja savu spalvaino dūri un, aiz ķēdes pavilcis sānis Marka ļengano ķermeni, palīdzēja vadonim piecelties.

Pieķēries Devītajam pie pleca, Vilfrēds kāsēdams masēja kaklu.

—    Nu, ko? — Devītais vaicāja savādā balsī.

Vilfrēds atmāja kaut ko nenoteiktu, un Devītais trīs

reizes iespēra pa šķūņa sienu.

Ārpusē nožvadzēja ķēde, un Devītais pa caurumu sienā ievilka tās galu iekšā.

Šķūnītī ienāca Trešais, Piektais un Vienpadsmitais.

Devītais pliķēja Marku, līdz tas atvēra acis, bet Trešais, aptinis vairākas reizes ap roku ķēdes galu, spēcīgi parāva Marku aiz kājas, ņirdzīgi uzsaukdams:

—    Celies, suns!

Marks, vēl apdullis no sitiena, ar pūlēm piecēlās, un Numuri izrāva viņu laukā pa durvīm.

Vilfrēds šķūnītī palika viens.

Cik tad ilgi kautā figūra var palikt uz šaha galdiņa, viņš stingi domāja. Ja tā negrib piedalīties jaunā spēlē, lai netraucē citas, lai nepinas pa kājām un neizjauc spēli!

Vilfrēds izgāja no šķūņa un devās uz krastmalu.

Upe miglainajā lietutiņā tecēja pelēka un atsvešināta. Gaiss bija spiedīgs kā pirms negaisa.

Pie ballistas rosījās salinieki. No viņu miklajām drēbēm kūpēja garaiņi. Netālu pastaigājās Pirmais un Astotais, abiem rokās bija nūjas, kaut arī pēc tām diez kādas vajadzības vairs nebija.

Un tad salinieki ieraudzīja kādu cilvēku, kurš Trešā, Devītā, Piektā un Vienpadsmitā ielenkumā nāca pa pļavu, kāju ar ķēdi pievilkdams.

Un šajā izvārgušajā, sagumušajā cilvēkā viņi tik tikko pazina savu bijušo vadoni, to, kas reiz bijis drosmīgais un stiprais Marks.

Bariņš apstājās pļavas malā, Trešais ar lāpstu apvilka zālē apli un iespieda lāpstas kātu Markam rokā.

—    Vai tev liekas godīgi, trakais, ka visi salinieki strādā, bet tu tikai rij, vārties uz smaržīga zāles klēpja un spļauj griestos? — Devītais pārmetoši prasīja. — Tu pats taču sludināji vienlīdzību.

Marks, nekā nesaprazdams, pārlaida skatienu Numuru sejām un ieraudzīja tajās apvaldītu jautrību.

—    Tev jāizrok aka, — Vienpadsmitais paskaidroja. — Mēs gan lietojam upes ūdeni, taču tajā var būt baciļi. Bet zemes dzīlēs attīrījies ūdens atbilst higiēnas prasībām. Un kāpēc lai tagad, kad mums uzradies brīvprātīgs racējs, mēs palaistu garām iespēju iegūt tīru ūdeni?

—    Roc, roc, trakais! — Devītais mudināja. — Ja kolektīvam klājas labi, tad jācenšas, lai tam klātos vēl labāk, kaut vai runa būtu vienīgi par bezbaciļu ūdens malciņu.

Kopš tā brīža, kad Marks šķūnī atguva samaņu, viņam ausīs džinkstēja un domas šķita kā vatē ietītas. Kāpēc gan ne, viņš apātiski nodomāja, patiešām, ar ko gan es esmu labāks par pārējiem, kuri strādā vaiga sviedros? Tomēr… kāpēc jārok kaut kāda aka, tā taču ir bezjēdzība?

Galu galā sapratis, ka citu darbu neviens nepiedāvās, viņš iecirta lāpstu velēnā.

Numuri draudzīgi iesmējās.

It kā nedzirdamas balss aicināti, salinieki pārtrauca darbu un aizvilkās augšup pa nogāzi uz pļavu, biklā puslokā sadrūzmējās ap topošo aku.

Pāri pļavai truli maršēja «kurkuļu» bataljons, kā zobenus vicinādami balti nomizotas kārklu rīkstes. Komandieris Jurītis šņukstēja. Puiku sejās bija bezcerīgs izmisums. Ieraudzījis notiekošo, «kurkuļu» bataljons pēkšņi izklīda.

Aizelsušās atlumpačoja arī abas skolotājas.

Pēdējais pienāca Vilfrēds.

Salinieki pašķīrās, un viņš apstājās soli no rakumu malas.

Viņa seja bija sastingusi kā ģipša maska, vienīgi acis spīdēja ar metālisku liesmiņu.

Lietus pieņēmās spēkā. Cēlās vējš.

Nošķiedies ar dubļiem, pīdamies ķēdē, Marks raka bedri, raka šo nevienam nevajadzīgo, nenormālo aku, bet salinieki klusēdami stāvēja, un lietus lāses ritēja pār viņu sejām kā asaras, un dvēselēs dzisa pēdējās cerības dzirkstis, kuras vēl uzturēja doma, ka Marks tomēr, tomēr kaut ko izdomās un izglābs…

Kad bedre bija līdz ceļiem, Marks piepeši pārstāja rakt un izslējās.

Viņa acis sastapās ar Vilfrēda skatienu, un uzvarētāja bezasiņu lūpas notrīsēja vārā smaidā.

—    Roc uzmanīgi, Mark, ārkārtīgi uzmanīgi, — viņš tikko dzirdami teica. — Piesargies, ka nenobrūk zeme. Tad racējs tiek apbērts — un neviens no šīs nelaimes vairs nevar glābt.

Marks paskatījās apkārt. Pelnu pelēkas, iekritušas sejas, izbiedēti skatieni, kuri vairās no viņa, skrandām klāti, izkāmējuši augumi. Marks saprata, ka vairs nenicina viņus, drīzāk bezgalīgi jūt līdzi.

Un tad, tik ilgi gruzdējis zemdegās, Markā kaut kas uzliesmoja.

Viņš pēkšņi atvēzējās un no visa spēka cirta ar lāpstas šķautni pa patentatslēgu. Tā atsprāga vaļā, un ķēde nošļuka no kājas. Atvēzis lāpstu kā cirvi, viņš ierēkdamies izlēca no bedres, un Numuri satrūkušies palēca sānis.

Nosviedis lāpstu, Marks metās lietū.

Vilfrēds noskatījās viņam pakaļ, bet seši Numuri kā suņi luncinājās apkārt un smilkstēja, nu ļauj taču, vadoni, nu pavēli, mums zobi niez kampt un plosīt.

Un Vilfrēds pacēla roku tai virzienā, kur lietū bija nozudis Marks, un blāvā balsī teica:

—    Viņš pieder jums.

Un Numuri vaukšķēdami metās bēglim pakaļ.. <

Pārskrējis pāri pļavai, Marks nogriežas pa kreisi, kur vēja brāzmās šalc eglājs.

Viņš drāžas uz to un, kad virs galvas nolokās pirmās zibens strēles, ir jau mežā.

Viņš skrien izmisīgi, zari sitas sejā, acīs līp zirnekļu pavedieni, viņš klūp un pieķeras pie kāda egļu zara, un pēkšņi apjēdz, ka tas nav vis zars, bet gan zvana mēlīte, un ierauga pašu zvanu, kas karājas kokā. Viņš to pagrūž — un zvans nošķind tikko dzirdami; vājā skaņa pazūd vētras brāzmās.

Bet Marks neatlaižas un šūpo zvanu, līdz tas sāk skanēt dzidrā balsī, un, kad Marks zvanu atlaiž, tas neapklust un turpina zvanīt pats no sevis, jo nu tam ir iedota dzīvība, un zvana tas arvien skaļāk.

Un tad Marks ierauga, ka pie katras egles karājas pa zvanam, un viņš skrien no viena pie cita, un katrs zvans, kam pieskārusies viņa roka, sāk skanēt tīrā un dzidrā balsī, līdz viss mežs dun zvanu dziesmā, un debesīs starp robainajām, vētras locītajām egļu galotnēm vijas zibeņu serpentīns, un ik pa brīdim viss eglājs uzliesmo balts un gaišs, un šajā gaismā mirdzēdami šūpojas neskaitāmi dunoši zvani.

Taču palicis viens liels, kas klusē.

Marks, nespēkā ļimdams, aizstreipuļo pie tā un ieķeras mēlītē, sāk šūpot. Mēlīte un rokas sitas pret zvana malām, un no sadauzītajiem pirkstiem pil asinis, un nu arī lielais zvans sāk dziedāt, un zvanu koris skan vēl varenāk, ak, mostieties, un no eglēm iznirst Zvēru cilvēki: Markā raugās Niktera nodevīgi godīgās acis, Kastora uzticīgās, Erinakeja drosmīgi netaisnās, Alkesa un Kervida apņēmīgās, taču nesaprotošās, Arvikolas pastulbi labsirdīgās, Timida izbiedētās, tomēr ticēt gribošās, Vulpo izlaidīgi glāsmainās, Skrofa un Ursa aizdomīgās, Skiuru bērnišķīgi bezrūpīgās, Mustelas neuzticīgās, Oriolidas tiešās un atklātās, un aizpeld zēnu nevainīgie skatieni, ak, brāļi un māsas, piecelieties, bet no Marka rokām plūst asinis un kā sarkanas rasas pilieni krīt sūnās, un zvanu dziesma skan kā pērkona dārdi un aizviļņo pāri salai, pāri upei, un aizdimd pa plašo pasauli, gavilējot un aicinot tūkstoš balsīs..,

Vilfrēda medībsuņi ierauga Marku, kurš apskāvis sirmu egli. Smagi dvesdams, viņš raugās tajos ar neko neredzošu skatienu.

Numuri notriec Marku zemē, sāk spārdīt. Viņš nemaz nepretojas, bet arī žēlastību nelūdz, un tas nokaitina vēl vairāk; trulās, mežonīgās dusmās Numuri sper vēl un vēl, vai tu beidzot gaudosi, trakais!

Tad viņi ļengano augumu satver aiz rokām un kājām, izstiepj no meža un aizgādā līdz upmalas pļavai, un salinieku acu priekšā nomet akas rakuma dubļos.

Marka acis ir plati atvērtas, un tikai pēc brītiņa salinieki apjēdz, ka viņš ir miris.

Baismas pārņem viņus, stingas baismas.

Bet Vilfrēda seja ir kā akmenī cirsta. Viņš aizsmakušā balsī saka:

— Marks pārkāpa otro tabu, ko pats bija pasludinājis. Viņš pameta baru, viņš atteicās no mums, viņš nodeva mūs. Lai atkritēja liktenis ir brīdinājums katram!

XXIII

Jau trešo dienu Ingus, Džīna un Bendžo kuģoja indiāņu pirogā pa bezgalīgu upi, tik retu reizi piestādami krastā, lai sameklētu kaut ko ēdamu un nokārtotu dabiskās vajadzības.

Laimīgā kārtā izglābušies no priesteru upurnaža un izsviesti pa Uicilopočtli tempļa lūku Teskoko ezerā, kur viņus jau gaidīja piroga ar acteku airētājiem un Džīnu. Ingus un Bendžo kārtējo reizi jutās kā no jauna piedzimuši. Tiesa, uz neilgu laiku. Aborigēni aizveda viņus līdz upītei, kura no ezera ietecēja pazemē, izkāpa un, ne vārda neteikuši, iegrūda pirogu straumē.

—    Jā, draugi, — Bendžo nodrebinājās, gulēdams laivas dibenā un tīstīdamies acteku apmetnī. — Man vēl tagad auksts iet pār kauliem, atceroties trako braucienu pa zemzemes upi. Kā mēs tikām svaidīti, virpuļoti un slacīti ar ledainu ūdeni! Turklāt tas notika tik absolūtā tumsā, ka es labāk vēlējos mirt uz ziedokļa, jo tur vismaz kaut ko varēja saskatīt — un tas man kā gleznotājam ir pats svarīgākais. Mēs, mākslinieki, esam gaismas bērni.

—    Tu esi apnicīgi stulbs, — Džīna novaidējās, zinādama, ka Bendžo tūlīt nez kuro reizi sāks spriedelēt par tēmu, kura viņam nelika mieru: Bendžo — dievs un Meksikas valdnieks.

Meitene nebija kļūdījusies.

—    Ko visu es būtu sadarījis! — gleznotājs sapņainā nožēlā turpināja, pakasīdams vēderu. — Džīn, kā tev liekas, mēs taču tur būtu varējuši radīt vienu ļoti progresīvu sabiedrību, vai ne? Dabas resursi un darbaspēks to atļautu, bet pārējais jau būtu manā ziņā.

—    Aizveries! Saki labāk paldies, ka viņi mums ļāva izkļūt dzīviem.

—    Mjā, — milzenis negribīgi piekrita, paieskādams bārdu. — Labi, ka beidzās vēl tā. Kāpēc cilvēki nevar dzīvot mierā? Kāpēc acteku teokrātijai un laicīgajai varai savā starpā jācīnās? Tāpēc, ka nav, kas stāvētu viņiem pāri. Un, kad kā debesu velte uzrodas Kecal- koatls, viņu neattīstītie prāti…

—    Viņu prāti ir ļoti attīstīti, — Džīna dusmīgi pārtrauca. — Par to liecina kaut vai spēriens pa pakaļu, tevi izsviežot no tempļa.

3G8

—    Kad es ezerā gandrīz vai gala dabūju, — Bendžo aizvainoti novilka.

—    Vainīgs tavs zelta maiss, ko tu negribēji laist vaļā.

—    Labi, nekāp uz varžacīm! Guļ tagad pusotrs ta- lantiņš, «spāres acs», molberts un krāsu kaste ezera dzelmē — zivīm par priecāšanos… Bet ko lai iesāku es, pliks un nabags, kad atkal būs jādzīvo starp mantkārīgiem cūkām? Un arī tu esi cūka, Džīn! Kāpēc tu atklāji actekiem, ka mēs ar Ingu esam parasti mirstīgie?

—    Tāpēc, ka viņiem nav vajadzīgi dzīvi dievi! — Džīna atcirta. — Tos viņi upurē, lai pēc tam varētu pielūgt un dievu zīmes skaidrot pēc savas vajadzības. Jūs abus vienīgi kā mirstīgus muļķīšus viņi bija ar mieru pažēlot.

—    Paklausies tik, Ingu, kā Džīna par mums izsakās! — Bendžo uzsauca puisim, kurš tupēja pirogas priekšgalā.

Ingus neatbildēja.

Viņš cieši raudzījās uz priekšu, it kā vēlēdamies saskatīt to, kas atrodas aiz upes līkumu līkumiem.

Rāmā straume nesa pirogu pāri mazuta un eļļas va- ravīkšņainiem plankumiem, viļņu putās peldošiem atkritumiem, garām mežiem un birzīm, pļavām un apstrādātiem laukiem, rūpnīcām un kolhozu fermām, ciematiem un pilsētām; tā peldēja zem tiltiem, mijās ar kuģiem un motorlaivām, bet neviens, kas redzēja ceļotājus, tiem neuzsauca vai nepamāja sveicienu. Ļaudis tikai klusēdami noskatījās un, kad laiva pazuda aiz upes līkuma, atviegloti uzelpoja, kaut gan paši īsti nezināja, kāpēc.

Kādu dienu Bendžo pēkšņi pietrūkās kājās un izmisis iekliedzās:

—    Man nu vienreiz pietiek! Kāpjam krastā — vai arī es apgāzīšu laivu!

—    Ko tu darīsi malā? — Ingus mierīgi ieprasījās.

-— To pašu, ko visi normāli ļaudis.

—    Ko tad dara normāli ļaudis?

—    Normāli ļaudis normāli dzīvo.

—     Un tu sevi uzskati par normālu? — Džīna pasmējās.

—    Jā, es esmu kļuvis normāls! — gleznotājs atcirta. — Bet tu neesi normāla. Kas tevī atlicis no sievietes? Tu jau rej kā suns uz ikvienu, kas tev iebilst vai uzdrīkstas aizskart tavu tik mīļo Ingu. Ja tu paskatītos uz sevi no malas, tad redzētu, ka esi kā nodzīta ķēve, kauli un āda vien.

—   Tu beidzi? — Džīna iešņācās, un viņas tumšās acis nikni nodzalkstīja, bet Bendžo jau pievērsās Ingum:

—    Un kas tevī atlicis no tā dzīvespriecīgā, gaišā zēna, kuru man allaž bijis patīkami sastapt pilsētiņas ielās? Tu taču izskaties kā moceklis no viduslaiku bildēm, lai arī varbūt svētais. Tev acīs deg kaut kāda apmātība, un, kaut gan tavi vārdi ir dziļi cilvēciski, man dažkārt kļūst baisi. Man pat šķiet, ka tu īsti vairs neapzinies, ko gribi sasniegt; tu tikai ej un ej, un tas tev kļuvis par pašmērķi, lai tikai nebūtu jāatgriežas ienīstajā pilsētelē.

Ingus sakoda zobus, taču neko neteica. Bendžo, drošības pēc paglūnējis uz Džīnu, kura šoreiz tomēr palika mierīga, turpināja:

—    Ingu, jūs meklējāt Marku? Esmu dziļi pārliecināts, ka viņš — iztrakojies — šajā brīdī ērti un apmierināti vada dienas agrāk neieredzētajā pilsētiņā, audzē taukus un bērnus un dažkārt vienīgi pabrīnās, kas viņu triecis neprātīgajā ceļojumā, un gaida atgriežamies tevi. Dzirdi, Ingu, tevi gaida Marks!

—   Es to zinu, — puisis klusu atteica un ar kārti aizvirzīja pirogu uz krastu.

—   Ko tu dari, Ingu? — neizpratnē iesaucās Džīna, bet gleznotāja acīs pamirdzēja prieka asaras, viņš izšņauca degunu pāri bortam un aizkustināts sacīja:

—   Pareizi, dosimies visi trijatā uz pilsētiņu. Lai nu kā, dzīvot tur tomēr var, neviens sprandu apgriezt vēl netaisās… un arī paēdis un apģērbies būsi.

Piroga apstājās seklumā netālu no krasta. Bendžo uzlika galvā zaļo spalvu rotu, izkāpa, gribēja jau grābt laivu aiz priekšgala un vilkt malā, kad paklupa un garšļaukus iegāzās ūdenī.

Nekavēdams laiku, Ingus ar kārti stūmās atpakaļ straumē.

—   Jūs esat jukuši? — svempdamies kājās, Bendžo iekliedzās.

Viņam neviens neatbildēja, un gleznotājs metās pie laivas, nospriezdams, ka cilvēku dzīvē ir brīži, kad viņiem nākas da rīt labu ar varu.

Taču Džīna paķēra no pirogas dibena salauztu airi un atvēzējusies uzkliedza:

—    Reiz mežā tu jau dabūji no manis ar pudeli! Tur tev bija laiks nākt pie sajēgas, te, pirms tas varēs notikt, tu jau būsi nogājis pa burbuli!

Gleznotājam momentā iesmeldzās senais puns, un viņš tālāk vairs nebrida, palika stāvam līdz vidum ūdenī, juzdams pret aizbraucējiem bezgalīgu žēlumu, jo pa savam abus tomēr mīlēja.

—    Ingu, Džīn! — viņš sauca. — Nu var tak mēģināt padzīvot tai sasodītajā pilsētiņā kādu laiciņu! Ja jums apniks, tikai pasakiet — un vecas draudzības dēļ es došos līdzi pie actekiem smēķēt apzeltītās pīpes. Tu, meitenīt, no tām ne velna nezini, bet Ingus labi atceras, ka dūmos mēs uzbraucām septiņreiz septītajās debesīs, kur katrs sasniedza septiņreiz septiņus mērķus, bet uz zemes cilvēks visbiežāk izlaiž garu, nesasniegdams pat vienu. Un, ja negribas bojāt plaušas ar dūmiem, var tak ostīt, rīt vai durstīt!

Milzeņa blondā bārda un savēlušies mati plīvoja vējā, platie pleci raustījās elsās, bet acteku apmetņa un galvasrotas ik spalva trīsēja tā, ka likās, gleznotājs tūlīt, tūlīt kā flamings uzvīsies debesīs.

Džīna sažņaudza rokā aira atlūzu un brīdinoši paskatījās Ingū, bet puisis tikai pamāja Bendžo atvadu sveicienu, gaiši uzsaukdams:

—    Kļūsti laimīgs! Un paliec sveiks!

—    Ja nu tomēr atgriezīsies mūsu pilsētiņā, tad pie-' kāp uz sakņu bodi! — tas atkliedza. — Varēsi izlasīt labākos auglīšus un dārzenīšus, Sievasmutere jau lāga dvēsele, tikai tirdzniecība, saproti pats, cilvēku samaitā, un tad viņš kļūst par tādu žulicīgu knīpstangu. Tāpēc obligāti prasi pēc manis!

Un gleznotājs aizbrida uz krastu, bet piroga, straumes nesta, peldēja tālāk.

Grūti pateikt, cik ilgi ceļotāji jau kuģoja pa upi. Laiks bija galīgi sagriezies ar kājām gaisā.

Džīna gulšņāja, šķirstīja vecus modes žurnālus, kurus viņi bija uzgājuši kādas pamestas mājas bēniņos, kad kārtējo reizi pārtikas meklējumos bija piestājuši krastā, un likās visai apmierināta ar dzīvi. Beidzot taču viņi bija tikuši vaļā no norakstītā gleznotāja, un Ingus tagad pilnīgi piederēja viņai vienai. Laiva meitenes iedomās it ātri bija pārvērtusies par mazu, omulīgu vienistabas dzīvoklīti, kur neviens viņu abu laimi netraucē. Šo ilūziju vēl ticamāku vērta krasta sirojumos sagādātie sadzīves sīkumi — saliekamā gulta, galdiņš, plauktiņi, petrolejas plītiņa, aplupuši trauki un tamlīdzīga nolietota mantība.

Vien Ingus ik pa laikam aizrāpās uz pirogas priekšgalu un kā apmāts stundām ilgi vērās upes vienmuļajā tālumā, un viņa novājējušajā sejā, zaļajās acīs staroja cilvēces mūžsenā cerība.

—   Kāda jēga, ka tu pastāvīgi tur dirni? — Džīna viņam pārmeta. — Straume taču laivu nes neatkarīgi no mūsu gribas.

—   Tā tas ir, — Ingus bija spiests piekrist. — Cik ļoti mums pietrūkst Marvīna!

—    Iespējams, mīļais, — Džīna atsacīja, raudzīdamās spogulī ar saplaisājušu plastmasas apmali. — Viņš izdzirksteļoja kā brīnumsvecīte eglītes zarā, un es netieku vaļā no domas, ka tai brīdī viņš varbūt pat jutās laimīgs.

Un meitene slepus izrāva no matiem sudrabotu stīgu, kaut gan dižais Nostradamuss bija radījis viņu mūžīgai jaunībai.

—   Man dažkārt ienāk prātā, — Ingus teica, — cik labi būtu, ja mums palaimētos nokļūt laikā atpakaļ un kopā ar Marvīnu visu sākt no jauna. Tad mēs vairs kļūdas nepieļautu.

—   Varbūt, — Džīna nopūtās, nolika spoguli un pieglaudās puisim. — Bet mēs sataisītu veselu kaudzi jaunu — un viss galu galā būtu tieši tāpat kā tagad.

—   Jā, atpakaļceļa mums nav… — Ingum aizžņaudzās balss. — Ātrāk jāatrod Marks. Un tad … Un tad …

—    Ko — tad?

—   Mums jāatrod Marks, — puisis cieti atkārtoja. — Mums jāatrod Marks…

Tā nu upe nesa viņus dienām un naktīm, viņi mīlēja viens otru, un Džīna stāstīja Ingum brīnišķīgus un fantastiskus piedzīvojumus, kurus bija pieredzējusi, klīzdama kopā ar Marvīnu.

Te kādu rītu, tikko svīda gaismiņa, upes tecējums pēkšņi k|uva straujš.

Ingus aizmetās uz pirogas priekšgalu un satrūkās: visā upes platumā virs ūdens mutuļoja zilgani miglas vāli, kas ik pa brīdim, it kā viesuļvētras rauti, sagriezās trakā virpulī, un Ingum kļuva baisi — tik ļoti tas atgādināja toreiz bendes namiņā violetā zieda acī skatīto, kur, miglai gaistot, atklājās pasaules ugunsgrēks.

Piroga iedrāzās miglā, un straujā upe, vērpešu putekļus šķiezdama, rāva laiviņu starp krācēm, ik brīdi draudēdama apsviest vai sadragāt uz akmens radzēm.

Pie Ingus pierāpoja Džīna.

Puisis cieši apskāva bailēs drebošo meiteni un gribēja teikt kaut ko mierinošu, taču vārdi pielipa pie mēles.

Priekšā no miglas iznira tumša masa, kas atgādināja milzu kuģi, un viņi tai drāzās tieši virsū. Taču te trakojošā straume spēji sadalījās, pasviezdama pirogu sānis, un izrādījās, ka viņi joņoja garām nevis kuģim, bet salai: pelēkzaļš masīvs miglā, krūmi, koki, kreisajā pusē eglājs…

Ceļotāji pat nepaguva sajust atvieglojumu, kad cauri kūpošajai miglai ieraudzīja savādu dēļu aizsprostu, kas, straumes raustīts, bija iesprūdis starp akmens radzēm un aizšķērsoja pirogai ceļu.

Ne mirkli nedomādams, Ingus instinktīvi sagrāba Džīnu un pārvēlās pāri laivas malai. Viņus satvēra ūdens virpulis, žņaudza un smacēja, rāva gar krastu, līdz Ingum palaimējās ieķerties veca vītola zaros, kas mirdams bija noliecies pie paša ūdens, bet pirogu straume uzsvieda uz dēļu aizsprosta, un vieglā laiviņa kā no tramplīna uzlidoja gaisā, triecās pret akmens radzēm un sašķīda tūkstoš drumslās.

Krasts bija pārāk stāvs, lai ceļotāji nokļūtu uz salas, un viņi aizbrida līdz smilšu sērei.

—   Visa mūsu iedzīve ir pagalam, — Džīna šņukstēja. — Mēs atkal esam pliki un nabagi, kā toreiz šķūnī teica Marvīns, kad abi sasodītie gleznotāji bija mūs apzaguši.

—   Nošķaudies par tām vecajām grabažām! — teica Ingus, izgriezdams no viņu drēbēm ūdeni. — Galvenais, ka mēs paši esam izkļuvuši sveikā.

—   Tev viegli runāt, — Džīna šņaukājās un stīvēja mugurā bluzonu. — Bet man dzīvē nekad pat tik daudz nav piederējis. Turklāt, paskaties, tu gandrīz esi atrāvis bluzonam piedurkni. Un vispār tev pēdējais laiks saprast, ka man vajadzīgs jauns kostīms.

—    Salīdzinājumā ar manām skrandām tu esi ģērbusies kā princese, — Ingus atteica.

Džīnai ienāca prātā, ka par šādiem vārdiem vajadzētu puisim cirst plauku, tomēr viņa savaldījās. Ingus taču ir tikpat apsēsts kā Marvīns, viņa nodomāja, un nelaime tā, ka man nez kāpēc jāiemīl tieši tādi. Diemžēl visi viņi ir bijuši plikadīdas.

Meitene nopūtās un pabužināja Ingum matus.

Ceļotāju priekšā gulēja krūmiem apaugusi, miglas vālos ietīstīta sala; dūmakai kā skeleti stīdzēja cauri lapu driskās tērpti koki, viss likās aizmidzis nāves miegā.

No salas plūda silta, mikla dvesma.

Aiz muguras, vērpetes šķiezdama un trokšņodama, uz jūru brāzās mežonīgā upe, bet Ingus un Džīna kā sastinguši stāvēja uz smilšu sēres, abiem šķita — kāda ledaina roka pieskārusies viņu sirdīm.

—    Varbūt šī ir sala, kur… — Džīna, līdz galam neizrunājusi, apklusa.

—    Es nezinu, — Ingus izmocīja.

Taču kāda iekšēja balss viņam sacīja, jā, tā ir īstā sala, tā ir Marka sala, un vai tad tu patiešām naivi cerēji, ka te lidināsies paradīzes putni un tecēs ķīseļa upes un ka tevi te sagaidīs ar «urā!» saucieniem un svētku uguņošanu? Tā pienākas tiem, kuri ir dzīves saimnieki un no kuriem tu aizgāji, turklāt aizgāji no brīva prāta, jo neviens tevi prom nedzina.

—    Mēs esam uz Marka salas, — Ingus, saņēmis Džīnas roku, klusu teica.

Meitene pamāja. Viņas atmiņā uzblāzmoja kaut kas sens, sens un tūlīt nodzisa; tas Marks, kuru viņa kādreiz tik bezgalīgi bija alkusi, ir izgaisis; viņa pati ir kļuvusi cita.

Abi satrūkās.

Šķita, no smilšu sēres tā gala uz miglas blāķiem iurp peld baisms, kampienam rīkli iepletis dzīvnieks. Kad viņi piegāja tuvāk, izrādījās, ka tā ir savāda — šķība, greiza — koka konstrukcija.

Neizpratnē saskatījušies, Ingus un Džīna devās salā iekšā, gāja augšup pa zālaino nogāzi un sadzirda miglā it kā oda sīkšanu, kura pēc brītiņa pārtapa žēlā bērna balsī:

—    …mēs nemaz tā negribējām, Mark, mēs tikai Joti vēlējāmies kādu laiciņu vēl parotaļāties uz salas, tas bija tik interesanti, tik aizraujoši, mums tā negribējās doties prom, te bija tik brīnišķīgi, un mēs pat iedomāties nevarējām, ka tā var iznākt; mēs nedomājām neko ļaunu, mēs vispār nedomājām neko citu kā vien to, ka mums vēl negribas atgriezties pieaugušo dzīvē, atgriezties mājā un skolā, piedod, Mark, mēs nekad vairs tā nedarīsim, mēs nekad vairs nenodedzināsim ballistu, mūsu skaisto sarkandzelteno ballistu…

—   Paskrienam, Džīn! — Ingus spējā priekā iesaucās, bet meitene viņu satvēra aiz delma.

Viņas seja bija bāla, lūpas viegli trīsēja, itin kā viņa censtos apvaldīt raudas.

—   Es nejūtu Marku, — viņa čukstēja. — Pasionā- rais strāvojums plūst, bet tas ir ļauna spēka pilns, tas cenšas pakļaut un saplosīt gabalos, lai vēlāk visu salipinātu pēc sava prāta.

—    Pievaldi mēli! — Ingus izgrūda, mezdamies uz priekšu, bet pēc pārdesmit soļiem aprāvās — no miglas iznira salīkuši, noskranduši stāvi, kuriem ausu ļipiņās karājās apsūbējušas sudraba plāksnītes un frizūras bija izpluinītas kā vecas kurpju sukas. Starp viņiem kā nelaimes čupiņas nīka zēni. Divas sievietes stāvēja apkampušās. Savrupā bariņā bija saspiedušies kāds pusducis plikgalvainu puišu. Un turpat stāvēja citi plikgalvji pusmilitāras formas tērpos, un uz viņu krūtīm gailēja numuri, un paši viņi bija lepni un bargi izslējušies, ar augstu paceltām galvām, pavēlnieki pār visu, kas notiek uz šīs salas, bet tie citi bija skatienus nodūruši un raudzījās kaut kur sev pie kājām.

Bezcerīgas nolemtības pārņemto vidū «kurkulis» Ēriks bija nometies ceļos pie Marka, kas tur gulēja uz muguras — viena roka nedabiski paliekta zem muguras, otra atmesta sānis —, un plati atvērtajās acīs, kas raugās tikai viņam vienam saskatāmajās tālēs, krīt migla.

Ingus apspieda izmisuma kliedzienu.

Bet Vilfrēda kroplīgajā sejā lasāma savas taisnības apziņa, viņš itin kā iekšēji smaida un neko nenožēlo. Tā tam bija jānotiek. Vai nu viņš, vai Marks.

Un te Viifrēds pamana Ingu — un patiešām briesmīgs smaids pārslīd viņa sejai. Viņš pat nebrīnās, no kurienes Ingus uzradies, nē, viņš zina tikai vienu: tas otrais Marks, viņa sensenais ienaidnieks, ir te — un tam vieta jau sagatavota blakus pirmajam.

Sāpes un bezgalīgs žēlums ir izviļņojis cauri Ingus sirdij — un tagad tajā palicis vienīgi svelošs naids.

Abu acis sastopas, un viņi ieskatās viens otra dvēseles dziļumos: nekāda izlīguma, nekādas piedošanas, vienam ir jāsatrūd.

•— Tavs draugs arī nebaidījās no manis, un viņš jau nu bija vairāk vērts nekā tu, — greizi nošķobās Vilfrēds un izrauj aiz zābaka stulma aizbāzto Marka dunci. Viņa sakumpusī, plēsonīgā figūra saliecas uz priekšu.

Ingus sasprindzis klusē.

Salinieki stāv kā sasaluši. Viņi nekā nesaprot. Arī Zvēru cilvēki Ingū neatzīst, to, kuru viņi bija nolēmuši nāvei tai naktī mežā pie ugunskura, — tik ļoti viņš ir pārvērties. Viņi tikai apjauš, ka savādais atnācējs ar gaišajiem matiem un zaļajām acīm ir viņu vienīgā cerība, kurā apburtais loks, ciets kā tērauds, izkusīs un viņi taps atbrīvoti.

—   Tu vienmēr esi griezis man ceļu, — Vilfrēds murmina. — Vienīgi aiz Marka muguras tu juties droši. Marks, visur pa priekšu gāja Marks; ne tev staigāt tos ceļus, pa kuriem gāja viņš vai eju es.

Kārtības Grupas Numuri satrūkušies blenž te savā vadonī, te atnācējā… Vadonis, ko gaida vadonis, vai patiešām viņš ir… noraustījies?

Nolādēts ar vienu aci, man tomēr nāksies cīnīties vienam, Vilfrēds drudžaini domā.

—    Nu, ko tu gaidi, gļēvuli?! — viņš iekliedzas, mezdamies ienaidniekam virsū un triekdams ar dunci, bet Ingus izvairās, satver Vilfrēdu, viņi nogāžas zemē un vārtās dubļos, sizdami viens otru mežonīgā niknumā, un ik pa brīdim kāds grābj dubļos, kur ieslīdējis duncis. Ingus un Vilfrēds uzveļas virsū Markam, taču tas vairs nekā nejūt, tam jau vienalga, kas te notiek.

Vilfrēds dubļos sagrābsta dunci…

Ingus cenšas viņam izgriezt roku, bet paslīd, un Numuru vadonis uzmetas viņam virsū un ņirgdams atvēzējas dūrienam. Ingus pēdējiem spēkiem turas pretī, bet salinieki tikai mēmi noraugās… Kaut kas stiprāks par prātu neļauj pakustēties, čukstēdams, neej pirmais, kā tu zini, ka citi tev sekos… Valdies, jo dzīvot jau var arī uz ceļiem.

Un tad pār salu atskanēja šaušalīgs izmisuma kauciens. Jenotsuns, kuram no šausmām bija gaisā saslējušies violetie mati, pielēca klāt un ar zara atlūzu iesila Vilfrēdam. Tas, pirmajā mirklī pat nenoticēdams, ka no saliniekiem kāds kaut ko tādu uzdrīkstējies, atskatījās, un Jenotsuns, zobus atņirdzis, sita vēlreiz.

Un te Ingum izdodas izraut no Vilfrēda rokas dunci, un viņš to iegrūž ienaidniekam sānos.

Vilfrēds iestenas, viņa sejā pazib nāves bailes, bet tajā pašā laikā arī kaut kas neaizsargāts, bērnišķīgs pavīd kā atspulgs no tāliem laikiem, un viņš nočukst kā nogrēkojies puišelis:

— Nevajag… Lūdzu, nevajag… Es tā vairs nedarīšu .,.

Un sagumst uz Ingus.

No salinieku krūtīm izlaužas mokošs vaids, un viņi metas virsū Vilfrēdam, norauj no Ingus un aizvelk pa pļavu līdz krastam, un ielidina mežonīgajā upē, kas, krācēs un akmens radzēs plosīdama, aizrauj Numuru vadoņa ķermeni uz jūru.

To redzot, Kārtības Grupas Numuros ierunājas mūžsenais pašsaglabāšanās instinkts. Nometuši nūjas, raudami nost formas tērpus, viņi nāves bailēs mūk, lai paslēptos, atrazdami tādas spraugas un alas, kur nevienam pat neienāktu prātā viņus meklēt.

Taču neviens viņus vajāt negrasījās.

Migla krita, un salinieki ieraudzīja tiltu, kura galu straume jau divas dienas kā bija pārsviedusi šai pusē; iesprūdis starp resnām apsēm, kas auga upmalā, tas tagad — šķībi greizs, piespiests pie klinšu radzēm — straumē raustījās un drebēja, draudēdams kuru katru brīdi izjukt.

Vairākas dienas savā apmātībā, tumšajās bailēs un bezcerībā salinieki pat nebija paskatījušies uz tilta pusi. Un tagad viņu sirdis sažmiedzas kā spīlēs: bēgt, ātrāk bēgt projām no šīs nolādētās salas, tikai prom, prom, neatskatoties, kamēr tas vēl iespējams.

Erinakejs nometas rāpus un nedroši dodas uz priekšu. Kaut arī tilta laipas raustās straumē, ir slapjas un slidenas, viņš veiksmīgi aizrāpo līdz upes vidum, atskatās un aicinoši pamāj.

Un tad sākas salinieku gājiens. Kā termīti viņi lien pa tiltu. Gints jeb Otrais numurs aiz jostas ir aizbāzis cirvi.

Bet Ingus, dubļiem un asinīm nošķiests, sēdēja blakus mirušajam draugam. Viņš raudzījās Marka izmocītajā sejā. Viņam agrāk bija šķitis, ka būtu tik daudz kas sakāms draugam, taču savādi: pašlaik viņš nevarētu atrast vārdus pat vienam teikumam, ja Marks ari būtu dzīvs.

Džīna atnesa konservu bundžā ūdeni un nomazgāja Marka seju.

Migla ir nokritusi, mākoņi izklīduši, virs salas atkal ir zilas debesis un spīd saule, koki, krūmi, zāle un pļavu puķes zied un zaļo reibinošā vasaras skurbumā, čivina putni, un san kukainīši, un pasaule elpo spirgta un tīra kā tikko radīta, bet Ingus pārlaiž ar plaukstu pār drauga seju, plaksti aizveras — kam Markam vairs jāskata šī pasaule …

Džīna un Ingus apglabāja Marku akas bedrē, kuru tas pats bija racis.

Vēl neiemetis kapā trīs saujas zemes, Ingus Markam aplika ap kaklu zelta plāksnīti, tās vienā pusē skaistā Lībekas sieviete ar madonnas smaidu mūžam gaidīja atgriežamies savu dēlu, savu vienīgo un labo dēlu.

Kad Ingus un Džīna pārkjuva pāri upei, puisis pie tilta gala ieraudzīja zemē nomestu cirvi. Mirkli padomājis, viņš sāka cirst troses, kas saistīja tiltu pie ši krasta, un mežonīgā straume acumirklī satvēra tiltu un ierāva sevī, svieda atvaros, trieca pret klinšu radzēm, un tilts satrūka gabalos, un, it kā ar to vēl būtu par maz, akmeņi dēļus sadauzīja šķēpelēs un laipu saistķēdes pa akmeņaino dibenu aizrāva prom uz jūru.

Džīna un Ingus raudzījās uz salu, kura tagad patiešām bija kļuvusi par zaļu kuģi zili baltajā upē; to nekas vairs nesaistīja ar cilvēku zemi, vienīgi atmiņas.

—    Ko tālāk, Džīn? — Ingus noguris prasīja.

—    Marka vairs nav, bet kurp ved mūsu ceļš? Ko mēs meklējam? Es nekā vairs neatceros…

—    Es atceros, — Džīna teica, pieglauzdamās Ingum.

—   Taču tagad mums ir jāiet. Mēs nedrīkstam apstāties.

Puisis pamāja, un viņi devās augšup klinšainajā

krastā, kur tos, izrādās, gaidīja bijušie salinieki.

—    Tu izdarīji pareizi, kad iznīcināji tiltu, — Ceturtais numurs ieteicās.

—    Tie, kas palika uz salas, ir saindēti, — piebilda Desmitais. — Labi, ka viņi nekad vairs neparādīsies mūsu pasaulē.

—    Tu tagad esi mūsu vadonis, gaišmati, — sāci ja Udensžurka.

—    Mēs beidzot tevi esam pazinuši, Marka draugs, — Jenotsuns klusu teica.

—    Saki — ko mēs darīsim? — vaicāja Kervids.

Ingus paraustīja plecus.

—    Viņš zina, ko darīs, — Džina iejaucās. — Tikai tas nav dažos vārdos izstāstāms.

—    Droši, ka viņš nekā nezina! — k.ids no puikām iesmējās.

Abas skolotājas smīnēdamas skatījās.

—    Pastāsti, gaišmati, pastāsti! — Orioiida iesaucās, raudzīdamās Ingū spulgām acīm.

—    Mums jādodas uz priekšu, — puisis tad teica un pamāja, kur otrpus kraujajai nogāzei līdz pat. horizontam pletās līdzenums, nomācošs savā vienmuļībā.

Salinieki paskatījās un nesacīja ne vārda.

—    Labi, — Ingus teica. — Es jūs nesteidzinu. Katram tas jāizlemj pašam.

—    Ies tie, kas dzims šogad, — viena no skolotājām pavīpsnāja.

—    Jā, mums jāpadomā, — kāds bikli novilka. — Mēs vairs negribam tik pēkšņi.

Kāds izlaboja:

—    Nespējam …

—    Mēs ar Džīnu nakti pārlaidīsim līdzenumā, — Ingus sacīja. — Tur jūs mūs panāksiet.

—     Droši vien, ka mēs iesim, — kāds līdzjūtīgi noteica.

Bijušie salinieki piekrītoši sāka māt ar galvu, taču neviens no viņiem neuzdrīkstējās paskatīties Džīnai un Ingum acīs.

1981—1987

Арис Пурипьт БЕСПЕЧНЫЕ ПУТЕШЕСТВЕННИКИ Роман

Рига «Лиесма» 1989 На латышском языке Художник Имаятс Крепицс Рецензент Янис Мелбарздис

HB ^ 461?

Andris Puriņš

BEZRŪPĪGIE CEĻOTĀJI

Pedaktors A. Rijnieks. Mākslinieciskā redak- toie M. Dragune. Tehniskā redaktore I. Je-

rarte. Korektore I. Kalniņa. Nodota salikšanai 05.05.88. Parakstita iespiešanai 09.11.88 JT 00929. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs JSJ 2. Ballikas garnitūra. Augstspiedums. 16,80 uzsk. Iespiedi.; 17,12 uzsk. krāsu nov.; 17,89 izdevn. 1. Metiens 50 000 eks. Pašūt. JMš 490. Cena 1 rbl. 10 kap. (47 300 eks.), iesējumā 1 rbl. 30 kap. (2700 eks.). Izdevnieciba «Liesma», 22G256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. .Nl 302/32982/J-2908. Iespiesta tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rigā, Blaumaņa ielā 38/40.

Pūriņš A.

Pu 554 Bezrūpīgie ceļotāji: Romāns. — R.: Liesma, 1989. — 319 lpp.

ISBN 5—410—00388—8

„ 47023070!—302

P MS01(11)—89 105 ~88 84 L? -44

• 105—88

ISM^SuiVaZm*»-» © Izdevniecība

ISBN 5-410—00388—8 «Liesma». 1980

• Baumas bija sākušas cirkulēt klusu un nemanāmi, un neviens nezināja, no kurienes tās cēlušās. Kā zirnekļa tīmeklīši tās pielipa katram, lai gan saliniekiem šķita, ka skaļi taču neviens nekā nav pateicis.

Vienīgi vadonis Marks nekā nenojauta.

Te kādā pievakarē viņam apmetnē klāt pieskrēja abas skolotājas. Mati viņām bija izspūruši, puķainās kleitas nokarājās kā maisi.

Skolotāja Mirdza sagrāba Marku aiz krekliņa un sapurināja. Viņas acis meta zibeņus.

—    Jūs to izdarījāt, jā? — viņa iekliedzās.

—    Ko izdarīju? — Marks bija nesaprašanā.

[1] attīstības likums, kas izpaužas daudzveidīgajos tautu rašanās un izzušanas procesos. (Aut. piez.)

[2] … prom lietuvā tie devās tieši. Daudz pametuši bij zemgalieši, ka svešatni tie izvēlēja un tēvu tiesu pazaudēja.

(Tulk. no vidusauyšvācu vai.)

[3] dodot gaismu citiem, pals sadegu. (Tulk, no lai, vai.)

Content

PURIŅŠ ANDRIS BEZRŪPĪGIE CEĻOTĀJI

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII