Tolkiens Džons Ronalds Ruels

Gredzenu pavēlnieks-2 DIVI TORŅI

Džons Ronalds Ruels Tolkiens

Gredzenu pavēlnieks

OTRĀ DAĻA

DIVI TORŅI

Lai treji gredzeni elfu ķēniniem apakš zvaigžņotā klaida,

Lai septiņi - rūķu valdniekiem, kas zemzemes kambaros mīt,

Lai deviņi - virszemes ļaudīm, ko nāve pēcgalā gaida,

Un Viens - tam, kurš valda par tumsu un tronī sēd izraidīts

Mordoras mijkrēšļa murdā, kur ēnas klīst, melnas no naida.

Gredzens, kurš pārējos vieno, gredzens, kurš pārējos maļ,

Gredzens, kurš pārējos saista un tumsas važās kaļ

Mordoras mijkrēšļa murdā, kur ēnas klīst, melnas no naida.

Īsa priekšvēsture

Šī ir "Gredzenu pavēlnieka" otra daļa.

Pirmā daļa "Gredzena brālība" bija stāsts par to, kā Gendalfs Pelēkais atklāja, ka hobita Frodo īpašumā nonākušais gredzens īstenība ir Lielvaras gredzens, kam pakļauti visi Varas gredzeni. "Gredzena brālība" vēstīja, kā Frodo un viņa ceļabiedri, baigo Mordoras Melno jātnieku vajāti, devās bēgļu gaitās projām no mierpilnās hobitu Dalienas, līdz pēdīgi visi, pārvarējuši nāves briesmas, ar F.riadoras Pēddziņa Aragorna palīdzību nonāea Flronda namā Rivendellā.

Tur tika sasaukta Elronda lielā Sanāksme, un lajā nosprieda, ka vajag mēģināt Gredzenu iznicināt, un Frodo lika iecelts par Gredzena glabātāju. Tad lika izraudzīti Gredzena brahbas locekļi, kas viņam palīdzētu veikt uzdevumu — aiziet, ja izdosies, līdz Uguns kalnam, kas atradās Mordorā, Naidnieka paša zemē, jo vienīgi lur bija iespējams Gredzenu atkal izkausēt. Brālībā apvienojās Aragorns un Gondoras valdnieka dēls Boromirs, kas pārstāvēja cilvēkus; no elfiem — Drūtnmcža elfu ķēniņa dēls l.egolass; no rūķiem — Vientuļā kalna Gloina dēls Gimlins; no hobiliem — Frodo ar savu kalpu Semiusu un diviem gados jauniem radiniekiem Meriadoku un Peregrinu; un vēl Gcndalfs Pelēkais.

Pulks, atstājis Rivendellu, slepšus aizceļoja tālu uz ziemeļiem, līdz, nesekmīgi izmēģinājušies ziemas laikā šķērsot Karadrasa kalna pāreju, viņi Gendalfa vadībā uzmeklēja apslēptus vārtus un iekļuva plašajās Morijas raktuvēs, raudzīdami atrast ceļu cauri kalnu dzīlēm. Tur Gcndalfs, izcīnīdams kauju ar briesmīgu apakšzemes gani, iegāzās tumsas bezdibenī. Bet Aragorns, kas, kā likām atklājās, bija noslēpumainais Rielzcmes senķēniņu mantinieks, veda Pulku tālāk, projām no Morijas Austrumvārtiem, cauri elfu valstībai I.oriēriai un lejup pa dižo Anduīnas upi, līdz viņi nonāca pie Raurosa ūdenskrituma. Tikmēr jau bija noskaidrojies, ka viņu gaitas vēro spiegi un pa pēdām dzenas kustonis Gollums, kas reiz Gredzenu bija piesavinājies un pēc tā joprojām alka.

Tagad katrā ziņā vajadzēja izlemt, kā rīkoties: doties uz austrumiem, uz Mordoru, iet līdzi Boromiram uz Gondoras galvaspilsētu Minastirītu, lai gondoriešiem palīdzētu gaidāmajā karā, vai ari pašķirties. Kolīdz kļuva skaidrs, ka Gredzena glabātājs izlēmis turpināt bezcerīgo cc|u uz Naidnieka zemi, Boromirs raudzīja sagrābt Gredzenu ar varu. Pirmā daļa noslēdzās ar stāstu par to, kā Boromirs krita par upuri Gredzena valdzinājumam, kā Frodo un viņa kalps Semiuss aizbēga un izčibēja un kā atlikušie Brālības locekļi izklīda kur kurais, jo viņiem piepeši uzbruka orku kareivji, no kuriem vieni kalpoja Mordoras Tumsas pavēlniekam un otri — nodevīgajam Izengardas Sarumanam. Gredzena glabātāja ceļš nupat jau šķita lemts neizbēgamai neveiksmei.

Otrā daļa "Divi torņi" vēstīs par Brālības locekļu turpmākajām gaitām līdz brīdim, kad uzmācās lielā Tumsa un uzliesmoja Gredzena karš, par ko tiks stāstīts trešajā un pēdējā daļā.

Trešā grāmata

Pirmā nodaļa

Boromīra promceļš

Aragorns steidzas kalnup, arvien pielikdams soli. Brīžiem viņš pieliecas, zemi nopētīdams. Mobiliem gaiļa ir viegla, un viņu atstatas pēdas pat Pēddzinim salasīt gruli, bet netālu no virsotnes taciņai pāri skrēja strautiņš, un miklajā zeme viņš ieraudzīja to, ko bija meklējis.

— Zīmes esmu nolasījis pareizi, — viņš pie sevis nosprieda. — Frodo skrējis uz kalna virsotni. Diez ko viņš lur redzējis? Bet atgriezies pa to pašu ceļu un kāpis atkal lejup.

Aragorns saminslinājās. Viņš karsti vēlējas pats noiet līdz sargsedeklim, cerēdams lur ieraudzīt kaut ko, kas palīdzētu ieviest kadu skaidrību šaubu nomocītajā prātā, bet steiga bija gaužam liela. Piepeši meties uz priekšu, viņš pāri lielajām akmens plātnēm un augšup pa pakāpieniem skriešus laidās uz virsotni. Tad, apsēdies sargsedekli, viņš paveras visapkārt. Taču saule šķita satumsusi, un pasaule — dūmaka lita un tāla. Viņš atkal un atkal raudzijas uz ziemeļiem un redzēja vien tālīnus kalnus, tomēr ne gana tālīnus, lai augstu debesis nebūtu saskatāms liels, ērglim līdzīgs putns, kas, mezdams plašus lokus, laidās arvien zemāk.

Kamēr Aragorns tā lūkojās apkart, viņa modras ausis no palejas mežaudzes Dižupes rietumkrastā sadzirdēja nākam kadu troksni. Viņš parakmeņojas. Klaigas. Un tajās viņš ar šausmām saklausīja orku piesmakušās balsis. Tad piepeši dobji iedziedājās liels kaujas rags. Varenais sauciens grandedarns aizvilnīja kal nos un atbalsojās ielejās, pārskanēdams ūdenskrituma dārdus.

— Boromira rags! — Aragorns iekliedzās. — Viņš ir nelaimē! — Nolēcis lejā pa pakāpieniem, viņš skriešiem metās atpakaļ pa nogāzes taku. — Ak vai! ŠI diena rādās nolādēta, un viss, ko daru, sagriežas greizi. Kur Sems?

Jo tuvāk, jo klaigas kļuva skaļākas, bet rags skanēja arvien vārāk un izmisigāk. Neganti un spalgi noblaustījās orki, un rags piepeši apklusa. Aragorns jau brāzās lejup pa kalna pakāji, bet, iekams tika lejā, kņada noplaka, viņš metās pa kreisi, uz trokšņa pusi, bet tas attālinājās, līdz pēdīgi vairs nebija sadzirdams. Izrāvis spožo zobenu un saukdams: — Elendil! Elendil! —, viņš izlauzās cauri mežmalas kokiem.

Varbūt kādu jūdzi aiz Atspirgas, nelielā noriņā netālu no ezera krasta, viņš atrada Boromiru. Tas sēdēja, muguru atbalstījis pret varenu koku, it kā pūtinādamies. Bet Aragorns redzēja, ka viņu caururbušas daudzas melnspalvu bultas, zobens vēl bija viņam rokā, taču nolauzts turpat pie spala, līdzās gulēja kaujas rags, pārcirsts uz pusēm. Visapkārt un viņam pie kājām grēdojas daudzi nokauto orku līķi.

Aragorns noslīga uz ceļgaliem viņam blakus. Boromirs pavēra acis un raudzīja ko teikt. Pēdīgi pār lupām nāca gausi vārdi. — Es mēģināju atņemt Frodo Gredzenu, — viņš teica. — To es nožēloju. Esmu samaksājis. — Viņa skatiens aizklida pie kritušajiem ienaidniekiem — tur gulēja vismaz divdesmit. — Viņi ir projām — sikaliņi. Orki viņus sagrāba. Manuprāt, pagalam nav. Orki viņus aizveda līdzi. — Boromirs apklusa, viņa acis gurdi aizdarljās. Pēc brīža viņš ierunājās no jauna.

— Ardievu, Aragorn! Dodies uz Minastiritu un glab manu tautu! Es neesmu turējies godam.

— Nē! — Aragorns atsaucās, saņemdams Boromira roku un noskūpstīdams viņu uz pieres. — Tu esi guvis virsroku. Nav daudz tādu, kas būtu izcīnījuši šādu uzvaru. Esi mierīgs! Minastirīta nekritīs!

Boromirs pasmaidīja.

— Uz kuru pusi viņi aizgāja? Vai Frodo te bija? — Aragorns taujāja.

Taču Boromirs vairs nebilda ne vārda.

— Ak vai! — Aragorns noteica. — Tā aiziet Denetora mantinieks, Sardzes torņa pavēlnieks. Bēdīgs gals. Nu Pulks pagalam.

Tā ir mana vaina! Velti Gendalfs uz mani paļāvās. Ko lai tagad iesāku? Boromirs man vēlēja doties uz Minastirltu, un tieši tā rīkoties alkst mana sirds, bet kur gan ir Gredzens un Glabātājs? Kā lai viņus uzmeklēju, un ko darīt, lai darbs, kas mums uzticēts, nebeidzas ar nelabojamu neveiksmi?

Labu laiku viņš palika turpat, uz ceļiem noslīdzis, sagumis un gauži raudādams, joprojām cieši satvēris Boromira roku. Tādu viņu uzgāja Legolass un Gimlins. Abi, it kā medībās iedami, paklusām un aiz koku stumbriem slēpdamies nolavījas lejup pa kalna rietumu nogāzi. Gimlinam bija cirvis rokā, un Legolasam — garais duncis, bultas elfs bija izšāvis visas līdz pēdējai. Nonākuši pļavā, viņi pārsteigumā sastinga un tad brīdi stāvēja, galvu bēdās nokāruši, jo abiem rādyās, ka paskaidrojumi lieki.

— Ak vai! — ierunājās Legolass, pienācis Aragornam klāt. — Mežā samedījām un apkāvām daudz orku, bet te no mums būtu lielāks labums bijis. Nācām, kolīdz izdzirdējām ragu, bet, rādās, par vēlu. Bīstos, vai neesat nāvīgi savainoti.

— Boromirs ir miris, — Aragorns atsaucās. — Pats esmu neskarts, jo manis nebija viņam līdzās. Viņš krita, sargādams hobi- tus, kamēr es biju augšā, kalnā.

—  Hobitus! — iekliedzās Gimlins. — Tad kur viņi ir? Kur Frodo?

— Nezinu, — Aragorns gurdi noteica. — Pirms nāves Boromirs man pavēstīja, ka orki viņus savaņgojuši un, viņaprāt, pagalam hobiti neesot. Aizsūtīju viņu pakaļ Merijām un Pīnam, bet nepa- vaicāju, vai te bija ari Frodo vai Sems, un, kad pavaicāju, bija jau par vēlu. Itin viss, ko šodien esmu pasācis, nogājis greizi. Ko lai tagad iesāk?

—Vispirms jāparūpējas par kritušo, — Legolass ieteicās. — Nevar taču atstāt viņu kā maitu guļam starp visiem šiem draņķa orkiem.

— Bet tas jāpaveic ātri, — norādīja Gimlins. — Boromirs negribētu, lai mēs lieki kavējamies. Mums jādzenas pakaļ orkiem, ja reiz ir cerība, ka vismaz viens no mūsu Pulka gūstā saņemts dzīvs.

— Bet mes nezinām, vai orki sagūstījuši Gredzena glabātāju, — Aragorns sacīja. — Vai mums der viņu pamest? Vai pirmām kārtām nebūtu uzmeklējams viņš? Tāda izvēle ir īsta sodība!

— Tad vispirms paveiksim to, kas visādā ziņā darams, — Legolass ieteica. — Mums nav nedz laika, nedz rīku, lai apglabātu mūsu biedru, kā pieklājas, vai uzbērtu kapukalnu. Sanest akmeņu krāvumu — to varētu.

— Tāds darbs bus grūts un ilgs: akmeņu, kādi še derētu, te nav — tuvākie ir pašā ūdensmalā, — Gimlins noteica.

— Tad ieguldīsim Boromiru laivā kopā ar viņa paša un satriekto pretinieku ieročiem, — Aragorns ierosināja. — Aizgādāsim viņu līdz Raurosa ūdenskritumam un atdosim Andulnai. Gon- doras upe parūpēsies vismaz par to, lai neviens nešķīstenis neapgāna viņa miesas.

Aši pārmeklējuši orku līķus, viņi uzietos zobenus, sadragātās bruņcepures un vairogus sakrāva kaudzē.

— Paskat! — Aragorns izsaucās. — Te ari atrodam zīmes! — No draudīgo ieroču ķīpas viņš izcēla divus dunčus, kam bija smailas lapas veidolā izkalts asmens un zeltsarkans, rakstiem rotāts spals, un, pameklējis vēl, uzgāja ari makstis — melnas, izliktas ar sīkiem, sarkaniem, dārgiem akmentiņiem. — Šie nu nav orku rīki! — viņš sacīja. — Šie bija hobitiem pie sāniem. Nav šaubu, ka orki viņus aptīrījuši, taču dunčus pievākt baidījušies, zinādami, kam tie domāti: Aizrietu ļaužu darinājums, visgarām norakstīts ar Mordorai uzliktiem lāstiem. Tātad, ja mūsu draugi ir pie dzīvības, ieroču viņiem nav. Paņemšu dunčus līdzi, par varītēm cerēdams, ka iznāks tos atdot pēc piederības.

—  Un es, — ierunājās Legolass, — salasīšu bultas, cik nu uziešu, jo bultu maks man tukšs. - Pārmeklējis grēdu un zemi visapkārt, viņš atrada ne vienu vien tādu, kas bija palikušas veselas, bet ar garākiem kātiem nekā šautras, ko raduši likt lietā orki. Elfs tās cieši nopētīja.

Un Aragorns palūkojās uz apkautajiem, un viņš teica: — Te guļ daudzi, kas nav Mordoras ļaužu. Viena daļa ir no ziemeļiem, no Miglas kalniem, jebšu arī par orkiem un viņu sugu es nenieka nezinu. Un ir vēl citi, kas man rādās svešādi. Viņu mantība vispār neizskatās pēc orku darinājuma!

Zālē gulēja četri paprāvāka auguma goblinu kareivji — melnīgsnēji, ar ieslīpām acīm, duclgām kājām un druknām rokām. Viņi bija bruņoti ar īsiem, platiem zobeniem — nevis līkajiem ja- taganiem, ko iecienījuši orki, — un ar īves koka lokiem, kas izmēra un apveida ziņā līdzinājās tiem, kādus gatavoja cilvēki. Viņu vairogus rotāja savāda zīme — sīka, balta plauksta melnā laukumā; dzelzs bruņcepurēm uz pieres vīdēja rūna S, izkalta no kāda balta metāla.

— Tādas zīmes man nav nācies redzēt, — Aragorns sacija. — Ko tās nozīmē?

—S nozīmē "Saurons", — Gimlins noteica. — Tas nolasāms viegli.

— Nekā! — Legolass iebilda. — Saurons elfu rūnas nelieto.

— Tāpat ari nedz lieto, nedz ļauj rakstīt vai izrunāt savu īsto vārdu, — Aragorns piebilda. — Un viņš nelieto balto krāsu. Orkiem, kuri Baradūras kalpībā, zīme ir Sarkanacs. — Viņš mirkli stāvēja, domās iegrimis. — Manuprāt, S norāda uz Sarumanu, — viņš pēdīgi teica. — Izengardā plosās ļaunums, un Rietumos vairs nav droši. Noticis tas, no kā Gendalfs tā bijās — nodevējs Saru- mans kaut kā izdibinājis, kurp un kāpēc dodamies. Tāpat viņam, jādomā, zināms, ka Gendalfs kritis. Varbūt vajātāji no Morijas palikuši Loriēnas modro sargu nemanīti, bet varbūt viņi šai zemei metuši likumu un uz Izengardu aizskrējuši pa citiem ceļiem. Orki pārvietojas ātri. Taču Sarumans pie ziņām tiek visādi. Vai atminaties putnus?

— Jā, bet miklas minēt mums nav vaļas, — Gimlins atgādināja. — Nesīsim nu Boromiru!

—  Tomēr pēc tam mīklas nāksies vien atminēt, ja gribam izraudzīties pareizo ceļu, — Aragorns atsaucās.

— Varbūt tāda pareizā ceļa nemaz nav, — Gimlins noteica.

Paķēris cirvi, rūķis nocirta vairākus zarus. Tos viņi sasēja kopā ar loka stiegrām un visam pāri pārklāja savus apmetņus. Noguldījuši ceļabiedra miesas uz pašdarinātajām nestuvēm, viņi aiznesa tās līdz krastmalai kopā ar tām Boromira pēdējās kaujas trofejām, ko gribēja dot viņarh līdzi. Ceļš nebija nekāds garais, tomēr uzdevums izrādījās grūts, jo Boromirs bija gan augumā liels, gan spēcīgs vīrs.

Aragorns palika ūdensmalā, pieskatīdams nestuves, bet Legolass un Gimlins kājām steidzās atpakaļ uz Atspirgu. Līdz tai bija kātojama jūdze vai drusku vairāk, un aizritēja labs laiciņš, iekams viņi atgriezās, divās laiviņās veikli airēdamies gar krastu.

— Nu jāizstasta kas dīvains! — Legolass pavēstīja. — Krastā ir tikai divas laivas. No trešās ne miņas, lai kā meklējām.

— Vai orki tur bijuši? — Aragorns noprasīja.

— Ne pēdas neredzējām, — Gimlins atteica. — Un orki laivas būtu pievākuši vai sapostījuši līdz ar visām mantām.

— Kad aiziesim turp, es papētīšu zemi, — Aragorns sacīja.

Viņi ieguldīja Boromiru laivā, kam vajadzēja aizvest viņu pēdējā gaitā. Pelēko kapuci un elfu apmetni viņi salocīja un palika Boromiram pagalvi. Izsukājuši viņa garos, tumšos matus, viņi sakārtoja tos aizgājējam uz pleciem. Ap vidu viņam mirdzēja Loriēnas zelta josta. Bruņcepuri viņi noguldīja Boromiram līdzās, klēpī viņam nolika pārcirsto kaujas ragu, zobena spalu un asmens šķēpeles, bet zem kājām — ienaidnieku zobenus. Tad, piesējuši bēru laivas priekšgalu pie otras laivas pakaļgala, viņi izlīgoja straumē, skumīgi irās gar krastu, līdz iegriezās straujajā attekā un paslīdēja garām ar zaļu zāli klātajai Atspirgai. Tolbran- diras stāvās kraujas mirdzēt mirdzēja — nupat jau bija krietna pēcpusdiena. Viņi virzījās uz dienvidiem, un drīz priekšā uzputo- jās Rauross, trīsēdams zeltainā ņirbā. Ūdenskrituma šalkas un dārdi drebināja nekustīgo gaisu.

Viņi sērīgi atsvabināja bēru laivu — tur nu Boromirs dusēja rimts un mierīgs, slīdēdams pāri straumes plūdenajām krūtīm. Upe viņu pārņēma savā ziņā, kamēr pavadītāji savu laivu savaldīja airēdamies. Boromirs aizlīgoja viņiem garām, un laiviņa lēnām attālinājās, pamazām pārtapdama par melnu punktiņu, ko apņēma zeltaina gaisma, un tad tas piepeši pazuda. Rauross dārdēja kā dārdējis. Upe bija paņēmusi Denetora dēlu Boromiru, un nevienam vairs nebija lemts viriu redzēt Minastirītā rītos, kā ierasts, stāvam Baltā torņa galā. Bet Gondorā vēl ilgi pēc tam tika glabāts stāsts par elfu laivu, kas nolaidusies lejup pa ūdenskritumu un cauri putās sakultajam ezeram, Osgiliatai un Anduīnas sazarotajai deltai naktī, zem zvaigžņotas debess, aiznesusi viņu Dižjūrā.

Trīs palicēji krietnu brīdi klusēdami vērās viņam nopakaļ. Tad Aragorns ierunājās. — Mājinieki gaidīs viņu pārnākam, Baltajā tornī stāvēdami, — viņš teica, — taču viņš nepārradīsies nedz no kalnu, nedz jūras puses. — Tad viņš lēnām uzņēma dziesmu:

— Pār Rohānas dūkstīm un zālainām pļavām, kas vilni tik lepnas kā jūra.

Nāk vakarvijš lēnām, līdz loku met, glauzdamies liegi pie pilsētas mūra.

"Ko redzēji, rieteni? Stāsti, ko vēstīsi šovakar, klaidoni tālais!

Vai Boromirs Spēkavīrs redzēts, kad debesīs zvaigznes vai mēness balais?"

"Jā, redzēju viņu es jājam pār septiņiem strautiem un ūdeņiem plašiem,

Ja, redzēju ejam uz ziemeļu pamales pusi pār tīreļiem tukšiem,

Kur sabiezē tumsa, — tur pagaisa Boromirs, nav vairs no viņa ne miņas.

Sauc ziemeli — varbūt tas dzirdējis ragu vai atgādā gaidītās ziņas."

"Ai, Boromir! Stāvu uz cietokšņa sienas un veros uz vakaru pusi,

Bet nenāc tu mājup no tīreļiem tukšiem, ko dzīvība sen pametusi."

Tad iedziedājās Legolass:

— No jūras, kur salējas upes, skrien dienvidvējš valgais pār kāpām un oļiem

Ar kaiju sērīgām klaigām, tad tuvojas vārtiem ar vaidošiem soļiem.

"Ko redzēji, dienvidi? Stāsti, ko vēstīsi mijkrēslī, skumīgais draugs!

Kur Boromirs Godavīrs tagad? Viņš kavējas — prieks mans un acuraugs."

"Jel nevaicā, kurš viņš mīt tagad, — cik kaulu jau atdusas smiltājā baltā

Vai vētras un negaisa izmesti krastā, kur skalojas nakts tumsā saltā!

Cik tādu, kas laidušies lejup pa Dižupi šūpoties bangainos vālos!

Sauc ziemeli — prasi, ko sūtījis turpu, ko aizpūtis ūdeņos tālos?"

"Ai, Boromir! Vārtu ceļš aiztek uz dienvidiem, projām uz jūras pusi,

Bet nenāc tu mājup ar vēju un kaijām, kam kliedzieni tāli un klusi."

Pec tam no jauna iedziedājās Aragorns:

—No Ķēniņu vārtiem jāj ziemelis bargais ar ūdeņu šalku un dārdiem

Un ragu pūš skanīgi, salti un dzidri, un klauvē pie pilsētas vārtiem.

"Ko redzēji, ziemeli? Stāsti, ko vēstīsi šodien, ak, varenais vējš!

Jo Boromirs Drosminieks ilgi jau projām, un vīrs viņš ir lepns un spējš."

"Kur Amonhens slejas, es dzirdēju saucam. Tur Boromirs cīnījās spīvi.

Tur pārcirsto vairogu, lūzušo zobenu paņēma ūdeņi brīvi.

Tur mierā dus cildenā galva un miesas, tur rimis dus daiļais vaigs,

Un zeltainais Rauross uz varenām krūtīm viņu pacēla saudzīgs un maigs."

"Ai, Boromir! Sargtornis baltais nu vērsies uz ziemeļu pusi arvien —

Uz zeltaino Raurosu bargo, uz krācēm, līdz laika galam, mūždien."

Dziesma noklusa. Tad viņi pagrieza laivu atpakaļ un, cik ātri vien jaudāja, pret straumi Irās atpakaļ, uz Atspirgu.

— Austreni jūs atstājāt man, — ierunājās Gimlins, — taču es par to nebildīšu ne vārda.

— Tā jau tam jābūt, — Aragorns atsaucās. — Minastirltas ļaudis austreni piecieš, bet vēstis tam nevaicā. Taču nu Boromirs ir aizgajis savu ceļu, un mums jāsteidzas izlemt, kurp vedis mūsējais.

Viņš izpētīja pļavu — ātri, taču pamatīgi, it bieži noliekdamies tuvāk pie zemes. — Orki te kāju nav spēruši, — viņš noteica.

—  Nekas cits te skaidri nav nosakāms. Mēs visi te esam pēdas atstājuši — nostaigāts krustām šķērsām. Nevaru pasacīt, vai kads no hobitiem še atgriezies pēc tam, kad sākām meklēt Frodo. — Viņš vēlreiz pagājās līdz krastam, kur Dižupē ietecēja avota barota tērclte. — Te ir daži skaidri nospiedumi, — viņš pavēstīja.

— Hobits iebridis ūdeni un tad izbridis krastā, tikai nav nosakāms, pirms cik ilga laika.

—Tad kā tu tulko šo miklu? — Gimlins apjautājās.

Aragorns acumirkli neko neatbildēja, bet pagājās atpakaļ līdz nometnes vietai un aplūkoja mantas. — Divu paunu trūkst, — viņš sacīja, — un viens ir Sema maišelis — tas bija visai prāvs un smags. Tad atbilde būs šāda: Frodo aizbraucis ar laivu, un kalpotājs devies viņam līdzi. Frodo droši vien atgriezās, kamēr mūsu še nebija. Sastapu Semu jožam augšā kalnā un teicu, lai turas man nopakaļ, taču viņš acīmredzot tā vis nedarīja. Būs nopratis, kas saimniekam padomā, un atskrējis šurp, kamēr Frodo vēl bija tepat. Grūti būs nācies Semu atstāt iepakaļ!

— Bet kālab viņam vajadzēja pamest iepakaļ mūs — tā, ne vārdiņa nebildušām? — Gimlins nesaprata. — Savāda rīcība!

— Un drosmīga, — Aragorns noteica. - Manuprāt, Semam bija taisnība. Frodo nevienu no saviem draugiem negribēja vedināt līdzi uz Mordoru, drošā nāvē. Bet zināja, ka pašam turp jāiet. Pēc tam kad Frodo aizgāja apdomāties, būs noticis kas tāds, kas līdzēja pārvarēt bailes un šaubas.

—  Varbūt orki uzklīda sirodami un viņš laidās bēgt? — Legolass ieteicās.

— Bēga gan — skaidra lieta, — Aragorns sacīja, — tikai, manuprāt, ne jau no orkiem. — Kālab, viņaprāt, Frodo piepeši izšķīries un meties bēgt, Aragorns neizpauda. Boromira pēdējos vārdus viņš ilgi glabāja kā noslēpumu.

—  Tad vismaz tik daudz nu ir skaidrs, — Legolass sacīja. — Šajā Dižupes krastā no Frodo vairs nav ne miņas — laivu aizvest varēja vienīgi viņš. Un Sems aizbraucis līdzi — tikai viņš varēja savākt savu maišeli.

— Tad mums jānospriež, — Gimlins teica, — vai kāpsim pāri palikušajā laiviņā un brauksim nopakaļ Frodo vai arī kājām dzīsimies pakaļ orkiem. Ne vienādi, ne otrādi nekādu lielo cerību nav. Dārgas stundas jau esam pazaudējuši.

— Ļauj apdomāties! — bilda Aragorns. -1 Un kaut nu es tagad nospriestu pareizi un grozītu šīs nedienas sūro likteni! — Viņš brīdi stāvēja klusēdams. — Dzīšos pakaļ orkiem, — viņš beidzot noteica. — Es būtu devies Frodo pavadoņos līdzi uz Mordoru un turējies kopā ar viņu līdz galam, bet, ja tagad metīšos viņu meklēt pa kalniem un lejām, gūstekņus nāksies atstāt mocībās un nāves draudos. Sirds man pēdīgi runā skaidru valodu — Glabātāja liktenis vairs nav manās rokās. Pulks savu darbu ir padarījis. Tomēr mēs, palikušie, nevaram pamest biedrus, kamēr spēks vēl kaulos. Ejam! Dosimies tūliņ. Visu, bez ka varam iztikt, atstājiet šepat. Steigsimies, cik jaudas, dienu un nakti!

Izvilkuši no ūdens pēdējo laivu, viņi aiznesa to līdz mežmalai. Zem laiviņas viņi sakrāva mantību, kas ceļā bija lieka un nebija aiznesama līdzi. Tad viņi devās projām no Atspirgas. Pēcpusdiena jau dzisa, kad viņi atkal nonāca norā, kur bija kritis Boromirs. Tur viņi uzmeklēja orku pēdas. Atrast tās nebija nekāda lielā māksla.

— Neviens cits tā nemēdz bradāties, — Legolass noteica. — Rādās, viņi tīri ar patikšanu cērt un nomīda visu, kas aug un nav pat pa kājām.

—  Taču ar visu to uz priekšu viņi virzās varen ātri, — Aragorns piebilda, — un nenogurst. Un var gadīties, ka vēlāk mums nāksies meklēt ceļu tur, kur plešas vien kailas klintis.

— Tad steigsimies viņiem pakaļ! — Gimlins iesaucās. — Arī rūķiem ir ātras kājas, un nogurumam viņi ļaujas ne drīzāk kā orki. Taču pakaļdzīšanās būs ilga — viņi devās ceļā jau kur tas laiks.

— Jā, — Aragorns piekrita, — mums visiem būs vajadzīgs rūķu sīkstums. Tomēr iesim! Ar cerību sirdī vai bešā — tik un tā dzīsimies ienaidniekiem pa pēdām. Un gauži viņiem klāsies, ja izrādīsimies ātrāki! Mūsu pakaļdzīšanās būs tāda, ko Trejām ciltīm — elfiem, rūķiem un cilvēkiem — būs cildināt kā brīnumu. Uz priekšu, Treji mednieki!

Kā briedis viņš aizšāvās. Mežā viņš aizsteidzās. Aizvien tālāk un tālāk viņš vedināja pārējos nenogurdināms un spējš, jo nu viņš pēdīgi bija izlēmis, kas darāms. Aiz muguras palika ezermalas meži. Viņi kāpa lēzenās nogāzēs, kas melnas un zobainas vidēja pret saulrietā jau piesarkušajām debesīm. Satumsa vakars. Viņi šāvās tālāk kā pelēkas ēnas akmeņiem klātā zemē.

Otra nodala

Rohānas jātnieki

Mijkrēslis sabiezēja. Aiz muguras starp kokiem palejā gūlās migla, kavēdamās Anduīnas palsajos krastos, bet debess bija skaidra. Iemirdzējās zvaigznes. Rietumos uzlēca briestošs mēness, un klinšu ēnas satumsa melnas. Viņi bija nonākuši akmeņainu kalnu pakājē, un iešana vedās gausāk, jo pēdas vairs nebija tik viegli atrodamas. Te Emonmuīlu augstiene no ziemeļiem uz dienvidiem stiepās divās garās, šā tā sagrūstītās grēdās. Abām grēdām rietumpuse bija stāva un grūti pārvarama, bet austrumu nogāze — lēzenāka, daudzu ūdens izgrauztu gravu un šauru aizu izvagota. Trīs ceļinieki augu nakti kūlās pa šo klinšaino apvidu, rāpdamies līdz tuvākās un augstākās grēdas korei un tad viņa pusē atkal kāpdami dziļas, līkumotas ielejas tumsā.

Tur klusajā un saltajā pirmsausmas stundā vini īsu bridi atvilka elpu. Mēness turpat priekša jau sen bija norietējis, virs

galvas mirdzinājās zvaigznes, pirmais rītausmas atspīdums vēl nebija pakāpies pāri melnajiem kalniem, kas tumsnēja aiz muguras. Aragorns uz bridi apjuka: orku pēdasLbija noskrējušas ielejā un tur pagaisušas.

— Kā tu domā, kurp viņi būtu griezušies? — Legolass noprasīja. — Kā lēs, kurp viņi dodas — uz ziemeļiem, kur taisnāk ejams līdz Izengardai, vai uz Fangornu? Vai uz dienvidiem, kur Entava priekša?

— Uz upi viņi nedzīsies, lai kurp domā nokļūt, — Aragorns noteica. — Un, ja vien Rohānā kas nav nogājis pagalam greizi un Sarumana vara itin vairojusies, pāri mustangrimu zemēm viņi diebs pa īsāko ceļu, kādu vien spēs uziet. Meklēsim ziemeļos!

Ieleja starp klinšainajiem kalniem stiepās ka akmens sile, un tai pa vidu starp laukakmeņiem urdzēdams skrēja strautiņš. Pa labi pieri grumbās rauca klints krauja, pa kreisi augšup cēlās pelēkas nogāzes, vēlīnās nakts tumsa neskaidras un ēnām klātas. Viņi nogāja vel kādu jūdzi vai vairāk uz ziemeļiem. Aragorns meklēja pēdas, kūkumā saliecies un pētīdams zemi starp ielokiem un gravām, kas stiepās augšup, uz rietumgrēdas kori. Legolass bija aizsteidzies visiem pa priekšu. Piepeši elfs nosaucās, un pārējie skrēja viņam klāt.

—Dažus no tiem, kam dzenamies pakaļ, esam jau panākuši, — elfs noteica. — Palūk! — Legolass pastiepa roku, un viņi ieraudzīja, ka tie, kas pirmajā acumirkli izskatījās pēc nogāzes pakājē sakritušiem akmens bluķiem, bija čokurā sarāvušies miroņi. Tur gulēja pieci beigti orki. Visi bija nonāvēti ar neskaitāmiem nežēlīgiem cirtieniem, un diviem galva mētājās atstatu no ķermeņa. Zeme bija piesūkusies ar orku melnajām asinīm.

— Vēl viena mikla! — Gimlins norādīja. — Bet te vajag dienas gaismu, un to mēs nevaram gaidīt.

—Tomēr tulko, kā gribi, atminējums rādās cerīgs, — Legolass atsaucās. — Orku ienaidnieki mums varētu būt draugi. Vai šajos kalnos kāds mīt?

— Nē, — Aragorns atteica. — Mustangrīmi te atklīst reti, un līdz Minastirītai no šejienes tālu. Varbūt te medībās gājis kāds bariņš cilvēku — kālab, to mēs nezinām. Taču nedomāju vis.

— Ko tad tu domā? — Gimlins taujāja.

—Domāju, ka ienaidnieks pats savu ienaidnieku vedis līdzi, — Aragorns atbildēja. — Šie ir ziemeļu orki — tālienieši. Starp nokautajiem nav neviena dižorka ar savādajām zīmotnēm. Es teiktu, ka izcēlies ķīviņš — starp šiem nešķīsteņiem tā ir ierasta lieta. Varbūt strīdējušies, kurp doties.

— Vai par gūstekņiem, — Gimlins piebilda. — Cerēsim, ka arī viņi te nebūs atraduši galu.

Aragorns pārmeklēja zemi plašā lokā, bet nekādas citas cīniņa pēdas neuzgāja. Viņi turpināja ceļu. Rītos debesīs jau parādījās palss svīdums, zvaigznes dzisa, un pamazām pieņēmās spēkā nespodra gaisma. Nedaudz tālāk uz ziemeļiem viņi uzgāja graviņu, kurā sīks strautiņš, lejup krizdams un lokus mezdams, klintī bija izgrauzis taciņu uz ieleju. Gravā auga viens otrs krūmiņš, un strauta krastos šur tur vīdēja zāles ceri.

— Beidzot! — Aragorns noteica. — Rau, kur pēdas, ko meklējam! Augšup pa gultni — turp orki devušies pēc ķildas.

Nu sekotāji mudīgi metās kalnup pa nule uzieto ceļu. It kā pēc nakts atpūtas spirgti pamodušies, viņi lēca no viena akmens uz nākamo. Pēdīgi klāt bija pelēkā kalna kore, spēja vēja brāzma sajauca matus un sapluinija apmetņus — dzestrais rltavējš.

Pavērušies atpakaļ, viņi Dižupes viņā krastā ieraudzīja tālos kalnus liesmojam. Debesis ausa diena. Virs tumsā tītās zemes kamiešiem cēlās sarkanas saules mala. Rietumos pasaule vēl dusēja klusa, bezveidīga un pelēka, bet turpat acu priekšā nakts tumsa pamazām izplēnēja un zeme mozdamās atkal iegaismojās toņos un pustoņos: Rohānas plašās pļavas pārplūdināja zaļums, ar ūdeņiem pilnajās ieplakās virmoja balta migla, un projām pa kreisi, vismaz trīsdesmit līgas tālu, zili un purpursarkani slējās Baltie kalni, saceldamies piķa melnās smailēs, kam virsotnēs mirdzēja sniegs, pietvīcis rožainajā ritausmā.

— Gondora! Gondora! — izsaucās Aragorns. — Kaut no jauna tevi uzlūkot man būtu lemts laimīgākā stundā! Vēl mani ceļš neved uz dienvidiem, kur plūst tavi dzidrie strauti.

Gondora! Gondora — zeme, kas dus Balto kalnu un

Dižjūras skavās! Rieteņa šūpās pār Sidraba koku tur gaisma reiz

sendienās tavās Sijājās dzidra kā lietutiņš veclaiku ķēniņu dārzos un ziedos.

Lepnajie muri! Ai, sniegbaltie torņi! Ai, zeltkroni,

celies jel spārnos! ' Gondora, Gondora! Vēli, lai Sidrabkoks atkal reiz

plaukst saujās tavās. Vēli, lai rietenis spirgti pūš atkal reiz Jūras un Baltkalnu skavās!

— Iesim nu! — Aragorns noteica, novērsdams skatu no dienvidiem un palūkodamies uz vakariem un ziemeļiem, kurp veda ceļš, kas viņam bija ejams.

Kalns, kura korē ceļinieki nu stāvēja, zem kājām stāvs laidās lejup. Savas divdesmit asis zemāk stiepās plata, zobaina radze, kas piepeši atdūrās pret kailu klints krauju — Rohānas Aus- trummuri. Tur beidzās Emonmuili, un priekšā, ciktāl sniedzās skatiens, plājās mustangrīmu zaļie līdzenumi.

—  Skatieties! — iesaucās Legolass, norādīdams augšup, blāvajās debesis. — Atkal tas ērglis! Tik augstu. Nu it kā laižas projām no šis zemes atpakaļ uz ziemeļiem. Milzu ātrumā. Re!

—  Nē, pat manas acis viņu nespēj saskatīt, manu krietno Legolas, — Aragorns noteica. — Laikam tiešām varen augstu. Diez kas viņam darāms, ja vien putns ir tas pats, kuru redzēju pirmīt? Bet verieties! Redzu kaut ko, kas tuvāks un mums vairāk no svara — re, virzās pāri līdzenumam!

—  Visādi un daudz, — Legolass sacīja. — Krietns pulks kājnieku, bet vairāk neko nezinu teikt, tāpat nevaru saskatīt, kas tie tādi varētu būt. Lielā gabalā — es teiktu, ligas divpadsmit, taču tādā līdzenā vietā attālums grūti nosakāms.

— Lai kā, mums, manuprāt, vairs nevajag nekādu pēdu, kas norādītu, kurp griezties, — bilda Gimlins. — Meklēsim tik rokā taku, pa kuru notikt lejā, pļavās, cik aši vien var.

—  Diez vai uzmeklēsi taisnāku par to, kuru izraudzījušies orki, — Aragorns noteica.

Tagad viņi dzinās pakaļ ienaidniekam dienas gaismā. Rādījās, ka orki trenkušies, ko kājas neS. Te šur, te tur sekotāji uzgāja izkritušas vai tīšuprāt nomestas mantas — pārtikas maisus, pelēkas, saziedējušas maizes garozas un drupačas, saplēstu melnu apmetni, akmeņainajā ceļā uz pusēm pārlūzušu, smagu, dzelzs naglām apkaltu tupeli. Pēdas veda uz ziemeļiem pa stāvās nogāzes kori, līdz pēdīgi viņi nonāca pie dziļas plaisas, ko klintī bija izgrauzis strauts, kas ar troksni šļācās lejup. Šaurajā aizā kā stāvas kāpnes lejup uz līdzenumu stiepās grūti pārvarama taka.

Notikuši lejā, viņi neparasti pēkšņi attapās nonākuši Rohānas zālē. Tā kā zaļa jūra viļņoja līdz pašai Emonmuilu pakājei. Kalna strauts pagaisa krešu un ūdensaugu biežņā, kur, skaidri sadzirdams, pa zaļām, skatienam apslēptām ejām urdzēja lejup, pāri garajām, lēzenajām nogāzēm, projām uz tālajiem Entavas ielejas dumbrājiem. Tā vien šķita, ka ziema palikusi kavējamies kalnos, kas nu slējās aiz muguras. Te gaiss bija mīlīgāks, siltāks un liegas smaržas pilns, it kā pavasaris jau mostos un zālēs un lapās jau atkal būtu sakustējušās dzīvības sulas. Legolass ievilka elpu krūtis, kā atdzeras ceļinieks pēc tuksnesīgās klintis ilgi ciestām slāpēm.

—Ai, zaļā smarža! — viņš noteica. — Vēl labāka par krietnu nomiedzi. Skriesim nu!

—  Vieglas kājas te var skriet ātri, — Aragorns sacīja. — Varbūt vēl ātrāk par orkiem, kam kājas ar dzelzi apkaltas. Nu mums ir izredzes viņus kaut drusku panākt!

Visi trīs skrēja cits pakaļ citam, steigdamies kā suņi, kas uzoduši svaigas pēdas, un acīs viņiem liesmoja dedzība. Orku nobradātā platā un neglītā veldres josla stiepās teju tieši uz ziemeļiem, un, kur vien viņi bija garām gājuši, Rohānas smaržīgā zāle bija nosista gar zemi un samelnējusi. Piepeši Aragorns nosaucās un pacirtās sāņus. — Stāviet, kur esat! — viņš iekliedzās.

— Pakaļ man vēl nenāciet! — Viņš steigšus aizmetās pa labi, nost no izbradātās takas, jo bija pamanījis pēdu nospiedumus, kas turp veda, atzarodamies no citiem, — sīku, basu pēdu nospiedumus. Tomēr necik tālu tiem šķērsām pāri nostiepās orku pēdas, kas ari atzarojās no izmīdītās joslas gan aizmugurē, gan no priekšpuses, tad atstātās pēdas krasi pacirtās atpakaļ un izbradātajā zemē vairs nebija saskatāmas. Vistālakajā vietā Aragorns pieliecies kaut ko izcēla no zāles, tad skriešiem metās atpakaļ.

— Jā, — viņš pavēstīja, — samērā skaidras — hobita pēdas. Manuprāt, Pīns. Viņš ir sīkāks par to otro. Un paskatieties uz šo te! — Viņš parādīja kādu mantiņu, kas iemirdzējās saules gaismā. Izskatījās pēc nule izplaukušas dižskābarža lapiņas — skaistas un neparastas še, līdzenumā, kur no kokiem nebija ne miņas.

— Elfu apmetņa piespraude! — Legolass un Gimlins iesaucās vienā balsī.

—Loriēnas lapas nerpēdz birt velti, — Aragorns noteica. — Šī nav netīši izkritusi, bet nomesta par zīmi tiem, kas varētu dzīties pa pēdām. Manuprāt, Pīns tieši tālab paskrējis nostāk no ceļa.

— Tātad vismaz viņš vēl bijis dzīvajos, — Gimlins piebilda.

—Turklāt galvu spējis likt lietā un kājas tāpat. Tas stiprina dūšu. Mēs nedzenam pēdas velti.

— Cerēsim, ka par savu pārdrošību viņš nav samaksājis pārlieku dārgi, — Legolass noteica. — Aiziet! Steigsimies tālāk! Kad iedomājos, kā tie dzīvespriecīgie jaunuļi tiek dzīti kā tādi lopiņi, man sirds vai svilst.

Saule pakāpās zenītā un tad palēnām slīdēja lejup. No jūras tālu dienvidos izcēlās viegli mākonīši, ko vējš drīz aizpūta projām. Saule nogrima aiz pamales. Aiz muguras sabiezēja tumsa, no austrumiem snaikstīdama garas rokas. Vajātāji aizvien vēl bija uz kājām. Vesela diena jau bija aizritējusi, kopš Boromirs kritis, un orki joprojām bija lielu gabalu priekšā. Līdzenajā plašumā viņi vairs nebija saskatāmi.

Kad visapkārt sakļāvās nakts tumsa, Aragorns apstājās. Iedami augu dienu, viņi tikai divreiz uz īsu brīdi bija apstājušies atvilkt elpu, un no Austrummūra, kur visi tris bija stāvējuši rītausmā, nu viņus šķīra divpadsmit līgas.

— Beidzot mums priekšā smaga izvēle, — viņš sacīja. — Atpūtīsimies šonakt vai iesim, kamēr griba un spēks vēl kaulos?

— Ja vien ienaidnieki arī nenospriež atvilkt elpu, mēs paliksim tālu iepakaļ, — Legolass norādīja.

— Pat orki taču nevarētu soļot bez mitas! — Gimlins ieteicās.

— Orki reti ceļo, kad saule pie debesīm, tomēr šie tā dara, — Legolass sacīja. — Naktī jau nu viņi noteikti neliksies uz auss.

—Bet, ja iesim pa nakti, neredzēsim pēdas, — Gimlins iebilda.

—Pēdas ved taisni un, ciktāl manas acis rāda, nenogriežas ne pa labi, ne pa kreisi, — Legolass atteica.

— Varbūt es varētu jūs pa tumsu vest uz labu laimi, taisnā virzienā, — Aragorns ierunājās, — bet, ja noklīstam vai viņi kur nogriežas sāņus, mēs rītausmā dabūsim krietni kavēties, iekams pēdas atkal uziesim.

— Un ir vēl kas, — Gimlins piebilda. — Tikai dienā varam saredzēt, vai kādas pēdas neaiztek kur citur. Ja nu kāds gūsteknis aizmūk vai tiek aizstiepts uz austrumiem, sak, uz Dižupi, uz Mor- doras pusi, mēs zīmes varam nepamanīt un to nemūžam neuzzināt.

—Tiesa gan, — Aragorns piekrita. — Taču, ja pareizi nolasīju zīmes tur iepriekš, pārsvarā te Baltrokas orki, un visam pulkam tagad vajadzētu dzīties uz Izengardu. Patlaban viņu pēdas ved tieši turp.

—  Tomēr būtu pārsteidzīgi paļauties uz to, ka zinām, kas šiem padomā, — Gimlins sacīja. — Un kā ar bēgšanu? Tumsā mēs būtu palaiduši garām zimes, kas tevi aizveda pie piespraudes.

—Kopš tā brīža orki būs tapuši divkārt modri, bet gūstekņi — vēl jo gurdāki, — Legolass norādīja. — Bēgšanas vairs nebūs, ja vien paši tādu nesarīkosim. Kā lai to paveic, kas to lai zina, bet vispirms mums viņi jāpanāk.

—Tomēr pat es, būdams rūķis, kurš radis mērot garu ceļu un starp savējiem nebūt ne pats lielākais vārgulis, nevaru aizskriet līdz pašai Izengardai, ne reizes neapstājies, — noteica Gimlins.

—Ari man sirds sviltin svilst, un es būtu ceļa meties drīzāk, bet nu man maķenīt jāatvelk elpa, lai varu skriet jo ātrāk. Un, ja reiz elpu atvelkam, aklā tumsā to darīt der vislabāk.

— Es jau teicu, ka izvēle ir smaga, — Aragorns sacīja. — Kā lai izšķiram šo strīdu?

— Tu esi mūsu vadonis, — Gimlins ieteicās, — un prasmīgs pēdu dzinējs. Izlem tu.

— Sirds man liek steigties tālāk, — bilda Legolass. — Bet mums jāturas vienkopus. Klausīšu tavam padomam.

— Jūs paļaujaties uz kļūmīgu lēmēju, — Aragorns atteica.

—Kopš izbraucām cauri Argonatai, visu esmu nospriedis greizi. — Apklusis viņš ilgi vērās ziemeļos un rietumos biezējošajā nakts tumsā.

— Pa tumsu neiesim, — viņš beidzot ierunājās. — Vislielākās briesmas man rādās tās, ka pēdas varam pazaudēt vai nepamanīt, kas un kurp nācis un gājis. Būtu mēnessgaisma gana stipra, mēs varētu to likt lietā, bet — ak vai! — mēness agri riet un ir vēl jauns un nespodrs.

— Un debess šonakt tik un tā apmākusies, — Gimlins nomurmināja. — Kaut ķēniņiene mums būtu piešķīrusi gaismeklīti, kādu viņa iedāvāja Frodo!

— Tas vairāk būs vajadzīgs tam, kurš velti saņēma, — Aragorns sacīja. — Viņam paveicams īstais darbs. Mūsējais šolaiku diždarbos ir vien nenozīmīgs slkumiņš. Varbūt pakaļdzīšanās veltīga jau no sākta gala, un, lai ko es izlemtu, tas neko tur nespēj nedz samaitāt, nedz labot. Labs ir, esmu izlēmis. Tāpēc notērēsim laiku, cik labi vien varam!

Nometies zemē, viņš acumirklī iemiga, jo nebija gulējis kopš nakts, ko Pulks pārlaida Tolbrandiras paēnā. Viņš pamodās un piecēlās, iekams debesīs vēl bija ataususi rītausma. Gimlins joprojām bija ieslīdzis dziļā miegā, bet Legolass stāvēja kājās, vērdamies ziemeļu puses tumsā, domīgs un kluss kā zaļoksnējs kociņš bezveja nakti.

—  Viņi ir tālu, tālu projām, — elfs skumji ierunājās, pagriezies pret Aragornu. — Sirds man saka priekšā, ka šonakt viņi atpūsties nav likušies. Tagad viņus panākt spētu vien ērglis.

— Tomēr dzīsimies pakaļ, kā nu spēdami, — Aragorns atsaucās. Pieliecies viņš piebikstīja rūķim. — Nāc nu! Mums jāsteidzas, — viņš sacīja. — Pēdas atdziest.

— Vēl tak tumsa, — Gimlins ieteicās. — Pat Legolass, kalna galā stāvēdams, viņus neieraudzīs, iekams saule nebūs uzlēkusi.

— Bīstos, ka viņi jau ir tik tālu, ka neko nevarēšu saskatīt, nedz kalnā, nedz līdzenumā stāvēdams, lai pie debesīm mēness vai saule, — Legolass atsaucās.

— Kad acis pieviļ, jāieklausās zemes balsīs, — Aragorns noteica. — Tā zem viņu nīstajām kājām droši vaidēt vaid. — Nogūlies zemē, viņš piespieda ausi pie mīkstā pamata. Tā Aragorns nekustīgi gulēja tik ilgi, ka Gimlins jau ieprātojās, vai viņš nav paģībis vai atkal iemidzis. Iezaigojās rītausma, un visapkārt palēnām pieņēmās spēkā blāva gaisma. Pēdīgi Aragorns piecēlās, un draugi nu redzēja, ka viņa vaigs ir pelēks un sakrities un sejā iegūlušas raizes.

— Zemes balsis ir neskaidras un juceklīgas, — viņš pavēstīja. — To kājām nemin neviens daudzu jūdžu attālumā. Ienaidnieka pēdas ir tik tikko jaušamas un tālīnas. Bet skaļi dip zirgu pakavi. Man ataust prātā, ka tādus es dzirdēju, pat miegā pie zemes gulēdams, un tie ielauzās manos sapņos — zirgi, aulekšiem vien, projām rietumos. Bet nu tie dip vēl jo tālāk projām uz ziemeļiem. Diez kas notiek šajā zemē?

— Ejam! — noteica Legolass.

Tā sākās trešā pakaļdzīšanās diena. Ilgajās stundās zem mākoņu klātajām debesīm, kur tikai brīžiem paspīdēja saule, viņi neapstādamies steidzās te soļiem, te skriešiem, it kā nekāds gurdums nespētu apdzēst liesmu, kas viņus svilināt svilināja. Ierunājās kāds vien retumis. Viņi devās pāri plašajam, vienmuļajam klaidam, un elfu apmetņi saplūda ar pļavas pelēcīgo zaļumu, tā ka pat pusdienlaika skadrajā saulē viņus pa lielāku gabalu pamanīt spētu labi ja elfi, kam acis tik redzīgas. Nereti viņi klusībā tencināja Loriēnas valdnieci par dāvātajām lembām, ko iebaudīdami varēja skriet un skriet ar jauniem spēkiem.

Augu dienu ienaidnieku pēdas veda taisni vien uz ziemeļrietumiem, nedz kur pārtrūkdamas, nedz nogriezdamās sāņus. Kad diena atkal sāka dzist, viņi nonāca lēzenās, zālainās nogāzēs, kur zeme cēlās uz augšu, priekšā sasliedamās pazemu, kumpu pauguru grēda. Turp tecēdamas, orku pēdas tapa aizvien neskaidrākas, jo pamats zem kājām palika stingrāks un zāle — īsāka. Tālē pa kreisi kā zaļā grīdā izausts sudraba pavediens vijās En- tava. Ciktāl sniedzās skats, it nekas nekustējās. Aragorns daudzkārt ieprātojās, kālab, diez, nav ne miņas nedz no zvēriem, nedz cilvēkiem. Mustangrīmi pa lielākai daļai mita daudzas līgas uz dienvidiem, zem Balto kalnu mežainajām pārkarēm, kas nu tinās dūmakā un mākoņos, taču senāk zirgu saimnieki Austrumem- netā, viņu valstibas ritu daļā, zirgus lielā skaitā gan ganīja, gan audzēja, un te klejoja gani, nometnēs un teltīs dzīvodami pat ziemas laikā. Tagad visa apkaime bija tukša un pamesta, un te valdīja klusums, kas nebūt nešķita mierpilns.

Mijkrēslī viņi atkal apstājās. Tagad pāri Rohānas līdzenumiem bija nomērotas jau divreiz divpadsmit līgas, un Emonmuīlu mūris grima austrumu tumsībā. Dūmakas klātajās debesīs spulgoja jauns mēnestiņš, bet tas gaismojās vāri, un zvaigznēm priekšā plājās miglas šķidrauts.

— Nupat es visvairāk gremžos par katru brīdi, ko pakaļdzī- damies tērējam, pūzdamies vai uz vietas stāvēdami, — Legolass teica. — Orki jož mums pa priekšu, it kā pats Saurons šos ar pātagu slānītu. Kaut nu nebūtu jau tikuši līdz mežam un tumsas pilnajiem kalniem! Kaut nu vēl šo pašu brīdi jau nebūtu iespru- kuši koku paēnā!

Gimlins nošņirkstināja zobus. — Un tā pienāktu gals visām mūsu cerībām un pūliņiem!

— Cerībām — varbūt, bet tie pūliņiem, — atteica Aragorns. — Atpakaļ mēs negriezīsimies. Tomēr man nav spēka. — Viņš pavērās atpakaļ uz ceļu, ko viņi bija nomērojuši ceļā uz tumsu, kas savilkās austrumos. — Šajā zemē notiek kas savāds. Manām ausīm klusums ir aizdomīgs. Es neuzticos pat vārgajam mēnesim. Zvaigznes tik tikko spīgo, un jūtos tik nokausēts, kāds še teju nekad neesmu bijis — tik nespēcīgs, kādam nevajadzētu būt nevienam Pēddzinim, kad dzenamas svaigas pēdas. Es jaušu kādu spēku, kurš dara ātrākus mūsu ienaidniekus un mums ceļā liek neredzamus šķēršļus — gurdumu, kurš drīzāk pārmāc sirdi, nevis locekļus.

—Tiesa gan! — piekrita Legolass. — To es nomanīju vēl tad, kad tikko nokāpām no Emonmuīliem. Jo tas spēks ir nevis mums aiz muguras, bet priekšā. — Elfs pāri Rohānas plašumiem norādīja uz rietumiem, kur zem mēness sirpiša biezēja tumsa.

—  Sarumans! — Aragorns izgrūda. — Bet viņam neizdosies piespiest mūs griezties atpakaļ! Vēlreiz mums nāksies apstāties, jo — re! — pat mēness krīt mākoņu gūstā. Taču, kolīdz atausis diena, mūsu ceļš vedis uz ziemeļiem — starp nogāzi un dumbrāju.

Kā allaž Legolass piecēlās pirmais, ja vispār bija piemidzis. — Mostieties! Mostieties! — viņš sauca. — Rītausma deg sarkana. Meža paspārnē mūs gaida kas savāds. Labs vai ļauns — es nezinu, bet tiekam aicināti. Augšā!

Abi pārējie pielēca kājās, un teju tūliņ visi devās tālāk. Pamazām tuvojās nogāze. Vēl nebija īsti pusdienlaiks, kad tā bija klāt — zaļš laidenums, kas tiecās augšup līdz kailām klintīm, bet tās grēdojās tieši uz ziemeļiem. Zeme zem kājām bija sausa un klāta ar liesu augsnes kārtiņu, bet otrpus garai, jūdzes desmit platai zemākai palejas joslai dūmakainās niedru un meldru audzēs locījās upe. Tieši uz rietumiem no vistālākās dienvidu nogāzes vidēja plats loks, kur augsni bija izmidljušas un nobradājušas daudzas nesaudzīgas kājas. No loka laukā atkal veda orku pēdas, kas gar pakalnu tuksnesīgo pakāji aizstiepās uz ziemeļiem. Aragorns apstājās un pēdas vērīgi izpētīja.

— Te viņi apmetušies drusku atpūsties, — viņš sacīja, — bet pat promceļa pēdas jau vecas. Bīstos, Legolas, ka tava nojauta bijusi pareiza: man rādās, aizritējušas jau trīskārt divpadsmit stundas, kopš orki stāvējuši, kur tagad stāvam mēs. Ja viņi skrien, kā skrējuši, jau vakardien saulrietā būs tikuši līdz Fangorna pievārtei.

— Ne ziemeļos, ne rietumos neredzu neko citu kā vien zāli, kas dūmakā sarūk aizvien sīkāka, — ierunājās Gimlins. — Vai saredzēsim mežu, ja uzrāpsimies kalnā?

Tik un tā tālu projām, — Aragorns atsaucās. — Ja atminos pareizi, šie pakalni stiepjas līgas astoņas vai vairāk uz ziemeļiem, un tad uz ziemeļrietumiem, kur Entavai izteka, plešas liels klajums, varbūt vēl līgas piecpadsmit.

— Labi, iesim tālāk, — Gimlins noteica. — Lai manas kājas par jūdzēm nedomā. Tās gan būtu knašākas, ja sirds nebūtu tik smaga.

Kad viņi pēdīgi tuvojās pakalnu grēdas galam, saule jau rietēja. Daudzas stundas viņi bija gājuši neapstādamies. Tagad viņi kātoja lēnām, un Gimlins — jau gluži sakumpis. Gan darbu darīdami, gan ceļu mērodami, rūķi ir cieti kā akmens, bet nebeidzamā pakaļdzīšanās nupat lika sevi manīt, jo arī cerība sirdī dzisa. Aragorns soļoja rūķim nopakaļ drūms un nerunīgs, ik pēc brīža pieliekdamies, lai pārbaudītu kādu zemē atstātu nospiedumu vai zīmi. Vienīgi Legolasam solis bija tikpat viegls kā allaž, viņa kajas tik tikko pielieca zāles stiebrus, iedams viņš pat pēdas neatstāja, elfu ceļamaize spēku viņam deva pārpārēm, un gulēt, ja cilvēki to maz varēja dēvēt par miegu, viņš spēja, atpūtinādams prātu savādajās elfu sapņojumu takās, vaļā acīm klejodams šīspasaules gaismā.

— Uzkāpsim tajā zaļajā pakalnā! — viņš uzsauca. Abi pārējie elfam gurdi sekoja, kāpdami lēzenajā nogāzē, līdz nonāca pašā virsotnē. Pakalns bija līdzens un kails, stāvēja atstatu, no visiem vistālāk ziemeļos. Saule nogrima aiz apvāršņa, un kā priekškars nokrita vakara tumsa. Viņi bija vieni paši pelēkā, bezveidīgā pasaulē, kur nebija ne zīmju, ne kādas norādes uz. to, cik kas tālu. Tikai tāltālu ziemeļrietumos pret dziestošo pamali tumsa košāks melnums — Miglas kalni un mežs to pakājē.

—It nekas nav saredzams, kas mums te ko līdzētu, — Gimlins noteica. — Neko darīt, nāksies atkal apstāties un kaut kā pārlaist nakti. Metas salti!

— Ziemelis pūš — no sniegiem, — Aragorns atsaucās.

— Un austrumos rīts atausis agrs, — Legolass piebilda. — Bet atpūtieties, ja citādi nevar. Tomēr nemetiet cerības pie malas. Nav zināms, ko nesīs rīts. Padoms bieži nāk ar saules lēktu.

—Jau tris saules uzlēkušas1 , kopš dzenam pēdas, bet padoma nekāda, — noņurdēja Gimlins.

Nakts savilkās aizvien aukstāka. Aragorns un Gimlins gulēja nemierigā miegā un ikreiz, kad uztrūkās, redzēja līdzās stāvam vai šurpu turpu staigājam Legolasu, elfs klusiņām dziedāja savā mēlē, un, viņam dziedot, melnajā velvē virs galvas iegaismojās baltas zvaigznes. Tā aizritēja nakts. Visi kopā viņi noraudzījās, kā debesīs, kas nu bija kailas un bez mākoņiem, palēnām iezaigojas rītausma, un tad uzlēca saule. Saullēkts bija blāvs un skaidrs. Vējš vilka no rītiem, miglas vāli aizvēlas visi līdz pēdējam, un skadrajā gaismā drūmi plājās nepārskatāms klaids.

Priekšā un austrumos viņi redzeja Rohanas līdzenuma vēju appūstās augstienes, ko bija manījuši jau pirms daudzam dienām, braukdami pa Dižupi. Ziemeļrietumos melnēja Fangorna mežs, līdz kura ēnainajam jurnolam vēl aizvien bija līgas desmit, un kokiem apaugušās nogāzes pagaisa zilā tālē. Viņpus mežam, kā pelēkā mākoņu gultā peldēdama, pie pamales vizēja Miglas kalnu pēdējās smailes — augstā Metedrasa — virsotne. No meža pretim kā apsveicinādamās tecēja Entava — nu strauja un šauriņa, kraujos krastos. Orku pēdas, noskrējušas no pakalniem, veda tieši turp.

Ar asrcdzīgo skatu izsekodams līdzi pēdām, kas stiepās līdz upei, un tad visgarām upes lokiem līdz pat mežam, zaļajā tālē Aragorns pamanīja kādu ēnu, neskaidru, tumšu, strauji kustīgu plankumiņu. Nometies garšļaukus, viņš atkal vērīgi ieklausījās. Bet Legolass, kas stāvēja viņam līdzās, pie skaidrajām elfa acīm pielicis slaiko plaukstu, redzēja nevis ēnu vai plankumiņu, bet sīciņus jātniekus, skaitā daudzus, un rīta gaisma viņu šķēpu uzgaļos atvizēja kā sīciņas zvaigznes, ko mirstīgas acis nemaz nespēja saskatīt. Jātniekiem tālu aiz muguras plānos pavedienos debesīs vērpās melni dūmi.

Tukšajā klajumā valdīja klusums, un Gimlins dzirdēja gaisu strāvojam zālē.

— Jātnieki! — Aragorns iekliedzās, pielēkdams kājās. — Šurp auļo daudzi jātnieki, sasēduši straujos rumakos!

—Jā, — piebalsoja Legolass. — Skaitā simt un pieci. Zeltaini ir viņu mati, un spoži viņu šķēpi. Vadonis ir auguma varen ražens.

Aragorns pasmaidīja. — Modras ir elfu acis, — viņš teica.

— Kur nu! Līdz jātniekiem tikai nedaudz vairāk par piecām līgām, — Legolass atsaucās.

— Lai līgas piecas vai viena, — ierunājās Gimlins, — šajā kailajā zemē no viņiem neizbēgsim. Gaidīsim tepat vai iesim savu ceļu?

—  Gaidīsim, — Aragorns teica. — Esmu noguris, un mūsu medības beigušās ar neveiksmi. Vai vismaz citi mūs apsteiguši, jo šie jātnieki auļo atpakaļ pa orku pēdām. Varbūt no viņiem dabūsim zināt ko jaunu.

— Vai šķēpu ribās, — Gimlins piebilda.

— Tns segli tukši, bet hobitus neredzu, — pavēstīja Legolass.

— Es neteicu, ka dabūsim zināt ko labu, — Aragorns sacīja. — Bet labu vai ļaunu — tik un tā gaidīsim tepat.

Visi trīs no pakalna virsotnes, kur pret palsajām debesim bija pārlieku labi saskatāmi, lēnām kāpa lejup pa ziemeļu nogāzi. Gluži līdz pašai pakājei netikuši, viņi apstājās un, satinušies apmetņos, pulciņa sasēdās izbalojušajā zālē. Laiks ritēja gausi un tērpinoši. Vējš bija ass un rāva cauri lidz kaulam. Gimlins neomulīgi sagrozījās.

— Kas tev zināms par tiem jātniekiem, Aragorn? — viņš noprasīja. — Vai mēs te tupam, pēkšņu galu gaidīdami?

— Esmu bijis viņu vidū, — Aragorns atteica. — Mustangrimi ir lepni un stūrgalvīgi, taču godprātīgi, domas un darbos cēlsirdīgi; pārdroši, bet ne cietsirdīgi; viedi, bet nemācīti — grāmatas neraksta, toties daudz dziesmu dzied, gluži kā cilvēku bērni pirms Melndienām. Bet nezinu, kas še noticis pēdējā laikā, nedz ari to, kas mustangrimiem varētu būt prātā tagad, kur viņiem no vienas puses nodevējs Sarumans, no otras — Saurona draudi. Viņi izse- nis bijuši draugos ar Gondoras tautu, kaut ari gondoriešiem nav rada. Sensenos, nule jau aizmirstos laikos Eorls Jaunais viņus izveda no ziemeļiem, un viņi drīzāk ir rados ar Klaidavas bar- diešiem un Meža beorniem, kuru vidū aizvien vēl it lielā skaitā gadās ieraudzīt ražena auguma un no vaiga glītus vīrus, kādi ir Rohānas jātnieki. Vismaz orkus viņi mīlēt neies.

—  Bet Gendalfs teicās dzirdējis baumas, ka viņi maksājot meslus Mordorai, — Gimlins sacija.

—Es tam ticu tieši tikpat maz kā toreiz Boromirs, — Aragorns atteica.

— Gan drīz uzzināsi, kas un kā, — sacija Legolass. — Viņi jau tuvojas.

Beidzot pat Gimlins sadzirdēja tālīnu pakavu dipoņu. Jātnieki, sekodami pēdām, bija nogriezušies no upes krasta un tuvojās pakalniem. Zirgi auļoja vēja ātrumā.

Tad pāri pļavai atvilnija skaidri, skaļi saucieni. Piepeši tie ar joni sacēlās gluži vai pērkona dārdos, un pakalna pakājē iznira pats pirmais jātnieks, gar grēdas rietumu malu baru vadīdams atpakaļ uz dienvidiem. Pārējie garā virtenē auļoja nopakaļ — bruņās tērpti viri, strauji, mirdzoši, spēks un daile, kas mieloja skatu.

Zirgi viņiem bija iznesīgi, raženi un skaisti noauguši; pelēkā spalva spīdēt spidēja, garās astes plīvoja vējā, krēpes uz lepnajiem kakliem bija sapītas pīnēs. Paši jātnieki zirgiem īsti piedienēja — liela auguma, slaidiem locekļiem, linbaltiem matiem, kas zem vieglajām bruņcepurēm garās pīnēs vilnīja nopakaļ; no vaiga skarbi un modri. Rokās viņiem bija slaiki oškoka šķēpi, uz muguras atsviesti krāsoti vairogi, pie sāniem bija gari zobeni, līdz ceļgaliem lejup slīga nospodrināti važu krekli.

Pa divi blakus mustangrimi auļoja garām, un, kaut ari ik pa brīdim kāds no viņiem piepacēlās kāpšļos, galvu vērīgi grozīdams, trīs svešiniekus, kas klusi sēdēja, viņos noskatīdamies, jātnieki acīmredzot nebija pamanījuši. Pulks jau bija teju garām, kad Aragorns pēkšņi piecēlās kājās un skaļi uzsauca:

—Kas no jauna ziemeļos, Rohānas jātnieki?

Brinum zibenīgi un veikli viņi apturēja rumakus, apcirtās un triecās atpakaļ. Necik ilgi, visi trīs ceļinieki jau atradās auļojošu zirgu ielenkumā, un kustīgais loks uz kalna nogāzes viņiem visapkārt skrēja riņķī vien, saslēgdamies aizvien ciešāks. Aragorns stāvēja, ne vārda nebilzdams, un abi pārējie sēdēja nekustēdamies, prātodami, kā diez viss iegrozīsies.

Nebija ne vārda, ne sauciena, bet jātnieki pēkšņi apstājās. Svešiniekiem pretim bija pavērsts šķēpu mežs, dažiem jātniekiem rokā bija loks, un bultas jau trīsēja uzvilktos lokos. Tad viens izjāja priekšā — varena auguma vīrs, par citiem lielāks, un no bruņcepures viņam kā krēpes lejup vilnīja balta zirgaste. Jātnieks tuvojas, līdz viņa šķēpa uzgali no Aragorna krūtīm šķīra nieka sprīdis. Aragorns pat nepakustējās.

— Kas jūs tādi, un kas jums- darāms šajā zemē? — jātnieks noprasīja rietumu kopus mēlē, runas un izteikšanās ziņā itin līdzinādamies Gondoras Boromiram.

— Mani dēvē par Nerimšu, — Aragorns atbildēja. — Nāku no ziemeļiem. Dzenu orkiem pēdas.

Jātnieks nolēca no zirga. Atdevis šķēpu citam, kurš piejāja klāt un turpat blakus nokāpa no zirga, viņš izvilka zobenu un nostājās aci pret aci ar Aragornu, viņu vērīgi nopētīdams, itin pārsteigts. Pēdīgi viņš atkal ierunājās.

— Iesākuma nospriedu, ka paši esat orki, — viņš sacija, — tak nu redzu, ka tā vis nav. Patiesi, par orkiem jums saprašanas maz, ja reiz šādi cerat viņus nomedīt. Orkiem bija ātras kājas un labi ieroči, un viņu bija skaitā daudz. Aši vien jūs, mednieki būdami, būtu par ēsmu palikuši, ja vispār viņus panākt pamanītos. Bet tu, Nerimša, radies tāds svešādnieks. — Viņš atkal pievērsa Pēddzinim savu skaidro, spožo skatu. — Vārds, kādā tu nodēvējies, cilvēkam nepiedien. Un svešādas arīdzan ir jūsu drānas. Vai no zāles izaugāt? Kā nākas, ka mūsu skatam palikāt nemanīti? Vai esat elfu ļaužu?

— Nē, — Aragorns atteica. — Tikai viens no mums ir elfs — Legolass no Mežaines valstības, kas tālīnajā Drūmmežā. Bet šurp nācām caur Lotloriēnu, un mums līdzi ir ķēniņienes veltes un laba vēlējumi.

Jātnieks viņus uzlūkoja ar vēl jo lielāku pārsteigumu, bet vaigs viņam nocietinājās. — Tad Zeltmežā patiesi ir ķēniņiene, kā vecās teiksmās vēstīts! — viņš sacīja. — Runā, no viņas tikliem izsprūkot vien retais. Savādi laiki! Bet, ja reiz viņa jūs tā ieredz, tad jau paši, var likties, viltu vērpjat un buraties. — Piepeši viņš salti uzlūkoja Legolasu un Gimlinu. — Ko nerunājat, mēmuļi? — viņš pagēroši noprasīja.

Gimlins piecēlās un, kājas iepletis, stingri iecirta zemē papēžus — pirksti sagrāba cirvja kātu, melnās acis iezibsnījās.

— Saki savu vārdu, zirgvaldi, un es tev teikšu savējo un ne to vien, — viņš atbildēja.

—Ja reiz tā, — noraudzidamies lejup uz rūķi, sacīja jātnieks,

—svešatniekam savs vārds jānosauc pirmajam. Tomēr man vārdā Ēomers, Ēomunda dēls, un mani dēvē par Rohānas Trešo maršalu.

—Tad nu, Ēomer, Ēomunda dēls, Rohānas Trešo maršal, ļauj rūķa Gloina dēlam Gimlinam tevi brīdināt: sargies runāt kā nelga! Tu runā nelāgi par to, kuras skaidro daili nespēj nedz iedomāties, un par attaisnojumu še var kalpot vien tas, ja tev prā- tiņa iemērīts par maz.

Ēomera acīs uzliesmoja uguns, Rohānas vīru pulkā sacēlās nikna murdoņa, un viņi saslēdzās vēl ciešākā lokā, saslējuši šķēpus. — Es, rūķa kungs, nocirstu tev galvu ar bārdu un visu labu, ja vien to kāds būtu paslējis nieka tiesu augstāk virs zemes, — Ēomers noteica.

—Viņš nav viens, — ierunājās Legolass, izrāvis loku un bultu un uzvilcis stiegru tik zibenīgi, ka acs tam nemaz nespēja izsekot.

— Būsi pagalam, iekams, zobens vēl būs kritis.

Ēomers pacēla zobenu, un viss varbūt būtu izvērties pagalam nelāgi, bet Aragorns metās viņiem vidū un pacirta gaisā roku.

— Neņem ļaunā, Ēomer! — viņš iesaucās. — Kad zināsi ko vairāk, sapratīsi, kālab saniknoji manus biedrus. Mēs nenesam ļaunu nedz Rohānai, nedz tiem, kas te mīt, — nevienam cilvēkam, nedz zirgam. Vai neuzklausīsi, kas mums stāstāms, iekams ķeries pie zobena?

— Uzklausīšu, — Ēomers atteica, nolaizdams zobenu. — Bet tie, kas šajos šaubu laikos klimst pa mustangrīmu zemi, rīkotos gudri, ja degunu neslietu tik augstu. Vispirms saki man savu īsto vardu.

— Vispirms saki man, kam tu kalpo, — Aragorns atsaucās. — Vai Sauronam, Mordoras Tumsas pavēlniekam, esi draugs vai naidnieks?

—   Es kalpoju vien mustangrīmu valdniekam — ķēniņam Teodēnam, Tengela dēlam, — Ēomers atbildēja. — Mēs nekalpojam tālīnajai Melnās zemes varai, tak pagaidām pret to vēl neesam arī atklātu karu sākuši, un, ja esat bēguļos no viņa, no šīs zemes labāk gan dodieties projām. Nupat mūsu robežas tapušas visgarām nedrošas, un dzirdam draudus, bet mēs alkstam vien svabadi būt un dzīvot, kā dzīvojuši, paturēdami, kas mūsu, un nekalpodami nevienam svešam kungam, labam vai ļaunam. Labākos laikos viesus uzņēmām laipni, bet šais dienās nelūgts svešatnieks mūs sastop straujus un bargus. Nu? Kas esi? Kam tu kalpo? Kurš tev vēlējis medīt orkus mūsu zemē?

— Es nekalpoju nevienam, — Aragorns sacīja, — bet Saurona kalpus vajāju it visās zemēs, kur tie kāju sper. Starp mirstigiem ļaudīm nav daudz tādu, kam par orkiem saprašanas būtu vairāk nekā man, un šādi es viņiem pēdas dzenu ne no laba prāta. Orki, ko vajājām, tika sagūstījuši divus manus draugus. Šādā reizē cilvēks, kam zirga nav, ies kājām un nelūgs atļauju doties, kurp pēdas ved. Tāpat viņš to, cik ienaidniekam galvu, nedomās skaitīt citādi kā ar zobenu vien. Neeju kailām rokām.

Aragorns atsvieda vaļā apmetni. Elfu šūdināta zobena maksts no viņa pieskāriena iemirdzējās, un Andurila spožais asmens, laukā izrauts, noplaiksnīja kā piepeša liesma. — Elendil! — viņš iesaucās. — Es esmu Aragorns, Aratorna dēls, un mani dēvē par Elesāru, Elfu Akmeni, Dandanu, Gondoras Elendila dēla Isildura mantinieku. Te būs Zobens, kurš tika lauzts un nu izkalts no jauna! Būsi man paligs vai kavēklis? Izlem ātri!

Gimlins un Legolass vērās uz savu biedru gluži izbrīnīti, jo šādā omā viņu vēl nekad nebija redzējuši. Viņš itin kā izauga augumā, kurpretim Ēomers saruka sīkāks, un rūķis ar elfu Ara- gorna mirstīgajā vaigā uz īsu mirkli ieraudzīja pavīdam akmens

ķēniņu majestātisko spēku. Vienubrīd Legolass pār Aragorna pieri manīja nozibsnījam baltu liesmu kā mirdzošu kroni.

Ēomers atkāpās, un viņa vaigā iezagās apbrīns. Viņš nolaida lepno skatu. — Nudien savādi laiki, — viņš nomurmināja. — Sapņi un leģendas atdzīvojas uz līdzenas vietas.

— Saki, valdniek, — viņš uzrunāja Aragornu, — kas tevi atvedis šurp? Un kā bija tulkojami tumsas vārdi? Jau sen, kopš Denetora dēls Boromirs aizjāja atbildi meklēt, un zirgs, ko viņam devām ceļa, atgriezās bez jātnieka. Kadu nolemtību tu nes no ziemeļiem?

— Nolemtību, kura izlemt liks, — Aragorns sacīja. — Tengela dēlam Teodēnam vari vēstīt, lūk, ko: viņu gaida karš — vienalga, vai Saurona pusē vai pret viņu. Var gadīties, ka neviens vairs nedzīvos, kā dzīvojis, un maz būs tādu, kas paturēs to, ko par savu sauc. Bet par šim lielajām lietām aprunāsimies vēlāk. Ja rāsies izdevība, es pats pie ķēniņa noiešu. Patlaban man nevaļa un liela steiga, un es lūdzu palīdzību vai, mazākais, vēstis. Tu dzirdēji, ka dzenamies pakaļ orku baram, kurš aizveda līdzi mūsu draugus. Ko vari pavēstīt?

—  To, ka vajāt viņus vairs nav vērts, — Ēomers atbildēja. — Orki ir pagalam.

— Un mūsu draugi?

— Uzgājām orkus vien.

—Bet tas nudien ir savādi, — Aragorns noteica. — Vai nokautos pārmeklējāt? Vai starp līķiem nebija neviena, kurš orkam nelīdzinās? Tādi sīkāki, jūsu skatam gluži kā bērni, basām kājām, bet pelēkās drānās?

—Tur nebija nedz rūķu, nedz bērnu, — Ēomers atsacīja. — Visus nokautos saskaitījām un mantību savācām, tad miroņus sakrāvām kaudzē un sadedzinājām, kā rīkojamies allaž. Pelni vēl kūp.

— Runa nav nedz par rūķiem, nedz bērniem, — ierunājās Gimlins. — Mūsu draugi bija hobiti.

— Hobiti? — Ēomers pārvaicāja. — Un kas tie tādi? Tāds sve- šatnlgs vārds.

— Svešāda tauta, tāpēc arī vārds svešāds, — Gimlins atteica. — Bet šie mums bija gaužām dārgi. Rādās, ka jūs te, Rohānā, esat dzirdējuši par vārdiem, kuri sajundija Minastiritu. Tur bija minēts slkaliņš. Šie hobiti ir sīkaliņi.

— Sīkaliņi! — iesmējās jātnieks, kurš stāvēja Eomeram līdzās.

— Sīkaliņi! Bet tie taču ir vien mazļautiņi no ziemeļu sendzies- mārn un bērnu pasakām. Vai mēs senās teiksmās dzīvojam vai te, kur gaiša diena un zaļa zeme?

— Var gadīties, ka abējādi, — sacīja Aragorns. — Jo ne jau mēs paši, bet tie, kas nāks pēc mums, radīs leģendas par laiku, kurā dzīvojam. Tu saki — zaļā zeme? Par to iznāktu varena leģenda, kaut arī tu to min kājām gaišā dienas laikā!

—Laika nav, — jātnieks noteica, par Aragorna vārdiem nelikdamies ne zinis. — Mums jāsteidzas uz dienvidiem, pavēlniek. Lai šie ērmotie savvaļnieki paliek kavējamies savās iedomās! Vai varbūt sasiesim viņus un aizgādāsim pie ķēniņa?

— Esi nu mierā, Ēoten! — Ēomers atsaucās rohāņu mēlē.

— Atstāj mani uz brīdi. Saki, lai ēoreds pulcējas uz takas un gatavojas jāt uz Entavas braslu.

Kaut ko zem deguna murminādams, Ēotens pagājās nostāk un uzrunāja pārējos. Necik ilgi, mustangrimi atkāpās, Ēomeru ar trijotni atstādami vienus.

— Viss, ko tu stāsti, ir savādi, Aragorn, — viņš ierunājās.

— Tomēr tu runā no tiesas, tas skaidrs — mustangrimi nemēdz melus teikt un tamdēļ nav viegli piekrāpjami. Bet tu neesi izstāstījis it visu. Vai nu nepavēstīsi ko vairāk par savu gaitu, lai varu nospriest, kā rīkoties?

— Pirms daudzām nedēļām devos ceļā no Imladrisas, kā tā vārsmās dēvēta, — Aragorns iesāka. — Kopā ar mani bija Minas- tirītas Boromirs. Gāju, lai Denetora dēlam līdzi dotos uz šo pilsētu un palīdzētu turieniešiem karā pret Sauronu. Bet Pulkam, ar kuru kopā mēroju ceļu, bija cits darbs darāms. Par to tagad runāt nevaru. Gendalfs Pelēkais bija mums par vadoni.

— Gendalfs! — Ēomers izsaucās. — Gendalfu Pelēksedzi mustangrimi pazīst, tikai viņa vārds, brīdinu, vairs neder par atslēgu uz ķēniņa sirdi un labvēlību. Viņš laikos, ko cilvēki atminas, šajā zemē ciemojies daudzkārt, nākdams, kad pašam labpatīk — te ik gadalaiku, te pēc gariem gadiem. Un allaž vēstījis ko savādu — kā nule viens otrs runā, piesaucis nelaimi. Un tiesa — kopš vasarā viņš te bija pēdīgo reizi, nekas vairs neiet lāgā. Ap to laiku sākās neraža ar Sarumanu. Pirms tam Sarumanu uzlukojām par draugu, bet tad uzradās Gendalfs un brīdināja, ka Izengarda pošoties piepešam karam. Viņš stāstīja, ka pats esot kā vaņģinieks turēts

Ortankā un tikko izbēdzis, un lūdza palīdzību. Bet Teodēns ij neklausījās, un Gendalfs aizgāja. Teodēnam dzirdot, Gendalfa vardu balsī piesaukt nedomā. Viņš dusmās vai zvēro. Jo Gendalfs paņēma zirgu, vārdā Zibens, pašu vērtīgāko no visiem ķēniņa rumakiem, vislabāko mearasu, kuriem mugurā drīkst sēsties vien mustangrīmu valdnieks. Jo mearasu ciltstēvs bija diženais Ēorla ērzelis, kurš zināja runāt cilvēku mēlē. Pirms septiņām naktīm Zibens atgriezās, bet ķēniņa dusmas nav gājušas mazumā, jo nu zirgs ir mežonīgs un nevienu nelaiž sev klāt.

—   Tātad Zibens pats atradis ceļu mājup no tālajiem ziemeļiem, — noteica Aragorns, — jo tur viņi ar Gendalfu šķirās. Bet ak vai! Gendalfs vairs nebūs jātnieks. Viņš iekrita Morijas raktuvju tumsībā un vairs nenāks.

— Bēdīga vēsts, - Ēomers sacīja. — Vismaz man un daudziem, kaut visiem ne — gan redzēsi, ja būsi pie ķēniņa.

— Vēsts ir bēdīgāka, nekā jebkurš šai zemē maz var iedomāties, lai gan gads vēl nebūs galā, kad tā atsauksies skaļi un sapigi, — Aragorns piebilda. — Bet, kad dižajie krīt, sīkajiem nākas nostāties priekšgalā. Mana daļa bija vadīt mūsu Pulku garajā ceļā no Morijas. Nācām caur Loriēnu — par ko tev der izdibināt patiesību, ja vēl grasies vēl kādu vārdu bilst, — un tad daudzas ligas mērojām lejup pa Dižupi līdz Raurosa ūdenskritumam. Tur Boromiru nokāva tie paši orki, ko nokāvāt jūs.

—Tavas vēstis ir īsta bēdu leja! — Ēomers izbailēs iekliedzās. — Dziļš posts šī nāve ir Minastirītai un mums visiem. Viņš bija godavīrs! Visi par viņu labu vien teica. Pie mustangrimiem viņš atklīda reti, jo bez mitas kāvās uz ritu robežām, bet esmu viņu redzējis. Manās acis viņš drizāk līdzinājās straujajiem Ēorla dēliem, nevis drūmajiem Gondoras vīriem un likās tāds, kurš, īstajam laikam pienākot, taptu par savas tautas diženu karavadoni. Bet no Gondoras par šo nelaimi neesam saņēmuši ne vārda. Kad viņš krita?

—  Nu jau ceturtā diena, kopš viņš nokauts, — Aragorns atbildēja, — un kopš tas dienas vakara mēs esam ceļā, izgājuši no Tolbrandiras paēnas.

— Kājniekos? — izsaucās Ēomers.

—Jā, tu taču redzi.

Ēomera acis izbrīnā iepletās platas. — Nerimša — tas būs par daudz skopi sacīts, Aratorna dēls, — viņš noteica. — Es tevi saukšu par Lidkāji. Šim treju draugu veikumam būs tapt apdziedātam zem daudzām velvēm. Četrdesmit ligas un vēl piecas jūs esat nomērojuši, iekams ceturta diena vel galā! Siksta ir Elendila cilts! Bet nu, valdniek, ko tu gribi, lai daru? Man jāsteidzas atpakaļ pie Teodēna. Vīriem dzirdot, runāju sargādamies. Tiesa, ka pret Melno zemi vēl neesam atklātu karu sākuši un, ķēniņa ausim pie- placis, dažs labs dod gļēvulīgus padomus, bet karš briest. Mēs nelauzīsim seno savienību ar Gondoru un, kamēr vien gondorieši cīnīsies, viņiem iesim talkā — tā saku es un visi, kas manā pusē. Manā ziņā, Trešā maršala aizbildnībā, ir ritu pierobeža, un no turienes visus mūsu ganāmpulkus un ganus esmu aizraidījis projām aiz Entavas, še atstādams vien sargus un straujus izlūkus.

—  Tātad meslus Sauronam jūs nemaksājat? — ieprasījās Gimlins.

— Nemaksājam un savu mūžu neesam maksājuši, — Ēomers atteica, nozibinādams acis, — lai gan man nācis ausis, ka tā tiek izmelots. Pirms dažiem gadiem Melnās zemes pavēlniekam iegribējās par dārgu naudu nopirkt mūsu zirgus, bet mēs tos liedzāmies iztirgot, jo viņš lopiņus liek lietā ļaunos nolūkos. Tad viņš sirodamus uzsūtīja orkus, un tie aizveda, ko nu jaudāja, vienādiņ izraudzīdamies melnus — nu tādu atlicis gaužām maz. Tieši tālab mums ar orkiem tik splvs naids. Bet patlaban lielākā bēda ir Sarumans. Viņš sevi pasludinājis par visas šis zemes virsvaldoni, un nu karojam jau daudzus mēnešus no vietas. Sarumans kalpibā savaņgojis orkus un vilku jātniekus, un ļaunus cilvēkus, un viņš mums nosprostojis Aizu, tā ka, skaties, uzklups mums reizē ij no rītiem, ij vakariem. Nelāgi, kad naidnieks tāds — burvis viņš ij viltīgs, ij kādās tik mākslas nav iepraties, paskatu mainīdams kā cimdus. Runā, viņš staigājot drīz še, drīz tur kā apmetni ietinies večuks, kapuce galvā, it līdzīgs Gendalfam, kā tagadiņ daudziem ataust prātā. Viņa spiegi izsprūk cauri smalkāko tiklu acīm, un viņa nelaimes putniem debesis brīva vaļa. Nezinu, pie kāda gala viss novedis, un sirdi man māc nelāga priekšnojauta, jo tā vien rādās, ka draugi viņam mitinās ne tikai Izengardā vien. Bet, ja būsi ķēniņa namā, pats redzēsi. Nenāksi? Vai es velti ceru, ka esi sūtīts man palīgos šajā šaubu un bēdu stundā?

— Nakšu, kolīdz varēšu, — Aragorns atsaucās.

— Nāc tūliņ! — Ēomers aicināja. — Tādā nestundā Elendila mantinieks ēorlingu spēku krietni vairotu. Šo pašu bridi par Rie- tumemnetu iet vaļā karš, un bīstos, ka tas var beigties mums par sliktu. Nupat, jādams uz ziemeļiem, ceļā devos bez ķēniņa atvēlēs, jo, kamēr esmu projām, viņa namam sargu maz. Tak izlūki mani brīdināja, ka pirms trim naktīm no Austrummūra šurp sācis dzīties orku bars un pa to vidu, viņi vēstīja, esot tādi ar baltajām Sarumana zīmēm. Bažīdamies par to, no kā bīstos vairāk, proti, ka Ortanka noslēgusi savienību ar Tumsas torņiem, vedu turp savu ēoredu, paša saimes vīrus, un pirms divām dienām, krēslai biezējot, orkus panācām teju pie pašas Entu meža robežas. Tur viņus aplencām un vakar rītausmā izcīnījām kauju. Piecpadsmit savējos zaudēju un — ak vai! — ari divpadsmit z!ir- gus. Jo orku bija skaitā vairāk, nekā lēsām. Vēl citi atsteidzās viņiem palīgos no austrumiem, Dižupes viņa krasta. Viņu pēdas viegli uzejamas ziemeļos no turienes. Un vēl citi iztrencās no meža. Dižorki — tāpat ar Izengardas Baltplaukstu — un šie ir stiprāki un niknāki par tiem pārējiem. Tomēr visus pievārejām. Bet nu esam bijuši par daudz ilgi projām. Pēc mums sauc dienvidi un rietumi. Vai nāksi? Redzi — mums ir zirgi bez jātniekiem. Te Zobenam darbs. Jā, un gan rāsies darbs ari Gimlina cirvim un Legolasa lokam, ja viņi man piedos, ko pārsteidzīgi bildu par Meža ķēniņieni. Saciju vien to, ko mēdz runāt visi manas zemes ļaudis, un labprāt uzzināšu, kas man nezināms.

— Paldies tev par laipnajiem vārdiem, — Aragorns atsaucās, — un sirds mani mudina doties tev līdzi, taču nevaru pamest draugus, kamēr cerība vēl nav izdzisusi.

— Cerību vairs nav, — Ēomers norādīja. — Uz ziemeļu robežām tu draugus neatradīsi.

—  Tomēr ceļā viņi palikuši nav. Netālu no Austrummūra uzgājām skaidru zīmi, ka tur vismaz viens no viņiem bijis dzīva- jos. Bet starp mūri un pakalniem vairs neatradām it neko, un nebija arī pēdu, kas vestu kur sāņus uz vienu vai otru pusi, ja vien pavisam neesmu pazaudējis pēddziņa izmaņu.

— Tad kas, tavuprāt, ar viņiem lēcies?

— Nezinu. Varbūt nokauti un sadedzināti kopā ar orkiem, bet tā, tu teiksi, nevar būt, un no tā es nebīstos. Varu vien iedomāties, ka pirms kaujas viņi iestiepti mežā — varbūt vēl pirms tam, kad naidniekus ielencāt. Vai vari zvērēt, ka tādā ceļā no jums it neviens netika izsprucis?

—Es zvērētu, ka neizspruka neviens orks, kolīdz viņus pamanījām, — Ēomers sacija. — Līdz mežmalai tikām pirmie, un, ja pēc tam kāds kustonis izlauzās cauri mūsu lokam, orks tas noteikti nebija — ja nu kāds, kam elfu zintis.

—Mūsu draugi bija tērpušies tāpat kā mēs, — Aragorns bilda,

— un jūs mums pajājāt garām gaišā dienas laikā.

— To es biju piemirsis, — Ēomers atzinās. — Grūti it visu ielāgot, kad apkārt brīnumi tik lielā skaitā. Visa pasaule vērtusies savāda. Pļavas, kādas tās pazīstam, roku rokā klimst elfi un rūķi, ļautiņi runājas ar Meža ķēniņieni, un nekas — dzīvajos staigā, un kaujas laukā atgriežas Zobens, kurš lūzis sensenis — vēl iekams mūsu tēvu tēvi tika iejājuši Rohānas robežās! Kā lai cilvēks šādos laikos noprot, ko iesākt?

—Tieši tāpat, kā to nopratis allaž, — Aragorns atteica. — Viss, kas labs vai ļauns bija pērn, tāds ir ari šodien, un nav arī tā, ka pie elfiem vai rūķiem tas būtu viens, bet pie cilvēkiem — gluži kas cits. Cilvēkam lemts labu no ļauna nošķirt — viena alga, vai Zeltmežā vai paša namā.

—Tiesa gan, — Ēomers piekrita. — Tikai es nešaubos nedz par tevi, nedz par to, uz ko mani aicina sirdsbalss. Tomēr nav manos spēkos rīkoties itin tā, kā es vēlētos. Likums liedz man ļaut svešatniekiem pēc patikas klejot pa mūsu zemi, iekams pats ķēniņš nav tiem atvēli devis, un šais briesmu laikos kārtība tapusi bargāka. Ludzu, lai nākat man līdzi no laba prāta, un to jūs nedarīsit. Pagalam negribu uzsākt kauju, kur vesels simts pret trim.

—Diez vai jūsu likums rakstīts šādai reizei, — Aragorns bilda.

— Turklāt kas nu es par svešatnieku — šai zemē jau esmu bijis vairākkārt un ari rohāņu pulka jātniekos, kaut ar citu vardu un citā izskatā! Tevi pašu neesmu saticis, jo esi gados jauns, bet esmu runājis ar Ēomundu, tavu tēvu, un Tengela dēlu Teodēnu. Agrākos laikos it neviens šejienes dižmanis nebutu cilvēkam licis pusratā pamest tādu darbu kā manējais. Mans pienākums, mazākais, ir skaidrs — doties tālāk. Uzklausi, Ēomunda dēls, tev pēdīgi jāizšķiras. Nāc talkā vai ļaunākajā gadījumā laid, lai ejam. Vai raugi īstenot savu likumu. Ja rīkosies tā, būs mazāk vīru, kam atgriezties jūsu karotāju pulkā vai pie ķēniņa.

Bridi klusējis, Ēomers ierunājās. — Mums abiem steiga liela, — viņš sacija. — Manam pulkam zeme deg zem papēžiem, un tavas cerības ar katru stundu rūk mazumā. Lemšu šādi. Varat iet, turklāt aizdošu jums zirgus. Prasu tikai vienu: kad jūsu darbs būs galā vai izrādīsies nepaveicams, kopā ar zirgiem dodieties En- tavai pāri uz Meduseldu, Edorasas pili, kur Teodēns nu mīt. Tā jums bUs viņam pierādīt, ka neesmu lēmis kļūmīgi. Šādi es pats — varbūt pat ar dzīvību — galvoju par jūsu godaprātu. Nepieviliet.

— Nepievilšu, — Aragorns apstiprināja.

Jātnieki varen brīnījās un pārmija ne mazumu neuzticības un šaubu pilnu skatu, kad Ēomers norīkoja liekos zirgus aizdot svešatniekiem, taču vienīgi Eotens iedrošinājās klaji iebilst.

— Lai nu būtu Gondoras cilts kungam, par kādu viņš uzdodas, — viņš noteica, — bet kur gan dzirdēts, ka Rohānas zirgs rūķim dots?

— Nekur, — Gimlins atsacīja. — Un neraizējies — neko tādu neviens savu mūžu nedabūs dzirdēt. Es drīzāk iešu kājām nekā sēdīšos mugurā tik milzīgam lopiņam — ne no laba prāta, ne kurnēdams.

— Bet nu tev jātiek jātniekos, citādi būsi mums par kavēkli, — Aragorns aizrādīja.

— Nāc, sēdēsi man aiz muguras, Gimlin, draugs, — ierosināja Legolass. — Tad viss būs kā klājas — nedz tev nāksies zirgu aizņemties, nedz ar tādu noņemties.

Aragornam klāt tika pievests prāvs, tumšpelēks ērzelis, un viņš uzkāpa tam mugurā. — Zirgam vārdā Llasufels, — Ēomers sacīja. — Lai nu nes tevi viegli un pretim labakam liktenim par to, kāds piemeklējis Garulfu, viņa nelaiķa saimnieku!

I.egolasam tika augumā mazāks un smalkāks, toties nemierīgāks un dedzīgāks zirgs. Tam vārdā bija Arods. Taču Legolass palūdza, lai jātnieki noņem gan seglus, gan pavadas. — To man nevajag, — viņš sacīja, viegli Uzlēca zirgam mugurā, un Arods, mustangrīmiem par pārsteigumu, tūliņ aprima un jātniekam labprāt pakļāvās, klausīdams uz vārda, — tā allaž izturējās visi krietni kustoņi, ar elfu sastapušies. Gimlins tika uzcelts zirgā draugam aiz muguras, un rūķis cieši sagrāba elfu ap vidu, nejuzdamies ne par matu omulīgāk kā Sems Ekušeks, laivā iekāpis.

— Palieciet sveiki, un kaut nu jūs uzietu, ko meklējat! — Ēomers nosaucās. — Atgriezieties, cik drīz vien spēdami, un lai mūsu zobeni iemirdzas kopus gaišumā!

— Es nākšu, — Aragorns apsolīja.

— Un es ari, — Gimlins piebalsoja. — Mums vēl jātiek skaidrībā par ķēniņieni Galadriēlu. Man tev vēl jāierāda laipna runāšana.

— Redzēsim, — Ēomers atsaucās. — Nule izgadījies tik daudz savāda, ka, zem ruka cirvja liegiem cirtieniem mācīdamies daiļai jumpravai dziedāt slavas dziesmas, pārmēru brīnīties vis neiešu. Palieciet sveiki!

Tā nu viņi šķīrās. Strauji kā vējš bija Rohānas zirgi. Kad Gimlins pēc brītiņa pavērās atpakaļ, Eomera pulks jau bija sarucis sīciņš un tālu projām. Aragorns atpakaļ neraudzījās — brāzdamies uz priekšu, viņš pētīja pēdas, zemu pieliecies turpat pie Hasufela krēpēm. Necik ilgi, viņi nonāca līdz Entavai un tur uzgāja otrās pēdas, par ko bija stāstījis Ēomers, — tās veda šurp no austrumiem, no Zemlejas.

Nokāpis no zirga, Aragorns izpētīja zemi, tad atkal ielēca seglos un pajāja gabaliņu tālāk uz austrumiem, turēdamies maliņā un sargādamies izbradāt pēdas. Pēc tam viņš atkal nokāpa no zirga un pārmeklēja zemi, paiedamies atpakaļ, tad uz priekšu.

— Nekādu lielo jaunumu te nav, — viņš atgriezies pavēstīja. — Pēdas sajaukušās ar tām, ko atgriezdamies atstājuši jātnieki, turpceļā laikam jājuši tuvāk upes krastam. Bet tās, kuras ved uz austrumiem, ir svaigas un skaidras. Nekas neliecina, ka te kāds būtu gājis uz otru pusi, atpakaļ uz Andulnu. Tagad jāsim lēnāk un pārliecināsimies, ka nekur sāņus nedz pēdas atzarojas, nedz kāds soli spēris. Te orki jau droši zinājuši, ka pakaļ dzenas vajātāji, un, jādomā, būs raudzījuši aizstiept gūstekņus projām, iekams tiek panākti.

Kamēr viņi tā jāja, debesis apmācās. Pāri Zemlejai atpeldēja zemi, pelēki mākoņi. Sauli aizklāja migla. Aizvien tuvāk vīdēja Fangorna mežainās nogāzes, kas, saulei slīgstot uz vakariem, pamazām satumsa. No pēdām, kas aiztecētu pa labi vai pa kreisi, nebija ne miņas, toties ik pa laikam viņi pajāja garām te vienam, te otram orkam, kas gulēja, skriedams pakritis ar pelēkspalvotas bultas caururbtu muguru vai rīkli.

Beidzot pret novakari viņi nonāca mežmalā un turpat aiz pirmajiem kokiem norā uzgāja lielu sārta vietu — pelni bija vēl karsti un dūmoja. Līdzās sārtam prāvā grēdā bija sakrautas bruņ- cepures un krekli, sadragāti vairogi, pārlūzuši zobeni, loki, bultas un citi kaujas piederumi. Pašā vidū, uz mieta uzsprausta, rēgojās prāva goblina galva, kam uz sadragātās bruņccpures vēl bija saskatāma baltā zlmotne. Gabaliņu atstatu, netālu no upes vietā, kur tā strauja iztecēja no meža, vīdēja kapukalns. Tas bija svaigi uzbērts — izrakņāto augsni klāja nesen plēstas velēnas, un visapkārt pauguram zemē bija sadurti piecpadsmit šķēpi.

Aragorns kopā ar biedriem plašā lokā parmeklēja kaujas lauku, bet dienas gaisma dzisa, un drīz pār zemi nolaidās blāvs un miglains vakars. Satumsa nakts, un viņi vēl nebija uzgājuši it nekādas Merija un Pina pēdas.

— Mēs te vairs neko neiespējam, — Gimlins noskumis sacīja. — Cik mīklu neesam dabūjuši minēt, iekams nonācām līdz Tolbrandirai, bet šo atšķetināt visgrūtāk. Es teiktu, ka hobitu apsvilušie kauliņi nu guļ vienā jūklī ar tiem, kas no orkiem. Smagi to būs dzirdēt Frodo, ja viņš to maz piedzīvos, un smagi būs arī vecajam hobitam, kurš gaida Rivendellā. Elronds negribēja, lai viņi nāk līdzi.

— Bet Gendalfs neiebilda, — Legolass ieteicās.

— Bet Gendalfs pats izlēma nākt un izrādījās pirmais, kurš aizgāja pazušanā, — Gimlins atsacīja. — Nojauta viņu pievīla.

— Gendalfa padoms nepavisam neizrietēja no paredzējuma, ka viņš pats vai citi būs drošībā, — Aragorns aizrādīja. — Ir darbi, ko labāk sākt, nevis nemaz klāt neķerties, kaut arī gals var būt nelāgs. Bet es no šīs vietas vēl projām nedošos. Tik un tā mums še jānogaida līdz rīta gaismai.

Gabaliņu nostāk no kaujas lauka viņi ierīkojās uz naktsguļu zem ražena koka — tas izskatījās pēc kastaņas, tomēr zaros aizvien vēl karājās itin daudz platu un sabrūnējušu pērno lapu — kā izkaltušas plaukstas ar gariem, izplestiem pirkstiem —, un tās sērigi čabēja nakts vējā.

Gimlins nodrcbinājās. Līdzi viņiem bija tikai katram viena sega. — Iekursim uguntiņu, — viņš ieteicās. — Lai kādas briesmas, man par to vairs nekas. Lai orki nāk vai stāvgrūdām kā naktstauriņi uz sveci!

— Ja tie nabaga hobiti vēl klimst pa mežu, varbūt panāks šurp uz uguni, — Legolass ieminējās.

— Un varbūt atskries vēl citi, ne orki vai hobiti vien, — Aragorns piebilda. — Tepat, rau, nodevēja Sarumana kalnu robežas. Un ari Fangorna mežmala, un runā, ka šiszemes kokiem esot bīstami skaities klāt.

— Bet mustangrimi te vakar sakūra milzu sārtu, — Gimlins atgādināja, — un kokus malkai gāzuši, re! Tomēr nakti pēc tam pārlaida droši, kad bija padarījuši, kas darāms.

— Viņu bija skaitā daudz, — Aragorns sacīja, — un no Fan- gorna dusmām viņiem nebija ko bīties, jo mustangrimi še uzklīst reti un zem koku jumola nestaigā. Bet mūs, lēšu, ceļš vedis pašā meža biezokni. Tālab sargieties! Dzīvā kokā necērtiet!

— Bez tā it labi varam iztikt, — Gimlins teica. — Jātnieki atstājuši gana daudz šķilu un zaru, un ari kritušu koku te, cik uziet. — Viņš pagājās nostāk, lai salasītu iekuru, tad noņēmās, sārtu kraudams un uguni kurdams, kamēr Aragorns klusēdams sēdēja, ar muguru pret vareno koku atslējies, dziļi domās iegrimis, bet I.egolass kā vientulis stāvēja norā, vērdamies meža necaurredzamajā tumsā, paliecies uz priekšu, itin kā ieklausītos tālīnos saucienos.

Kolīdz rūķis bija iekūris sīku, spožu uguntiņu, visi tris saspiedās tai apkāri un sasēdās ciešā lokā, aizēnodami gaismiņu ar apmetņos ievīstītajiem stāviem. Legolass pavērās augšup — uz zariem, ko koks pleta viņiem virs galvas.

— Paskat! — viņš ieminējās. — Kokam par uguntiņu prieks!

Var jau būt, ka dejojošās ēnas vīla acis, bet visi tris skaidri

redzēja, ka zemākie zari itin kā aizliecas te tā, te citādi, lai iekārtotos virs liesmām, bet paši augšējie noslīgst lejāk, un sabrū- nējušās lapas nu bija izslejušās stingras uh berzējās cita gar citu kā nosalušas, vēja aprautas rokas, siltumā gozēdamās.

Viņi apklusa, jo tumšais un nezināmais mežs, tepat līdzās melnēdams, piepeši atklājās dižens un apcerīgs, noslēpumā tītu domu pilns. Pēc brītiņa Legolass ierunājās no jauna.

— Seleborns teica, lai Fangornā dziļi neejam, — viņš atgādināja. — Vai zini, Aragorn, kālab tā? Kas tie par nostāstiem, ko Boromirs bija par mežu dzirdējis?

—Esmu dzirdējis daudz teiksmu gan Gondorā, gan cituviet, — Aragorns atbildēja, — bet, nebūtu Seleborns tā pieteicis, es tās uzlūkotu vien par pasakām, ko ļaudis sadomājuši, kad patiesā zināšana gājusi mazumā. Man bija prātā pavaicāt tev, kur te patiesības grauds. Un, ja to nezina mežu elfs, kā lai atbildēt zina cilvēks?

—  Tev ceļot iznācis tālāk nekā man, — Legolass atteica. — Savā zemē par to it neko neesmu dzirdējis, vien dziesmas, kurās dziedāts par to, kā orodrimi, ko cilvēki dēvē par entiem, še sendienās mituši, jo Fangorns ir vecs — par vecu to uzlūko pat elfi.

— Jā, vecs gan, — Aragorns piekrita, — tikpat vecs kā mežs pie Kapukalniem, tikai šis ir daudz lielāks. Elronds apgalvo, ka tie abi esot rada — pēdējās saliņas, kas atlikušas no Sendienu varenajiem mežiem, kuros Pirmdzimtie klejoja, kamēr cilvēki vēl nebija atmodušies. Tomēr Fangornam ir pašam savs noslēpums. Kāds — to es nezinu.

— Un es ij zināt negribu, — ierunājās Gimlins. — Manis dēļ tik lai nekas no tā, kas Fangornā mitinās, netiek uzjundīts!

Tad viņi izvilka lozes, lai noteiktu, kādā kārtībā stāvēt sardzē, un pirmajam kārta krita Gimlinam. Pārējie nolikās gulēt. Teju acumirkli uzmācās miegs. — Gimlin! — Aragorns pussnauda uzsauca. — Ielāgo, ka no dziva koka Fangornā bīstami cirst gan zarus, gan žagariņus. Bet, sausu malku meklēdams, tālu neej. Labāk lai sārts izdziest. Ja vajag, sauc mani!

To pateicis, viņš iemiga. Legolass jau gulēja pavisam nekustīgs, skaistās rokas sakrustojis uz krūtīm, acīm vaļā, kavēdamies pa pusei nakts tumsas īstenībā, pa pusei dziļā sapņojumā, kā elfi paraduši. Gimlins kņūpus notupās pie uguns, īkšķi domīgi vilkdams pār cirvja asmeni. Iešalcās koks. Nekas cits nebija saklausāms.

Pēkšņi Gimlins pacēla galvu un pašā ugunskura gaismas loka malā ieraudzīja vecu, salīkušu vīru, kurš stāvēja, balstīdamies uz spieķa, ietinies lielā apmetnī, platmalotu cepuri pār acīm novilcis. Gimlins pielēca kājās, pirmajā bridi no pārsteiguma neattapis pat iekliegties, lai gan acumirklī viņam prātā nozibsnīja doma, ka Sarumans viņus pieķēris. Tik negaidīti sakustējies, rūķis uzrāva no miega arī Aragornu un Lcgolasu, tie pietrūkās sēdus un ieplēta acis. Večuks nedz bilda vārdu, Viedz deva kādu zīmi.

— Ko varam tavā labā darīt, tēvs? — Aragorns noprasīja, pielēkdams kājās. — Nāc un sasildies, ja salst! — Viņš spēra soli uz priekšu, bet no večuka vairs nebija ne miņas. Vietā, kur viņš bija stāvējis, nebija ieraugāmas nekādas pēdas, un tālāk kur aizklīst viņi neiedrošinājās. Mēness bija norietējis, un nakts — sa- tumsusi melna kā piķis.

Piepeši Legolass iesaucās: — Zirgi! Zirgi!

No zirgiem nebija ne vēsts. Tie bija izrāvuši mietiņus un pazuduši. Labu laiku visi tris ceļabiedri stāvēja nekustīgi un klusi, jaunās nelaimes satriekti. Virs galvas plājās Fangorna zaru velves, un līdz rohāņiem, viņu vienīgajiem draugiem šajā plašajā un briesmu pilnajā zemē, bija mērojamas neskaitāmas ligas. Tā stāvēdami, viņi itin kā sadzirdēja naktī tālu projām nozviedza- mies zirgus. Tad viss atkal bija klusu — tikai salti šalkoja vējš.

—Tā, projām ir, — Aragorns pēdīgi noteica. — Ne atradīsim, ne notversim, tā ka, ja vien neatgriezīsies no brīva prāta, mums nāksies iztikt bešā. Ceļā devāmies kājām, un tās mums vēl ir.

— Kājas! — Gimlins izsaucās. — Iet ar tādām vēl varētu, bet māgā tak nebāzīsim! — Iesviedis liesmās drusku malkas, viņš sa- kņupa turpat blakus ugunskuram.

—  Vēl pirms dažām stundām tevi tik tikko piedabūjām sēsties mugurā Rohānas zirgam, — Legolass iesmējās. — Galā no tevis tomēr iznāks jātnieks.

— Diez vai man būs izdevība par tādu izmācīties, — Gimlins norūca.

— Ja gribat zināt, kas man prātā, — pēc brītiņa rūķis ieminējās, — man rādās, tas bija Sarumans. Kurš gan cits? Atminaties, ko Ēomers teica: viņš staigā drīz še, driz tur kā apmetni ietinies večuks, kapuce galvā? Tādi bija tie vārdi. Viņš mūsu zirdziņus ir aizvedis vai aiztramdījis, un te nu mēs esam. Ar to nelaimes vēl nebeigsies, ielāgojiet, ko saku!

— Ielāgošu, — Aragorns atsaūcās. — Bet es ielāgoju arī to, ka večukam galvā bija cepure, ne kapuce. Tomēr, manuprāt, tev taisnība, un te mums draud briesmas gan naktī, gan dienā. Taču pagaidām nekas cits mums neatliek — vien atpūsties, kamēr varam. Tagad es kādu brīdi pastāvēšu sardzē, Gimlin. Man vairāk nekā miegs vajadzīgs laiciņš pārdomām.

Nakts vilkās gausi. Aragorna vietā stājās Legolass, tad Le- golasu nomainīja Gimlins, un sardzes stundas aizritēja. Taču viss bija mierīgi. Večuks vairs neparādījās, un zirgi neatgriezās.

Treša nodala

Varukhaji

Pīns svaidījās smagā, murgainā miegā — sapnī viņš dzirdēja melnās ejās atbalsojamies paša spalgo saucienu: — Frodo! Frodo! — Bet no Frodo nebija ne miņas, tikai no tumsas pretim ņirdza simtiem baigu orku viepļu, simtiem baigu ķetnu ķerstījās no visām pusēm. Kur Merijs?

Pīns pamodās. Sejā vilka aukstums. Viņš gulēja uz muguras. Krēsloja novakare, un debesis virs galvas vērtās blāvas. Pagrozījies viņš atskārta, ka sapnis bijis tikai maķenīt ļaunāks par nomodu. Rokas, ceļgalus un potītes cieši apvija auklas. Līdzās balts kā palags gulēja Merijs ar netīru lupatu apsēju ap galvu. Visapkārt sēdēja un stāvēja orki — liels bars.

Mazpamazām atmiņas Pīna smeldzošajā galvā salikās vienkopus un nošķīrās no murgu ēhām. Nūja — viņi ar Meriju aizjoza mežā. Kas tā bija par indevi? Kālab viņi tā aiznesās, par veco Nerimšu ne zinis nelikdamies? Ilgi joza kliegdami — ne cik tālu, ne cik ilgi, Pins nespēja atminēties — un pēkšņi uzskrēja tieši virsū orku baram; šie stāvēja ausīdamies un hobitus, šķiet, pamanīja vien tad, kad tie jau bija viņiem teju rokās. Tad orki ieaurojās, un no meža izlēca vēl dučiem citu goblinu. Viņi ar Meriju izrāva zobenus, bet orki kauties ij nedomāja un raudzīja viņus vien sagūstīt — pat tad, kad Merijs šiem bija nošņāpis vairākas rokas un plaukstas. Vecais labais Merijs!

Pēc tam no meža izlēca Boromirs. Nu orkiem nācās cīnīties. Daudzus viņš nokāva, un pārējie laidās bēgt. Bet atpakaļceļā, necik ilgi, nāca jauns uzbrukums — savs simts orku, daži milzum lieli, un raidīja bultas straumēm vien, visas uz Boromiru. Viņš iepūta lielajā kaujas ragā tā, ka viss mežs notrīcēja, un orki gan iesākumā sabijās un atkāpās, bet, kad atvilnlja vien atbalss un citas atbildes nebija, klupa virsū vēl niknāk nekā iepriekš. Neko daudz vairāk Pīns neatcerējās. Pēdējais prātā bija palicis Boromirs, kas, atslējies pret koku, mēģina izraut miesā ieurbušos bultu, un tad visu piepeši pārklāja tumsa.

— Laikam dabūju pa pauri, — viņš pie sevis noteica. — Kaut nu nabaga Merijs nebūtu savainots smagi. Kas ar Boromiru? Kāpēc orki mūs nenobeidza? Kur mēs esam un kurp dodamies?

Uz šiem jautājumiem Pinam atbildes nebija. Viņam metās salti un pakrūtē griezās nelabums. — Kaut Gendalfs toreiz nebūtu Elrondu piedabūjis ļaut mums iet līdzi, — viņš nodomāja. — Kāds no manis labums? Nasta vien — līdzbraucējs, pauna. Un nu esmu nolaupīts — tagad orkiem par paunu. Kaut nu Nerimša vai vienalga kas nāktu un mūs savāktu! Bet vai uz to maz der cerēt? Vai tas nenojauks visus darbus? Kaut es varētu tikt brīvs!

Viņš drusku paspirinājās, taču lielas jēgas no tā gan nebija. Orks, kurš sēdēja turpat netālu, noirdzās un savā pretigajā valodā kaut ko noteica kaimiņam. — Pūtirties, kamēr var, sīkais glupiķi! — viņš tad Pīnam uzsauca kopus mēlē, kas orka mutē izklausījās teju tikpat atbaidoša kā viņa paša valoda. — Pūtinies, kamēr var! Necik ilgi, dabūsi likt lietā kājas. Tad mājās vēl nebūsim tikuši, kad lūgsies, kaut tādu tev nemaz nebūtu.

—Bijis pēc mana prāta, tu tagadiņ lūgtos, kaut būtu beigts, — ierunājās otrais. — Gan tu man vēl pīkstēsi, draņķa žurkulēn. — Pieliecies viņš piegrūda nodzeltējušos ilkņus Pīnam turpat pie degungala. Rokā viņam bija melns duncis ar garu, zobainu asmeni. — Guli rāms, ja negribi, lai pakutinu ar šito, — orks nošņāca. — Tā ka lai tevi ij nemanītu, citādi man tas, kā norīkots, var izkrist no prāta. Nolādētie izengardieši! Ugluk u bagronk sha pushdug Saru- man-glob bubhosh skai, — viņš savā mēlē uzsāka garu, niknu runu, kas pamazām izdzisa murmuļošanā un rūcienos.

Pīns pārbijies aprima, kaut ari auklas delnās un potītēs grauzās arvien sāpigāk un mugurā spiedās akmeņi. Pūlēdamies domāt par ko citu, viņš vērīgi ieklausījās visā, kas bija sadzirdams. Visapkārt skanēja balsis, un, kaut ari orku runa tik un tā visu laiku izklausījās naida un dusmu piestrāvota, nepārprotami bija nojaušams, ka tikko sācies tāds kā ķīviņš, kas iedegās arvien karstāks.

Visnotaļ pārsteigts, Pīns atklāja, ka saprot krietnu tiesu no visa, kas tika runāts, — daudzi orki runāja parastajā valodā. Acīmredzot orki te bija no divām vai trim atšķirīgām ciltīm un cits cita mēli nesaprata. Nupat gāja vaļā nikna stīvēšanās par to, ko iesākt — kurp doties un ko darīt ar gūstekņiem.

— Nav vaļas šos nobeigt, kā nākas, — viens teica. — Šoreiz nav vaļas spēlītēm.

— Tur nekas nav līdzams, — atsaucās cits. — Bet varam tak nobeigt šos ātri — nobeigt tūliņ! Sasodīta nasta, un mums jājož, ko nagi nes. Vakars nāk virsū, un mums jākust uz priekšu.

—Tā nav norīkots, — dobji norūcās trešais. — Nobeigt visus, bet NE sīkaļas; šie jānogādā atpakaļ DZĪVI, un, jo drīzāk, jo labāk. Tā man tika norīkots.

—Kam šie vajadzīgi? — cita caur citu ieprasījās vairākas balsis. — Kālab dzīvi? Šos var labi patrenkāt?

—Nē! Dzirdēju, ka vienam no šiem esot kaut kas… Kaut kas, kas vajadzīgs karā, kaut kāds elfu pekstiņš. Lai kā, šie abi ies uz pratināšanu.

— Un vairāk neko nezini? Izčamdīsim tūliņ un dabūsim zināt! Ja nu uzejam ko, kas pašiem noder?

— Ļoti interesanti, — ieirdzās balss, par citām klusāka, toties ļaunīgāka. — Par to man laikam derētu ziņot. Gūstekņus NEDRĪKST nedz pārmeklēt, nedz aptirīt — tā norīkots man.

—  Un man tāpat, — atskanēja zemā balss. — Dzīvus un tādus, kādi savaņģoti; nekādas laupīšanas. Tā man norīkots.

— Bet mums ta norīkots nav! — ieķērcās viens no tiem, kas runāja iepriekš. — Mēs esam nākuši garu ceļu no Raktuvēm, lai šos nokautu un atriebtu mūsējos. Es tik gribu šos nobeigt un tad kātot atpakaļ uz ziemeļiem.

—Gribi vesels, — rūcējs atcirta. — Es esmu Ugluks. Es te visu nosaku. Es eju atpakaļ uz Izengardu pa taisnāko ceļu.

— Kurš te ir galvenais — Sarumans vai Lielacs? — noprasīja ļaunīgais. — Labāk gan tūliņ iet atpakaļ uz Lugburzu.

— Kālab ne, ja mēs varētu tikt pāri Dižupei, — ieteicās vēl kāds. — Bet skaitā esam par maz, lai gāztos lejā līdz tiltiem.

—Es pāri tiku, — ļaunīgā balss norādīja. — Spārnots nazguls gaida austrumkrastā gabalu uz ziemeļiem.

—  Var jau būt, var būt! Tad tu aizlaidīsies ar mūsu gūstekņiem, Lugburzā dabūsi visu algu un godu un mūs atstāsi, lai kātojam, kā protam, cauri visai zirgzemei. Nekā, mums jāturas kopā. Šīs vietas ir bīstamas — te čum un mudž draņķa dumpinieki un razbainieki.

— Kā tad, jāturas kopā! — ieņurdējās Ugluks. — Uz jums, lopi tādi, es paļauties vis neiešu. Jums dūša liela tikai pašiem savā aizgaldā. Kā mums kas lēksies, aizlaidisities, ka papēži vien nokūpēs. Mēs esam kaujinieki urukhaji! Mēs nokāvām lielo spēkavīru. Mēs savaņgojām gūstekņus. Mēs kalpojam Saruma- nam Viedajam, Baltplaukstai — rokai, kas mūs mielo ar cilvēka gaļu. Mēs atnācām no Izengardas un atvedām jūs šurp, un vedīsim atpakaļ pa ceļu, ko noteiksim. Es, Ugluks. Esmu runājis.

— Un pateici vairāk, nekā vajag, Ugluk, — noņirdzās ļaunīgā balss. — Diez ko Lugburzā par šito teiks, ko? Ka tik viņi tur nesāk domāt, vai Ugluka kamiešiem tā piepampusi galva nav par smagu! Ka tik nesāk vaicāt, no kurienes viņam tik ērmotas domas! Varbūt Sarumans viņam ko tādu sastāstījis? Par ko tādu viņš sevi iedomājas, uz savu roku ņemdamies un pa labi, pa kreisi savas smirdīgās baltās zīmes karinādams? Varētu gadīties, ka viņi būs vienisprātis ar mani — ar Grišnaku, savu uzticamo ziņnesi, — un es, Grišnaks, saku tā: Sarumans ir stulbenis, turklāt zemisks, nodevīgs stulbenis. Bet Lielacs visu redz. Ak tad lopi? Kā jums patīk, puiši? Viena zemiska, sīka burveklīša mēslugrābšļi jūs saukā par lopiem! Ne jau cilvēku, bet orku gaļu viņi rij, kad es jums saku.

Par atbildi atskanēja daudzbalsīgi orku auri, un, kaujai gatavoti, iežvadzējās ieroči. Pīns piesardzīgi apvēlās uz vēdera, cerēdams ieraudzīt, kas būs. Sargi bija aizmetušies plūkties. Puskrēslā viņš ieraudzīja milzīgu, melnu orku, laikam taču Ugluku, stāvam aci pret aci ar Grišnaku — pazema auguma, līkkājainu radījumu, varen druknu un ar garām rokām, kas sniedzās teju līdz zemei. Visapkārt drūzmējās vesels lēvenis sīkāku goblinu. Pīns nosprieda, ka tie būs tie ziemeļnieki. Šie bija izvilkuši dunčus un zobenus, bet Uglukam uzklupt vilcinājās.

Ugluks ieaurojas, un saskrēja vēl bars orku, teju tikpat prāvi kā viņš pats. Tad piepeši, bez kāda brīdinājuma, Ugluks lēca uz priekšu un, divreiz zibenīgi novēcinājis zobenu, nošņāpa diviem pretiniekiem galvu. Grišnaks pakāpās sāņus un pagaisa tumsā. Pārējie pajuka kur kurais, un viens, atpakaļ kāpdamies, nolamādamies paklupa pār garšļaukus guļošo Meriju. Tomēr tieši tāpēc viņš, iespējams, izglabās, jo Ugluka piekritēji pakritušajam pārlēca pāri un ar platajiem zobeniem sakapāja kādu citu. Sargu ar dzeltenajiem ilkņiem. Viņš uzgāzās tieši virsū Pinam, tā arī neizlaidis no rokas garo, zāgzobaino dunci.

—  Ieročus nost! — Ugluks nokliedzās. — Lai nebūtu vairs nekādu nejēdzību! Tagad ejam pa taisno uz rietumiem un lejā pa kāpi. Tad tieši uz pakalniem un gar upi uz mežu. Un spersimies dienu un nakti. Skaidrs?

"Tā," Pīns nosprieda, "ja vien tam rīkļurāvējam vajadzēs vēl kādu sprīdi, lai visus vestu pie kārtības, es šo to varētu nostrādāt." Nupat bija atausis cerības stariņš. Melnā dunča asmens krizdams bija ieskrambājis viņam roku un noslīdējis līdz delnas locītavai. Viņš juta asinis lāsojam lejup, taču manīja arī tērauda salto pieskārienu ādai.

Orki no jauna posās uz iešanu, bet dažs ziemeļnieks joprojām stīvējas, un izengardieši nogalēja vel divus, iekams pārējie bija gana ietramdīti. Visapkārt bira lamas un valdīja sajukums. Uz brīdi Pīns bija izlaists no acīm. Kājas viņam bija nosietas droši, bet rokas ar auklām bija apvītas tikai ap delnu locītavām, turklāt tās bija sasietas nevis uz muguras, bet priekšā. Viņš varēja tās pakustināt abas kopā, lai gan saites bija savilktas nežēlīgi cieši. Pavēlis beigto orku drusku iesāņus, viņš, tik tikko iedrošinādamies elpot, ņēmās auklas mezglu vilkt šurpu turpu pa dunča asmeni. Tas bija ass, un mirusī ķetna dunci turēja stingri. Un mezgls bija pušu! Mudīgi satvēris to pirkstos, Pīns auklas galus no jauna sasēja divās vaļīgās cilpās un ieslidināja tur rokas. Tad viņš gulēja pavisam rāms.

— Gūstekņus plecos! — Ugluks nokliedzās. — Ar šiem nekādus jokus! Nebūs dzīvajos, kad tiksim atpakaļ, viens otrs cits arī būs pagalam.

Viens orks paķēra Pinu kā maisu, iegrūda pauri starp viņa sasietajām delnām, sagrāba hobitu aiz rokām un noraustīja tās lejup, Pīna seju pieplacinādams sev pie spranda, tad metās jozt, ko nagi nes. Otrs tāpat izrīkojās ar Meriju. Orka ķetnas žņaudza Pinam rokas kā dzelzs spīles, nagi spiedās miesā. Aizvēris acis, viņš no jauna ieslīga savos murgainajos sapņos.

Piepeši viņš manīja, ka atkal tiek nosviests uz akmeņiem. Nakts bija tikko sākusies, bet plānais mēnestiņš jau slīdēja uz vakariem. Viņi atradās klints korē, kas itin kā slējās pāri bālganas miglas jūrai. Netālu šalkoja ūdenskritums.

—izlūki pēdīgi atpakaļ, — ierunājās orks tepat blakus.

— Nu? Ko redzējāt? — atskanēja Ugluka rūciens.

—Tikai jātnieku. Viens pats un aizdevās uz rietumiem. Pašlaik gaiss tīrs.

— Pašlaik? Nu gan! Bet cik ilgi? Glupiķi tādi! Ko nenošāvāt? Viņš sacels trauksmi. Vēl rīts nebūs klāt, kad tie sasodītie zirgkopji jau dabūs par mums zināt. Tagad nāksies sperties divtik ātri.

Pīnam pāri nokrita ēna. Ugluks. — Slienies augšā! — orks norīkoja. — Mani puiši piekusuši tevi stiept. Tagad mums jārāpjas lejā, tā ka liec vien kājas lietā. Nedomā kā ieriebt. Nekādas bļaušanas, nekādas bēgšanas. Mēs protam par stiķiem atmaksāt tā, ka priecāties vis neiesi un pavēlniekam ari vēl nederīgs nebūsi.

Pārcirtis auklas, kas bija savilktas Pinam ap ceļgaliem un potītēm, Ugluks saķēra viņu aiz matiem un nostatīja uz kājām. Pīns saļima, un Ugluks viņu atkal aiz matiem uzrāva stāvus. Vairāki orki ierēcās smieklos. Iegrūdis hobitam starp zobiem blašķi, Ugluks ielēja viņam rīklē kaut kādu dedzinošu dziru — cauri izskrēja itin kā sveloša, nikna liesma. Sāpes ceļgalos un potītēs pieklusa. Viņš varēja noturēties kājās.

—Tagad to otro! — Ugluks noteica. Pīns redzēja, kā viņš pieiet klāt turpat līdzās guļošajam Merijām un iesper viņam pa sāniem. Merijs ievaidējās. Ar nesaudzīgu grābienu Ugluks Meriju uzrāva sēdus un noplēsa apsēju viņam no galvas. Tad, sadabūjis nelielu koka lādīti, viņš brūci nozieķēja ar kaut kādu melnu ziedi. Merijs iebrēcās un sāka mežonīgi spirināties.

Orki sita plaukstas un ūjināja. — šitās zāles nevar paciest! — viņi ņirdza. — Pats nezina, kas šim der. Uhū! Vēlāk palustēsimies.

Bet patlaban Uglukam prāts uz lustēm nenesās. Viņam no svara bija ātrums un vajadzēja iejautrināt tos, kuri nelabprāt nāca līdzi. Meriju viņš dziedināja pēc orku ieražām, un zāles iedarbojās ātri. Kad viņš hobitam rīklē bija par varītēm ielējis dziru, pārcirtis kāju saites un uzrāvis viņu stāvus, Merijs izslējās — kaut arī bāls, taču nelokāms un apņēmīgs, un visnotaļ pie dzīvības. Dziļā vāts pierē viņam raizes vairs nesagādāja, bet rūsgana rēta tur palika rēgojamies līdz mūža galam.

—Sveiks, Pīn, — viņš ierunājās. — Tātad ari tu piedalies mūsu nelielajā pārgājienā? Kur paredzēta naktsguļa ar brokastīm?

—  Tad nu tā! — Ugluks brīdinoši ierūcās. — Sitos man beidziet! Pievaldiet mēli. Nesarunāties. Par visiem pekstiņiem tiks ziņots, un gan Viņš zinās, kā jums atlīdzināt. Dabūsiet ij naktsguļu, ij brokastis — pilnu magu un vēl vairāk.

Orku varza kāpa lejup pa šauru aizu, kas nolaidās miglas pilnajā līdzenumā. Merijs un Pīns, ko vienu no otra šķira savs ducis orku, kāpa visiem līdzi. Kolīdz, lejā tikuši, hobiti spēra kāju zālē, dūša viņiem tūliņ vairojās.

—Tagad taisni uz priekšu! — Ugluks noaurojās. — Uz rietumiem un drusku iešķībi uz ziemeļiem. Kur Lugdušs.

— Bet ko iesāksim, kad saule lēks? — ieprasījās daži ziemeļnieki.

— Diebsim tālāk, — Ugluks atteica. — Ko tad jūs iedomājaties? Ka tupēsim zālītē un gaidīsim, kad uz ballīti ieradisies balt- ādaiņi?

— Bet mēs nevaram lēkšot pa saules gaismu!

— Lēkšosiet, kad es jums mīšu uz papēžiem, — Ugluks nosolījās. — Joziet! Citādi jums nemūžam vairs neredzēt savas dārgās alas. Zvēru pie Baltplaukstas! Kāda jēga sūtīt ceļā tādus kalnu tārpus, kas knapi iedīdīti? Joziet, nolādēts! Joziet, kamēr vēl nakts!

Tad viss bars metās diebt orku milzu lēcieniem. Viņi joza juku jukām, stumdīdamies, grūstīdamies un lamādamies, tomēr tik un tā milzum ātri. Katram hobitam bija piestatīti trīs sargi. Pins bija baram pašā astē. Viņš prātoja, ka necik ilgi tādā ātrumā cilpot nejaudās — kopš paša rīta neko nebija ēdis. Vienam no sargiem rokā bija pīckā. Bet pagaidām iekšas vēl svilināja orku dzira. Ari galva bija pavisam skaidra.

Ik pa laikam viņam prātā pats no sevis uzbūrās skats, kā Nerimša vērīgs līkņa pār izbradāto joslu un cik jaudas skrien nopakaļ. Bet ko gan pat Pēddzinis te spētu saskatīt? Tikai orku krustām šķērsām izmīdītu zemi. Viņa paša un Merija sikos nospiedumus pilnīgi pārmāca tie, ko ar dzelzi apkaltās tupeles atstāja, dipinādamās gan priekšā, gan aiz muguras, gan visriņķī.

Kad no klints bija noskrieta tikai kāda jūdze, zeme pamazām laidās uz leju platā, seklā ieplakā, kur pamats bija mīksts un slapjš. Tur gulēja migla, mēness sirpja pēdējos staros blāvi mirgodama. Priekšā lēkšojošo orku melnie apveidi izplūda un tad pagaisa pavisam.

— Eu! Tagad rāmāk! — no aizmugures pakliedza Ugluks.

Pinam prātā piepeši iezibsnījās doma, un viņš nekavējoties

ķērās pie tās īstenošanas. Pasviedies sāņus pa labi, viņš, par mata tiesu izvairījies no sarga tvēriena, ar galvu pa priekšu ienira miglā un nostiepās garšļaukus zālē.

— Stāt! — ieaurojās Ugluks.

Vienu acumirkli valdīja kņada un sajukums. Pīns pielēca kājās un metās skriešus. Bet orki jau bija uz papēžiem. Daži piepeši izslējās priekša pa labi.

"Aizmukt neizdosies!" Pīns nosprieda. "Bet jācer, ka miklajā zemē būšu atstājis kādas pēdas neizbradātas." Ar sasietajām rokām pačamdījies gar kaklu, viņš atkabināja apmetņa piespraudi. Brīdī, kad viņu sakampa garas rokas un cieti nagi, Pīns ļāva tai nokrist zālē. "Tur nu tā droši vien gulēs līdz. laika galam," viņam ienāca prātā. "Kamdēļ es tā darīju, pats nezinu. Ja nu kāds no pārējiem izglābies, visi kā viens noteikti devušies līdzi Frodo."

Picka apvijās Pinam ap kājām, un viņš apvaldīja kliedzienu.

— Gana! — klāt pieskriedams, nobaurojās Ugluks. — Viņam vēl jājož un jājož. Lai abi diebj! Ja piemirstas, kā tas darāms, atsvaidziniet šiem atmiņu ar pīcku.

— Bet ar to viss vēl nav galā, — viņš ierūcās, paglūnēdams uz Pinu. — Es to vis neaizmirsīšu. Atmaksa nāks vēlāk. Tagad kājas pār pleciem!

Ceļa beigu posms gan Pinam, gan Merijām vēlāk šķita kā miglā tīts. Baigi sapņi un baigs nomods juku jukām savērpas garā, murgainā gājumā, un cerības stariņš aiz muguras gailēja aizvien vārāks. Viņi joza un joza, ar mokām pūlēdamies turēties līdzi orkiem, bet stilbus ik pa brīdim nesaudzīgi nolaizīja izmanīgi cirsta pīckā. Kad gūstekņi apstājās vai paklupa, orki viņus paķēra un kādu gabalu līdzi vilka vilkšus.

Orku dziras svelme bija izsīkusi. Pīnam atkal metās salti un sagriezās nelaba dūša. Piepeši viņš nostiepās garšļaukus ar seju dubļos. Viņu sagrāba un gaisā pacēla cietas ķetnas ar plēsoņas nagiem. Atkal viņš tika uzsviests mugurā kā maiss, un apkārt samācās piķa melna tumsa — vai laukā no jauna bija nakts vai arī acis vairs nerādīja, to viņš nezināja teikt.

Tad viņš neskaidri atskārta, ka apkārt skan klaigas — likās, ka liela daļa orku pieprasa atelpu. Ugluks auroja. Viņš samanīja, ka tiek nosviests zemē, un palika guļam, līdz iekrita murgainā miegā. Bet glābiņš nebija ilgs — drīz sāpes atkal bija klāt, nežēlīgās ķetnas viņu no jauna sagrāba dzelzscietā tvērienā. Ilgu cēlienu raustīts un kratīts, viņš manīja, ka tumsa pamazām atkāpjas, atgriezās nomoda pasaulē un attapās, ka klāt rīts. Atskanēja pavēlošas klaigas, un viņš pa roku galam tika nosviests zālē.

Tur viņš labu bridi gulēja, kaudamies ar izmisumu. Galvā griezās reibonis, bet iekšas svilināja uguns, un viņš noprata, ka atkal iebarotas zāles. Kāds orks, klāt pieliecies, pasvieda viņam gabalu maizes un jēlas, kaltētas gaļas strēmeli. Pīns kāri aprija pelēko, saziedējušo maizi, bet gaļai klāt neskārās. Viņš bija pagalam izbadējies, tomēr ne tik ļoti, lai ēstu gaļu, ko pasviedis orks, — bail bija pat iedomāties, kas tā par gaļu.

Uzcīnījies sēdus, viņš pavērās visapkārt. Merijs bija turpat netālu. Viņi atradas šauras, straujas upes krastā. Priekšā slējās kalni — augstu smaili apspīdēja pirmie saules stari. Zemākās nogāzes klāja tumšs meža traips.

Orki varen bļaustījās un ķīvējās; rādījās, ka ziemeļnieki ar izengardiešiem kuru katru bridi atkal metīsies plūkties. Daži norādīja atpakaļ uz dienvidiem, citi — uz austrumiem.

—  Labs ir, — ieņurdējās Ugluks. — Tad atstājiet šos man! Nobendēt viņus nedrīkst, es jau teicu, bet, ja gribat mest krūmos to, kam esam garu ceļu diebuši pakaļ, metiet tik prom! Gan es šos pieskatīšu. Gan urukhaju kaujinieki visu nostrādās jūsu vietā — kā parasti. Kam bail no baltādaiņiem, lai laižas lapās! Joziet! Re, kur mežs, — viņš ieaurojās, norādīdams uz priekšu. — Diebiet turp! Tur jums drošākais glābiņš. Prom! Un mudīgi, iekams ne- nošņāpju vēl pāris galvu, lai tās citas nāk pie prāta.

Atskanēja lamas, kāju šļūkāšana, un tad ziemeļnieki vairumā, skaitā pāri par simt, pulkā metās, ko nagi nes, gar upi projām uz kalniem. Hobiti palika pie izengardiešiem — drūmiem, skarbiem orkiem, skaitā dučiem četriem, kas visi kā viens bija liela auguma, melnīgsnēji, ieslīpām acīm, bruņoti ar milzīgiem lokiem un īsiem, platiem zobeniem. Arī pāris lielāko un drošāko ziemeļnieku bija palikuši tepat.

— Tagadiņ nokārtosim rēķinus ar Grišnaku, — Ugluks noteica, bet pat viens otrs no viņa tuvākajiem piekritējiem neomulīgi pašķielēja uz dienvidu pusi.

— Zinu, — Ugluks norūca. — Nolādētie zirgu zeļļi mūs jau saoduši. Bet tā ir tava vaina, Snaga. Tev un tiem taviem okšķeriem ausis derētu apcirst. Bet mēs esam kaujinieki. Gan vē] iebaudīsim zirga gaļu vai šo to vēl smeķigāku.

Tieši tobrīd Pīns atskārta, kālab viena daļa orku bija vicinājušies uz austrumu pusi. No tās puses nu atskanēja piesmakuši saucieni un parādījās Grišnaks, bet viņam aiz muguras drūzmējās pāris duču viņam līdzīgu orku — ar garām rokām un kleinām kājām. Visiem uz vairoga bija uzkrāsota sarkana acs. Ugluks paspēra soli viņiem pretim.

— Tomēr esat atpakaļ? — viņš noprasīja. — Pārdomājāt, ko?

—Atgriezos, lai pārliecinātos, ka rīkojums tiek pildīts un gūstekņi drošībā, — Grišnaks atteica.

— Nu gan! — Ugluks izgrūda. — Nebija vērts censties. Kamēr esmu pie teikšanas, es pieraudzīšu, lai notiek, kā norīkots. Un kamdēļ vēl nāci atpakaļ? Tik lielā steigā. Aizmirsi ko?

— Aizmirsu vienu dulburi, — Grišnaks atcirta. — Bet ar viņu kopā bija viens otrs brašulis, ko būtu žēl pazaudēt. Zinu, ka tu viņus ved pazušanā. Nācu, lai viņiem palīdzētu.

—  Lieliski! — Ugluks ieirdzās. — Tikai būsi aizgājis greizi, ja vien tev nav dūšas uz kaušanos. Tu taču gāji prom uz Lugburzu. Baltādaiņi nāk. Kas ta lēcies tavam dārgajam nazgulam? Atkal kāds zirgu nošāvis? Būtu tu atvedis šo līdzi, varbūt kā noderētu — ja maz tiesa viss, kas par nazguliem izmelots.

—  Nazguli, nazguli, — Grišnaks nomurmināja, notrīcēdams un lūpas aplaizīdams, it kā pats vārds būtu sasmacis, līdz sāpēm izgaršojams. — Tu, Ugluk, runā par to, ko nevari iedomāties pat murgainākajos sapņos. Nazguli! Oi, oi! Viss, kas par viņiem izmelots! Gan pienāks diena, kad tu lūgsies, kaut tā nebūtu teicis. Mērkaķis tāds! — viņš nikni izspēra. — Tev der zināt, ka viņi ir Lielacs redzokļi. Bet spārnotie nazguli — nē, vēl ne. Pagaidām viņiem liegts rādīties Dižupes otrā krastā — vēl nav laiks. Viņi būs vajadzīgi karā — un vēl šur tur.

—  Rādās, tu daudz zini, — Ugluks izgrūda. — Vai tik ne vairāk, kā vajag. Ka tik šie Lugburzā nesāk brīnīties, kā tas nākas un kālab. Bet Izengardas urukhaji tikām lai nostrādā melnos darbus — kā parasti. Ko te stāvi slienādamies? Vāc kopā savu mēslu čupu! Pārejie lopi jau diebj uz mežu. Joz nu pakaļ. Līdz Dižupei dzīvs tāpat nebūtu ticis. Kusties! Nu! Mīšu tev uz papēžiem.

Izengardieši atkal paķēra Meriju un Pinu un uzsvieda mugurā. Tad bars laidās ceļā. Viņi lēkšoja stundām ilgi, laiku pa laikam vien uz bridi apstādamies, lai nomainītu hobitu stiepējus. Vai nu tāpēc, ka izengardieši bija ātrāki un izturīgāki, vai ari Grišnaks sazin ko bija izperinājis, Mordoras orki palēnām atpalika, un Grišnaka pulks iekārtojās baram astē. Drīz viņi pamazām sāka panākt ziemeļniekus, kas joza pa priekšu. Tuvojās mežmala.

Pinam bija nobrāztas un sadauzītas visas maliņas, sāpošā galva rīvējās gar orka smirdīgo žokli un spalvaino ausi. Turpat acu priekšā kustējās salīkuši kumbri un spēcīgas, druknas kājas cilājās augšā, lejā, augšā, lejā — nepagurušas, it kā būtu no kaula taisītas un ar stieplēm sastiprinātas, atskaitīdamas murgpilnas sekundes, kas, cita aiz citas sastājušas, iestiepās bezgalībā.

Pēcpusdienā Ugluka bars ziemeļniekus apdzina. Tie klunkurēja spožajā saules gaismā — lai gan tā bija vien ziemas saule, kas spīdēja pie bāli zilajām debesīm, — degunu gar zemi vilkdami un mēli kārstīdami.

— Tārpi tādi! — izengardieši zvaigāja. — Ar jums ir cauri. Baltādaiņi jūs noķers un nograuzīs. Jau nāk!

Grišnaks ieaurojās, un tas liecināja, ka teiktais nav nekāds joks. Pie pamales jau vīdēja jātnieki, kas aulekšoja milzu ātrumā, — vēl ļoti tālu, bet orkiem arvien tuvāk un tuvāk, kā paisuma vilnis celdamies tuvojas tiem, kas iebriduši plūstošajās smiltīs.

Izengardieši, Pīnam par pārsteigumu, metās diebt vēl divtik naski, itin kā izjozuši finiša taisnē. Tad viņš ieraudzīja, ka saule laižas lejup, pazuzdama aiz Miglas kalniem, un zemei pāri nostiepās garas ēnas. Mordoras orki izslējās un ari pielika soli. Mežs melnēja pavisam tuvu. Viņi jau pajoza garām dažam labam kociņam. Pamats zem kājām sāka celties uz augšu arvien stāvāks, bet orki neapstājās. Ugluks un Grišnaks bļaustījās, skubinādami savējos saņemt pēdējos spēkus.

"Pagūs. Izspruks," Pīnam iešāvās prātā. Un tad viņš pama- nijās pagriezt galvu iešķībi, lai varētu pār plecu pamest skatu atpakaļ. Viņš ieraudzīja, ka jātnieki, gabalu tālāk uz. austrumiem aulekšodami pa līdzenumu, orkus jau panākuši. Saulriets zeltīja viņu šķēpus un bruņcepures un mirdzinājās baltajos matu viļņos. Viņi orkus ieslēdza lokā, neļaudami tiem izklīst, un dzina gar upes krastu.

Pīnam briesmīgi kārojās zināt, kas tie par ļaudīm. Tagad viņš nožēloja, ka Rivendellā neko daudz nebija mācījies un netika vairāk laika veltījis kartēm un visam kam tādam, bet toreiz likās, ka par visu, kas ceļam vajadzīgs, parūpēsies gudrākas galvas, un nebija ne domiņas, ka varētu iznākt šķirties no Gendalfa, no Nerimšas un pat no Frodo. Par Rohānu prata bija aizķēries vienīgi tas, ka no turienes nācis Gendalfa zirgs Zibens. Pamaz, bet izklausījās cerīgi.

"Bet kā viņi zinās, ka mēs neesam orki?" viņš iedomājās. "Diezin vai viņiem te par tādiem hobitiem kas nācis ausīs. Man tak laikam tā kā nāktos priecāties, ka tiem pretekļa orkiem kāds sadod pa mizu, bet pašam gan arī gribētos izsprukt sveikā." Nupat rādījās, ka rohāņi Pinu un Meriju it mierīgi varētu nogalēt līdz ar orkiem, iekams gūstekņus maz būs pamanījuši.

Viena tiesa jātnieku likās esam strēlnieki, kas iepratušies šaut, zirgam skrejot pilnos auļos. Izkārtojušies ierindā, viņi apšaudīja orkus, kuri kūlās pārējiem astē, un vairāki nogāzās; tad jātnieki izklida, izjaukdami ierindu un izvairīdamies no bultām, ko par atbildi raidīja pretinieki, kas atšaudījās uz labu laimi, neiedrošinādamies apstāties. Tā notika ne reizi vien, un vienā tādā uzbrukumā bultas nospindza starp izengardiešiem. Viens no viņiem turpat Pīnam priekšā paklupa un vairs nepiecēlās.

Satumsa nakts, bet jātnieki aplenkuma loku vēl nebija noslēguši, un kauja nesākās. Daudz orku bija krituši, bet palikušajos vēl bija pilni divi simti. Mijkrēslim biezējot, orki nonāca pie paugura. Mežs jau bija teju ar roku sasniedzams — varbūt nieka jūdzes trešdaļa, ne vairāk, — bet tālāk viņi vairs netika. Jātnieku loks bija noslēdzies. Neklausīdami Ugluka pavēlei, saujiņa orku cirtās aplenkumam cauri uz meža pusi — atgriezās tikai trīs.

— Še tev, — Grišnaks izsmējīgi novilka. — Vadonītis atradies! Cerams, dižais Ugluks mūs atkal izvedīs laukā.

— Lieciet tos sīkaļas zemē! — Ugluks norīkoja, par Grišnaku nelikdamies ne zinis. — Tu, Lugduš, sadabū vēl divus un stāviet šiem par sargiem! Nobendēt šos nedrīkst, ja vien baltādaiņu smerdeļi neizlaužas cauri. Skaidrs? Kamēr esmu pie dzīvības, man šos vajag. Tikai lai nebrēc, un neviens lai šos nedomā izpestīt. Sasien viņiem kājas!

Pēdējais rīkojums tika izpildīts ar stingru roku. Taču Pīns pirmoreiz bija Merijām tik cieši blakus. Orki, bļaustīdamies un ieročus žvadzinādami, sacēla pamatīgu jezgu, un hobitiem izdevās čukstus apspriesties.

—  Diez vai kas sanāks, — Merijs nomurmināja. — Man jau nāve teju zobu galā. Man radās, es nespētu aizrāpot necik tālu, pat ja tiktu no auklām vaļā.

— Lembasl — Pīns iečukstējās. — Lembas — man dažas palikušas. Un tev? Man liekas, orki mums atņēma tikai zobenus.

— Jā, man bija sainītis kabatā, — Merijs atsaucās, — bet tās tur būs sabirzušas drupačas. Un muti kabatā es iebāzt tik un tā nevaru!

—Tas nekas. Es… — Bet tieši tobrīd nikns spēriens Pinam lika manīt, ka jezga pierimusi un sargi ir modri.

Nakts bija salta un klusa. Visapkārt pauguram, kur bija apmeties orku bars, vienlaidu lokā uzliesmoja sargu ugunskuriņi, nakts tumsā plaiksnidami sarkanzeltaini. Līdz tiem it viegli varēja aizlidot lielā loka raidita bulta, bet jātnieki gaismā nerādījās, un orki izšķieda daudz bultu, apšaudīdami sārtus, iekams Ugluks viņus apturēja. Jātnieki nesacēla ne mazāko troksnīti. Vēlāk naktī, kad no miglas iznira mēness, viņi šad un tad pavīdēja kā tumsā tīti stāvi, kas ik pa brīdim paspīdēja baltajā gaismā, dodamies kārtējā apgaitā.

—  Sauli gaidīs, nolādētie! — nošķendējās viens no sargiem. — Savācamies tak kopā un triecamies cauri! Ko tas sagrabējušais Ugluks iedomājas, man gribētos zināt?

— Ak tad gribētu gan? — Viņam aiz muguras no tumsas iznira Ugluks. — Tu gribi teikt, ka es vispār neko nejēdzu? Kaut tu izputētu! Bāžams vienā maisā ar tiem citiem mēsliem — tārpiem un I.ugburzas mērkaķiem. Kur ar tādiem aiztrieksies? To vien dara kā kviec un mūk pa galvu, pa kaklu, un to draņķa zirgu zeļļu tur gana daudz, lai šie uzslaucītu pa līdzenumu to, kas no mūsējiem pāri palicis. Tārpiem tikums tik viens — tumsai šie cauri redz, ka nu tikai. Bet ari baltādaiņi, cik man nācis ausis, pa nakti redz labāk nekā citi cilvēki, un neaizmirsti vēl par zirgiem! Izrunāts vai kā, bet šie nakti saredzot ij vēja pūsmiņu. Tomēr par kaut ko tie brašuļi dzīvo neziņā — mežā ir Mohurs ar puišiem, un viņi uzgāzīsies kuru katru bridi.

Izengardiešiem, pēc visa spriežot, ar Ugluka vārdiem bija gana, toties pārējiem orkiem gan dūša bija papēžos, gan prāts nesās uz dumpi. Viņi gan izlika pāris sargu, bet tie pa lielākai daļai zvilnēja garšļaukus, pūtinādamies veldzējošajā tumsā. Nupat tumsa patiešām bija sabiezējusi varen melna, jo mēness, slīdēdams uz rietumiem, pazuda aiz blīva mākoņa, un Pīns it neko nevarēja saskatīt pat pāris pēdu atstatumā. Ugunskuru gaismiņa līdz pauguram nesniedzās. Taču jātnieki nebija ar mieru rokas klēpi salikuši gaidīt rītausmu un ļaut ienaidniekiem atpūsties. Piepešs brēciens paugura austrumpusē liecināja, ka kaut kas nav lāgā. Likās, ka vairāki cilvēki bija piejājuši tuvāk, klusām nokāpuši no zirgiem, pielavījušies nometnei klāt, nogalējuši vai- rakus orkus un atkal pagaisuši tumsā. Ugluks aizbrāzās noklusināt paniku.

Pīns un Merijs uzrāvās sēdus. Sargi — izengardieši — bija aizjozuši līdzi Uglukam. Bet, ja hobitiem prātā saknosījās kāda doma par bēgšanu, cerību stariņš gaužām drīz izdzisa. Abus reizē aiz čupra sakampa divas garas, spalvainas ķetnas un sagrūda cieši kopā. Tumsā neskaidri vidēja Grišnaka lielā galva un pretīgais ģīmis, sejā viņiem iesitās orka smirdigā elpa. Grišnaks ņēmās viņus čamdīt un pārmeklēt. Pīns notrīcēja, juzdams gar muguru notaustāmies cietus, saltus pirkstus.

—  Nu, mani maziņie! — Grišnaks lēnām iečukstējās. — Jauki atpūšamies? Nē? Varbūt nav gluži tik omulīgi: vienā pusē zobeni un pātagas, otrā — nejauki šķēpi! Mazļautiņiem neder jaukties lietās, kas viņiem par daudz lielas. — Pirksti nemitējās čamdīties. Acu dzīlēs orkam gailēja blāva, toties sveloši karsta gaisma.

Pēkšņi Pīnam prātā uzplaiksnīja atskārta, it kā turp taisnā ceļā būtu pārlēkusi doma, kas patlaban rosījās pa galvu ienaidniekam: "Grišnaks zina par Gredzenu! Tagad meklē rokā, kamēr Ugluks neredz, — varbūt grib to pievākt pats." Pīnam sirdī iezagās saltas bailes, tomēr viņš nerimās gudrot, kā Grišnaka kāre būtu liekama lietā.

— Diez vai tu to šādi uziesi, — viņš iečukstējās. — Tas nav tik viegli atrodams.

— Atrodams? — Grišnaks pārvaicāja, un viņa pirksti, stājušies gramstīties, sagrāba Pina plecu. — Kas atrodams? Par ko tu runā, maziņais?

Pīns brītiņu cieta klusu. Tad viņš tumsā piepeši iegurguļojās: gollum, gollum. — Ne par ko, manu dārgumiņ, — viņš piebilda.

Hobiti samanīja, kā Grišnaka pirksti krampjaini noraustās.

—  Oi, oi! — goblins klusiņām nosēcās. — Ak tad par to viņš runa, jā? Oi, oi! Gaužām, gaužām bīstami, mani maziņie.

—  Iespējams, — jau mundrāk ierunājās Merijs, nopratis, kas Pīnam padomā. — Iespējams, un ne mums vien. Tomēr gan jau tev pašam savas darīšanas būs labāk zināmas. Tad gribi to vai nē? Un ko par to dosi?

— Vai es to gribu? Vai es to gribu? — Grišnaks pārjautāja, it kā nesaprazdams, par ko ir runa, bet rokas viņam trīcēja. — Ko es par to dotu? Ko jūs ar to gribat teikt?

—  Mēs gribam teikt, — Pīns ierunājās, rūpīgi izraudzīdamies vārdus, — ka nav vērts gramstīties pa tumsu. Mēs varētu aiztaupīt tev liekas pūles un raizes. Bet vispirms atsien mums kājas, citādi neko nedz darīsim, nedz izpaudīsim.

—  Mani dārgie vārgulīgie tukšpaurīši, — Grišnaks iešņācās,

— viss, kas jums ir, un viss, ko jūs zināt, tiks izvilkts laukā, kad pienāks tas laiks, — viss līdz pēdējam! Tad jūs lūgsities, kaut varētu pastāstīt ko vairāk, lai pielabinātu Pratinātāju. Lūgšus lūgsities un visnotaļ drīz. Ar pratināšanu nesteigsimies. Nē, mīlīši! Ko tad jūs domājāt — kālab tiekat turēti dzīvajos? Mani dārgie knauķīši, lūdzami ticiet, kad saku, ka ne jau no labas sirds tā darām — tur pat Ugluks šoreiz nav nošāvis greizi.

— Man tam it nemaz nav grūti noticēt, — sacīja Merijs. — Tikai līdz mājām vēl guvumu neesi aizgādājis. Un, lai kā viss iegrozīsies, tev līdzi tas neies. Ja nonāksim Izengardā, dižais Grišnaks vis pie balvas netiks — Sarumans pievāks visu, ko atradīs. Ja gribi ko sev, tagad ir īstais brīdis slēgt vienošanos.

Grišnaks sāka zaudēt savaldīšanos. Padzirdējis Sarumana vārdu, viņš šķita īpaši saniknojies. Laiks ritēja, un jezga sāka rimties. Kuru katru bridi varēja atgriezties Ugluks vai izengardieši.

— Vai tas ir pie jums — pie kāda nojums? — viņš izgrūda.

—  Gollum, gollumi — nogurguļoja Pins.

— Atsien kājas! — Merijs teica.

Viņi juta orka rokas nevaldāmi trīcam. — Sasodītie sīkie smerdeļi! — Grišnaks iesēcās. — Es jums atsiešu kājas! Es jums pārcirtīšu visas dzīslas! Domājat, nevaru pārmeklēt jūs līdz pat pēdējam kauliņam? Pārmeklēt! Sakapāšu abus raustīgos gabalos. Tāpat aizstiepšu, jūsu kāju man nevajag, un būsit manējie!

Piepeši viņš hobitus sagrāba. Orka garās rokas un pleci bija neiedomājami spēcīgi. Pasitis Meriju un Pīnu katru savā padusē, Grišnaks viņus stingri piežmiedza pie sāniem; mutei priekšā abiem spiedās smacējoša ķetna. Tad viņš, kūkuma sameties, šāvās uz priekšu. Orks skrēja ātri un klusi, līdz nonāca paugura korē. Tur, izlavījies starp diviem sargiem, viņš kā jaunlga ēna iespruka tumsā, nomuka lejā pa nogāzi un joza projām uz rietumiem, uz upi, kas tecēja lauka no meža. Tajā pusē bija plaša nora, kur dega viens vienigs ugunskurs.

Noskrējis savu duci soļu, viņš apstājās, vērīgi blenzdams tumsā un ausldamies. Nekas nebija ne redzams, ne dzirdams. Lēnām viņš zagās tālāk, teju ragā saliecies. Tad attupās un ieklausījās no jauna, pēc tam izslējās stāvus, it kā sadūšojies šauties, ko nagi nes. Tieši tobrid viņam priekšā iznira melns stāvs — cilvēks zirgā. Zirgs nosprauslājās un saslējās pakaļkājās. Cilvēks nokliedzās.

Grišnaks garšļaukus nokrita zemē, paraudams hobitus sev apakšā, tad izrāva zobenu. Skaidrs, ka orks domāja nogalēt gūstekņus, lai tie neizbēg vai netiek izglābti, bet tādējādi viņš pieļāva kļūdu. Zobens klusu nošķindēja un uz īsu mirkli atspīdēja gaismiņā, ko meta sārts, kurš kurējās labu gabalu projām pa kreisi. No tumsas svilpdama izšāvās bulta un, vai nu prasmīgas rokas raidīta, vai likteņa vadīta, caururba Grišnaka labo roku. Viņš nosvieda zobenu un spalgi iebrēcās. Atskanēja strauja pakavu dipoņa, Grišnaks gan pielēca kājās un metās skriet, bet tūliņ zirgs viņu sabradāja, un orku caurdūra šķēps. Izgrūdis atbaidošu, trīsošu brēcienu, viņš saļima un vairs nekustējās.

Hobiti gulēja garšļaukus vietā, kur Grišnaks viņus bija atstājis. Vēl otrs jātnieks, zirgu dzīdams aulekšos, atsteidzās biedram palīgos. Vai nu tāpēc, ka zirgs bija īpaši asredzigs vai apveltīts ar kādām citām maņām, hobitiem tas viegli pāršāvās pāri, bet jātnieks ij nemanīja gulētājus, kas bija ietinušies elfu apmetņos, acumirkli jutās par daudz apjukuši un pārlieku nobijušies, lai pakustinātu kaut pirkstu.

Pēdīgi Merijs sagrozījās un klusiņām iečukstējās: — Tiktāl labi, bet ko darīt, lai ari paši netiekam uzsprausti uz iesma?

Atbilde nāca teju tūliņ. Grišnaka brēcieni bija uzjundījuši orkus. Padzirduši pakalnā gaudas un kliedzienus, hobiti noprata, ka Ugluks uzgājis viņus pazudušus un nu droši vien atkal šņāpa vēl kādas galvas. Tad pa labi, viņpus sardzes ugunskuru lokam, no meža un kalnu puses, piepeši atskanēja orku atbildes klaigas.

Acīmredzot Mohurs bija klāt un bruka virsū aplencējiem. Aulekšiem vien dipēja zirgu pakavi. Jātnieki kārtojās ciešākā lokā ap pauguru, lai neļautu ielenktajiem izlauzties, kaut ari tur spin- dzēja orku bultas, bet viens pulks devās kārtot rēķinus ar jaun- pienācējiem. Pēkšņi Pīns un Merijs atskarta, ka, neizkustēdamies ne no vietas, viņi tagad nonākuši lokam ārpusē — nupat ceļš bēgšanai bija brīvs.

—  Nu re, — Merijs ierunājās, — nebūtu mums rokas un kājas sasietas, varētu sprukt projām. Bet līdz mezgliem es aizsniegties nevaru ne ar pirkstiem, ne zobiem.

— Nevajag ar', — Pīns atsaucās. — Visu laiku grasījos pateikt — rokas pamanījos atsvabināt. Tās cilpas tikai acu apmānam. Tu labāk vispirms ieēd kumosiņu letnbas.

Noslidinājis no rokām auklas, viņš izzvejoja no kabatas sainīti. Cepumiņi gan bija sabirzuši, bet citādi, vēl aizvien lapās ievīstītiem, tiem nebija nekādas vainas. Ilobiti katrs noēda pa diviem trim. Garša atsauca atmiņā daiļas sejas un smieklus, un sātīgu ēdmaņu mierpilnās dienās, kas nu bija tālu projām. Kādu laiciņu viņi apcerīgi mielojās, sēdēdami tumsā, par tuvīnās kaujas jezgu un troksni ne zinis nelikdamies. Pins nomoda īstenībā atgriezās pirmais.

—  Mums jālaižas, — viņš ierunājās. — Acumirklīti! — Turpat blakus mētājās Grišnaka zobens, bet Pīna spēciņiem tas bija pārāk smags un neparocīgs, tāpēc, parāpies uz priekšu un sataustījis goblina miesas, viņš izvilka no maksts garu, asu dunci. Ar to Pins aši pārgrieza visas auklas.

— Aiziet! — viņš mudināja. — Kad būsim drusku iesildījušies, varbūt varēsim ij nostāvēt, ij 'paiet. Bet tik un tā vispirms labāk lai iet ar rāpošanu.

Viņi rāpās. Zeme bija miksta un atsperīga, un tas bija palīdzīgi, bet rāpšanās gan vedās pagalam lēnām. Sardzes ugunskuram apmetuši krietnu līkumu, viņi pamazītiņām cinijās tālāk uz priekšu, lidz nonāca kraujas malā; lejā, ieslēpusies stāvo krastu ēnā, urdzēja upe. Tad abi pavērās atpakaļ.

Troksnis bija noklusis. Mohurs laikam bija pieveikts vai patriekts ar visiem "puišiem". Jātnieki atkal stāvēja aplenkumā modri un draudīgi. Ilgi tā vairs nevarēja palikt. Tuvojas rīts. Austrumu pamalē, kur mākoņi tā ari nebija savilkušies, debesis jau vērtās palsas.

—   Mums jātiek aizsegā, — Pins teica, — citādi kāds mūs pamanīs. Tad ta' liels mierinājums, ja tie jātnieki tikai pēc tam, kad būs mūs nobendējuši, atskārtis, ka orki vis neesam! — Pieslējies stāvus, viņš piecirta kāju. — Auklas miesā griezās tīri kā stieples, bet nu kājās atkal siltumiņš. Nu es varētu šā tā klum- burēt. Un tu, Merij?

Merijs uzcīnījās kājās. — Jā, — viņš atsaucās. — Ies tā lieta. Lembas nudien dod dūšu! Un sāts ari daudz krietnāks par orku dziras versmi. Diez no kā tādu brūvē? Lai gan labāk laikam dzivot neziņā. Padzersimies ūdentiņu, lai aizskalotu par to visas domas!

— Te ne — krasti par daudz stāvi, — Pins iebilda. — Tagad uz priekšu!

Pagriezušies viņi abi blakus prātīgi kātoja projām gar upi. Aiz muguras austrumos ausa gaisma. Iedami viņi ņēmās dalīties atmiņās, pēc hobitu paražas nepiespiesti tērgādami par visu, kas bija lēcies kopš krišanas gūstā. Neviens, to dzirdēdams, neparko nebūtu ticējis, ka viņi gājuši cauri smagām ciešanām, piedzīvojuši šausmas un briesmas, bez kādām cerībām devušies pretim mokām un nāvei un pat tagad, kā abi labi apzinājās, diezin vai varēja cerēt jelkad vēl atrast kādu draugu vai drošu patvērumu.

—  Radās, ka jūs, Tuka kungs, esat krietni pastrādājis, — Merijs atzina. — Tu pat teju būtu pelnījis kādu nodaļu vecā Bilbo grāmatā, ja vien man kādreiz izgadīsies izdevība viņam visu pavēstīt. Vareni nostrādāts — sevišķi, kad uzķēri, kādu spēlīti spēlē tas spalvainais nekrietnelis, un pašam atspēlējies. Tikai kaš to lai zina, vai kāds jelkad uzies tavas pēdas un atradis to piespraudi. Savējo es neparko negribētu pazaudēt, bet tavējo laikam gan vairs neredzēsim.

— Tagad man nāksies sapurināties līdz pat kāju pirkstiem, ja gribu tev būt līdzinieks, — viņš turpināja. — Nu brālēns Bric- brandaks panāks priekšā. Tagad viņam kārta. Diez vai tu kaut cik sajēdz, kur esam nonākuši, bet es dienas Rivendellā aizvadīju daudz gudrāk. Pašlaik ejam uz rietumiem gar Entavu. Priekšā mums Miglas kalnu resnais gals un Fangoma mežs.

Tikmēr tumšā mežmala acu priekšā izauga augumā. Zem vareno koku zariem tur itin kā bija ievilkusies nakts, paslepšus atkāpdamās bailēs no tuvinās rītausmas.

—  Vediet tik uz priekšu, Bricbrandaka kungs! — uzsauca Pins. — Vai arī atpakaļ! Fangornā mums tika vēlēts nelīst. Bet tāds zinātājs tak nebūs to piemirsis.

— Neesmu ari, — Merijs atteica, — Bet mežs man tik un tā rādās labāks par atpakaļceļu, kas ved taisni iekšā kaujas laukā.

Viņš pirmais spēra kāju zem milzigajiem zariem. Koki likās tik veci ka pati pasaule. Lejup slīga garas ķērpju bārdas, vējā vilnīdamas un šūpodamās. Hobiti pabāza galvu laukā no puskrēslas, noskatīdami nogāzi, pa kuru bija nākuši šurp, — viņu sīciņie, biklie stāvi nespodrajā gaismā bija noturami par diviem elfu bēr- ņukiem, kas neatminamos aizlaikos pabāzuši degunu laukā no Neskartā meža, brīnīdamies par savu pašu pirmo rītausmu.

Tālu projām, pāri Dižupes viņam krastam un Rūszemei, kas pelēka stiepās līgām tālu, sārta kā liesma cēlās rītausma. To sveikdamas, skaļi nosaucās kaujas taures. Rohānas jātnieki piepeši atdzīvojās. Taures sasaucās cita citai par atbildi.

Merijs un Pīns dzestrajā gaisā skaidri dzirdēja nozviedzamies kara zirgus, un tad piepeši ieskanējās daudzbalsīga dziesma. Virs pasaules malas kā uguns loks pacēlās saules ripa. Tad ar varenu saucienu jātnieki uzbruka no austrumiem, bruņām un šķēpiem sarkaniem atvizot. Orki iegaudojās un izšāva visas atlikušās bultas. Hobiti manīja pāris jātniekus krītam, bet ierinda sakļāvās, uzbrāzās kalnā, tam pāri, apcirtās un no jauna metās uzbrukumā. Tad vairākumam dzīvajos palikušo iebrucēju dūša saskrēja papēžos, un viņi laidās bēgt kur kurais, un jātnieki viņus nobeidza pa vienam vien. Bet viens bars, turēdamies vienkopus, kā melns ķīlis apņēmīgi dzinās uz meža pusi. Tas trencās augšup pa nogāzi tieši uz hobitu pusi. Orki tuvojās, un rādījās, ka tomēr iz- spruks — viņi bija sacirtuši jau tris jātniekus, kas raudzīja aizšķērsot ceļu.

— Būsim aizskatījušies, — Merijs attapās. — Tas taču Ugluks! Ar viņu es vairs negribu redzēties. — Hobiti apcirtās un iemuka meža dziļajā tumsā.

Tā viņi palika neredzējuši pēdējo cēlienu, kurā jātnieki Ugluku panāca un iedzina strupceļā pašā Fangorna mežmalā. Tur viņu pēdīgi nokāva Comers, Rohānas Trešais maršals, kurš nolēca no zirga un viņam stājās pretim aci pret aci ar zobenu rokā. Un pa plašiem, klajiem laukiem asredzīgie jātnieki sadzina pēdas tiem nedaudzajiem orkiem, kas bija izsprukuši un vēl jaudāja bēgt.

Kritušos biedrus guldijuši kapukalnā un nodziedājuši viņiem slavas dziesmas, jātnieki sakūra milzīgu sārtu un ienaidnieku pelnus izkaisīja vējā. Tā beidzās iebrukums, un dzīvajos nepalika neviena, kurš nonestu vēstis līdz Mordorai vai Izengardai, taču sārta dūmi pacēlās augstu debesīs, un tos manīja daudzas redzīgas acis.

Ceturta nodala

Kokubārzda

Tikmēr hobiti pa tumsas pielieto un biezo mežu kūlās uz priekšu, cik naski vien jaudādami un turēdamies gar straujās upītes krastu — uz rietumiem un aizvien augstāk pa nogāzi uz kalnu pusi, Fangornā dziļāk un dziļāk. Bailes no orkiem pamazām pierimās, un solis kļuva slābanāks. Uzmācās ērmoti smacējoša jutoņa, it kā trūktu gaisa vai tas nemaz nederētu elpošanai.

Pēdīgi Merijs apstājās. — Tā uz priekšu netiksim, — viņš izdvesa. — Man vajag atelsties.

— Vismaz padzersimies, — Pins ierosināja. — Briesmīgi kaltē. — Uztrausies uz lielas koka saknes, kas vīdamās iesniedzās straumē, viņš pieliecies pasmēla ūdeni saujās. Tas bija dzidrs un salts, un Pīns dzēra malkiem vien. Merijs darīja tāpat. Ūdens viņus atveldzēja un itin kā iedūšināja sirdi; kādu laiku abi divi nosēdēja upes krastā, plunčādami ūdeni smeldzošās pēdas un stilbus un noraudzidamies kokos, kas mēmi stāvēja visapkārt ciešās rindās cits aiz cita, līdz tālākie pagaisa palsā mijkrēslī — skaties, uz kuru pusi gribi.

—  Paklau, vadoni, nebūsim taču jau apmaldījušies? — Pins ieteicās, atlaizdamies pret milzīgo stumbru. — Ja ne citādi, varam kātot gar šito upīti — Entavu vai kā tu teici — atpakaļ un tikt laukā pa to pašu ceļu, pa kuru ienācām.

—  Varētu, ja vien kājas klausītu, — Merijs piekrita, — un ja mēs spētu pavilkt elpu.

—  Jā, te viss tik gaužām krēslains un smacīgs, — Pins atsaucās. — Sazin kāpēc man uzreiz prātā uzpeld vecais kambaris tur, Tuku lielmuižā, Migaiņu Smialos, — milzonīgs, un mēbeles tās pašas jau kopš vecvectēvu laikiem, un ij kustinājis tās neviens nav. Stāsta, ka tur daudzus gadus no vietas esot mitinājies Vec- tuks un abi divi — gan pats, gan kambaris — tā ari kopā novecojuši un sagrabējuši, un pēc Vectuka nāves tur neviens ne pirkstu klāt nav licis, bet kapa šis aizgāja jau pirms gadiem simt. Un vecais Gerontiuss man bija vecvecvectētiņš — iznāk pasen. Bet pret to senatni, kas te, mežā, jaušama, tas rādās nieks vien. Paraugies vien uz tām sērīgajām, kuplajām ķērpju bārdām un ūsām! Un kokos te pa lielākai tiesai zari it kā pa pusei pilni ar sabirzu- šām, sakaltušām lapām, kas tā ari nav līdz zemei tikušas. Tāda nevīžība. Nevaru ne iedomāties, kā te izskatās pavasari, ja tāds še maz pieredzēts. Kur nu vēl pavasara tīrīšana!

— Taču saule te reizumis droši vien ielūkojas, — Merijs ieminējās. — Pēc Drūmmeža, kā Bilbo stāstīja, te neizskatās, un ari jutoņa citāda. Tur viss bija baigs un melns — īsta mājvieta baigiem, melniem nešķīsteņiem. Bet te tikai mijkrēslis un viss tik šausmīgi kokulīgs. To, ka te varētu mitināties vai kaut uz laiku apmesties kāds dzīvnieciņš, es vispār nevaru pat iedomāties.

—  Kur nu, hobiti ari ne, — Pins piekrita. — Un tāpat man metas neomulīgi ap dūšu, kad iedomājos, ka jābrien te cauri. Rādās — vai simt jūdžu un ēdmaņas nekādas. Kas mums krājumā?

—Teju nekā, — Merijs teica. — Aizjozām tukšā, paķēruši vien pāris liekus lembu sainīšus, viss cits palika, kur bijis.

Viņi paraudzīja, kas atlicis no elfu cepumiņiem — plēksnites un drupačiņas skopai iztikšanai dienām piecām, un viss. — Un ne virsdrēbju, ne segenītes, — Merijs piebilda. — Ej, kurp gribi, šonakt salsim.

—  Kurp iesim, labāk nospriedīsim tūliņ, — Pins sacīja. — Rīts jau, lēšu, laukā.

Tobrīd viņi atskārta, ka gabaliņu tālāk mežā iesvēlusies dzel- teniga gaisma — it kā piepeši cauri zaru jumolam bija izlauzušies saules staru kūļi.

—   Sveiki, labdien! — Merijs iesaucās. — Kamēr ķildām pa biezokni, saule laikam būs slēpusies aiz mākoņiem un nu atkal tikusi laukā vai arī tikai tagad uzkāpusi gana augstu, lai ielūkotos pa kādu spraudziņu. Nav tālu — iesim paraudzīt!

Izrādījās gan tālāk, nekā cerēts. Zeme joprojām cēlās augšup visai stāva, un pamats zem kājām kļuva aizvien cietāks un klinšaināks. Gaisma pieņēmās spēkā, un drīz viņi priekšā ieraudzīja klints sienu — pusbrukuša paugura sānu vai tālīno kalnu izmesta gara taustekļa krauju. Koki tur neauga, un saule dāsni apspīdēja klints vaigu. Pakajes koku zaru pirksti, izstiepušies rāmi un klusi, itin kā sildījās piesaulītē. Pirmit tik noplucis un pelēks, mežs te atspīdēja sulīgi rūsgans, bet koku miza atvizēja glāsmaini melnpelēka kā nospodrināta āda. Apluzušie stumbeņi tinas tikko izdigušas zāles liegajā zaļganumā un agrīna pavasara vai tā mānīga apsolījuma priekšnojausmā.

Klints sienā vidēja tādas kā kāpnes — varbūt pašas no sevis izbrukušas akmeni, ko ārdījis vējš un sals, jo pakāpieni bija nevienādi un nelīdzeni. Visai augstu, teju vienā līmenī ar koku galotnēm, bija saskatāms plakans, ar klints jumtu pārsegts izcilnis, kur neauga nekas, vien gar malām velēnas un nezāļu ceri, un viens aplūzis koka stumbenis ar diviem izlocītiem zariem — tas izskatījās gluži kā sirms, salīcis večuks, kas tur stāvēja, miegdams acis saules gaismā.

— Aiziet augšā! — Merijs līksmi iesaucās. — Nu ij uzelposim, ij skatu aplaidīsim visapkārt!

Hobiti rāpās un trausās augšlip klintī. Ja kāpnes kāds bija ierīkojis, tās bija domātas daudz lielākām pēdām un garākām kājām. Savā dedzībā viņi neattapās brīnīties par to, cik neparasti ātri bija aizdzijušas gūstekņu gaitās dabūtās skrambas, pagaisuši zilumi un spēks atgriezies kaulos. Galu galā tikuši līdz izciļņa malai, teju pie vecā stumbeņa pakājes, viņi uzlēca augšā un, kalnam uzgriezuši muguru, dziļi ievilka gaisu krūtīs, tad pavērās uz austrumiem. Izrādījās, ka biezoknī viņi bija iebriduši vien nieka trīs četras jūdzes — koku sega lejup pa nogāzi nolaidās līdz klajumam. Tur, pie pašas mežmalas, gaisā cēlās augsti melnu dūmu stabi, vērpetēs liekdamies un peldēdami uz šo pusi.

— Vējš mainās, — Merijs bilda. — Atkal iegriezies no austrumiem. Te, augšā, metas vēsi.

— Jā, — Pīns atsaucās. — Tāds gaišumiņš te laikam vien uz īsu brītiņu, tad viss atkal sadrūvēsies pelēks. Žēluma gals, nudien! Mežs, tik vecs un noskrandis, saulītē vērtās pavisam citāds. Man jau teju tas iepatikās.

—   Mežs teju iepatikās? Labi gan! Gaužām laipni no jūsu puses, — ieducinājās svešāda balss. — Griezieties nu apkārt, lai palūkoju, kadi esat no vaiga. Jūs abi man teju nepavisam nepa- tikat, bet nestrebsim nu karstu. Apkārt griezties! — Abi hobiti samanīja uz pleca nogulstamies milzīgu, mezglainu plaukstu un tika saudzīgi, bet apņēmīgi pagriezti ar seju pret klinti, tad divas spēcīgas rokas pacēla viņus gaisā.

Acu priekšā viņi ieraudzīja neredzēti svešādu seju. Tā rotāja stāvu, kurš līdzinājās milzīgam cilvēkam, teju trollim, slējās vismaz četrpadsmit pēdu augstumā un bija neparasti drukns un spēcīgs; iegarenā galva uzreiz savienota ar rumpi. Tērpies viņš bija zaļpelēkās, it kā no mizas šūdinātās drānās, bet varbūt ģērbs patiesi bija miza — to bija grūti noteikt. Taču rokas mazu gabaliņu no stumbra nebija vis krunkainas, bet klātas ar brūnu, gludenu ādu. Prāvajām kājām bija septiņi pirksti. Garās sejas lejpuse bija noaugusi ar garu, pelēku bārdu, kas pie saknēm kuploja tādos kā zaros un pazarēs, bet galos bija izstīdzējusi sūnām līdzīgos kumšķos un šķieznās. Bet pirmajā brīdi hobiti pamanīja acis vien. Tumšie redzokļi tagad viņus pētīja nesteidzīgi un nopietni, urbdamies tīri vai cauri. Acis bija brūnas, taču zaļas gaismas caurstrāvotas. Pins vēlāk ne reizi vien raudzīja aprakstīt, kāds bijis pirmais iespaids.

—  Jutoņa tāda, it kā aiz viņiem stāv diži varens mūris, pilns ar mūžsenām atmiņām un ilgām, gausām, rimtām domām; bet pašā virspusē dzirkstī viss, kas tagad — kā saule, kas rotājas milzu koka lapotnes zaru galos vai dziļum dziļa ezera vilnīšu ņirbā. Nezinu izsacīt, bet likās, ka sazin kas, kas zemē audzis — kā sacit jāsaka, miegā gulējis vai vienkārši sajuties esam starp sakņu un lapiņu galiņiem, starp zemes dzīlēm un debesim —, nu ar joni atmodies un pētī tevi tikpat gausi un pamatīgi, kā, veselai mūžībai ritot, vērojis to, kas norisinās viņā pašā.

—  Hrumm, humm, — noducināja balss — dobja kā pati resnākā koka stabule. — Dīvaini, nudien dīvaini! Tikai bez steigas — tā es allažiņ saku. Bet, būtu es jūs pamanījis, iekams padzirdēju runājam — man tika jūsu balstiņas, tādas smalkas, uzjundīja prātā kaut ko, tikai nevaru atminēties —, būtu es jūs pamanījis, iekams sadzirdēju, nobradātu kā likts, uzlūkodams par tādiem pasīkākiem orkiem, un misēkli atklātu tikai pecak. Jokaiņi jūs esat gan, nudien jokaiņi. Ka tevi saknītes, pazarītes — īsti jokaiņi!

Pinam, kaut ari viņš brīnīties vel nebija rimis, izbīlis bija pārskrējis. Raudzīdamies šajās acis, viņš juta kņudigu sasprindzinājumu, taču bailēs tās neiesvēla. — Lūdzams, — viņš ierunājās, — kas tu tāds esi? Un kādu ļaužu?

Mūžvecajās acis iezagās savāda izteiksme, itin kā gurdums, dziļās akas pārsedza vāks. — Hrumm, nu tad tā, — balss atsaucās, — es, rau, esmu ents — tā vismaz tieku dēvēts. Jā, ents — tā laikam bija. Entu ents es esmu, tā sakot, kā jums labpatīk teikt. Ja ticam vieniem, mans vārds ir Fangorns, citi saka — Kokubarzda. Lai iet Kokubārzda.

—  Ents? — Merijs nobrīnījās. — Kas tas tāds? Bet kā tu pats sevi dēvē? Kāds ir tavs īstenais vārds?

—   Ūja! — Kokubārzda izsaucās. — Ohoho! Ta nu gan butu stāstīšana! Ne tik strauji. Un vaicāšana te ir manā ziņā. Jūs esat iebriduši manā zemē. Diez kas jūs tādi, es te prātoju. Nezinu, kur jūs būtu iegrāmatojami. Vecajās grāmatās, ko samācījos jaunības dienās, jūs sazin kālab neiederaties. Bet tas bija sen, tik sen, un viss, kazi, sagrāmatots no jauna. Paga! Paraudzīsim! Kā tur bija?

Ielāgo labi nu Radības Dzīvās!

Pirmāk nāk četrējas lieltautas brīvās:

Mūžveco diželfu pēcteči cēli;

Darbīgie rūķi, kam kalnrači dēli;

Enti iz zemes un akmens, un smilts;

Kumeļu saimnieku mirstīgā cilts.

Hmm, hmm, hmm.

Namdaris bebrs un stirnubuks ašais.

Bitenieks lācis un mežkuilis brašais,

Suns — mūžam badmira, zaķītis — trīcļipa…

Hmm, hmm.

Ērglis, kur tāle, un bullis, kur zāle;

Briedītis — ragainis, gulbis — pats baltākais;

Vanags — pats straujākais, zalktis — pats saltākais…

Humm, hmm; humm, hmm, kā tur bija? Pumpurumm pum- purumm, pumpumpurn pumpumm. Gabals bija garš. Bet jūs, rādās, še tik un tā it nekur neiederaties!

— Tā vien liekas, ka neviens mūs nav iegrāmatojis ne veclaiku sarakstos, ne teiksmās, — Merijs teica. — Tomēr mēs te dzīvojamies nu jau krietnu laiciņu. Mēs esam hobiti.

— Derētu sacerēt vēl vienu rindiņu, — Pins ierosināja. — Hobiti — sprīdīši, aliņu racēji. Liec mūs pie četrējām pirmajām tautām, blakus cilvēkiem (lamzakiem), un pareizi vien būs.

—  Hmm! Nav slikti, nav slikti, — nodimdināja Kokubārzda. — Derēs. Tātad jūs dzīvojat aliņās, ko? Izklausās gluži labi un pareizi. Tikai kurš gan dēvē jūs par hobitiem? Pēc elfu vārda tas manām ausim nepavisam neizklausās. Elfi darinājuši it visus sen- vārdus — viņi to lietu aizsāka.

—  Neviens cits mūs par hobitiem nedēvē — mēs paši tā sevi saucam, — Pins atbildēja.

—   Humm, hmm! Ūja, ūja! Ne tik strauji! Jūs paši tā sevi saucat? Bet kur tas der — to itin tā stāstīt pa labi un kreisi? Ja nepiesargāsities, ņemsit un vēl izpaudīsit, kā jums abiem īsteni vārdā.

— Kas tur ko sargāties? — Merijs atsvieda. — Starp citu, vārdā man ir Bricbrandaks, Meriadoks Bricbrandaks, lai gan pa lielākai daļai visi mani dēvē vienkārši par Meriju.

— Un es esmu Tuks, Peregrīns Tuks, bet parasti — Pins, un viss.

—  Hmm, bet, es skatos, jūs nudien esat īsti vējgrābšļi, — Kokubārzda noteica. — Jūtos pagodināts, ka man tā uzticaties, taču tā, vienā rāvienā, muti ganos palaist vis neder. Enti, vai zināt, mēdz but visādi. Nē, drīzāk vieni ir enti, bet citi pēc tādiem tikai izskatās, bet nav vis, kā sacīt jāsaka. Saukšu jūs par Meriju un Pinu, ja jums tā labpatīk, — vārdiņi mīlīgi. Jo savu vārdu es jums neteikšu — vismaz pagaidām vēl ne. — Acis viņam zaļgani un savādi iezibsnījās it kā zinīgi, it kā blēdīgi. — Pirmām kārtām, tas ietu varen ilgi, jo mans vārds aug un aug un esmu dzīvojis garum garu mūžu, tāpēc mans vārds ir vesels stāsts. Manā valodā - kā jūs teiktu, senentu mēlē — īstie vārdi stāsta stāstu par to, ko paši nosaukuši. Valoda ir jauka, tikai vajag gaužām daudz laika, lai tajā ko pateiktu, jo savā mēlē mēs runājam vien tad, kad vērts runāt ilgi un ilgi klausīties.

—  Bet nu, — Kokubārzda turpināja, acīm iemirdzoties neparasti spožām un "tagadnīgām" un itin kā savelkoties teju asi urdigam, — kas notiek? .Kāda tur jūsu daļa? Lielu tiesu no visa redzu un dzirdu (un saožu, un jūtu) no šejienes, no šā, no šā a-lalla-lalla-rumba-kamanda-lind-or-burūmē. Atvainošanu, tas ir gabaliņš no vārda, kādā es to dēvēju; nezinu, kā to sauc ārpus- nieku valodās: tas, vai zināt, kas mums te zem kājām, kur stāvu un raugos apkārt jaukos ritos un prātoju par sauli un zāli, kas mežam līdzās plājas, un zirgiem, un mākoņiem, un pasaules plašumiem. Kas notiek? Kas Gendalfam padomā? Un tiem tur — burārum, — viņa balsi dobji iedārdējās itin kā nemākulīgu roku iedarbinātas ērģeļu stabules, — tiem orkiem, un jaunajam Saru- manam tur, Izengardā? Man patīk klausīties, kas no jauna. Tikai nu tā lēnām un prātigi.

— Kas tik viss nenotiek! — Merijs iesāka. — Pat ja stāstīsim lielā steigā, tik ātri vis galā netiksim. Bet tu pārmeti, ka mēs esot vējgrābšļi. Vai mums maz der visu tā tūliņ izpaust? Vai neņemsi ļaunā, ja pirmāk apvaicāsimies, ko tu domā ar mums iesākt un kurā pusē stāvi? Un vai pazini Gendalfu?

— Jā, viņu es pazīstu — Gendalfs ir vienīgais burvis, kuram koki no tiesas rūp, — Kokubārzda atbildēja. — Un jūs viņu pazīstat?

—  Jā, — Pins skumīgi atsaucās, — pazinām gan. Viņš bija krietns draugs un mums bija par vadoni.

—  Tad varu atbildēt uz tiem citiem prasījumiem, — Kokubārzda sacīja. — Ar jums es neko nedomāju iesākt, ja ar to jūs domājāt kādu izrlkošanos bez atvēlēs. Šo to mēs varētu iesākt pulciņā. Par pusēm — nezinu. Ceļš man pašam savs, un jūsējais kādu gabaliņu varētu patecēt līdzi. Bet par Gendalfa kungu jūs izrunājaties tā, it kā viņš būtu no stāsta, kuram pienācis gals.

— Tā ir, — Pins nomākts apstiprināja. — Stāsts gan laikam turpinās, bet Gendalfs no tā izkāpis.

—  Oja! — Kokubārzda izsaucās. — Humm, hmm, nu gan! — Apklusis viņš ilgi noraudzījās hobitos. — Humm, nu gan — nezinu, ko lai te saku. Nu gan!

— Ja gribi dzirdēt ko vairāk, — Merijs ieteicās, — pastāstīsim. Tikai tam vajadzēs strēķiti laika. Vai negribi laist mūs lejā? Vai mēs nevarētu pasēdēt saulītē, kamēr tā nav paslēpusies? Būsi tak piekusis mūs turēt.

— Hmm, piekusis? Nē, piekusis neesmu. Es tik viegli vis nepiekustu. Un sēdēt nemēdzu. Neesmu tik, hmm, lokans. Bet, rau! Saulīte nudien slēpjas. Iesim nu prom no šā te — vai pasacījāt, kā to dēvējat?

— Kalna? — Pins minēja. — Izciļņa? Pakāpiena? — piebalsoja Merijs.

Kokubārzda vārdus domīgi izgaršoja. — Kalns. Jā, tā gan. Bet par daudz steidzīgs vārds kam tādam, kas te stāvējis, kopš radies šis pasaules nogabals. Nekas. Lai nu tas te paliek, un ejam!

— Kurp tad iesim? — Merijs apvaicājās.

— Pie manis uz māju — uz vienu no manām mājām, — Kokubārzda atbildēja.

— Vai tas tālu?

— Nezinu. Varbūt jūs sacītu, ka tālu. Bet vai tas no svara?

— Redzi, esam pazaudējuši visu mantību, — Merijs paskaidroja. — Palikusi vien kripatiņa ēdmaņas.

— Oho! Ilmm! Par to nav ko raizēties, — Kokubārzda pavēstīja. — Iedošu jums nodzerties ko tādu, ka zaļosit un augsit ilgi, ilgi. Un, ja nospriedīsim iet šķirtus ceļus, izvadīšu jūs no savas zemes, kur nu paši gribēsit. Iesim nu!

Saudzīgi, bet droši ietupinājis hobitus katru savā rokas likumā, Kokubārzda paspēra soli ar vienu prāvo kāju, tad ar otru un nostājās uz izciļņa malas. Saknēm līdzīgie pirksti iekampās klintis. Uzmanīgi un svinīgi viņš soļoja lejup pa pakāpieniem, līdz nokāpa uz meža grīdas.

Tūliņ viņš ar gariem, apņēmīgiem soļiem devās biezoknī, aizvien dziļāk un dziļāk mežā, tomēr arvien turpat gar upītes krastu un pamazām augšup pa kalna nogāzi. Vairākums koku šķita snaužam un par viņu likās zinis ne vairāk kā par kuru katru savā nodabā garām skrejošu kustoni, taču viens otrs notrīsēja, bet citi, viņam tuvojoties, pacēla zarus augstāk. Soļodams Kokubārzda bez mitas pats ar sevi sarunājās, itin kā bardā dungodams ilgu, plūstošu dziesmu.

Hobiti labu laiku cieta klusu. Viņi savādā kārtā jutās omulīgi un drošībā nonākuši, turklāt bija tik daudz par ko galvu palauzīt un brīnīties. Pēdīgi Pins sadūšojās atkal bilst kādu vārdu.

—  Lūdzams, Kokubārzda, — viņš ierunājās, — vai drīkstu ko pavaicāt? Kālab Seleborns mūs brīdināja, lai no tava meža sargājamies? Viņš teica, ka labāk lai te biezoknī nebrienam.

—Hmm, ak tad tā viņš teica? — Kokubārzda nodimdināja. — Un es varbūt būtu sacījis itin tāpat, būtu jums citāds ceļš. Nav ko brist Laurelindorenanas biezokni! Reiz elfi to sauca tadā vārdā, bet nu dēvē strupāk — par Lotloriēnu. Varbūt viņiem taisnība — varbūt tas nīkst, nevis aug augumā. Dziedošā Zelta Ieleja — tā tas bija reiz, sensenos laikos. Nu — Sapņuzieds. Tā ja. Bet vieta nudien savāda, kur pašā dziļumā doties ne kuram katram būs dūša. Brinos, ka izkūlāties, bet vēl vairāk brīnos, ka tikāt tur iekšā — nevienam svešiniekam tas nav izdevies, jau kur tas laiks. Zeme tur savāda.

— Un tā nu ir. Turieniešus piemeklējušas bēdas. Tā ja, bēdas gan. Laurelindorenan lindelorendor malinornelion ornemalin, — viņš nodungoja bardā. — Tur, āra pasaulē, laikam viss tā kā iet uz leju, — viņš sacīja. — Ne še, ne kur citur, vien Zeltmežā vēl viss tāpat kā Seleborna jaunības dienās. Tomēr:

Taurelilomea-tumbalemorna Tumbaletaurea I.omeanor,*

tā viņi reiz mēdza teikt. Viss mainījies, bet vietumis tomēr vēl palicis, kā bijis.

— Kā tu to domā? — Pins nesaprata. — Kas palicis?

—  Koki un enti, — Kokubārzda atteica. — Pats nesaprotu it visu, kas notiek, tāpēc ari tev nevaru paskaidrot. Daļa no mums aizvien vēl ir īsteni enti un, kādi nu esam, vēl gana dzīvīgi, bet daudzi top aizvien miegaināki, aizvien kokulīgāki, kā sacit jāsaka. Koki pa lielākai tiesai, protams, ir parasti koki, taču daudzi pa pusei nomodā. Daži visnotaļ atmodušies, un viens otrs, tā ja, paliek gluži entulīgs. Un tā notiek bez mitas.

— Kad kas tāds piemeklē koku, — viņš turpināja, — atklājas, ka dažam labam ir nelāga serde. Pašai koksnei nav ne vainas — par to nav runas. Jānudien, reiz pazinu krietnus vītolu vecūkšņus tur, Entavas lejtecē, lai gan tie diemžēl sen jau satrupējuši praulos. Vidus tukšs, paši jau teju sakrituši, bet tik klusi un piemīlīgi kā tikko izplaukusi tapiņa. Bet ielejās, kas kalnam azotē, stāv viens otrs koks, kurš caurcaurēm vesels, bet ļaunuma saēsts kā siets. Un kas tāds, rādās, iet plašumā. Reiz šajā zeme bija daža laba pagalam bīstama vieta. Aizvien vēl palikuši piķa melni plankumi.

—Tu domā — tādi kā Senmežs tur, projām ziemeļos? — Merijs ievaicājās.

— Jā, jā, uz to pusi, tikai daudz ļaunāk. Skaidri nomanu tur, pār ziemeļiem, joprojām gulstamies Lielās tumsas ēnu, un ļaunas atmiņas no turienes nav pagaisušas. Bet šaipusē ir klajas vietas,

Sk. šķirkli "Enti" F pielikumā.

kur Tumsa guļ, kā gulējusi, un koki tur vecāki par mani pašu. Tomēr darām, ko nu spējam. Nelaižam klāt svešiniekus un trakgalvjus, ierādām un mācām, kas un kā, ejam apgaitās un tīrīšanas darbos.

— Mēs, vecie enti, esam koku gani, — Kokubārzda stāstīja tālāk. — Nu mūsu atlicis pavisam maz. Runā, ka aitas topot ganiem līdzīgas un gani aitām tāpat, tikai lēnitiņām, un ne vieni, ne otri šaisaulē ilgi nedzīvo. Koki un enti pielīdzinās un sarod ātrāk un ciešāk, un viņiem gaita kopīga jau gadu simteņiem ilgi. Jo enti vairāk līdzinās elfiem — mazāk nekā cilvēki domā paši par sevi un labāk prot saredzēt to, kas slēpjas citās lietās. Un tomēr enti vairāk līdzinās cilvēkiem, jo spēj mainīties vairāk nekā elfi un acīgāk, tā sakot, spēj samanīt ārpasaules garšu. Vai labāki par abiem — tai ziņā, ka ir rimtāki un ilgāk visu pārdomā. Viena tiesa manējo tagad izskatās gluži kā koki, un tos atmodināt varētu vien kas varens, un runā viņi tikai čukstus. Bet daži no maniem kokiem ir lokani, un daudzi spēj ar mani sarunāties. To koku budi- nāšanu, skaidra lieta, aizsāka elfi — mācīja viņus runāt un paši iepratās koku mēlē. Senlaiku elfi jau allaž kāroja sarunāties ar itin visu. Bet tad uzkrita Lielā tumsa, un viņi aizceļoja pāri Jūrai vai aizbēga uz tālām ielejām un paslēpās, un sacerēja dziesmas par laikiem, kas aizgājuši uz neatgriešanos. Kādu nebūs vairs nekad. Vai, vai, reiz sensenos laikos mežs no šejienes plājās līdz pat Lūnas kalniem, un tas bija vien austrumgals. Tolaik dzīve bija tik plaša! Toreiz varēju iet un dziedāt augu dienu, tukšajos pakalnos dzirdēdams vien paša dziesmas atbalsi. Mežs bija tāds kā Lotloriēnā, tikai biezāks, stiprāks, jauneklīgāks. Un kāda smarža bija gaisā! Mēdzu vai veselu nēdēļu stāvēt, elpodams vien.

Kokubārzda apklusa, ar prāvajām pēdām mērodams soļus, taču nesaceldams teju ne mazāko troksnīti. Tad viņš atkal iesāka dungot, un dungošana pārauga neskaidrā vārsmošanā. Hobiti pamazām atskārta, ka vārsmas tiek skandētas viņiem:

— Uz Tazarīnas vītolpļavām kājas mani nesa.

Kā ziedonis tur zaļoja un smaržoja, un dvesa!

Es spriedu — labi tur.

Tad Osiriandas gobu birzīs vasarā es biju.

Kā Septiņstrautu krastos saules gaismas dziesma lija!

Nav labāk it nekur.

Es rudenī pie Neldoretas dižskābaržiem devos.

Kā lapas šalca zeltsārtas Taurnaneldoras mežos! Man netrūka nenieka.

Pie Dortonionas kalnu priedēm biju ziemā saltā.

Tik melni zari līgojās Orodnatonā balta!

Es dziedāju, pilns prieka.

Un nu šīs zemes nogrimušas jūrā, aizmirstībā,

Pa Ambaronu, Tauremornu, Aldalomi klīstu,

Kas manā zemē, manā Fangornā,

Kur saknes iezīdušās zemes dzīlēs

Un gadu kārta sagūlusi biezāka

Par trūdu segu Tauremornalomē.

Vārsmas izskanēja, un viņš klusuciezdams soļoja tālāk, un visā mežā, ciktāl jelkas bija saklausāms, nebija ne mazākā troksnīša.

Diena sliecās pret vakaru, un koku stumbri ietinās mijkrēsli. Beidzot hobiti priekšā ieraudzīja neskaidri izslejamies tumšu stāvu nogāzi — viņi bija nonākuši pie kalnu pakājes un augstā Metedrasa zaļajām saknēm. Pa kalna kūkumu, urdzēdama lejup no virsotnes avotiem, pretim no kāpes un kāpi lēca jauneklīgā Entava. Strauta labajā krastā vidēja lēzena, ar zāli apaugusi nogāze, mijkrēsli vērtusies pelēcīga. Koki te neauga, un virs galvas plājās klaja debess — mākoņu krastu ieskautajos ezeros tur jau mirdzinājās zvaigznes.

Kokubārzda kātoja augšup pa nogāzi, gaitu teju pat nepalēninādams. Piepeši hobiti priekšā ieraudzīja tādas kā lielas durvis. Abpus tām kā dzīvi vārtu sargi stāvēja divi raženi koki, bet pašu vārtu nebija — vien koku zari, savijusies krustu šķērsu. Vecajam entam tuvojoties, koki zarus pacēla augstāk, un lapotne sadrebinājās un iešalkojās. Jo koki bija mūžzaļi, ar tumšām un it kā nospodrinātām gludenām skujām, kas spīguļoja puskrēslā. Viņā pusē plājās līdzens pamats, it kā kalnam sānos butu izcirsta plaša zāle. Sienas abās pusēs vismaz pēdas piecdesmit lēzeni stiepās uz augšu, un gar katru no tām rindā stāvēja koki, kas arī izstiepās staltāki, kolidz viņi iesoļoja iekšā.

Tālākā siena bija stāva, kaila klints, bet pakājē tai bija iz- grebts sekls iedobums ar puslokā izliektiem griestiem — ne citu griestu, ne jumta tur nebija, ja neņem vērā koku zarus, kas pie dibensienas apēnoja visu grīdu, izņemot plašu joslu pašā viducī.

No kalna avotiem lejup strūkloja strautiņš, kurš, aizbēdzis no En- tavas, skanēdams krita gar kailo klinti, sašķīzdams sudrabainās lāsitēs un itin kā ar smalku aizkaru aizklādams iedobes arku. Odens no jauna savācās vienkopus akmens ezeriņā, kas vidēja grīdā starp kokiem, un tad, pāri plūzdams un līdzās neapēnotajai joslai tālāk tecēdams, skrēja atpakaļ pie Entavas, lai kopā ar to dotos ceļojumā cauri mežam.

—  Hmm! Esam klāt! — Kokubārzda ierunājās, pārtraukdams ieilgušo klusumu. — Nonesu jūs savus septiņus tūkstošus entu soļu, bet, kā tas mērojams jūsu zemē, nezinu teikt. Lai nu kā, esam turpat pie Pēdējā kalna pakājes. Viena daļa no vārda, kādā šī vieta dēvējama, varētu būt Strūklaine, ja nu kā jāpārliek jūsu mēlē. Man te patīk. Te ari šonakt paliksim. — Viņš nolaida hobi- tus zālē starp koku rindām, un tie abi entam nopakaļ devās uz vareno arku. Tikai tagad hobiti pamanīja, ka ceļgalos kājas Kokubārzdam tikpat kā nelokās, bet solis viņam milzum plats. Vispirms viņš iekampās zālē ar prāvajiem pirkstiem (un kāju pirksti viņam tiešām bija varen lieli un drukni) un tikai tad lika pie zemes pēdu.

Kādu laiku Kokubārzda pastāvēja zem lejup krītošā strauta lietutiņa un, kā nākas, atelsās, tad iesmējās un devās iekšā. Tur stāvēja liels akmens galds, bet sēdekļa gan nebija neviena paša. Joma dziļumā jau valdīja krietna tumsiņa. Kokubārzda sadabūja divus prāvus traukus un uzcēla tos uz galda. Abos bija itin kā ūdens, bet Kokubārzda pārvilka tam pāri ar roku, un ūdens iemirdzējās — vienā traukā zeltāins, otrā koši zaļš — un abi kopā izstaroja gaismu, ar kādu vasaras saule spidinās caur nule izplaukušām lapām. Atskatījušies hobiti pamanīja, ka iemirdzējušies ari koki pagalmā — iesākumā tikko jaušami, bet tad aizvien gaišāk, līdz ik lapiņai apkārt bija gaismas loks: citai zaļš, citai zeltains, citai sarkans kā varš, līdz stumbri izskatījās pēc kolonnām, kas izcirstas no gaismas pilna akmens.

— Tā, tā, nu atkal varam parunāties, — Kokubārzda sacija. — Laikam būsit izslāpuši. Varbūt esat ari piekusuši. Padzerieties šo te! — Viņš aizsoļoja iedobes dziļumā, un hobiti ieraudzīja, ka tur stāv vairākas augstas akmens krūkas ar smagiem vākiem. Vienu vaku nocēlis, viņš pasmēlās no trauka ar prāvu kausu un piepildīja trīs krūzes — vienu milzum lielu un divas mazākas.

— Te ir entam māja, — viņš teica, — un nekādu sēdekļu diemžēl nav. Bet varat sēdēt uz galda. — Pacēlis hobitus, viņš notu- pināja abus uz lielās akmens plāksnes, kas stāvēja sešas pēdas virs zemes, un tur nu viņi sēdēja, kājas kūļādami un iestrebdami pa malciņam.

Dzira līdzinājās ūdenim, un garša tiešām bija itin kā ūden- tiņam, ko viņi bija riekšavām smēluši no Entavas netālu no mežmalas, tomēr šim padzērienam bija smarža vai piegarša, kas nemaz nebija aprakstāma: tikko jaušama, bet prātā atsauca tālīna meža dvesmu, ko atnesis dzestrs nakts vējš. Dziras iedarbība vispirms bija jūtama kāju pirkstos, un tad, augstāk celdamās, tā pamazām piestrāvoja ik šūniņu, miesu piepildīdama ar spirgtumu un mundrumu līdz pat matu galiņiem. Hobiti no tiesas sajuta matus uz galvas saslienamies stāvus, sagriežamies cirtu cirtās, saspurojamies un augam. Savukārt Kokubārzda vispirms iekāpa pagalma ūdens dobē un, tur nostājies, savu krūzi iztukšoja vienā paņēmienā — ar vienu ilgu, lēnu malku. Hobitiem jau apnika gaidīt, kad viņš reiz būs galā.

Pēdīgi viņš krūzi nolaida. — Oūū, — viņš noelsās. — Hmm, humm, nu runāšana vedīsies vieglāk. Jūs varat sēdēt uz grīdas, un es atgulšos, lai padzēriens nesakāpj man galvā un neuzsūta miegu.

Istabas labajā pusē stāvēja milzīga gulta uz zemām, ne vairāk kā pāris pēdu augstām kājām, pārklāta ar biezu sausas zāles un paparžu kārtu. Kokubārzda tur prātīgi nolikās (tikai druscitiņ vidū ieliekdamies), līdz gulēja, izstiepies visā garumā, rokas zem pakauša salicis un vērdamies griestos, kur plaiksnījās gaismiņas, itin kā tur lapās rotātos saulīte. Merijs un Pīns iekārtojās viņam līdzās uz zāles spilveniem.

—   Tagad stāstiet, kas jums stāstāms, un bez steigas! — Kokubārzda vēlēja.

Hobiti ņēmās stāstīt, ko bija pieredzējuši, kopš devušies projām no Hobitonas. Necik pēc kārtas neizdevās, jo viņi abi viens otru nemitīgi pārtrauca un arī Kokubārzda nereti runātāju apklusināja, vēlēdams atgriezties pie kaut ka, kas jau bija apstāstīts, vai aizlēca uz priekšu, prašņādams par vēlīnākiem notikumiem. Par Gredzenu viņi nebilda ne vārda un neizpauda, kālab devušies ceļā vai kurp iedami, un Kokubārzda to nemaz netaujāja.

Viņš itin kāri gribēja dzirdēt par visu — par Melnajiem jātniekiem, Elrondu un Rivendellu, par Senmežu un Tomu Bom- badilu, par Morijas raktuvēm, par Lotloriēnu un Galadriēlu. Atkal un atkal viņš hobitiem lika stāstit par Dalienu un turienes zemi. Vienā tādā bridi viņš bilda ko savādu. — Vai neesat kur apkaimē tur manījuši, hmm, kādus entus, ko? — viņš ieprasījās. — Nē, ne entus. Pareizāk sakot — cntusievas.

—  Entusievas? — Pins izbrīnījās. — Vai viņas maz izskatās tāpat?

— Jā, hmm, tomēr nē — to es nemaz tā īsti nezinu, — Kokubārzda domīgi atteica. — Bet viņām jūsu zeme ietu pie sirds — tas man tikai nupat tā ienāca prātā.

Taču it sevišķi Kokubārzda gribēja zināt jelko, kam bija sakars ar Gendalfu, un par visu vairāk — to, ko sastrādājis Sarumans. Hobiti no sirds nožēloja, ka par tiem abiem neko daudz vis nezina — tikai gaužām aptuveno Sema atstāstu par to, ko Gendalfs bija ziņojis Sanāksmē. Tomēr jebkurā gadījumā abi droši zināja teikt, ka Ugluks un viņa karapulks bija nākuši no Izen- gardas un Sarumanu dēvējuši par savu pavēlnieku.

—  Hmm, humm! — noducināja Kokubārzda, kad stāsts pēdīgi bija līču loču aizvijies līdz orku un Rohānas jātnieku kaujai. — Tā, tā! Lēvenis jaunumu, nav vārdam vietas. Visu jūs man neizstāstījāt, kur nu — ne tuvu! Bet skaidri noprotu, ka rīkojaties, kā Gendalfs būtu vēlējis. Nupat, redzu, norisinās kaut kas varen liels, un varbūt ar laiku uzzināšu, kas tas tāds un cik nelāgs. Ka tevi saknītes, pazarītes — ir un ir jokaiņi: tīri no zemes izdīgst mazļautiņi, kādu nav ij ne veclaiku grāmatās, un — veries! — no jauna uzrodas aizmirstie Deviņi jātnieki, metas šos medīt, un Gendalfs viņus ved tālā ceļā, un Galadriēla viņiem dod pajumti Karasgaladonā, un orki viņiem dzen pēdas līgām talu pa Tuk- šaini. No tiesas būs iekūlušies varenā vētrā. Kaut nu pārciestu!

— Un kā ar tevi pašu? — Merijs ievaicājās.

—   Humm, hmm, par lielajiem kariem man galva nav sāpējusi, — Kokubārzda noteica, — tur darīšana lielākoties elfiem un cilvēkiem. Tur burvjiem darbs — burvji allaž nokaujas ar domām par to, kas būs. Man netīk raizēties par to, kas būs. Es nestāvu nevienā pusē, jo arī manā pusē neviena nav, ja saprotat, ko saku: nav neviena, kam mežs rūpētu tā kā man, tagadiņ pat elfiem ne. Tomēr pret elfiem man sirsnība lielāka nekā pret citiem — viņi mums, mēmuļiem, sensenos laikos balsi devuši, un tik lielisku velti nevar aizmirst, kaut arī mūsu ceļi kopš tiem laikiem pa- šķīrušies. Un, protams, ir šādi tādi, kuru pusē es nestāvu: esmu tiem pretinieks, tiem — burārum — (viņš atkal riebumā dobji no- dārdināja), — tiem orkiem un viņu pavēlniekiem. Reiz bažījos, kad tumsa nogūla pār Drūmmežu, bet tad tā aizvilkās uz Mordoru, un labu laiciņu man prāts bija mierīgs — Mordora ir tālu projām. Bet nu rādās, ka vējš iegriežas no austrumiem, un var gadīties, ka tuvu tā diena, kad visi meži iznīks. Ko viens entu vecūksnis var iesākt pret tādu vētru? It neko — vien pārciest vai pušu lūzt.

— Bet tas Sarumans! — viņš turpināja. — Sarumans mums ir nāburgos — par viņu es nevaru nelikties zinis. Laikam der ko iesākt. Pēdējā laikā es šad un tad ieprātojos, sak, ko tādu ar Sarumanu derētu iesākt.

—  Sarumans — kas viņš tāds? — Pīns ieprasījās. — Vai zini par viņu ko pastāstīt?

—   Sarumans ir burvis, — Kokubārzda atbildēja. — Neko vairāk pasacīt nezinu. Burvju vēsture man ir sveša. Viņi uzradās tūliņ pēc tam, kad no Aizjūras atburāja Dižie kuģi, bet, vai viņi ar tiem kuģiem atbrauca, — to es neparko nepateikšu. Sarumans, manuprāt, viņu vidū skaitījās no dižajiem. Apkārt klejošanu un deguna bāšanu elfu un cilvēku darīšanās viņš pirms kāda laika meta pie malas — jums tas laikam iznāk sensenos laikos — un apmetās Angrenostā jeb Izengardā, kā to dēvē rohāņi. Iesākumā turējās gaužām kluss, bet tad viņa slava saka vairoties. Runā, viņš ticis izraudzīts par Baltās sanāksmes galvu, bet nekas labs no tā vis neiznāca. Tagadiņ man rādās, ka varbūt jau tad Saru- manam prāts nesās uz ļauniem darbiem. Bet lai nu kā, nāburgiem viņš raizes sagādāt nemēdza. Savu reizi mēdzu ar viņu aprunāties. Senāk viņš allažiņ klimta pa maniem mežiem. Toreiz bija laipnīgs, vienādiņ man atvēli prasīja (vismaz, kad gadījos ceļā) un allaž ausis vien spicēja. Izstāstīju visu ko, ko viņš pats savu mūžu nebūtu dabūjis zināt, bet ar to pašu nekad neatmaksāja. Man nudien nestāv prātā, ka viņš kaut reizi būtu ko pastāstījis. Un tāds nu viņš pamazām vērtās; vaigs, cik atminos — kur tas laiks, kā neesmu to redzējis, — tapa itin kā logs akmens mūrī: logs, kurš no iekšpuses aizslēģots.

— Manuprāt, es tagad saprotu, ko viņš perina, — Kokubārzda turpināja. — Viņš cer tikt pie varas. Prāts viņam tāds kā dzelži un rati, un nekas, kas aug, viņam nerūp, ja vien acumirklī nerādās kā nebūt noderīgs. Un tagad skaidrs, ka viņš ir nekrietns nodevējs. Sapinies ar nekrietneļiem, ar tiem orkiem. Brrrmm, humm! Vēl ļaunāk — sazin ko viņiem nodarījis, kaut ko bīstamu. Jo tie izengardieši vairāk līdzinās ļauniem cilvēkiem. Nelāgos kustoņus, kas uzradās Lielajā tumsā, varēja pazīt pec tā, ka šie sauli nevarēja ne paciest, bet Sarumana orkiem par to nekas, kaut gaismu viņi nīst, kā nīduši. Diez ko viņš tādu pastrādājis? Vai tie ir sapostīti cilvēki, jebšu viņš orkus ar cilvēkiem saradojis? Tas nu gan būtu briesmu darbs!

Kokubārzda labu brīdi ducināja un dārdināja, itin kā dobji skaitītu kādu entu zemzemes lāstu. — Pirms kāda laika sāku prātot, sak, kur orkiem cēlusies dūša tik svabadi skraidelēt pa maniem mežiem, — viņš ierunājās no jauna. — Tikai nesen atskārtu, ka tur vainojams Sarumans un ka viņš, jau kur tas laiks, izošņājis visas taciņas un izdibinājis manus noslēpumus. Tagad viņš ar saviem nekrietneļiem strādā posta darbus. Uz robežām gāž kokus — krietnus kokus. Vienu daļu nocirtuši un atstājuši, lai pūst — tās tādas orku riebeklibas, bet lielo tiesu šie nozāģē un aizstiepj malkā uz Ortanku. Nu no Izengardas augām dienām dūmi veļas. Lāsts pār viņu, ka tevi saknītes, pazarītes! Daudzi no tiem kokiem man bija draugi, ko pazinu vēl kā riekstiņus un zilēs, daudziem bija pašiem savas balsis, kas nu aizgājušas pazušanā. Un nu stāv celmi un kazenāji, kur senāk dziedāja birztalas. Esmu sēdējis rokas klēpī salicis. Esmu bijis nesamanīgs. Tam jādara gals!

Kokubārzda ar joni pielēca no gultas, izslējās un trieca dūri galdā. Gaismas trauki notrīsēja, un izvirda divas liesmu strūklas. Enta acis iedzalkstijās zaļas, un bārda viņam saslējās stīva kā milzīga zaru slota.

—  Es tam darīšu galu! — viņš nodimdināja. — Un jums būs nākt man līdzi. Varat izrādīties man palīgi. Tā palīdzēsiet ari saviem draugiem — ja Sarumans netiks apturēts, rohāņiem un gondoriešiem ienaidnieks būs ne vien priekšā, bet ari aiz muguras. Ceļš mums kopīgs — uz Izengardu!

—   Mēs iesim tev līdzi, — Merijs apsolījās. — Darīsim, ko spēsim.

— Jā! — Pīns piebalsoja. — Es labprāt noskatītos, kā Baltroka tiek gāzts. Man gribētos tur būt klāt, pat ja nekā sevišķi es nespētu noderēt, — nemūžam neaizmirsīšu ne Ugluku, ne ceļu uz Rohānu.

—  Vareni! Vareni! - Kokubārzda atsaucās. — Bet runāju steigā. Steigties nedrīkstam. Par daudz iekaisu. Jāatdzesējas un jāpadomā, jo klaigat par gala darīšanu ir vieglāk, nekā tas paveicams.

Aizsoļojis līdz arkai, viņš kādu laiciņu stāvēja zem krītošā avota lietus, tad iesmējās, nopurinājās, un ūdens lāses, kas vizēdamas nokrita zemē, iezibsnljās kā zaļas un sarkanas dzirkstis. Atgriezies viņš atkal atgūlās un vairs nerunāja ne vārda.

Pēc brīža hobiti sadzirdēja, ka ents atkal sazin ko murmina, itin kā skaitīdams uz pirkstiem. — Fangorns, Finglass, Fladrifs, vai, vai, — viņš nopūtās. — Nelaime, ka mūsu atlicis tik maz, — viņš uzrunāja hobitus. — No pirmlaiku entiem, kas staigāja pa mežiem pirms Tumsas, esam atlikuši vien trijatā — es, Fangorns un Finglass ar Fladrifu, ja piesaucam elfu dotos vārdus; jūs, ja patīk labāk, varat dēvēt viņus par Lapūksni un Mizādu. Un no mūsu trijotnes ne Lapūksnis, ne Mizāda šādam darbam diez ko nebūs lietā liekami. Lapūksnis pagalam samiegojies, teju pavisam, kā sacīt jāsaka, kokullgs — ieņēmies augu vasaru stāvēt pussnaudā, kur pļavas zāle ap ceļgaliem glaužas. Visgarām noaudzis ar matiem kā lapām. Senāk viņš mēdza pamosties ziemā, bet pēdējā laikā tiktāl apmiegojies, ka pat tad nekur tālu neiet. Mizāda dzīvoja kalnu nogāzēs rietumos no Izengardas. Tieši tur gāja visļaunāk. Pašu orki savainoja, lielu tiesu viņa ļaužu un koku ganu nomaitāja un pazudināja. Nu Mizāda ir projām kalnos, kur bērzi, kas viņam vismīļākie, un lejā viņš nekāps. Tomēr, teikšu, es varētu savākt krietnu pulku mūsu jaunuļu, ja vien spēšu viņiem ieskaidrot, cik lieta svarīga, ja spēšu atmodināt — mēs neesam nekādi karstas putras strēbēji. Cik žēl, ka mūsu tik maz!

—  Kālab tad ir tik maz, ja šajā zemē esat mituši tik ilgi? — Pins apvaicājās. — Vai lielākā daļa apmiruši?

—  Nē jau! — Kokubārzda atteica. — No serdes vainas, kā sacīt jāsaka, nomiris nav neviens. Viens otrs, protams, pa tiem garajiem gadiem kādai nelaimei kritis par upuri, bet vairāk tādu, kas kokuligi tapuši. Bet lielā skaitā mēs nekad neesam bijuši, un klāt neviens nav nācis. Entullšu, kā jūs teiktu — bērniņu, nav bijis jau briesmīgi daudz gadu. Redz, entusievas pazaudējām.

—  Cik tas skumji! — Pins novilka. — Kālab tad viņas visas apmira?

—  Nejau apmiral — Kokubārzda izsaucās. — Par apmiršanu es neteicu ne vārda. Teicu — pazaudējām. Pazaudējām un vairs nevaram atrast. — Viņš nopūtās. — Man likās, ka tas zināms teju kuram katram. Par to, kā enti dzen entusievām pēdas, elfi un cilvēki reiz dziedāja no Drūmmeža līdz pat Gondorai. Vēl taču nebūs tās dziesmas aizmirsuši!

— Jā, bet diemžēl uz rietumiem, kalniem pāri un līdz Dalienai laikam nebūs aizdziedājuši, — Merijs noteica. — Varbūt pastāstīsi ko vairāk vai kādu no tām dziesmām nodziedāsi?

—  Jā gan, — piekrita Kokubārzda, ko tāds lūgums, rādījās, iepriecinājis. — Tikai, kā nākas, izstāstīt neiznāks, vien īsumā, un tad mums ar to runāšanu jāliekas mierā: rit sapulces turamas, darbs darāms un varbūt ari ceļš sākams.

—   Stāsts ir visai ērmots un skumjš, — viņš pēc brītiņa turpināja. — Kad pasaule bija jauna un meži plaši un neskarti, enti un entusievas — un kādas tolaik, mūsu jaunības plaukumā, bija entu- meitas: ak, cik piemīlīga bija Firnbretila, vieglkāje Atzarīte! — visi klejoja kopā un ari mita vienkopus. Bet ne viss, kas aug un zaļo, mums bija vienlīdz sirdij tuvs: enti mīļoja to, ko sastapa, pa pasauli apkārt staigādami, bet entusievas nodevās citām lietām, jo entiem, redz, patika dižkoki un meža biezokņi, un augstu kalnu nogāzes, viņi dzēra no kalnu strautiem un ēda vien tādus augļus, kam koki vēlēja nokrist viņiem ceļā, un viņi mācījās no elfiem un runājās ar kokiem. Bet entusievām prātā bija sīkāki kociņi un saules pilnas mežmalas pļavas, un viņas redzēja dze- loņplūmes briksnājos Un mežābeles, un ķezbieres pavasara ziedos, un vasaras zāles palienēs, un rudenīgajos laukos birstam graudus un sēklas. Runāties ar to visu viņas nekāroja, bet gribēja, lai augi dzird un viņu rīkojumiem klausa. Entusievas lika tiem augt, kā norīkots, un dzīt tādas lapas un nest tādus augļus, kādi pašām labpatika, jo entusievas tiecās pēc kārtības, pārpilnības un miera (kas, viņuprāt, nozīmēja to, ka viss paliek stāvam, kur nolikts). Tā nu entusievas iekopa dārzus un dzīvoja tur. Bet mēs, enti, klīdām apkārt, kā klīduši, un dārzos iegriezāmies vien reizi pa reizei. Tad ziemeļos uzkrita Tumsa, entusievas pārgāja pāri Dižupei un iestādīja jaunus dārzus, un iekopa jaunus laukus, un mēs redzējāmies aizvien retāk. Kad Tumsa tika gāzta, entusievu zeme vareni uzzēla, un lauki bija graudu pilni. Pulka cilvēku iepratās entusievu mākslās un turēja viņas lielā godā, kamēr mēs viņiem bijām vien leģenda, noslēpums, ko glabā meža sirds. Tomēr mēs aizvien vēl esam te, bet entusievu dārzi visi līdz pēdējam iznīkuši — tagad cilvēki to vietu dēvē par Rūszemi.

—   Atminos, sen tas bija — kad Saurons ar Jūras ļaudīm karoja, — viņš stāstīja tālāk. — Man cieši sagribējās atkal reiz ieraudzīt Fimbretilu. Manās acīs viņa aizvien vēl bija daiļum daiļa, kāda bija, kad redzējāmies pēdējoreiz, kaut arī senlaiku entu jaunavām viņa līdzinājās maz. Jo entusievas bija darbā salīkušas un sabrūnējušas, mati viņām bija saulē izbalojuši dzelteni kā nobriedusi labība un vaigi sārtojās kā āboli. Tikai acis gan tādas pašas kā mūsļaudīm. Pārgājām pāri Anduīnai un nonācām viņu zemē, bet priekša atradām tuksnesi — it viss bija nosvilis un ar saknēm izrauts, jo karš tur bija gājis pāri. Taču no entusievām nebija ne miņas. Ilgi saucām, ilgi meklējām un visiem, ko sastapām, vaicājām, kurp entusievas aizgājušas. Vieni atteica, ka tādas nemaz neesot redzējuši, otri — ka manījuši viņas aizejam uz vakariem, trešie rādīja uz rītiem, un vēl citi — uz dienvidiem. Bet, lai kur mēs gājām, atrast viņas nevarējām. Bēdājāmies bez sava gala. Tomēr meža biezoknis sauktin sauca, un devāmies atkal atpakaļ. Ilgus gadus mēdzām ik pa laikam doties pasaule un meklēt entusievas, izstaigājām lielus gabalus, aicinādami un saukdami viņas skaistajos entu vārdos. Bet, laikam ritot, meklējumos devāmies aizvien retāk un tik tālu vairs neklldām. Un nu entusievas dzīvo vien mūsu atmiņās, un bārdas mums garas un sirmas. Daudz dziesmu elfi sacerēja par entu meklējumiem, un viena tiesa tika pārlikta cilvēku mēlēs. Bet mēs nekādas dziesmas nesabūrām, mums, kad iedomājam par entusievām, ir gana ar to, ka skandējam viņu skaistos vārdus. Mēs ticam, ka varbūt reiz, kad pienāks tas laiks, atkal satiksimies un varbūt atradīsim zemi, kur varēsim dzīvot kopā un ar ko gan vieni, gan otri būsim mierā. Bet pareģojums vēstī, ka tas notikšot vien tad, kad gan viņas, gan mēs būsim zaudējuši to, kas mums ir tagad. Un varbūt tas laiks pēdīgi tuvojas. Jo, kā toreiz, senlaikos, Saurons iznīdēja dārzus, tagadiņ viņš, cēlies kā Naidnieks, rādās, nodomājis nopostīt visus mežus.

—   Par to reiz vēstīja kāda elfu dziesma — vismaz tā es to saprotu. Reiz tā skanēja visgarām Dižupes krastiem. Nekāda entu dziesma tā nav — to ielāgojiet: entu mēlē tā būtu varen gara! Bet mēs to zinām no galvas un reizumis padungojam. Jūsu mēlē tas būtu, rau, kā:

ENTS:

Kad dižskābardis tērpjas jaunā lapu rotā un kokiem

zaros saldas sulas plūst, Kad saule zelti meža strautam vaigu un siltā vējā kalnu sniegi kūst,

Kad gaita viegla, elpa krūtis svaiga un nogāzēs dveš

pavasaris liegs, Nāc atpakaļ pie manis! Nāc un saki, ka manā zemē sirdi ielist prieks!

ENTUSIEVA:

Kad mostas tīrumi un augļu dārzi un laukā lekns sazeļ zelmenis,

Kad ābelēm un kezbierēm, un plūmēm visapkārt virmo

ziedu putenis, Kad pļavas smaržo, saulē sasilušas un pavasara lietus mazgātas,

Es palikšu, kur esmu, — savā zemē, jo nav par to nevienas skaistākas.

ENTS:

Kad saule glāsta pakalnus un lejas un visam pāri

tveices segu sedz, Kad biezokni, kur lapas iemigušas, zem zaļiem griestiem

koki sapņus redz, Kad meža istabas ir vēsas krēslas pilnas un vējiņš

iegriezies no vakariem, Nāc atpakaļ pie manis! Nāc un saki — tas krāšņākais no visiem brīnumiem! (

ENTUSIEVA:

Kad vasarā briest augļi koku zaros un, saulē gozēdamās,

ogas sārtojas, Kad stiebri zeltojas un vārpas balo baltas, kad raža

laukos krietna ienākas, Kad medus pilnas kāres, smagi zari, lai vējš pūš kaut

no rītiem, vakariem, Es palikšu, kur saule, — mana zeme ir krāšņākais no visiem brīnumiem!

ENTS:

Kad ziema nāks ar bardzību un salu, kas kalnus, mežus lēnām nonīdēs,

Kad koki kritis un kad drūmu dienu reiz pika melna tumsa nomērdēs,

Kad dzeldīgs pūtīs austrenis, kad lietus ar joni gāzīsies pār zemi postīto,

Tad došos tevi meklēt, sauktin saukšu, līdz beidzot atradīšu cerēto.

ENTUSIEVA:

Kad ziema nāks un dziesma noslāps mēma, kad tumsā tīsies visa pasaule,

Kad zari lūzīs, augļus nenesuši, kad mēma noslāps zaļā zemīte,

Es raudzišos pēc tevis gaidīdama, līdz beidzot sagaidīšu atnākam,

Tad kopā dosimies mēs ceļā tālā caur lietus gāzmām n eca u rredza mām!

ABI:

Tad kopā dosimies mēs ceļā tālā, kas prom uz vakariem mūs aizvedīs:

Tur, pamalē, ir zeme nezināma, kur sirds mums abiem mieru atradis.

Kokubārzdas dziesma izskanēja. — Tā nu tur teikts, — viņš sacija. — Skaidrs, elfu darinājums: dziesma bezrūpīga, vārdos skopa un — viens divi — jau galā. Es gan teiktu, izstāstīts gana pareizi. Tikai enti no savas puses varētu piebilst vēl šo to, ja vien būtu laiks! Bet tagad celšos kājās un drusku nosnaudīšos. Kur jūs paši nostāsities?

— Mēs, kad gribam nosnausties, parasti apguļamies, — Merijs paskaidroja. — Būs labi tepat, kur esam.

—    Apguļaties, kad gribat nosnausties! — Kokubārzda nobrīnījās. — Ak tā, nūja! Hmm, humm. Piemirsu — to dziesmu dziedādams, prātā pārcēlos senlaikos, teju vai iedomājos, ka runājos ar maziem entullšiem, nudien. Tad nu liecieties gultā. Es pastāvēšu zem lietutiņa. Labu nakti!

Ierāpušies gultā, Merijs un Pins ierušinājās mīkstajā zālē un papardēs. Cisas bija svaigas, siltas un saldi smaržīgas. Gaismas izplēnēja, un koku mirdzums apdzisa, bet laukā, zem arkas, viņi it labi varēja saskatīt nekustīgi stāvam Kokubārzdu ar augstu virs galvas paceltām rokām. No debēsīm lejup lūkojās zvaigznes, atvizēdamas lejup krītošajā ūdenī, kas strūkloja entam caur pirkstiem, lija uz galvas un, sašķīdis simtiem sudraba pilienos, lāsoja un lāsoja lejup, viņam kājas slacīdams. Klausīdamies lāsīšu tink- šķēšanā, hobiti iemiga.

Pamodušies viņi plašo pagalmu un istabas vidu ieraudzīja, dzestras saules gaismas apspīdētus. Augstu debesis spēcīgs austrenis dzenāja mākoņu šķieznas. Kokubārzda nekur nebija manāms, bet, kamēr Merijs un Pīns mazgājās pie ezeriņa līdzās arkai, viņi sadzirdēja dungošanu un dziedāšanu, un tur jau viņš nāca pa koku aleju.

—  Oū, hoho! Labs rīts, Merij un Pīn! — viņš nodimdināja, hobitus ieraudzījis. — Jūs nu gan esat miegapūžņi. Es šodien esmu nomērojis jau daudzus simtus soļu. Tagadiņ padzersimies un dosimies uz Entspriedi.

Kokubārzda viņiem pielēja divas pilnas krūziņas no akmens krūkas, bet šoreiz no citas. Garšoja citādi nekā padzēriens, ko viņi bija baudījuši iepriekšējā vakarā: šis prātā atsauca zemi, bija ar bagātīgāku garšu, sātīgāks un vairāk, tā sakot, atgādināja ēd- maņu. Kamēr hobiti dzēra, tupēdami uz gultas malas un knibinādamies ap elfu cepumiņiem (drīzāk tāpēc, ka viņu izpratnē brokastis noteikti kas ieēdams, nevis izsalkuma dēļ), Kokubārzda stāvēja, sazin ko dungodams entu vai elfu, vai kādā citā svešā mēlē un debesīs vērdamies.

— Kur ir tā Entspriede? — Pīns sadūšojās apjautāties.

—  Oū, ko? Entspriede? — Kokubārzda pagriezās šurp. — Tā nav nekāda vieta, bet entu sapulce — kas mūsdienās bieži vis rīkota netiek. Bet man no krietna pulka izdevās sadabūt solījumu ierasties. Satiksimies vietā, kur allaž esam pulcējušies, — cilvēki to dēvē par Lāstuleju. No šejienes prom uz dienvidiem. Galā mums jātiek līdz pusdienlaikam.

Necik ilgi, viņi devās ceļā. Kokubārzda nesa hobitus uz rokām tāpat kā iepriekšējā dienā. Izgājis no pagalma, viņš nogriezās pa labi, pārkāpa strautam pāri un gar augstas, sadēdējušas nogāzes pakāji, kur koku necik daudz nebija, soļoja tieši uz dienvidiem. Pavērušies augstāk, hobiti redzēja bērzu un sērmūkšļu biežņu, bet aiz tās kalnu sānus klāja melna priežu audze. Drīz vien Kokubārzda, no kalniem maķenīt atkāpies, ienira biezoknī, kur koki auga tik lieli, augsti un raženi, kādus hobitiem nemūžam vēl nebija nācies redzēt. Vienubrīd neskaidri uzmācās smacējošā jutoņa, ko viņi manīja, kad pirmoreiz Fangornā bija sadūšojušies kāju spert, taču tā ātri vien pagaisa. Kokubārzda ar viņiem nerunāja, tikai dobji un apcerīgi dungoja bārdā, bet ne Merijs, ne Pīns skaidri nespēja saklausīt ne vārda: izklausījās pēc bumm, bumm, rummbumm, burrarr, bumm bumm, dararr bumm bumm, dararr bumm un tā aizvien, balss augstumam un ritmam nemitīgi mainoties. Ik pa laikam itin kā atskanēja atbilde — dungošana vai ducināšana, kas šķita nākam no zemes vai zariem virs galvas, vai varbūt no koku stumbriem, bet Kokubārzda nedz apstājās, nedz galvu kurp pagrieza.

Tā viņi kātoja krietni ilgi — Pīns bija raudzījis skaitīt "entu soļus", bet, ticis lidz tūkstošiem trim, skaitu pazaudēja —, kad Kokubārzda soļus sāka spert lēnākus. Piepeši viņš apstājās, hobitus nolaida zemē, červeļainās plaukstas pielika pie mutes kā tauri un pūta vai nosaucās. Varens humm, homm aizvēlās pāri mežam kā dobjš bazūnes pūtiens, un likās, no kokiem skan atbalss. Tālumā te tur, te citur nodunēja līdzīgi humm, homm, humm, kas nebija vis atbalss, bet atbildes saucieni.

Nu Kokubārzda notupināja Mēriju un Pīnu sev uz pleciem un atkal devās tālāk, ik pa laikam raidīdams dobjo pūtienu, un atbildes ikreiz skanēja skaļākas un tuvīnākas. Tā viņi pēdīgi nonāca pie pirmajā acu uzmetienā nepārvaramas tumšu skujkoku sienas — arī tādus kokus hobiti vēl nekad nebija redzējuši: apakšējie zari tiem no stumbra atzarojās turpat pie pašām saknēm, visgarām blīvi plājās tumšas, spīdīgas skujas kā akmeņozolam, un gaisā stāvus paslieti ziedu šķēpi ar prāviem, mirdzošiem olīv- zaļiem pumpuriem.

Nogriezies pa labi un nomērojis pāris soļu gar milzīgo dzīvžogu, Kokubārzda nonāca pie šauras spraugas. Tai cauri veda labi iestaigāta taka, kas žogam viņā pusē pēkšņi laidās lejup pa garu, stāvu nogāzi. Hobiti redzēja, ka viņi kāpj lejup lielā ieplakā, teju tik apaļā kā bļoda, varen plašā un dziļā, apjoztā ar augsto, tumšo mūžzaļo dzīvžogu. Ieplakas iekšpuse bija lidzena un ar zāli iz- oderēta, un tur nebija citu koku kā.vien tris ļoti augsti un skaisti sniegbalti bērzi, kas auga pašā bļodas dibenā. Lejup ieplakā veda vēl divas citas takas — no vakaru un rītu puses.

Vairāki enti jau bija klāt. Vēl citi kāpa lejup pa takām, un daži nupat parādījās Kokubārzdam aiz muguras. Tuvāk piekļu- vuši, hobiti ņēmās blenzt uz viņiem, acis ieplētuši. Abi bija domājuši ieraudzīt kādus radījumus, kuri Kokubārzdam līdzinātos tāpat, kā viens hobits līdzinās otram (vismaz svešinieka acīs); un viņi jutās brīnum pārsteigti, it neko tādu neieraudzldami. Ents entam līdzinājās tikpat maz kā cits citam koki: vieni bija tik atšķirīgi kā koki, kam vārds viens un tas pats, bet augšanas vieta un gaita gluži citāda, bet otri cits citam līdzinājās tikpat maz kā dažādu pasugu koki — bērzs dižskābardim vai ozols eglei. Tostarp bija pāris entu vecūkšņu, ar bārdu noauguši un mezglaini kā raženi, bet sirmi koki (lai gan tik mūžvecs kā Kokubārzda neizskatījās neviens), un netrūka ari liela auguma, spēcīgu entu ar slaikiem locekļiem un gludenu ādu kā meža kokiem pilnbriedā, bet nebija neviena entu jaunuļa, nevienas atvasītes. Kopskaitā uz ieplakas plašās zāles grīdas stāvēja aptuveni divi duči, un tikpat daudz vēl soļoja klāt.

Iesākumā Pīns un Merijs brīnījās galvenokārt par lielo raibumu: tik dažādi bija apveidi un krāsas, un apjoms, un augums, un kāju, roku garums, un kāju un roku pirkstu skaits (cik gribi — no trim līdz pat deviņiem). Pavisam nedaudzi šķita Kokubārzdam vairāk vai mazāk rada un atgādināja dižskābaržus vai ozolus. Bet bija arī pavisam citādi. Daži līdzinājās kastaņām — brūnādaini enti ar varenām rokām un plati izplestiem pirkstiem, un īsām, druknām kājām. Citi atgādināja ošus — liela auguma, slaiki, pelēki, ar daudzpirkstu rokām un garām kājām; citi — egles (paši garākie), un vēl citi — bērzus, sērmūkšļus vai liepas. Bet, kad enti bija sanākuši vienkopus visriņķl Kokubārzdam, viegli pieliektām galvām gausi un melodiski murdēdami un ilgi un vērīgi svešiniekus pētīdami, hobiti redzēja, ka visi viņi ir vienas cilts un visiem acis vienas un tās pašas: ne gluži visiem tik mūžvecas un bezdibenīgas kā Kokubārzdam, taču skatiens tas pats — lenigais, rimtais un domīgais, tas pats zaļgani zibsnījošais.

Kolīdz visi bija sapulcējušies un sastājušies plašā lokā ap Kokubārzdu, sākās dīvaina un nesaprotama runāšana. Enti ņēmās nesteidzīgi murdēt — vispirms piebalsoja viens, tad cits, līdz viņi visi skandēja korī, un skandēšana te cēlās, te krita, te vienā loka nogabalā pieņēmās spēkā, te turpat pamazām noklusa, lai otrā pusē saceltos varenā dimdināšanā. Nespēdams nedz izšķirt, nedz saprast nevienu pašu vārdu — runāšana acīmredzot notika entu mēlē —, Pins tomēr iesākumā nosprieda, ka skan gaužām jauki, bet pamazām viņa uzmanība atslāba. Pēc krietni ilga laika (un it nekas neliecināja, ka skandēšana drīz varētu rimties) viņš attapās, ka prāto, vai enti, ja reiz viņu mēle ir tik "nesteidzīga", maz būs tikuši tālāk par labs rīts un, ja Kokubārzdam jāpārbauda, kas ieradušies, cik dienu vajadzēs, lai nodziedātu visus tos vārdus. "Diez kā entu mēlē ir jā vai nē," viņš iedomājās. Un nožāvājās.

Kokubārzda to tūliņ pamanīja. — Hmm, hā, ei. Pin, draudziņ! — viņš ierunājās, un pārējie enti stājās skandēt. — Piemirsu, ka jūs esat steidzīgu ļaužu, un šā vai tā klausīšanās nesaprotamās runās uzdzen gurdumu. Rāpieties nu lejā. Esmu pavēstījis Entspriedei jūsu vārdus, un viņi jūs ir redzējuši un vienojušies, ka orki neesat un veclaiku grāmatās ierakstāma jauna rinda. Pagaidām tālāk neesam tikuši, bet Entspriedei tāds darbs ir brinum ātri paveikts. Varat abi divi pastaigāt pa lejiņu, ja prāts uz to nesas. Tur tālāk, ziemeļmalā, ir avotiņš ar labu ūdeni, ja vajag atveldzēties. Vēl jāpārrunā daži vārdi, iekams Spriede var pa īstam sākties. Aiziešu jūs apraudzīt un pastāstīšu, kā sokas.

Viņš nocēla hobitus zemē. Pirms doties projām, abi zemu paklanījās. Tāda rīcība entus itin kā varen uzjautrināja — tūliņ sacēlās murdoņa un iezibsnījās acis —, bet drīz viņi atkal pievērsās savām darīšanām. Merijs un Pins pagājās augstāk pa rietumpuses taciņu un pablenza laukā pa lielā dzīvžoga spraugu. Tūliņ aiz ieplakas malas tālāk slējās ar kokiem apaugušas nogāzes, bet aiz tām, virs tālākās grēdas egļu galotnēm, smaila un balta vīdēja augsta kalna virsotne. Pa kreisi dienvidos meža sega laidās uz leju, līdz pagaisa pelēcīgā tālē. Tajā pusē pie pamales atspidēja bālgani zaļa vizma — Rohānas līdzenums, Merijs sprieda.

— Diez kur Izengarda? — Pins ieminējas.

—  īsti nezinu, kur tagadiņ esam, — Merijs atteica, — bet tā smaile laikam ir Metedrass, un, cik atminos, Izengardas loks stāv tādā kā iešķēlumā vai dziļā plaisā kalniem galā. Varētu būt aiz tās lielās grēdas. Tur, pa kreisi no smailes, gaisā stāv tādi kā dūmi vai migliņa, ne?

— Kāda tā Izengarda ir? — Pīns iejautājās. — Es te prātoju, vai enti pret to maz spēs ko iesākt.

— Es tāpat, — Merijs nopūtās. — Izengarda, manuprāt, ir tāds klinšu vai kalnu loks, iekšā līdzena zeme, tikai pašā vidu klints sala vai stabs — Ortanka. Sarumanam tur pašā augšā tornis. Klintīs, kas visriņķī, ir vārti, varbūt pat vairāki, un man prātā, ka cauri tek strauts — lejā no kalniem un projām caur Rohānas aizu. Nepavisam nešķiet, ka enti tur varētu ko iesākt. Bet, par entiem runājot, man ir tāda ērmota jušana — sazin kāpēc nemaz neliekas, ka viņi ir tik nekaitīgi un, jā, jokaiņi, kādi izskatās. Rādās tadi gausuļi un savādnieki, un pacietīgi, teju saskumuši, un tomēr domāju, ka viņus var sabudināt. Ja tā notiks, es pretinieka pusē vis negribētu būt.

— Jā! - Pīns piebalsoja. — Saprotu, ko tu domā. It labi varētu būt tāpat kā ar govīm: tur tev ir gan veca brūnaļa, attupusies un gremokli apcerīgi gremodama, gan bullis, kas gāžas virsū kā traks, un pārmainīties viss var vienā rāvienā. Nez vai Kokubārzdam izdosies viņus uzjundīt? Viens man ir skaidrs — to viņš grib mēģināt. Tikai uzjundities viņiem netik. Vakarnakt Kokubārzda pats tā kā satrakojās, bet tad atkal nokušinājās.

Hobiti griezās atpakaļ. Entu skandēšana slepenajā apspriedē joprojām cēlās un krita. Tagad saule bija pakāpusies gana augstu, lai pavērtos augstajam dzīvžogam pāri: tā rotājās bērzu galotnēs un ieplakas ziemeļpusi apspīdēja ar rēnu, dzeltenu gaismu. Tur viņi ieraudzīja mazu, dzirkstošu strūklaciņu. Aizstaigājuši līdz tai pusei gar lielās bļodas malu un skujkoku pakāji — tik jauki bija atkal just vēso zāli glaužamies ap kāju pirkstiem un it nekur nesteigties —, viņi kāpa lejā pie burbuļojošā avotiņa. Iebaudījuši pāris malciņus dzidrā, saltā, dzirkstošā ūdens, abi atsēdās uz sūnām klāta akmens, vērodami saules gaismas rotaļu zālē un vēja dzīto mākoņu ēnas, kas slidēja pāri ieplakas grīdai. Enti murdēja, kā murdējuši. Vieta šķita gaužām dīvaina un atsvešināta, hobitu pasaulei nepiederīga, it kā tālu projām no visa, kas bija piedzīvots. Uzmācās karstas ilgas pēc ceļabiedriem, sevišķi pēc Frodo un Sema, un Nerimšas — tik ļoti gribējās redzēt viņu sejas un dzirdēt viņu balsis.

Pēdīgi entu koris pieklusa, un, skatu pacēluši, hobiti ieraudzīja tuvojamies Kokubārzdu kopā ar vēl vienu entu.

—  Hmm, humm, esmu atkal klāt, — Kokubārzda noducināja. — Gurdums laikam mācas virsū un pacietība iet mazumā, hmm, vai tā? Tikai, bīstos, zaudēt pacietību vēl par agru. Nupat esam galā ar pirmo daļu, bet viss būs vēlreiz jāskaidro tiem, kuri dzīvo krietnu gabalu projām, tālu no Izengardas, un vel tiem, kurus man neizdevās sadzīt rokā pirms Spriedes, un tad arī lemsim, ko iesākt. Bet, ko iesākt, — to enti nospriež it drīz, ilgāk iet ar izdibināšanu, kas isti lēcies un par ko tādu vajag tikt skaidribā. Tomēr, ko tur liegties, paliksim te vēl labu laiku — lēšu, vairākas dienas. Tāpēc atvedu jums entu biedros. Viņam māja tepat netālu. Elfu vārds viņam Bregalads. Saka — visu esot jau izlēmis un Spriedē viņam vairs neesot ko darīt. Ilmm, hmm, mūsu vidū viņš būtu pirmais, ko teju derētu dēvēt par steidzīgu entu. Jums vajadzētu it labi saprasties. Ar labu dienu! — Kokubārzda pagriezās un devās projām.

Bregalads labu bridi stāvēja, hobitus nopietni pētīdams, savukārt hobiti vērās pretim, prātodami, kad diez viņš beidzot izrādīs kādas "steidzīguma" pazīmes. Ents bija augumā liels un šķita viens no pašiem jaunākajiem: rokas un kājas viņam klāja gludena, spīdīga āda, lūpas bija koši sārtas, bet mati — pelēkzaļi. Pats viņš bija lokans un šūpans kā slaiks kociņš vējā. Pēdīgi viņš ierunājās, un balss, kaut ari skanīga, bija smalkāka un dzidrāka nekā Kokubārzdam.

— Hā, hmm, draugi, iesim nu izmest kādu līkumu! — ents ierosināja. — Esmu Bregalads — jūsu mēlē tas būtu Ātraudzis. Tā, protams, ir tikai palama. Tādā iedzīvojos, kopš vienam entu vecūksnim atspēru jā, iekams viņš ar taujāšanu bija vien pusratā. Ari atdzeros mudīgi un jau projām kātoju, kad viens otrs vēl bārdu slapē. Nāciet nu lidzi!

Pastiepis lejup labi veidotās rokas, viņš hobitiem katram pasniedza garpirkstainu plaukstu. Augu dienu viņi klejoja pa mežiem kopā ar entu dziedādami un smiedamies, jo Ātraudzis bija nasks uz smiešanos. Viņš smējās, kad saulīte iznira no mākoņiem, kad ceļā gadījās strauts vai avotiņš — tad viņš pieliecās un ar ūdentiņu apšļakstija kājas un galvu; dažkārt viņš smējās, kokos padzirdējis kādu skaņu vai čabu. Pamanījis kādu sērmūksli, viņš ikreiz uz bridi apstājās, rokas paslējis, un padziedāja, un dziedādams šūpojas.

Kad metās krēsla, viņš aizveda hobitus uz savu entu māju — tur bija vien zālainas nogāzes mīkstajā zemē ietupis sūnām noaudzis akmens. Visapkārt lokā auga sērmūkšļi, un (kā jau kurā katrā entu mājā) piekalnltē urdza avotiņš. Kamēr mežs ietinās tumsā, viņi bridi sarunājās. Kaut kur netālu joprojām murdēja entu koris, bet tagad tāds dobjāks un ne vairs tik bezrūpīgs, un ik pa laikam pacēlās kāda savpate balss, pāraugdama varenā, spalgā un aizvien steidzīgākā dziesmā, kamēr pārējās pieklusa.

Taču turpat līdzās hobitiem saprotamā mēlē liega, teju čukstus skanēja Bregalada balss; un viņi dabūja zināt, ka Bregalads ir no Mizādas cilts un zeme, kur viņi reiz mituši, tagad ir izpostīta. Hobiti it labi saprata, kālab Ātraudzis ir tik "steidzīgs", mazākais, kad runa bija par orkiem.

— Manā mājā auga sērmūkšļi, — Bregalads klāstīja klusi un skumigi, — sērmūkšļi, kuri iesakņojās vēl tad, kad biju mazs en- tulitis — pirms daudziem, daudziem gadiem, pasaules klusumā. Vecākos iedēstīja enti, entusievām raudzīdami prieku darīt, bet viņas tikai skatījās un smējās, un atteica, ka zinot, kur ziedi zied baltāki un ogas briest krāšņākas. Bet manās acīs tie no visiem rožu cilts kokiem ir paši skaistākie. Un tie auga un zēla, līdz ikkatrs meta ēnu kā zaļganas gaismas pielietas istabas griesti, un sārtās ogas rudenī zarus lieca pie zemes un bija krāšņas, un brīnums no visiem brīnumiem. Putni tur mēdza pulcēties. Man patīk putni, pat ja tie saceļ kņadu, un sērmūkšļiem bija pārpārēm, ko viņiem dot. Bet putni vērtās naidigi un alkatīgi, zarus plosija, ogas meta zemē un ij neēda. Tad ar cirvjiem atnāca orki un manus kokus nocirta. Aizgāju turp, saucu viņus ilgajos, garajos vārdos, bet viņi pat neietrīsējās, nedz ko dzirdēja, nedz atbildēja — gulēja beigti un pagalam.

O, Orofarne, Lassemista, Carnimirie!

Ai, sērmūksli, tev balti ziedi matos!

Ai, sērmūksli, kad saule zelta ratos

Pa debesjumu brauc, tu vizi košs

Un dziedi liegu dziesmu slaiks un drošs.

Ai, sērmūksli, ko nāve nocirtuši.

Tev pelēks vērties vaigs, un dziesma apklususi.

0, Orofarne, Lassemista, Carnimirie!

Klausīdamies Bregalada klusajā dziesmā, kas skanēja itin kā daudzās mēlēs pārliktas žēlabas par viņam tik mīļo koku navi, hobiti iesnaudās.

Arī nākamo dienu viņi pavadīja kopā ar Bregaladu, bet nekur tālu no viņa "mājas" neaizklīda. Lielākoties visi klusēdami sēdēja piekalnītes aizvēnī, jo vējš bija pieņēmies dzestrāks, mākoņi nolaidušies lejāk un sablīvējušies, saule tiem teju nemaz netika cauri, bet tālumā entu Spriedes murdoņa aizvien vēl cēlās un krita, te skaļa un spēkpilna, te pieklususi un skumīga, te aizvien steidzīgāka, te lēna un svinīga kā bēru dziesma. Pienāca otrās dienas vakars, un enti joprojām sprieda un sprieda zem vēja dzītajiem mākoņiem un zvaigznēm, kas tikai šad un tad palūkojās lejup.

Atausa trešā diena — pelēka un vējaina. Saulei lecot, entu koris uzvilnīja varenās klaigās un tad atkal noklusa. Pret pusdienlaiku vējš pierima un gaiss sabiezēja gaidās. Hobiti manīja, ka Bregalads nu vērīgi ieklausās, lai gan viņi paši te, tupēdami entu mājas dziļajā iedobē, Spriedes runas dzirdēja vien kā neskaidru murdoņu.

Pienāca pēcpusdiena, un saule, slīdēdama uz vakariem, kur kalni, caur mākoņu plaisām un spraugām izstiepa garus, dzeltenus staru kūļus. Piepeši hobiti atskārta, ka iestājies neparasts klusums — viss mežs bija sastindzis, itin kā vērīgi ieklausīdamies. Nūja, enti bija mitējušies murdēt. Ko tas nozīmēja? Bregalads stāvēja, izslējies taisns un saspringts, un vērās uz ziemeļiem — turp, kur Lāstuleja.

Tad iedārdējās varens, skanīgs sauciens — rahummrāāāl Koki notrīsēja un noliecās pie zemes itin kā spējā viesuļa brāzmā. Atkal bridi valdīja klusums, un tad ierībējās itin kā svinīgas bungas, un pāri dārdoņai un dimdoņai pacēlās skanīga, spēkpilna dziesma.

Nākam! Lai bungas skan — tarrunda runda runda rummm!

Tur nāca enti, un viņu dziesma skanēja aizvien tuvīnāka un skaļāka:

Nākam! Lai taures skan — tarrūna rūna runa rommm!

Paķēris hobitus, Bregalads izsoļoja no mājas.

Necik ilgi, viņi ieraudzīja tuvojamies pulku — enti, visi reizē milzu soļus sperdami, līgodamies virzījās šurp, lejup pa nogāzi. Priekšgalā gaja Kokubārzda, viņam nopakaļ — savi piecdesmit enti, pa pāriem sastājušies, maršēdami vienā solī un plaukstas pret sāniem sizdami. Kad pulks piesoļoja tuvāk, hobiti ieraudzīja entu acis dzalkstijam zaļās ugunis.

— Humm, humm! Lai skan, lai dunn, nu pēdīgi nākam, humm, humm! — nosaucas Kokubārzda, pamanījis Bregaladu ar hobitiem. — Nāciet nu, Spriedei līdzi! Dodamies ceļā. Uz Izengardu!

— Uz Izengardu! — enti cits caur citu piebalsoja.

— Uz Izengardu!

Uz Izengardu! Lai vārti no akmeņiem priekšā un klintis kā mūris,

Lai cietoksnis izturīgs, varens un ledusauksts, stiprs kā tērauda būris.

Mēs iesim un iesim, mēs skaldīsim akmeņus, gāzīsim vārtus ar varu,

Kur stumbri un zari mirst kurtuves speltē, — mēs piesakām cietoksnim karu!

Mēs iesim un iesim, tā stunda ir situsi, mēs nākam, mēs modušies esam;

Uz Izengardu, mēs spriedīsim tiesu!

Mēs nākam, mēs spriedīsim tiesu!

Tā viņi ar dziesmu soļoja uz dienvidiem.

Bregalads, acīm spulgojot, iespruka ierindā līdzās Kokubārzdam. Vecais ents atkal paņēma hobitus pie sevis un uztupināja viņus uz pleciem, kur abi dziedošā pulka priekšgalā sēdēja lepni, ar pukstošu sirdi un augstu paceltu galvu. Viņi gan bija cerējuši, ka pēcgalā kas notiks, tomēr par to, kā enti bija pārgrozījušies, nevarēja vien nobrīnīties. Nupat rādījās, ka piepeši ar joni pārplūdusi kāda ilgi ar aizsprostu'nosprūdīta ūdenskrātuve.

—  Enti tomēr galu galā visu nosprieda tīri aši, vai ne tā? — Pīns sadūšojās ierunāties pēc laba laiciņa, kad dziesma uz brīdi pieklusa un apkārt dimdēja vien soļi un plakšķēja plaukstas.

—  Aši? — Kokubārzda atsaucās. — Humm! Jānudien. Drīzāk, nekā biju domājis. Jā, kur tas laiks, kā neesmu pieredzējis viņus tik dikti niknus. Mums, entiem, netīk sajundīties, un tādi mēs topam vien tad, kad ir skaidrs, ka mūsu kokiem un dzīvībai draud gaužas briesmas. Nekā tāda mūsu mežā nav bijis, kopš Saurons karoja ar Jūras ļaudim. Tas orku nedarbs, tā koku nesamanīgā gāšana — rarumm —, kad ij ne malkas nevajag, — tas mūs iesvēla dusmās, un vel nāburga nodeviba, kad viņam taču mums visādi talkā vajadzētu nākt. Burvjiem vajadzētu būt tiem gudrākajiem — viņi patiesi ir tie gudrākie. Nav neviena lāsta ij ne elfu, ne entu, ne cilvēku mēlē, kas tādam nodevējam būtu gana smags. Nost ar Sarumanu!

—  Jūs tiešām izgāzīsiet Izengardas vārtus? — Merijs apjautājās.

— IIo, hmm, varētu gan, vai zini! Tu varbūt nemaz nezini, cik liels mums spēks. Par troļļiem esi ko dzirdējis? Briesmoti stipri. Bet troļļi ir vien pakaļdarinājums, ko Naidnieks uztapināja Lielajā tumsā, lai izmēdītu entus, tāpat kā uztapināja orkus, lai izmēdītu elfūs. Mēs esam stiprāki par troļļiem. Mēs esam taisiti no zemes miesas. Akmeņus varam sadrupināt tāpat kā koki ar saknēm, taču ātrāk, daudz ātrāk, ja prāts mums sabudināts! Ja netapsim sacirsti un mūs neķers uguns vai burvestība, sagrausim Izengardu pīšļos un putekļos un tos mūrus sadrupināsim sikās šķembās.

— Bet Sarumans taču raudzīs jums stāties ceļā, vai ne?

—  Hmm, nūjā, tā būs. To es turu prātā. Jā, ilgi jau par to domāju. Bet, redzi, enti te pa lielākai tiesai par mani zaļāki — jaunāki par daudziem koka mūžiem. Viņi visi tagad sajundīti un domā tikai vienu — sagraut Izengardu. Taču, necik ilgi, atkal sāks prātot, kas un kā, drusku karstums noies, kad vakarā atdzer- simies. Tad ta būsim pārslāpuši! Bet nu lai tik soļo un dzied! Ceļš priekšā vēl tāls, un būs gana laika visu prātā pārlikt. Nupat viss tikai sākas.

Kokubārzda soļoja tālāk, kādu bridi dziesmu vilkdams pārējiem līdzi. Bet pēc laiciņa viņa balss noklusa līdz murdoņai un tad izdzisa pavisam. Pins manīja viņa mūžvecajā pierē ievelkamies dziļas, červeļainas grumbas. Pēdīgi Kokubārzda pacēla galvu, un Pīns viņa acīs ieraudzīja skumjas — skumjas, taču ne izmisumu. Enta acīs vizēja gaisma, it kā zaļā guns būtu nogrimusi dziļāk viņa domu melnajās akās.

—  Protams, draugi, visnotaļ var būt tā, — viņš gausi ierunājās, — visnotaļ var būt tā, ka dodamies savu galu pieredzēt — vispēdējā entu gājienā. Tomēr, ja būtu palikuši mājās un tupētu kā celmi, noliktais gals mūs piemeklētu tapat — drīzāk vai vēlāk. Tāda doma mums sirdī aug un briest, jau kur tas laiks, un tāpēc tagad ejam un soļojam. To nebūt nenospriedām steigā. Nu, mazākais, entu vispēdējais gājiens būs kadai dziesmai par pamatu. Vai, vai, — viņš nopūtās, — varbūt palīdzēsim citiem ļautiņiem, iekams aiziesim pazušanā. Tikai man gribētos pieredzēt, kā piepildās tās dziesmas par entusievām. Man tik gauži gribētos atkal reiz satikt

Fimbretilu. Bet tā nu ir, draugi, dziesmas tāpat kā koki augļus nes tikai noliktā laikā un tādus, kādi pašiem labpatīk, un gadās, ka ņem un nokalst, kaut laiks vēl nemaz nav pienācis.

Enti soļoja varen ātri. Vispirms notikuši garā, šaurā ieplakā, kas lēzeni laidās lejup uz dienvidiem, viņi sāka kāpt aizvien kalnup augstajā rietumgrēdā. Mežs atkāpās, un, pagājuši garām retumis izkaisītām bērzu birztaliņām, viņi nonāca kailās nogāzēs, kur auga tikai daža gaudena priedite. Saule noslīga aiz melnā kalna kūkuma, kas vidēja priekšā. Savilkās palss mijkrēslis.

Pīns atskatījās. Vai tiešām entu skaits bija audzis? Kur viņi pirmiņ bija soļojuši pāri krēslainajām, kailajām nogāzēm, acu priekšā rādījās itin kā koku birzis. Bet tās kustējās! Vai patiesi Fangorna koki bija atmodušies un mežs cēlies, kalniem pāri karā iedams? Pins izberzēja acis, domādams, ka miegs un tumsa tās varbūt viļ, bet milzīgie, pelēkie stāvi tik un tā neatlaidīgi stūmās uz priekšu. Ausīs iesitās šalkoņa, it kā vējš pūstu dižmeža zaros. Enti tuvojās grēdas korei, un dziedāšana bija mitējusies. Satumsa nakts, un valdīja klusums — nebija dzirdams it nekas, vien zeme tikko jaušami trīsēja zem entu soļiem, un čabēja vai klusītiņām čukstēja lapu jūra. Pēdīgi viņi stāvēja pašā virsotnē un vērās lejup, tumsas pielietajā bedrē — dziļajā Miglas kalnu pēdējās grēdas aizā, Nankurunīrā, Sarumana ielejā.

— Nakts nākusi pār Izengardu, — Kokubārzda noteica.

Piektā nodala

Baltais jātnieks

Esmu pārsalis līdz kaulam, — Gimlins, rokas vicinādams un kājas pret zemi sizdams, norūca. Beidzot bija ataususi diena. Mazā gaismiņā savlkšuši kādas nebūt brokastis, viņi tagad, dienas gaismai pieņemoties spēkā, atkal grasījās pārmeklēt apkaimi, lai uzietu hobitu pēdas.

—  Un nepiemirstiet večuku! — Gimlins atgādināja. — Man uzreiz būtu priecīgāks prāts, ja jūs parādītu kādu zābaka nospiedumu.

— Kāpēc tad tas tevi tā ielīksmotu? — Legolass ieprasījās.

—  Tāpēc, ka večuks ar kājām, kas atstāj pēdas, varētu būt tikai tas, pēc kā izskatās, — rūķis atbildēja.

— Var jau būt, — elfs noteica, — taču te pat smags zābaks varētu iet pāri, ne pedu neatstājis: zāle garā un stingra.

— Kas gan Pēddzinim par to? — Gimlins nepiekāpās. — Ara- gornam būs gana ar puspieliektu smildziņu. Tikai es ij neceru, ka viņš te ko uzies. Tas, ko mēs vakarnakt redzējām, bija Sarumana pesteļrēgs. Par to esmu gatavs galvu likt ķīlā pat tādā rīta gaismā. Kazi, viņš arī tagad uz mums no Fangorna lūr.

— Tā no tiesas varētu būt, — Aragorns piekrita, — tikai īsti drošs neesmu. Prātoju par tiem zirgiem. Tu, Gimlin, nakti teici, ka viņus kāds aizbiedējis. Bet man tā vis nelikās. Vai tu, Legolas, ko tādu dzirdēji? Vai zirdziņi izklausījās pēc pārbiedētiem lopiņiem?

— Nē, — Legolass atzina. — Dzirdēju viņus it skaidri. Nebijis tumsas un nebūtu mēs paši tā pārbijušies, es nospriestu, ka viņi satrakojušies tīri no piepeša prieka. Runa viņiem bija kā zirgiem, kuri sastapuši sensenis neredzētu mīļu draugu.

—  Arī man tā likās, — Aragorns noteica, — bet, ja viņi neatgriezīsies, kā to tulkot, nezinu. Aiziet! Diena aust ātri. Vispirms apskatīsimies, spriedīsim pēcāk! Sākt der šepat, kur paši nakšņojam, visu rūpīgi pārmeklēsim visapkārt un tad augšā pa nogāzi uz meža pusi. Darbs mums tagad viens — atrast hobitus, lai ko prātojam par nakts viesi. Ja viņiem laimējies kā nebūt izglābties, būs metušies slēpties mežā, citādi būtu pamanīti. Ja no šejienes līdz mežmalai neko neuziesim, vēlreiz pārmeklēsim kaujas lauku un pelnus. Taču tur cerības mazas — Rohānas jātnieki savu darbu padarījuši pat pārāk labi.

Krietni ilgi visi tris tupus rāpus pārmeklēja zemi. Virs galvas viņiem sērīgs slējās koks, nokaltušās lapas slābani nokāris un čabēdams dzeldigajā austreni. Aragorns palēnām virzījās tālāk. Nonācis līdz upes krastam, kur kūpēja sardzes ugunskura pelni, viņš, zemi pārmeklēdams, devās atkal atpakaļ, uz. pakalnu, kur tika izcīnīta kauja. Piepeši viņš pieliecās tik zemu, ka seja teju pazuda zālē. Tad uzsauca pārējiem. Rūķis un elfs skriešus metās viņam klāt.

— Re, kur beidzot ko dabūjam zināt! — Aragorns pavēstīja un, lai tie abi redz, pacēla gaisā saplosītu lapu — lielu, bāli zeltainu, nu pusvitušu un vietumis sabrūnējušu. — Tā ir Loriēnas mellorna lapa, paskat, dažas drupačiņas pielipušas, un zālē vēl kripatiņas. Un verieties — drusku tālāk mētājas arī sagrieztas auklas gabali!

— Un, palūk, duncis, ar ko tās pārgrieztas! — Gimlins iesaucās. Pieliecies viņš no zāles cera izcēla īsu, zobainu asmeni, ko tur bija iebradājis kāds smags zābaks. Turpat līdzās gulēja nolūzušais spals. — Orku manta, — rūķis noteica, atradumu paķerdams un ar riebumu aplūkodams darinājumu, — spals bija izgrebts ka atbaidoša galva ar ieslīpām acīm un ņirdzošu rīkli.

—  Tik dīvainas mīklas mums vēl nav bijis! — Legolass izsaucās. — Sasiets gūsteknis aizlaižas ne vien no orkiem, bet arī no jātniekiem, kas visapkārt čum un mudž. Tad viņš apstājas, aizvien vēl, kur labi pamanāms, un pārgriež auklas ar orku dunci. Bet kā un kālab? Jo kā viņš mucis, ja reiz kājas sasietas? Un kā auklas ar dunci pārgriezis — ar sasietām rokām? Un, ja sasiets nemaz nav bijis, kālab saites pušu griezis? Tad, par paša izmaņu priecādamies, viņš nosēdies un klusibā ieturējies, ceļamaizi iebaudīdams! Ar to, mazākais, pietiek, lai būtu skaidrs, ka tas bijis hobits — ij ne mellorna lapu te nevajag. Pēc tam, man rādās, viņš savicinājis rokas kā spārnus un dziedādams aizlaidies kokos. Kas tur viņu ko neatrast — mums pašiem vien spārni lietā liekami!

—  Burvestības — skaidra lieta, — Gimlins sacīja. — Kas tam večukam te bija darāms? Ko tu, Aragorn, teiksi par Legolasa skaidrojumu? Vai tev ir kāds labāks?

—  Varbūt būtu gan, — Aragorns pasmaidīdams atteica. — Tepat blakus, rau, citas zīmes, ko neesat vērā ņēmuši. Piekritu, ka gūsteknis bijis hobits un nebūtu varējis še nonākt, ja pirmāk nebūtu kājas vai rokas svabadas dabūjis. Manuprāt, drīzāk rokas, jo mikla tā top vieglāka, un ari tālab, ka zīmes, kā tās esmu nolasījis, rāda, ka šurp viņu kāds orks atstiepis nēšus. Te, pāris soļu atstatu, lijušas asinis — orka asinis. Visapkārt dziļi pakavu nospiedumi un zīmes, ka smaga nešļava projām vilkšus vilkta. Orku nomaitājuši jātnieki un pēcāk viņa līķi aizvilkuši uz sārtu. Bet hobits palicis nemanīts — nav bijis "labi pamanams", jo lauka bija nakts un viņam mugurā elfu apmetnis. Viņš bijis nokausēts un izsalcis, tā ka nav nekāds brīnums, ka, pārgriezis valgus ar kritušā ienaidnieka dunci, atvilcis elpu un maķenīt iestiprinājies, iekams lavījies kur projām. Taču labi, ka nu zinām — viņam kabatā atlicis drusku lembu, pat ja projām viņš aizskrējis teju tukšā, bez mantām, bez nekā, un visumā tas varbūt izskatās pēc hobitiem. Saku viņš, bet ceru un noprotu, ka te bijuši abi — gan Merijs, gan Pīns. Tomēr te nav nekā, kas par to droši liecinātu.

—   Un kā, tavuprāt, mūsu draugi rokas atsvabinājuši? — Gimlins apvaicājās.

—   Nezinu, kā, — Aragorns atbildēja. — Tāpat man nav ne jausmas, kālab orks viņus aizstiepis projām. Ne jau tālab, lai viņus glābtu, — par to varam būt droši. Nē, nē, drīzāk, man šķiet, es sāku saprast to, kas manus prātus mulsina jau no sākta gala: kālab orki pēc Boromira nāves apmierinājās ar to, ka sagrāba gūstā Meriju un Pinu? Mūs, pārējos, viņi rokā nemeklēja, musu nometnei virsū nebruka, tikai, cik jaudas, spērās projām uz Izengardu. Vai viņi nosprieda, ka sagrābuši Gredzena glabātāju un viņa uzticamo biedru? Manuprāt, nē. Diez vai orku pavēlnieki būtu iedrošinājušies dot tik skaidru rīkojumu, pat ja paši tik daudz būtu zinājuši. Par Gredzenu viņi neko lik klaji nebūtu izpauduši, jo orki nav nekādi uzticamie kalpi. Bet, manuprāt, orkiem bijis rīkojums savaņgot hobitus — dzīvus, lai ko tas maksātu. Viņi raudzīja aizšmaukt ar vērtīgajiem gūstekņiem vēl pirms kaujas. Varbūt nodevība, kas pie viņējiem tik ierasta, — iespējams, kādi prāvāki un drošāki orki sadomāja vieni paši aizmukt ar visu balvu, pašlabumu meklēdami. Nu re, tāds ir mans stāsts. Arī citi varētu būt sadomājami. Bet, lai kā, uz šo mēs varam paļauties — vismaz viens no mūsu draugiem ir izglābies. Tagad mums viņš jāuzmeklē un jāsniedz palīdzīga roka, iekams dodamies uz Rohānu. No Fangorna mēs bīties nedrīkstam, jo šajā nelagajā vietā viņš ietriecies, cita ceļa nezinādams.

— Nezinu gan, kas manī vieš stiprākas bailes — Fangorns vai doma, ka caur Rohānu tik garš ceļš kājām mērojams, — Gimlins noburkšķēja.

— Tad ejam uz mežu, — Aragorns noteica.

Necik ilgi, Aragorns atrada svaigas zīmes. Netālu no Entavas krasta viņš uzgāja pēdas, itin kā hobita iemītas, taču par daudz vieglas. Tad atklājās vēl citas — zem liela koka pašā mežmalā. Zeme tur bija kaila un izkaltusi, tā ka neko daudz nepavēstīja.

— Te kādu brītiņu stāvējis vismaz viens hobits, atpakaļ raudzīdamies, un tad griezies mežā, — Aragorns secināja.

—Tātad arī mums jāsperas iekšā, — Gimlins noteica. — Tikai man tas Fangorns no skata netīk, un mums tika pieteikts tur nerādīties. Kaut tā pēdu dzišana būtu mūs aizvedinājusi kur citur!

—  Man mežs nerādās ļaunigs, lai kas teiksmās vēstīts, — Legolass iebilda. Nostājies zem mežmalas kokiem, viņš paliecās uz priekšu kā ieklausīdāmies un ar platām acīm vērās puskrēslā.

—  Nē, ļaunīgs tas nav — ja te vispār ir kas ļaunīgs, tas ir tālu projām. Samanu vien vārās atbalsis no nelāgām vietām, kur kokiem serdes melnas. Tuvumā ļaunuma nav, tikai vērība un dusmas.

— Jā, bet uz mani tam nav ko dusmoties, — Gimlins sacija.

— Es tam neko neesmu nodarījis.

— Tik un tā, — Legolass atteica. — Tam kāds nodarījis gauži. Biezoknī kaut kas notiek vai nupat briest. Vai manāt saspringumu? Elpu ņem ciet.

— Samanu, ka gaiss tāds spiedīgs, — rūķis apstiprināja. — Te skrajāks nekā Drūmmežā, toties viss tads piepelējis un apskrandis.

— Šis mežs ir vecs, gaužām vecs, — elfs noteica. — Tik vecs, ka es teju atkal jūtos pavisam zaļknābis, un tā, ar jums, bērniņi.

kopa klejodams, vēl neesmu juties ne reizi. Mežs vecs un atmiņu pilns. Te es varētu justies laimigs, būtu ieradies miera laikos.

— Kā tad, — Gimlins nosmīkņāja. — Tu tak esi no meža elfiem, kaut gan elfi, lai kadi, visi ērmoti. Tomēr tencinu — nomierināji. Ej, un es bridīšu pakaļ. Bet loku gan turi pa ķērienam, un es pieraudzīšu, lai cirvis aši izraujams. Ne jau tamdēļ, lai kokus gāztu, — viņš steigšus piebilda, pašķielēdams augšup uz kokiem, zem kuriem viņi stāvēja. — Tikai negribu pieredzēt, ka tas večuks nokrīt no zila gaisa un man pie rokas nav it nekā, ko viņam priekšā likt, tas ari viss. Aiziet!

Tā nu trijotne ienira Fangorna mežā. Pēdu meklēšanu Legolass un Gimlins atstāja Aragorna ziņā. Nekā daudz tur gan nebija ko redzēt. Meža zemsedze bija sausa un klāta ar satrūdējušu lapu kārtu, bet, lēsdams, ka bēgļi būs turējušies ūdens tuvumā, Aragorns ik pa laikam apraudzīja upītes krastu. Tā viņš uzgāja vietu, kur Merijs un Pins bija slāpes remdējuši un kājas plunčājuši. Tur visi skaidri redzēja, ka krastu nopēdojuši divi hobiti — vienas pēdas bija par otrām mazākas.

— Labas ziņas, — Aragorns sacīja. — Tomēr nospiedumi jau dienas divas veci. Un rādās, ka tālāk hobiti griezušies no upites projām.

—  Ko tagad? — Gimlins noprasīja. — Nevaram taču dzīties viņiem pakaļ cauri visam Fangorna biezoknim. Krājumi arī pie beigām. Ja neuziesim viņus gana drīz, palīgi nebūsim nekādi — atliks vien notupties blakus un draudzības vārdā visiem kopā zobus kārt vadzī.

— Ja patiesi neko citu nespēsim, tā arī darīsim, — Aragorns atteica. — Ejam tālāk.

Pēc krietna laika viņi nonāca pie Kokubārzdas kalna stāvās kraujas un pavērās uz klints sienu, kur nelīdzenie pakāpieni veda augšup, uz izcilno laukumiņu. Caur skrejošajiem mākoņiem lauzās saules stari, un mežs vairs neizskatījās tik pelēks un drūms.

— Uzkāpsim augšā un aplaidīsim skatu visapkārt! — Legolass ierosināja. — Man aizvien vēl trūkst elpas. Gribētos maķenīt izbaudīt brīvāka vēja garšu.

Visi trīs rāpās augšā. Aragorns kāpa pēdējais un palēnām — viņš vērīgi pārmeklēja pakāpienus un radzes.

—  Esmu gandrīz drošs, ka hobiti bijuši še, augšā, — viņš pavēstīja. — Bet te ir vēl citas pēdas, gaužām dīvainas, ko nolasīt neprotu. Varbūt te, no radzes, saredzēsim kaut ko, kas mums ļautu noprast, kurp viņi devušies tālāk?

Izslējies viņš pavērās visapkārt, taču neredzēja it neko, kas varētu kā nebūt līdzēt. No laukumiņa skats pavērās uz dienvidiem un austrumiem, bet skaidri pārlūkojama bija vien dienvidu puse. Tur vidēja tikai koku galotnes, kas rindojās aizvien lejāk, projām uz līdzenumu, no kura viņi bija šurp nākuši.

—  Esam apmetuši pamatīgu likumu, — Legolass bilda. — Te mēs visi kopā būtu sveiki un veseli atnākuši, ja no Dižupes būtu griezušies projām otrajā vai trešajā dienā un briduši taisni uz vakariem. Maz kurš var paredzēt, kurp ceļš tevi aizvedinās, kamēr neesi vēl galā ticis.

—  Bet uz Fangornu nākt mēs nemaz negribējām, — Gimlins aizrādīja.

— Tomēr te nu mēs esam — un taisni tiklā iekšā, — Legolass atteica. — Skatieties!

— Kur jāskatās? — Gimlins nesaprata.

— Tur, kokos.

— Kur? Man nav elfa acu.

—Kuš! Runā klusāk! Skaties! - Legolass norādīja. — Tur, mežā, no kurienes šurp nācām. Tas ir viņš. Neredzat? Starp kokiem.

—  Redzu, tagad redzu! — Gimlins noelsās. — Skaties, Ara- gorn! Vai es tevi nebrīdināju? Tas večuks. Satinies pelēkās skrandās — tamdēļ jau acumirkli nevarēju ieraudzīt.

Aragorns pavērās un samanīja tur gausi kustamies sadugušu stāvu. Nebija nemaz tik tālu. Izskatījās pēc veca ubaga, kurš gurdi velk kājas, uz ceļmalā atrastas kūjas balstīdamies. Galvu viņš bija zemu noliecis un šurp neraudzljās. Cituviet viņi večuku būtu laipni sveicinājuši, bet tagad stāvēja klusuciezdami, un visiem trim pakrūtē iesvēlās dīvaina priekšnojauta — tuvojās kaut kas apslēpta spēka vai draudu pilns.

Gimlins kādu bridi platām acim skatījās, kā stāvs soli pa solim virzījās aizvien tuvāk. Tad piepeši, nespēdams vairs novaldīties, viņš sparīgi izgrūda: — Loku, Legolas! Uzvelc stiegru! Tas ir Sarumans. Neļauj šim ne vārdiņa bilst, ne apkraut mūs ar kādām burvestībām! Šauj pirmais!

Legolass, paņēmis loku, lēnām uzvilka stiegru, it kā cīnīdamies pretim kādai svešai balsij. Tad viņš negribīgi satvēra šautru, bet lokā to neiestiprināja. Aragorns stāvēja klusēdams, modrs un vērīgs.

— Ko gaidi? Kas tev lēcies? — Gimlins čukstus nošņāca.

—  Legolasam taisnība, — Aragorns klusu noteica. — Mēs nedrīkstam nogalēt vecu vīru tā — no zila gaisa un viņu neuzklausījuši —, lai kādu baiļu un šaubu mākti. Turiet acis vaļā un nogaidiet!

Tobrīd sirmgalvis pielika soli un, brīnums, cik drīz nonāca pie klints sienas pakājes. Tad večuks piepeši pavērās augšup, kur viņi stāvēja kā sasaluši, lejup raudzīdamies. Valdīja pilnīgs klusums.

Večuka seja nebija saskatāma — galvā viņam bija kapuce, bet tai pāri — cepure ar platām malām, tā ka vaigs viņam slēpās ēnā, no kuras laukā vīdēja vien pats degungals un sirmā bārda. Tomēr Aragornam likās, ka uz mirkli viņš ieraudzīja no kuplo uzacu pustumsas paspīdam vērīgas un spožas acis.

Pēdīgi vecais vīrs ierunājās. — Labi gan tiekamies, mīļie draugi, — viņš klusu bilda. — Man ar jums ir runāšana. Kāpsit lejā vai man rāpties pie jums? — Atbildi nenogaidījis, viņš sāka traus- ties augšup.

— Nu taču! — Gimlins iekliedzās. — Apturi viņu, Legolas!

— Vai neteicu, ka man ar jums ir runāšana? — večuks atkārtoja. — Lieciet loku nost, elfa kungs!

Loks un šautra izkrita Legolasam no rokām, un tās ļengani nokārās elfam gar sāniem.

— Un jūs, rūķa kungs, lūdzams, cirvja kātam ij ne klāt neska- rieties, iekams neesmu augšā uzrāpies! Neko tādu jums man priekša likt nebūs vajadzības.

Gimlins iztrūcinājās, bet tad sastinga kā akmens un vien vērās, vai visas acis izskatīdams, kamēr večuks lēca augšup pa nelīdzenajiem pakāpieniem tik ņipri kā kalnu kaza. No gurduma vairs nebija ne miņas. Kad viņš spēra soli uz līdzenā laukumiņa, vienu isu acumirkli — tik isu, ka tas tiklab varēja būt arī šķitums, — uzšķīlās balta ziba, it kā pelēkās skrandas uz bridi būtu pašķīrušās, atklādamas ģērbu, kas zem tām slēpās. Gimlins spēji ievilka elpu, un elsiens klusumā izskanēja kā apdullinoša šņākoņa.

—  Tad nu velreiz — labi gan tiekamies! — večuks sacīja, panākdamies tuvāk. Kad viņus šķira vien paris pēdas, sirmgalvis apstājās, atbalstījās uz kūjas, pielieca galvu un vērās uz viņiem no kapuces apakšas. — Un kas diez jums būtu darāms šai apvidū? Elfs, cilvēks un rūķis — visi kā elfi satērpušies. Skaidrs, ka te būs pie vainas stāsts, ko der dzirdēt. Kas tāds te tik bieži vis nav pieredzēts.

—Tu runā kā Fangorna pazinējs, — Aragorns atsaucās. — Tā ir?

— Kāds nu pazinējs, — večuks atteica. — Tur ko pētīt sazin cik mūžus. Bet reizumis te iegriežos gan.

—  Vai mēs nevarētu dabūt zināt, kā tevi sauc, un tad paklausīties, kas tev mums sakāms? — Aragorns iejautājās. — Rīts iet uz galu, un mums ir darbs, kurš nevar gaidit.

— Ko gribēju sacit, jau pateicu — kas jums še darāms un ko par sevi varat pavēstīt? Bet mans vārds? — Viņa balss aiztrūka ilgos, klusos smieklos. Aragornam, to dzirdot, pārskrēja drebuļi — savādi, salti šermuļi, tomēr tādi, ko raisa nevis bailes vai šausmas, bet drizāk piepeša un dzeldīga spirgta gaisa vēsma vai salta lietus šļakata, kas uzrauj gulētāju no murgainiem sapņiem.

—   Mans vārds! — večuks atkārtoja. — Vai tad nebūsit jau uzminējuši? Manuprāt, to jums jau nācies dzirdēt. Kā tad, būsit jau dzirdējuši. Bet pag — kā tad ar to, kas stāstāms jums?

Tie visi trīs stāvēja klusēdami un nebilda ne vārda.

—  Viens otrs varētu sākt perināt aizdomas, vai par jūsu darbiem kādam maz stāstāms, — večuks turpināja. — Par laimi, man šis tas par tiem zināms. Jūs, es lēšu, dzenat pēdas diviem hobitu jaunuļiem. Jā gan, hobitiem. Nav ko acis bolīt, it kā jūs tik jokainu vārdu dzirdētu pirmoreiz mūžā. Jums tas ir nācis ausīs, un man tāpat. Tad tā — aizvakar viņi te bija uzkāpuši un sastapās ar kādu, ko satikt še nedomāja. Tagad jums sirds mierīgāka? Un nu jums kārojas zināt, kurp viņi aizvesti? Tā, tā, varbūt par to es varētu šo to pavēstīt. Bet ko stāvam? Darbs jums, rau, nemaz vairs nav tik steidzams, kā pirmiņ rādījās. Apsēdīsimies, lai omulīgāk.

Pagriezies sirmgalvis aizsoļoja līdz sakritušu akmeņu un šķembu kaudzei turpat pie klints sienas. Acumirkli, it ka kāda burvestība būtu pušu lauzta, ari pārējie atslāba un sakustējās. Gimlina pirksti tūliņ apķēra cirvja kātu. Aragorns izrāva zobenu. Legolass satvēra loku.

Večuks to nelikās manām, tikai pieliecās un nosēdās uz pazema, plakana akmens. Tad pelēkais apmetnis pašķirās, un visi tris skaidri redzēja, ka zem tā viņš no galvas lidz kājām ģērbies baltās drānās.

—  Sarumans! — Gimlins iesaucās un lēca uz priekšu ar cirvi rokā. — Runā! Stāsti, kur esi nobēdzinājis mūsu draugus! Ko esi viņiem nodarījis? Runā vai cepurē dabūsi tadu grambu, kādu pat burvim nebūs viegli gludu izpletēt!

Vecais virs viņu apsteidza. Pietrūcies kājās, viņš uzlēca uz prāva klintsbluķa. Tur nu viņš stāvēja, piepeši izaudzis augumā, pārmākdams viņus visus. Kapuci un pelēkās skrandas viņš aizsvieda sāņus. Ģērbs mirdzēja žilbinoši balts. Večuks pacēla kūju, un cirvis skanēdams izkrita Gimlinam no rokas. Zobens, ko Aragorns stingi turēja kā sasalis, piepeši iezibsnijās gaišās ugunis. Legolass izgrūda spēju kliedzienu un izšāva bultu augstu gaisā — tā pagaisa liesmu mākoni.

— Mitrandir! — viņš izsaucās. — Mitrandir!

—  Labi gan tiekamies — saku tev vēlreiz, Legolas! — večuks sacija.

Visi tris ieplestām acīm vērās-uz sirmgalvi. Mati viņam mirdzēja balti kā sniegs saules staros, un balts vizēja ģērbs, un acis zem kuplajām uzacīm raudzījās spožas un caururbjošas kā saules stari, un spēks bija viņam rokā. Nezinādami — brīnīties, priecāties vai bīties, viņi stāvēja, nespēdami vārdus rast.

Pēdīgi Aragorns sakustējās. — Gendalf! — viņš iesaucās. — Ij necerēju, bet nu tu esi atgriezies, kad esam nelaimē! Vai zvīņas manām acīm bija priekšā? Gendalf! — Gimlins nebilda ne vārda, tikai noslīga ceļos, acis aizklādams.

— Gendalfs, — sirmgalvis atkārtoja, it kā atmiņā viņam būtu atausis sensenis aizmirsts vārds. — Jā, tāds bija vārds. Es biju Gendalfs.

Nokāpis no klintsbluķa, viņš pacēla pelēko apmetni un apņēma to ap pleciem — likās, ka uz bridi bija paspīdējusi saule, kas nu atkal ietinās mākoņos. — Jā, varat mani aizvien vēl dēvēt par Gendalfu, — viņš noteica balsī, kas atkal bija viņu vecā drauga un ceļabiedra balss. — Celies nu, mans krietnais Gimlin! Tavas vainas še nav, un man nekas ļauns nav lēcies. Īstenībā, draugi, nevienam no jums nav ieroča, kurš varētu man ko nodarīt. Esiet nu līksmi! Mēs atkal tiekamies. Bridi, kad paisumu nomaina bēgums. Nāk varena vētra, bet laiks ir grozījies.

Viņš uzlika roku Gimlinam uz galvas, un rūķis pacēla skatu un iesmējās. — Gendalf! — viņš teica. — Bet tu esi viscaur baltā!

— Jā, tagad esmu balts, — Gendalfs atbildēja. — Patiesi teju varētu teikt, ka esmu Sarumans — tāds, kādam viņam vajadzēja būt. Bet pag — pastāstiet man par sevi! Esmu izgājis caur uguni un ūdens dzelmi, kopš šķīrāmies. Esmu aizmirsis lielu tiesu no tā, ko domājos zinām, un no jauna iemācījies lielu tiesu no tā, ko biju aizmirsis. Saredzu daudz ko no tā, kas tālu projām, bet daudz ko no tā, kas tepat degungalā, saredzēt nespēju. Izstāstiet man par sevi!

— Ko tu gribi zināt? — Aragorns apvaicājās. — Par visu, kas noticis, kopš uz tilta šķīrāmies, stāstīt nāksies ilgi. Varbūt pirmak pastāstīsi, ko zini par abiem hobitiem? Atradi viņus? Vai viņi ir drošībā?

— Nē, atrast neatradu, — Gendalfs atzinās. — Pār Emonmuilu ielejām gūlās tumsa, un par to, ka viņi gūstā krituši, es nezināju, pirms ērglis man to nepavēstīja.

—  Ērglis! — Legolass izsaucās. — Es redzēju ērgli augstu un tālu padebešos — pēdējoreiz pirms trim dienām virs Emonmuīliem.

— Jā, — Gendalfs atteica, — Tas bija Gvaihirs Vējkāvis, kas izpestīja mani no Ortankas. Aizsūtīju viņu pa priekšu, lai nopēta Dižupes apkaimi un ievāc ziņas. Redze viņam smalka, bet to, kas kalnu alās un meža biezokņos, viņš ne vienmēr spēj samanīt. Šo to viņš redzēja, šo to — es pats. Gredzenam es tagad nekā nevaru līdzēt, kā nevar līdzēt neviens no tiem, kas devās ceļā no Ri- vendellas. Naidniekam tas teju teju tapa saredzams, tomēr izspruka. Es tur drusku pieliku roku, jo sēdēju augstu, redzēju tālu, spēkojos ar Tumsas torni, un ēna pārskrēja. Tad biju bez spēka, pavisam bez spēka un ilgi klejoju melnās domās.

—  Tad tu zini par Frodo? — Gimlins attapās. — Kā viņam sokas?

—  To nezinu teikt. Viņš izglābās no lielām briesmām, bet vēl jo lielākas tikai priekšā. Izlēma uz savu roku iet uz Mordoru un devās ceļā — tas ir viss, ko varu pasacīt.

— Ne jau viens pats, — Legolass iebilda. — Mēs nospriedām, ka Sems devies viņam līdzi.

— Ak tā! — Gendalfs izsaucās, acis viņam iemirdzējās, un sejā atplauka smaids. — Tiešām? Tas nu man ir kas jauns, lai gan brinlties vis neiešu. Labi! Gaužām labi! Uzreiz sirds vieglāka. Tagad jums nāksies man pastāstīt ko vairāk. Sēstieties blakus un klājiet vaļā, kā ceļā gājis!

Visi trīs nosēdās burvim pie kājām, un Aragorns ņēmās stāstīt. Gendalfs ilgi klausījās klusēdams un neko nevaicāja. Viņš sēdēja acīm ciet, rokas klēpī salicis. Pēdīgi, kad Aragorns bija izstāstījis par Boromira bojāeju un viņa pēdējo gaitu lejup pa Dižupi, vecais vīrs nopūtās.

—   Tu neizpaudi visu, ko zini vai noproti, Aragorn, mans draugs, — viņš klusu ieminējās. — Nabaga Boromirs! Neredzēju, kas viņu piemeklējis. Tādam vīram — karotājam un cilvēku valdniekam — pārbaudījums bija pārmēru smags. Galadriēla man teica, ka viņam draud briesmas. Bet galu galā viņš izglābās. Man prieks. Hobitu jaunuļi mums līdzi nedevās velti — kaut vai Boromira dēļ vien. Taču viņiem vēl šis tas darāms. Hobiti tika aizvedinati līdz Fangornam, un viņu ierašanās še bija kā sīks akmentiņš, kurš, lejup noripodams, kalnos aizsāk varenu no- brukumu. Jau tagad, kamēr te runājamies, samanu dārdoņu ceļamies. Kad aizsprosts sagrūs, Sarumans labāk gan lai laukā ij ne degunu nebāž!

—  Vienā ziņā, mīļais draugs, tu it nemaz neesi mainījies, — Aragorns piezīmēja. — Aizvien vēl runā miklās.

—   Ko? Mīklās? — Gendalfs izbrīnījās. — Nē taču! Tikai skaļi domāju. Vecs ieradums: no visiem, kuri klāt, runā ar to gudrāko, jo jaunajiem viss ilgi skaidrojams — spēka pietrūks. — Burvis iesmējās, bet nu viņa smiekli bija silti un vēlīgi kā piesaulīte.

— Es vairs neesmu nekāds jauneklis pat pēc senļaužu mēra, — Aragorns iebilda. — Vai tu man to, kas tev prātā, neizpaudīsi skaidrāk?

—   Ko lai saku? — Gendalfs brīdi aizdomājās. — Lūk, kā es visu šobrīd saredzu — īsumā, ja gabaliņu no tā, kas man prātā, gribi nolasīt, cik skaidri vien iespējams. Naidniekam, protams, jau sen zināms, ka Gredzens atradies un nonācis pie hobita. Tagad viņš zina, cik lielā pulkā izgājām no Rivendellas un kas mēs tādi. Bet viņš vēl īsti nesaprot, kas mums padomā. Iedomājas, ka mēs visi dodamies uz Minastirītu, jo tieši tā viņš rīkotos, ja būtu mūsu ādā. Un Naidnieka gudrība saka — tas varētu smagi iedragāt viņa varu. īstenībā nu viņš iesvēlies krietnās bailēs, jo nezina, kurš varenais varētu piepeši celties, Gredzenu savaldījis, un sākt karu, gribēdams viņu gāzt un pats ieperināties viņa vietā. Doma, ka mēs gribētu viņu gāzt un vietā nevienu neiesēdināt, viņam pat prātā nenāk. Tas, ka mēs varētu raudzīt iznīcināt pašu Gredzenu, viņam pagaidām nav rādījies ij ne ļaunākajos murgos. Un tur, jūs, protams, atzīsit, slēpjas cerība uz. laimīgu izdošanos. Jo, par karu domādams, viņš sācis karu, spriezdams, ka nav ko laiku šķiest, tāpēc ka tam, kurš dod pirmo triecienu un pierauga, lai uzbrukums ir gana spēcīgs, pošanās nākamajam varētu tikt aiztaupīta. Tā nu viņš iekustinājis spēkus, ko jau sen pulcējis, — drīzāk, nekā domāts. Gudrais nejēga. Jo, būtu viņš visus spēkus veltījis tam, lai apsargatu Mordoru, lai tur it neviens nevarētu iekļūt, un visu viltību tērējis tam, lai sadzītu pēdas Gredzenam, cerību stariņš pagaistu bez pēdām — Naidnieka rokās itin drīz kristu ij Gredzens, ij tā glabātājs. Bet nu viņa skats klīst pāri robežām, nevis pašam zem deguna, un pa lielākai daļai viņš raugās uz Minastirītu. Pavisam drīz viņa spēks gāzīsies tur pāri kā negaiss. Jo viņš jau zina, ka tie, kas sūtīti Pulkam uzglūnēt, atkal cietuši neveiksmi. Gredzenu viņi nav uzgājuši. Tāpat viņi nav aizstiepuši nevienu hobilu par ķīlnieku. Būtu viņiem izdevies kaut tik daudz, tāds trieciens mums būtu pagalam smags un varbūt liktenīgs. Bet nedomāsim tumšas domas, iztēlodamies, kādiem pārbaudījumiem hobitu lēnprātīgā uzticība tiktu pakļauta Tumsas tornī. Jo Naidnieks ir cietis neveiksmi — pagaidām. Pateicoties Sarumanam.

— Tad Sarumans nav nekāds nodevējs? — Gimlins izsaucās.

— Kā nu ne, — Gendalfs atteica. — Divkāršs. Un vai tas nav savādi? No visa, ko mums pēdējā laikā nācies pārciest, Izengardas nodevība, šķiet, bijusi pati sāpīgākā nelaime. Pat kā valdnieks un karavadonis Sarumans ir tapis gaužām spēcīgs. Viņš apdraud rohāņus un liedz viņiem doties palīgos Minastiritai brīdī, kad tai no austrumiem tuvojas galvenais uzbrukums. Tomēr nodevīgs ierocis vienādiņ tiecas iecirsties rokā, kas to sagrābusi. Arī Sarumans bija iecerējis sagrābt Gredzenu pats vai, mazākais, notvert lamatās kādus hobitus, lai istenotu savus ļaunos nodomus. Tā nu ienaidnieki par abiem pamanījās Meriju un Pinu vien bnnum ātri un neparasti īsā laikā nogādāt Fangornā, kur viņi nekā citādi nemūžam nebūtu nokļuvuši!

— Tāpat viņi abi tagad nokaujas ar jaunām šaubām, kas jauc visus nodomus, — burvis turpināja. — Pateicoties Rohānas jātniekiem, ziņas par kaujas iznākumu līdz Mordorai tā ari neaiz- ceļos, bet Tumsas pavēlnieks zina, ka Emonmuilos sagūstīti divi hobiti un aizstiepti uz Izengardas pusi pret viņa kalpu gribu. Tagad viņam jābīstas ne vien no Minastirītas, bet ari no Izengardas. Ja Minastirita kritis, Sarumanam labi neklāsies.

— Žēl gan, ka pa vidu viņiem tie, kas mums draugi, — Gimlins noteica. — Būtu Izengarda Mordorai nāburgos, abas varētu plēsties, kamēr mēs nogaidīdami no malas skatitos.

— Tas, kurš gūtu virsroku, galā būtu vēl jo stiprāks un ne ar kādām šaubām vairs nenokautos, — Gendalfs iebilda. — Bet Izengarda Mordoru pievārēt nespēj, ja vien Sarumans pirmak netiek pie Gredzena. To viņš tagad vairs nevar. Un vēl nenojauš, cik lielās briesmās iekūlies. Viņš daudz ko vēl nezina. Neciešami alkdams drīzāk tikt pie laupījuma, viņš nespēja mājās nosēdēt un devās ceļā, lai savus ziņnešus sastaptu un izspiegotu. Bet šoreiz ieradās pārvēlu, un kauja bija galā, un viņš vēl nebija še atkūlies, kad nekas vairs nebija līdzams. Ilgi viņš te neuzkavējās. Kad ieskatos viņa domās, redzu tur šaubas. Mežs viņam svešs. Viņš spriež, ka jātnieki nogalējuši un sadedzinājuši visus, kas cīnījās kaujas laukā, taču nezina, vai orkiem līdzi bijuši kādi gūstekņi. Un viņš nezina, ka viņa kalpiem bijis ķīviņš ar Mordoras orkiem, un tāpat viņam nav ne jausmas par Spārnoto Sūtni.

— Par Spārnoto Sūtni! — Legolass izsaucās. — Es viņu sašāvu pie Sarnas krācēm, kad raidīju šautru no Galadriēlas loka, un notriecu. lesvēla bailēs mūs visus. Kas tas atkal par šausmoni?

—   Tāds, ko ar šautrām nenomaitāsi, — Gendalfs atteica. — Nogalēji tikai rumaku. Tas bija labi darīts, bet Jātnieks drīz atkal bija zirgā. Jo tas bija nazguls, viens no Deviņiem, kas nu jāj ar spārnotiem rumakiem. Necik ilgi, viņi iedzīs šausmās mūsu draugu pēdējos karapulkus, sauli aizklādami. Bet pagaidām viņiem nav ļauts rādīties šaipus Dižupei, un Sarumans nezina, kādā veidola Gredzenrēgi nu ietērpti. Viņam prātā tikai Gredzens. Vai tas bijis kaujas laukā? Vai kāds to uzgājis? Ja nu tas nokļūst pie Rohānas valdnieka Teodēna, ja nu ķēniņš uzzina, kāds Gredzenam spēks? No tādām briesmām viņš bistas, tāpēc aizsteidzies atpakaļ uz Izengardu, lai Rohānai bruktu virsū ar divkāršu un trīskāršu spēku. Bet tikmēr ir un ir vēl citas briesmas, tepat degungalā, ko viņš, ar savām svilinošajām domām nokaudamies, nemaz neredz. Viņš piemirsis Kokubārzdu.

—  Tagad tu atkal runājies pats ar sevi, — Aragorns pasmaidīdams aizrādīja. — Es tādu Kokubārzdu nezinu. Un, lai ari šo to nojautu par Sarumana divkāršo nodevību, es nesaprotu, kādā ziņā līdzējis tas, ka divi hobiti atkulušies līdz Fangornam, ja neņemam vērā, ka tamdēļ tik ilgi un veltīgi esam viņiem pakaļ dzinušies.

—  Pagaidi brīsniņu! — Gimlins viņu pārtrauca. — Pirmāk es gribētu noskaidrot vēl kaut ko. Tas, ko mēs vakarnakt redzējām, biji tu, Gendalf, vai Sarumans?

—  Mani jūs noteikti neredzējāt, — Gendalfs atbildēja, — tātad, jādomā, redzējāt Sarumanu. Acīmredzot mēs abi esam tik līdzīgi, ka vajadzēs vien tev piedot to dedzīgo kāri man cepurē iecirst neizpletējamu krociņu.

— Labi! Labi! — Gimlins noteica. — Man prieks, ka tas nebiji tu.

Gendalfs atkal iesmējās. — Jā gan, manu krietno rūķi, — viņš

sacīja, — uzreiz mierīgāka sirds, kad atskārsti, ka nav misējies gluži it visās lietās. Pats to zinu tik labi, ka vai nu! Bet, protams, es ne mirkli nedomāju jums pārmest, ka mani tik salti sagaidījāt. Kā gan es to varētu, kad atkal un atkal esmu draugiem piekodinājis neuzticēties pat pašu rokām, kad ar Naidnieku darīšana! Esi slavēts, Gimlin, Gloina dēls! Varbūt kādudien redzēsi mūs abus kopā un tad tiksi skaidrībā!

—  Bet hobiti! — Legolass ieminējās. — Meklēdami esam tik garu ceļu nomērojuši, un tu, rādās, zini, kur viņi palikuši. Kur tad viņi tagad ir?

— Pie Kokubārzdas un entiem, — Gendalfs atteica.

—  Pie entiem! — Aragorns izsaucās. — Tātad senajās leģendās par dziļmeža iemītniekiem un'milžiem, kuri kokus gana, slēpjas patiesība? Vai tad enti vēl dzīvo šai pasaulē? Es domāju, ka viņi nav nekas vairāk par sendienu atblāzmu, kas atmiņās saglabājusies, ja nav bijuši vien rohāņu sacerēta teiksma.

— Rohāņu teiksma? — Legolass sašuta. — Nekā nebija — kurš katrs Tukšaines elfs dziedājis dziesmas par vecajiem onodrimiem un viņu smago bēdu nastu. Tomēr pat pie mums viņi dzīvo vien atmiņās. Ja es kādu no viņiem sastaptu staigājam pa zemes virsu, nudien atkal justos jauns! Bet Kokubarzda — tas ir tikai kopus mēlē pārcelts Fangorna vārds, tomēr tu runā itin kā par dzīvu radību. Kas ir šis Kokubārzda?

—  Oja, nu gan pajautāji, — Gendalfs nopūtās. — To mazumiņu, kas man zināms no visa garā, nesteidzīgā stāsta, vajadzētu stāstīt tik ilgi, ka vaļas tam tagad nav. Kokubārzda ir Fangorns, meža sargs, no entiem pats vecākais, pats vecākais no visiem, kas aizvien vēl staigā pa Viduszemi, saules apspīdēti. Es no sirds ceru, Legolas, ka tu ar viņu tiešām sastapsies. Merijām un Pinam laimējās — viņi Kokubārzdu satika še, kur tagad sēžam. Jo šurp viņš pirms divām dienām bija atnācis un tad abus aiznesa uz savu māju, tālu projām, kalnu pakājē. Viņš te nāk bieži, sevišķi, kad prāts nav mierīgs un baumas, no ārpasaules atklīdušas, dara raizes. Pirms dienām četrām redzēju viņu soļojam pa mežu un nospriedu, ka viņš mani pamanījis, jo uz bridi apstājās, bet es sarunā ncielaidos, jo biju nokāvies ar smagām domām un paguris pēc spēkošanās ar Mordoras Aci, un ari viņš nedz ko teica, nedz mani vārdā uzrunāja.

—  Varbūt ari viņš tevi noturēja par Sarumanu, — Gimlins ieminējās. — Bet tu par Kokubārzdu runā itin kā par draugu. Man likās, ka Fangorns ir bīstams.

—   Bīstams! — Gendalfs izsaucās. — Tāds esmu ari es — gaužām bīstams, bīstamāks par visu, ko jelkad vēl redzēsi, ja vien, dzīvs būdams, nenonāksi Tumsas pavēlnieka troņa priekšā. Un Aragorns ir bīstams, un Legolass tāpat. No briesmām tu, Gimlin, Gloina dēls, pat gribēdams neizbēgsi, jo ari pats tu esi bīstams — pagalam bīstams rūķis. Fangorna mežā noteikti draud briesmas — visvairāk tiem, kuri naski uz cirvja vicināšanu; un ari Fangorns pats ir bīstams, tomēr vieds un vēlīgs. Tikai tagad viņa ilgās, lēnprātīgās dusmas kūsā malām pāri — viss mežs pilnum pilns. Ilobitu ierašanās un viņu atnestās vēstis tām likušas uzmutuļot, drīz tās velsies kā varens plūdu vilnis, kas nu tiks pagriezts pret Sarumanu un Izengardas cirvjiem. Nupat briest kas tāds, kas nav pieredzēts kopš pašām Sendienām, — enti modīsies un atklās, cik liels ir viņu spēks.

— Ko viņi darīs? — Legolass apstulbis ievaicājās.

—  Nezinu, — Gendalfs sacīja. — Diez vai viņi paši to zina. Kaut es to varētu pateikt! — Burvis apklusa un dziļās pārdomās nolieca galvu.

Pārējie viņu vēroja. Cauri vēja dzītajiem mākoņiem izšķilies saules stars iekrita burvim plaukstās, kas, augšup pavērstas, dusēja viņam klēpi, un tās pielija ar gaismu kā trauks ar valgmi. Pēdīgi viņš pacēla skatu un pavērās tieši saulē.

—  Rīts iet uz galu, — viņš ierunājās. — Driz mums jādodas ceļā.

—   Iesim meklēt draugus un sastapties ar Kokubārzdu? — Aragorns vaicāja.

— Nē, — Gendalfs atbildēja. — Jums cits ceļš ejams. Pirmīt es runāju par cerību. Bet tikai par cerību. Cerība vēl nav uzvara. Mūs un visus mūsu draugus gaida karš — tāds karš, kurā drošu uzvaru varētu solīt vien Gredzens. Tālab man sirds dziļas nožēlas un baiļu pilna, jo gaužām daudz kam nāksies bojā iet un var gadīties, ka zaudēsim it visu. Es esmu Gendalfs — Gendalfs Baltais, bet Melnais aizvien vēl ir par mani stiprāks.

Piecēlies kājās, viņš pavērās uz austrumiem, plaukstu virs acīm pielicis, it kā saredzētu kaut ko tālē, kas pārējo skatam palika slēpta. Tad burvis nogrozīja galvu. — Nē, — viņš klusu noteica, — nu vairs nav aizsniedzams. Priecāsimies, mazākais, par to. Mūs vairs nemāks kārdinājums likt Gredzenu lietā. Tagad mums jādodas pretim briesmām, kur ceribas teju nekādas, toties no citām nāves briesmām esam izbēguši.

Gendalfs pagriezās. — Saņemies, Aragorn, Aratorna dēls! — viņš uzsauca. — Neļaujies nožēlai par to, kā izlēmi rīkoties Emonmuīlu ielejā, un nedēvē pakaļdzīšanos par veltīgu! Šaubu plosīts, tu izraudzījies ceļu, kuru domāji īsto esam: tava izvēle bija pareiza un nav palikusi bez atalgojuma. Jo esam satikušies īstajā brīdi, kamēr, būtu viss izvērties citādi, varējām satikties par vēlu. Bet pazudušos draugus meklēt vairs nevajag. Tagad tev priekšā ceļš, kas ar doto vardu bruģēts. Tev jādodas uz Edorasu un pils kambaros jāuzmeklē Teodēns. Jo tur tu esi vajadzīgs. Andurila liesmai tagad jāuzmirdz kaujā, ko tas tik ilgi gaidījis. Rohānā plosās karš un vēl jo melnāks ļaunums — arTeodēnu nav labi.

—  Tad smaidīgos hobitu zēniņus mums redzēt vairs nebūs lemts? — Legolass iejautājās.

—To es neteicu, — Gendalfs atsacīja. — Kas zina? Pacietieties. Ejiet, kurp jāiet, un nezaudējiet cerību! Uz Edorasu! Ari mans ceļš ved turp.

— Līdz turienei kājniekam — gan jaunam, gan vecam — garš ceļš mērojams, — Aragorns bilda. — Kaut nu ciņa jau sen nebūtu galā, kad pēdīgi turp aizkulšos.

— Redzēsim, redzēsim, — Gendalfs noteica. — Tātad nāksiet man līdzi?

— Jā, iesim visi, — Aragorns apstiprināja. — Tikai nešaubos, ka tu, ja sadomāsi, galā tiksi pirmais. — Piecēlies kājās, viņš piekala burvim ilgu, vērigu skatienu. Pārējie klusēdami noraudzījās, kā tie abi stāv viens otram iepretim. Cilvēka — Aratorna dēla Aragorna — pelēkais stāvs slējās stalts un nepielūdzams kā akmeni cirsts, roka viņam gulēja uz zobena spala, un viņš izskatījās pēc ķēniņa, kurš no jūras miglas izkāpis pavisam vienkāršu ļaužu krastā. Viņam pretim sakumpis stāvēja vecais virs — viscaur baltā un nu itin kā dziļi apslēptu gaismu izstarodams, sagumis, gadu nastas saliekts, bet varenāks par pašu diženāko ķēniņu.

—  Vai es nerunāju no tiesas, Gendalf, — Aragorns pēdīgi ierunājās, — teikdams, ka tu, kur vien vēlies, vari aiztikt drīzāk par mani? Un teikšu ari tā: tu esi mūsu karavadonis un karogs. Tumsas pavēlniekam ir Deviņi. Bet mums ir Viens, kurš par tiem stiprāks, — Baltais jātnieks. Viņš izgājis caur uguni un bezdibeni, un tiem no viņa būs bīties. Mēs iesim, lai kurp viņš mūs vestu.

—  Jā, mēs visi tev sekosim, — Legolass piebalsoja. — Tikai pirmāk, Gendalf, sirds man būs vieglāka, ja dzirdēšu, kas tevi Morijā piemeklēja. Vai nepastāstīsi? Vai nevari pakavēties vēl bridi pat tamdēļ, lai draugiem pavēstītu, kā tapi atsvabināts?

— Esmu kavējies jau par ilgu, — Gendalfs atbildēja. — Laiks negaida. Bet, pat ja vesels gads man būtu izbrīvējies, it viss tik un tā nebūtu izstāstāms.

— Tad izstāsti, kas izstāstāms būtu, un tik gari, cik vari! — Gimlins ieteicās. — Nudien, Gendalf, pastāsti, kā veicās ar Bal- rogu!

— Šo vārdu nepiemini! — Gendalfs izsaucās, un pār seju viņam uz bridi pārlaidās it kā sāpju pilns mākonis, un viņš sēdēja klusēdams, no skata tik vecs kā pati nāve. — Ilgi kritu, — burvis beidzot gausi ierunājās, it kā smagas atmiņas ar pūlēm uzvandīdams. — Ilgi kritu, un krita ari viņš. Mani svilināja viņa uguns. Sadegu. Tad mēs iekritām ūdens dzīlē, un apkārt valdīja tumsa. Dzelme bija salta kā nāve — man sirds teju sasala ledus gabalā.

—  Dziļš ir bezdibenis, kam pāri pārmests Durīna tilts, un neviens to nav izmērījis, — Gimlins noteica.

— Tomēr dibens tam ir — tik dziļi, ka ne gaisma, ne zināšana tur neietiecas, — Gendalfs piebilda. — Tur es pēdīgi nonācu, kur akmens pamatu pamati. Viņš aizvien vēl bija blakus. Uguns gan bija apdzisusi, bet nu viņš bija gļotains glumeklis, stiprāks par žņaudzējčūsku. Tad cīnījāmies apakšzemes dzīlēs, kur laikam nav skaita. Mūžīgi viņš mani kampa, un mūžīgi es ar zobenu atkāvos, līdz pēdīgi viņš aizbēga tumsas pielietās ejas. Tās, Gimlin, Gloina dels, nav Durīna ļaužu cirstas. Dziļi, dziļi pazemē, daudz dziļāk par rūķu dziļākajām ejām, pasauli kremt bezvārda radības. Par tām neko nezina pat Saurons. Tās par viņu vecākas. Tur esmu bijis, bet, ko tur pieredzēju, nestāstīšu, lai neaptumšotu dienas gaismu. Tādā izmisumā vienīgā cerība bija mans pretinieks, un es vilkos viņam nopakaļ, papēdī iekampies. Tā nu viņš mani pēdīgi aizvilka lidz Kazadūmas slepenajām ejām — tās viņš pazina visas līdz pēdējai. Tad cēlāmies aizvien uz augšu, līdz nonācām pie Bezgalīgās kāpes.

—Tā sen nogrimusi aizmirstībā, — Gimlins ieminējās. — Daudzi stāsta, ka tādas nemaz nav bijis, tikai teiksma saburta, bet citi apgalvo, ka sagrauta.

— Bija gan un ari sagrauta nav, — Gendalfs sacīja. — No visdziļākajiem pazemes pagrabiem tā stiepās augšup lidz visaugstākajai virsotnei — daudzi tūkstoši pakāpienu vienlaidu vītnē arvien uz augšu —, līdz pēdīgi aizveda līdz Durīna tornim, kas izcirsts Zirakzigila klints miesā, Sudrabzoba smailē. Tur, Seleb- dila virsotnē, sniegā bija vientulis logs, bet aiz tā — šaura dzega kā ērgļa ligzda galvu reibinošā augstumā, kur lejāk vien migla, kas pasauli sedz. Saule tur spīdēja žilbīgi spoža, bet zemāk viss tinās mākoņos. Viņš izlēca dienas gaismā un, kolīdz ari mani bija laukā izvilcis, no jauna uzliesmoja. Neviena tur nebija, kurš redzētu, kas bija, citādi par Smailes kauju dziesmas droši vien tiktu skandinātas vēl laiku laikos. — Piepeši Gendalfs iesmējās. — Tikai par ko gan tās vēstitu? Tie, kas pa gabalu raudzījās, nosprieda, ka kalna galā trako negaiss. Runā, dārdējis pērkons un zibens Selebdilā spēris, atlēkdams no kalna šķeltās uguns mēlēs. Vai ar to nav gana? Visapkārt pacēlās vareni dūmi, izgarojumi un tvaiks. Ledus gabali krita lejup kā lietus lāses. Nogrūdu pretinieku lejā, viņš gāzdamies ielauza kalnam sānus un tur palika, sašķīdis gabalos. Tad mani apņēma tumsa, es aizklīdu ārpus domām un laika un ilgi klīdu pa tāliem ceļiem, par kuriem neizpaudīšu neko.

—Kails un nevarīgs tiku atsūtīts atpakaļ — uz īsu bridi, lai es paveiktu, kas veicams, — burvis tuipināja. — Un kails es gulēju kalna galā. Tornis bija sagrauts pīšļos un putekļos, no loga vairs nebija ne vēsts, sabrukušās kāpnes bija aizsprūdītas ar apsvilušu un pusdrupušu akmeņu grēdām. Biju viens, visu aizmirsts, bez kādas cerības uz glābiņu šajā pasaules klintsraga virsotnē. Tā es tur gulēju, vērdamies debesis, kur riņķoja zvaigznes, un ik diena ilga kā mūžs, kurš pasaulei iemērīts. Ausīs man neskaidri murdē- ja valodas, ko zeme dvesa malu malās, — kā runā dzīvība mozdamās un bojā iedama, dzied un vaimanā, un kā nerimstas stenēt akmeņi, kam pārlieku smaga nasta uzvelta. Un tā pēdigi Gvaihirs Vējkāvis mani atkal uzmeklēja, pacēla mani gaisos un aiznesa projām.

"Mūžam man lemts būt tev par nastu, mans draugs un glābēj," es viņam teicu.

"Par nastu man esi gan bijis," viņš atteica, "tikai ne jau ta- gadiņ. Manos nagos tu esi viegls kā gulbja dūna. Saule spīdinās tev cauri. Nudien, manuprāt, es tev nu esmu gluži lieks — ja palaidīšu vaļā, aizlidosi ar vēja spārniem."

"Vaļā gan nelaid!" es izdvesu, jo samanīju dzīvību dzīslās mostamies. "Nes mani uz Lotloriēnu!"

"Tieši tā jau vēlēja ķēniņiene Galadriēla, kas sūtīja mani tevi uzmeklēt," viņš atsaucās.

— Tā es nonācu Karasgaladonā un dabūju zināt, ka jūs pirms neilga laiciņa esat no turienes aizgājuši. Tur es kavējos šīs zemes mūžīgajā jaunībā, kur dienas dziedē, nevis vedina aizvien tuvāk galam. Tur tapu izdziedēts un tiku baltās drānās tērpts. Padomnieks biju pats un padomu saņēmu. No turienes pa svešādiem ceļiem šurp atkļuvu un dažiem nojums atnesu vēsti. Aragornam man tika vēlēts teikt šo te:

Kur esi tu, Dandan? Ai, Elesār, Elesār! Kur tavējiem jāklīst? Ai, kālab tik tālu? Jau tuvu tā stunda, kad Zudušais celsies, No ziemeļiem Pelēkais karaspēks velsies. Bet sūrs ir tavs liktenis nestundā bargā, Jo ceļu uz Jūru melns miroņpulks sargā.

Legolasam viņa lika nodot šādus vārdus:

Legolas, Zaļlapi liegais, kur mežs, Laimīgs tu bijis. Jel neej, kur svešs Šalc viļņu klaids, kaijas kliedziens skan žēls! Zaudēsi sirdsmieru, dziļmeža dēls!

Gendalfs apklusa un aizvēra acis.

— Tātad man viņa nav sūtījusi nekādu vēsti? — Gimlins izdvesa un nokāra galvu.

—  Drūmi ir viņas vārdi, — Legolass noteica, — un tiem, kam domāti, neko daudz vis nepavesti.

— Tas nu nav nekāds mierinājums, — Gimlins noburkšķēja.

— Ko tad tu gribēji? — Legolass noprasīja. — Lai viņa skaidri un gaiši pavēsti, ka tev nāve zobu gala?

— Jā, ja nekā cita viņai nav ko teikt.

—  Kas tad nu? — ierunājās Gendalfs, acis atkal pavērdams. — Jā, man radās, es noprotu, ko viņas vārdi varētu nozīmēt. Piedod man, Gimlin! īis tikai vēlreiz pārdomāju tās abas vēstis. Bet, taisnību sakot, ari tev tada tika sūtīta, turklāt nepavisam ne drūma, ne bēdīga. "Gimlinam, Gloina dēlam," viņa sacīja, "nodod ķēniņienes laba vēlējumus. Pie tevis, manas matu šķipsnas gla- bātāj, es aizvien jo cieši piedomāju, lai kurp vestu tavs ceļš. Tikai pieraugi, lai tavs cirvis allaž cirstu vien īstajā kokā!"

—  Laimīgā stundā esi pie mums atgriezies, Gendalf! — Gimlins izsaucās un palēkdamies aizgūtnēm iegavilējās svešādajā rūķu mēlē. — Aiziet, aiziet! — viņš kliedza, cirvi savicinadams. — Ja reiz Gendalfa galva nu svēta tapusi, meklēsim rokā kādu citu, ko pušu pārskaldīt!

—  Tālu nebūs jāmeklē, — Gendalfs aizrādīja, pieceldamies kājās. — Iesim nu! Esam notērējuši visu laiku, ko drīkst notērēt ilgi neredzējušies draugi, atkal satikdamies. Tagad mums zeme deg zem papēžiem.

Atkal ietinies noskrandušajā apmetnī, viņš devās visiem pa priekšu. Pārējie burvim nopakaļ aši vien nokāpa lejā no kalna dzegas un atpakaļ, mežam cauri, soļoja lejup gar Entavas krastu. Neviens vairs nebilda ne vārda, pirms visi atkal nebija nonākuši pļavā pie Fangorna mežmalas. No zirgiem nebija ne vēsts.

—  Nav vis atgriezušies, — Legolass ieteicās. — Gājiens būs grūts!

—  Es kājām neiešu. Man nav tik daudz laika, — sacīja Gendalfs. Tad, atgāzis galvu, viņš gari nosvilpās. Svilpiens aizskanēja tik dzidrs un spalgs, ka pārējie nevarēja vien nobrīnīties, izdzir- duši to nākam pār bārdainā večuka lūpām. Trīsreiz burvis nosvilpās, un tad tālē neskaidrs, pāri klajumam austreņa atnests, it kā atskanēja zirga zviedziens. Viņi gaidīja un ausljās. Necik ilgi, iedipējās pakavi — dipoņa vispirms bija samanāma kā tikko jaušamas zemes trīsas un saklausāma vien Aragornam, kas bija nogūlies garšļaukus, ausi pie zemes piespiedis, — bet pamazām ieskanējās aizvien skaļāka un skaidrāka, aulekšiem vien.

— Tur auļo vairāk nekā viens zirgs vien, — Aragorns secināja.

— Skaidra lieta, — Gendalfs atteica. — Vienam pašam mēs visi esam par daudz smaga nasta.

—  Trīs, — pavēstīja Legolass, vērdamies līdzenumam pāri.

—  Paskat, kā skrien! Tur ir Hasufels, un viņam līdzās — mans draugs Arods! Bet ir vēl viens, kas auļo pa priekšu — diži varens rumaks. Tik varenu es nemūžam vēl neesmu redzējis.

—  Un neredzēsi ar', — Gendalfs atsaucās. — Tas ir Zibens. Zirgu cilts ķēniņu mearasu barvedis, un otru tādu skaistuli nav gadījies redzēt pat pašam Rohānas valdniekam Teodēnam. Palūk, viz. vienā sudrabā, un solis plūdens kā kalnu strauts! Viņš nāk pie manis — Baltā jātnieka zirgs. Mēs abi dosimies kaujā.

Vecais burvis vēl nebija to izteicis, kad lieliskais rumaks jau auļoja tepat augšup pa nogāzi — spalva viņam mirdzēja, un krēpes straujajā skrējienā plīvoja vējā. Abi pārējie zirgi joņoja nopakaļ, nu jau krietni atpalikuši. Ieraudzījis Gendalfu, Zibens tūliņ palēnināja gaitu un skaņi nozviedzās, tad slaidā riksi pieskrēja večukam klāt, nolieca lepno galvu un paberzēja vareno purnu viņam gar kaklu.

Gendalfs viņu noglāstīja. — Ceļš no Rivendellas ir tāls, mans draugs, — burvis teica, — bet tev ir gudra galva un ātras kājas, un tu nāc, kad man tevis vajag. Tālāk dosimies kopā un šaisaulē vairs nešķirsimies!

Drīz arī abi pārējie zirgi bija klāt un rāmi nostājās, itin kā rīkojumus gaidīdami. — Tagad taisnā ceļā uz Meduseldu, uz jūsu valdnieka Teodēna kambariem, — Gendalfs viņus nopietni uzrunāja. Abi zirgi paklanīja galvu. — Steiga ir liela, tāpēc, draugi, ja atvēlēsit, ceļu mērosim jāšus. Lūdzami, auļojiet, cik ātri vien spējat. Hasufels lai nes Aragornu, un Arods — Legolasu. Gimlinu nosēdināšu sev priekšā, un Zibens, ja būs tik laipns, lai nes mūs abus. Pakavēsimies vien Isu brītiņu, kamēr mazliet slāpes remdēsim.

—  Nu es saprotu, kā pa daļai būtu skaidrojama vakarnakts mīkla, — Legolass pavēstīja, viegli uzlēkdams Arodam mugurā.

— Pirmajā brīdī viņi varbūt arī aizaulekšoja tālab, ka bija sabijušies, bet tad mūsu zirdziņi sastapa Zibeni, savu barvedi, un sveica viņu gavilēdami. Vai zināji, ka viņš ir tepat tuvumā, Gendalf?

— Jā, zināju gan, — burvis apstiprināja. — Es par viņu cieši piedomāju, lūgdams pasteigties, jo vēl vakardien viņš bija tālu šīs zemes dienvidos. Lai nu ātrām kājām nes mani atkal atpakaļ!

Gendalfs bilda pāris vārdus Zibenim, un zirgs uzņēma strauju riksi, tomēr pieraudzīdarns, lai abi pārējie neatpaliek. Pēc brīža viņš piepeši pacirtās sāņus un, izraudzīdams vietu, kur krasti bija zemāki, pārbrida pāri upei, bet tad laidās tieši uz dienvidiem, līdzenumā, kur neauga neviens kociņš un skats pavērās līdz pašam apvārsnim. Jūdzēm tālu plājās zāle, kur vējš dzina pelēkus viļņus. Nekur nebija ne miņas no kāda ceļa vai takas, bet Zibens pat uz mirklīti neapstājās, lai apsvērtu, kurp doties.

— Tagad viņš mūs taisnā ceļā vedīs uz Teodēna kambariem Balto kalnu piekājē, — Gendalfs pavēstīja. — Tā iznāks ātrāk. Austrumemnetā, kur lielā ziemeļtaka iet upei pāri, pamats zem kājām ir stingrāks, bet Zibens zina ceļu cauri kurai katrai slīkšņai un palejai.

Stundu pēc stundas viņi jāja pāri pļavām un palienēm. Zāle daudzviet bija tik gara, ka sniedzās jātniekiem virs ceļgaliem un rumaki itin kā peldēja zaļpelēkā jūrā. Ceļā gadījās daudzi acīm apslēpti ezeriņi un plaši klāni, kur grīšļi līgojās virs dūņu pilniem un nodevīgiem akačiem, bet Zibens atrada ceļu, un abi pārējie zirgi viņam sekoja pa pēdām. Saule palēnām laidās uz vakariem. Pavērušies pāri plašajam klajumam, jātnieki to labu bridi redzēja tālē gailējam kā nokaitušu ogli, kas laiski ieslīga zālē. Pie pašas pamales sarkanas gaismojās divas stateniskas sīciņu kalnu kraujas. Likās, ka no turienes ceļas dūmi, kas saules ripu iekrāsoja asinssarkanu, it kā tā, laizdamās aiz zemes malas, tur zāli būtu aizdedzinājusi.

— Rau, kur Rohānas aiza, — Gendalfs teica. — No šejienes teju tieši uz rietumiem. Tai pusē ir Izengarda.

— Redzu milzu dūmus, — Legolass ieminējās. — Kas gan tur varētu būt?

— Kauja un karš! — Gendalfs atsaucās. — Aiziet!

Sestā nodala

Zeltkambaru kēninš

Saule norietēja, slinki savilkās mijkrēslis, satumsa nakts, bet viņi auļoja arvien tālāk un tālāk. Kad visi pēdīgi apstājās un nokāpa no zirgiem, pat Aragorns manīja stīvumu un gurdumu kaulos. Gendalfs atpūtai atvēlēja tikai pāris stundu. Legolass un Gimlins iemiga, Aragorns gulēja garšļaukus, uz muguras izstiepies, bet Gendalfs stāvēja, uz zižļa atspiedies, un vērās tumsā uz ritu un vakaru pusi. Apkārt viss bija klusu, nekur nebija manāma vai saklausāma neviena dzīva radība. Naksnīgajās debesis bija savilkušies gari, dzeldiga vēja dzīti mākoņi, kad viņi no jauna cēlās ceļam. Saltajā mēnesnīcā viņi atkal auļoja tālāk tikpat ātri kā dienas gaismā.

Stundas aizritēja cita pēc citas, un viņi aizvien bija ceļā. Gimlinam galva klanījās, un viņš būtu novēlies no zirga, nebūtu Gendalfs viņu saķēris un uzpurinājis no rniega. Hasufels un Arods nokausēti, toties lepni turējās līdzi savam nenogurdināmajam barvedim, kas zibēja turpat priekšā kā pelēka, tikko saskatāma ēna. Jūdzi pēc jūdzes. Augošais mēness nogrima rietumu pamales mākoņos.

Gaisā iesvēlās dzeldigs saltums. Tumsa austrumos pamazām vērtās auksti pelēcīga. Tālu projām pa kreisi virs Emonmuilu melnajiem mūriem izlauzās sarkanīgas gaismas kūļi. Rīts atausa skaidrs un mirdzošs, sānos vilka vējš, čabinādamies veldrē sagāztajā zālē. Piepeši Zibens apstājās kā zemē iemiets un iezviedzās. Gendalfs norādīja uz priekšu.

—  Skatieties! — viņš iesaucās, un pārējie izberzēja nogurušās acis. Tur vidēja dienvidu kalni ar balti sniegotām virsotnēm un melnām svēdrām. Zālainais līdzenums, aizvilnijis līdz pauguriem, kas grēdojās kalnu pakājē, plūdeni cēlās augšup, ietiekdamies daudzajās, aizvien vēl krēslas pielietajās un rītausmas neskartajās ielejās, kas, ceļu lauzdamas, aizvijās lidz pašai vareno kalnu sirdij. Tepat acu priekšā starp pauguriem sākās platākā no aizām, kas tālāk pavērās kā bezdibenlga eja. Tālu aizas dziļumā vidēja grēda, ko vainagoja viena augsta smaile, bet pie aizas mutes kā sargkareivis slējās vientuļš kalns. Tam pie kājām kā sudraba pavediens locījās upe, no ielejas laukā tecēdama, un kalna piere, vēl aizvien lielu gabalu projām, atvizēja itin kā saullēkta zeltainajā mirgā.

— Runā, Legolas! — Gendalfs skubināja. — Stāsti, ko redzi tur, priekšā!

Legolass pavērās tālē, plaukstu pie pieres pielicis, lai pasargātu acis no nule uzlēkušās saules lēzenajiem stariem. — Redzu balti putojošu straumi, kas skrien lejup no ledājiem, — viņš teica. — Tur, kur tas izplūst no aizas tumsas, austrumpusē stāv zaļš kalns. Tam visapkārt aizsarggrāvis, varens mūris un ērkšķu žogs. Iekšā jumti, bet pašā vidū uz zaļas terases atstatu no citiem stāv liels nams, cilvēka roku celts. Un manas acis saka — tas apjumts ar zeltu. Gaisma, kas no tā nāk, apspīd visu tuvu un tālu. Ari durvju stenderes no zelta. Pie durvīm stāv viri spožās bruņās, bet visi citi pilskalnā laikam vēl guļ.

— Pilskalns ir Edorasa, — Gendalfs sacija, — un tie zelta kambari — Meduselda. Tur mīt Rohānas ķēniņš Teodēns, Tengela dēls. Esam ieradušies līdz ar jaunu dienu. Tagad ceļš priekšā skaidri saredzams. Tikai tagad jāsim sargādamies, jo apkārt plosās karš un mustangrimi, zirgu saimnieki, nesnauž, pat ja pa gabalu tā rādās. Klausiet manam padomam: ieročus laukā nevelciet un runājiet ar apvaldu, iekams neesam tikuši Teodēna troņa priekšā.

Rits staroja spirgts un skaidrs, un putni apkārt viteroja, kad ceļinieki nonāca līdz upei. Tā ar joni skrēja lejā, uz līdzenumu, un augstāk nogāzē meta slaidu likumu, aizšķērsodama ceļu un plūzdama tālāk uz austrumiem, kur tālu projām ar meldrājiem noaugušajos krastos to gaidīja Entava. Apkārt viss zaļoja: ar valgmi pilnajās pļavās un gar upes zālainajiem krastiem auga daudz vītolu. Te, tik tālu dienvidos, tiem pirkstu gali jau metās iesārteni, jauzdami pavasari tuvojamies. Upei pāri veda brasls, un pazemie krasti tur bija zirgu pakavu izmīdīti. Pārkļuvuši upei pāri, ceļinieki nonāca uz plata, grambaina ceļa, kas veda kalnup.

Aiztecējis līdz pilskalna mūra pakājei, ceļš iemuka augstu, zaļu pauguru paēnā. Rietumu nogāzēs tiem visiem zāle bija itin kā ar sniegu dāsni piekaisīta — tur kā neskaitāmas zvaigznītes no zemes laukā spraucās sīki ziediņi.

—    Palūk! — Gendalfs ieminējās. — Cik skaistas zālē spož- actiņas! Vārdā tām atcerites, šā novada ļaužu mēlē — simbelmīnes, jo tās zied cauru gadu un aug tur, kur aizgājēji atdusas. Raugiet, esam nonākuši pie lielajiem kapukalniem, kur Teodēna senči dus.

— Septiņi kurgāni kreisajā, deviņi — labajā pusē, — Aragorns noteica. — Daudzi mūži aizritējuši, kopš Zeltkambari celti.

—  Tātad Drūmmežā, kur manas mājas, kopš tā laika sārtas lapas piecsimt reižu zemē nobirušas, — Legolass piebilda, — un mums tas ir vien nieka acumirklis.

—  Bet mustangrīmu jātniekiem tas šķiet tik gaužām sen, — Aragorns atteica, — ka atmiņas par to, kā šis nams tika celts, saglabājušās vien dziesmā un viss, kas bijis pirms tam, nogrimis pagājibas miglā. Tagad viņi šo zemi dēvē par savām mājām, kas pieder viņiem vien, un viņu valoda tapusi citāda nekā ziemeļu ciltsbrāļiem. — Tad viņš sāka klusi skandēt nesteidzīgas vārsmas mēlē, kas ne elfam, ne rūķim nebija pazīstama, tomēr tie abi klausījās, jo vārdos skanēja itin kā valdzinoša mūzika.

— Tā laikam būs rohāņu mēle, — Legolass sacīja, — jo līdzinās šejienes zemei: te krāšņa un dārdoša, te atkal akmenscieta un barga kā kalni. Bet, kas tur teikts, es gan nevaru uzminēt, vien samanu tur mirstīgu ļaužu skumjas biezējam.

— Kopus mēlē tas būtu šādi, — Aragorns atsaucās, — cik nu labi spēšu pārlikt.

Kur zirgs, un kur jātnieks? Kur kaujas rags spožs?

Kur zobens un bruņas? Kur karavīrs drošs?

Kur roka, ko cītara gaida? Kur liesma?

Kur ziedonis, pilnbrieds, kur dzīvības dziesma?

Viss pārskrējis ātri kā lietus un krusa,

Viss nogrimis tumsā, kur mūžīga dusa.

Kurš dūmus no gunskuriem vienkopus vāks?

Kad gadi, kas bijuši, atpakaļ nāks?

Tā senaizmirsts dziesminieks reiz vēstīja Rohānā, atminēdamies, cik stalts un daiļš no vaiga bijis Ēorls Jaunais, kas atjāja šurp no ziemeļiem, un viņa rumakam — zirgu ciltstēvam Fela- rofam — spārni bijuši pie kājām. Par to cilvēki aizvien vēl dziesmās dzied vakarēdami.

Tā runādami, viņi pajāja garām mēmajiem kapukalniem, pa līkumoto ceļu devās tālāk, augšup pa pauguru zaļajām nogāzēm, lidz beidzot nonāca pie biezajiem, vēju ārdītajiem mūriem un Edorasas vārtiem.

Pie tiem sēdēja liels pulks spožās bruņās tērptu vīru, kas tūliņ pielēca kājās un ceļam priekšā krusteniski aizgrūda šķēpus. — Stat, še nezināmie svešnieki! — viņi pavēlēja rohāņu mēlē, pieprasīdami, lai atnācēji nosauc sevi vārdā un norāda, kas viņiem te darāms. Acis viņiem vidēja izbrīns, taču skats necik draudzīgs nebija, un Gendalfu viņi uzlūkoja ar klaju neuzticību.

—  Es jūsu runu saprotu it labi, — burvis atbildēja rohāņu mēlē, — tomēr citu tādu starp svešiniekiem nav daudz. Kālab gan mūs neuzbilstat kopus mēlē, kā Rietumos ierasts, ja gribat atbildi sagaidīt?

— Tāda ir ķēniņa Teodēna griba — pa šiem vārtiem ieiet drīkst vien tie, kuri zina mūsu mēli un ir mums draugi, — kāds sargs atteica. — Karš laukā, tālab še ir gaidīti vien mūsu pašu ļaudis un tie, kuri nākuši no Mundburgas, kas Gondoras zemē. Kas jūs tādi, pa kaklu, pa galvu jādami līdzenumam pāri tik ērmotos ģērbos un zirgos, kuri mūsu zirgiem itin līdzinās? Ilgi jau stāvam te sardzē un vērojam jūs jau no tālienes. Tik savādus jātniekus nemūžam neesam redzējuši, nedz arī lepnāku zirgu par vienu no tiem, kam mugurā sēžat. Viņš ir no mearasiem, ja vien kāda burvestība mums nav acis vīlusi. Teic, vai neesi kāds burvis, Sarumana ložņa, vai varbūt esat viņa izmaņas uzburti pesteļrēgi? Teiciet laukā un ar steigu!

— Neesam nekādi pesteļrēgi, — ierunājās Aragorns, — nedz arī acis jūs vilušas. Jo zirgi, kam mugurā sēžam, patiesi ir jūsu pašu, ko, man rādās, pats labi zināji, iekams vēl ko prasīji. Taču zaglis uz stalli atpakaļ jāt nemēdz. Te būs Hasufels un Arods, ko Ēomers, Rohānas Trešais maršals, mums aizdeva nupat pirms divām dienām. Nu vedam zirgus atpakaļ, kā esam viņam solījušies. Vai tad Ēomers nav atgriezies un brīdinājis, ka nāksim?

Sarga skatienā pazibēja satraukums. — Par Ēomeru man nav ij ņe vārda ko teikt, — viņš atbildēja. — Ja tas, ko saki, ir tiesa, gan Teodēns to dabūs dzirdēt. Var celties, ka jūsu ierašanās nav nemaz tik negaidīta. Jau aizviņnakt pats Cērmēle pie mums nonāca un stāstīja, ka Teodens noteicis, lai neviens no svešiem pa vārtiem ielaists netop.

—  Cērmēle? — Gendalfs sargam uzmeta caururbjošu mirkli.

—  Vairs ne vārda! Man ir runāšana nevis ar Cērmēli, bet ar pašu Rohānas valdnieku. Un runāšana ir steidzama. Lūdzams, noej pats vai aizsūti kādu, lai pavēsta, ka esam klāt! — Burvis uzlūkoja sargu, acīm zem kuplajām uzacīm iezibsnījoties.

— Labi, noiešu, — tas vilcinādamies izteica. — Bet kādus vārdus lai minu? Un ko lai par jums saku? Tu rādies vecs un bez spēka, tomēr, es lēšu, tevī kūsā barga jauda.

—  Acis tev labas, un vārds vietā, — burvis sacīja. — Jo es esmu Gendalfs. Esmu atgriezies. Un veries — ari es esmu zirgu atpakaļ atgādājis! Te būs lieliskais Zibens, ko neviena cita roka savaldīt nespēj! Un man līdzās ir Aragorns, Aratorna dēls, ķēniņu mantinieks, un uz Mundburgu ved viņa ceļš. Un, palūk, mūsu biedri — elfs Legolass un rūķis Gimlins. Tagad ej un saki savam kungam, ka stāvam pie vārtiem un gribam ko vēstīt, ja viņš dos mums atvēli kambaros kāju spert.

—  Ērmotus vārdus jūs saucat, nudien! Bet pavēstīšu tos, kā lūdzat, un izdibināšu ķēniņa gribu, — sargs apsolīja. — Nogaidiet mazuliet šepat, un es atnesīšu jums atbildi, kādu viņš atradīs par labu esam. Cieši gan neceriet! Nelāgi laiki pienākuši. — Un viņš aizgāja straujā solī, svešiniekus atstādams savu modro pulka biedru uzraudzībā.

Pēc laiciņa sargs atgriezās. — Nāciet līdzi! — viņš bilda.

—  Teodēns dod jums atvēli ienākt, taču kurš katrs ierocis, kāds jums līdzi, lai vai kūja vien, būs atstājami pie sliekšņa. Durvju sargi paglabās.

Melnie vārti atvērās. Ceļinieki cits pēc cita iegāja iekšā sargam nopakaļ. Aiz vārtiem stiepās plats, ar tēstiem akmeņiem bruģēts ceļš, kas veda kalnup, te likumos vīdamies, te pārtapdams stāvos, prasmīgi darinātos kāpņu laidienos. Viņi pagāja garām daudziem koka namiem un daudzām melnām durvīm. Gar ceļmalu akmens gropē urdzēdams un guldzēdams skrēja dzidrs strauts. Pēdīgi viņi bija uzkāpuši kalna galā. Tur uz zaļas terases slējās paaugstinājums, kura pakājē no zirga galvas veidolā izgrebta akmens laukā lauzās skaidrs avotiņš, kas, piepildījis apjomīgu akmens iedobi un tās malām pāri plūzdams, aiztecēja tālāk, barodams kalnu strautu. Uz terasi veda augstas un platas akmens kāpnes, un uz augšējā pakāpiena abās pusēs stāvēja akmenī cirsti sēdekļi. Tur atkal sēdēja citi sargi, kailus zobenus klēpī turēdami. Zeltainie mati, pīnēs sapīti, viņiem gulēja uz pleciem, uz zaļajiem vairogiem rotājās saules ģerbonis, krūšu bruņas mirdzēja nospodrinātas spožas, un, kājās piecēlušies, viņi augumā šķita lielāki par parastiem mirstīgajiem.

—  Durvis, rau, jums priekšā, — sacīja sargs, kurš viņiem ceļu bija rādījis. — Nu man jāiet atpakaļ pie vārtiem sardzē stāvēt. Palieciet sveiki! Un lai Rohānas valdnieks jums vēlīgs!

Pagriezies viņš naski aizsoļoja pa ceļu lejup. Pārējie, lielo sargkareivju skatiena pavadīti, kāpa augšā pa garajām kāpnēm. Tie abi stāvēja klusēdami un nebilda ne vārda, līdz Gendalfs bija nostājies uz plāksnēm klātās terases kāpņu augšgalā. Tad piepeši un skaņi viņi viesus godbijīgi sveicināja paši savā mēlē.

— Esiet sveikti, tālinieki! — viņi teica un par miera zirni savus zobenus pavērsa ar spalu pret atnācējiem. Saulē nozibsnīja zaļi dārgakmeņi. Pēc tam viens no sargiem paspēra soli uz priekšu un ierunājās kopus valodā.

—  Esmu Teodēna durvju sargs, — viņš teica. — Hāma ir man vārdā. Še man jālūdz, lai noliekat pie malas ieročus, pinns sperat kāju pār slieksni.

Legolass ielika viņam rokās savu dunci ar visu sudraba maksti, arī bultu maku un loku. — Glabā labi, — elfs piekodināja, — jo tie nāk no Zeltmeža un ir pašas Lotloriēnas ķēniņienes dāvāti.

Sarga acīs iezagās izbrīns, un viņš steigšus nolika guvumu sienmalē, itin kā bitos tam klāt skarties. — Neviens tiem ij pirkstu nepiedurs, to es tev apsolu, — viņš teica.

Aragorns stāvēja, nespēdams izšķirties. — Es negribu, — viņš ierunājās, — nedz zobenu likt pie malas, nedz uzticēt Andurilu svešām rokām.

— Tāda ir Teodēna griba, — Ilāma atgādināja.

— Man nav skaidrs, kālab Tengela dēla Teodēna gribai, kaut ari viņš ir pats Rohānas ķēniņš, vajadzētu stāvēt pāri Gondoras Elendila mantinieka Aratorna dēla Aragorna gribai.

— Šis ir Teodēna, nevis Aragorna nams, pat ja viņš būtu vai

Gondoras ķēniņš un sēdētu Denetora troni, — Hāma atteica, zibenīgi aizstadamies durvim priekšā un aizšķērsodams ceļu. Zobens acumirkli bija viņam rokā, pavērsts pret svešiniekiem.

— Tukšas runas, — aizrādīja Gendalfs. — Teodena prasība ir bez pamata, taču ari atteikties to pildīt nav jēgas. Savā namā visi ķēniņi rīkojas pēc sava prāta, lai cik tā kuram daudz vai maz iemērīts.

— Tas tiesa, — Aragorns piekrita. — Un es darītu, kā mājastēvs liek, pat mežcirtēja būdiņā, ja man pie sāniem būtu jebkurš cits zobens, nevis Andurils.

—  Lai kā tam vārdā, — Hāma iebilda, — zobenam būs palikt tepat, ja negribi viens stāties pretim visiem Edorasas vīriem.

— Kur nu viens! — ierūcās Gimlins, pārvilkdams pirkstu pār cirvja asmeni un nešpetni paglūnēdams uz sargu, it kā tas būtu kāds zaļoksnējs kociņš, ko rūķim būtu prātā nogāzt gar zemi.

— Viens pats gan ne!

—  Rimstieties nu! — Gendalfs pasteidzās. — Te mēs visi esam draugi. Vismaz tā vajadzētu būt, jo — ņemsimies ķīvēties, par algu mums būs vien Mordoras zvaigāšana. Man kārtojama steidzama lieta. Še, krietnais Hāma, te būs mans zobens. Glabā labi. Tam vārdā Glamdrings, jo elfi to izkaluši sensenos laikos. Tagad laid nu mani garām. Aiziet, Aragorn!

Aragorns gausi atsprādzēja jostu un pats ar savām rokām zobenu stāvus atslēja pret sienu. — Še es to nolieku, — viņš teica,

— bet klausi, ko saku: nedomā tam klāt skaities un neļauj nevienam citam tam ij ne pirkstu piedurt. Šajā elfu maksti dus Lūzušais Asmens, kas izkalts no jauna. Dziļos aizlaikos to pirmais izkala Telkars. Elendila zobenu no maksts drīkst izvilkt vien Elendila mantinieks — visiem citiem būs mirdamiem mirt.

Sargs atkāpās un pārsteigts uzlūkoja Aragornu. — Rādās, jūs no senaizmirstiem aizlaikiem esat atlaidušies uz dziesmas spārniem, — viņš izteica. — Lai notiek, valdniek, pēc tava prāta.

— Tad nu tā, — iekrekšķējās Gimlins, — ja reiz Andurils manam cirvim paliek biedros, lai nu paliek arī tas — par kaunu nebūs. — Un viņš noguldīja cirvi uz grīdas. — Un, ja reiz viss tagad noticis, kā gribēji, iesim aprunāties ar tavu kungu!

Sargs tomēr vilcinājās. — Kūju, — viņš atgādināja Gendalfam.

— Atvaino, bet arī to būs atstāt šaipus slieksnim.

—To muļķību! — Gendalfs izsaucās. — Piesardzība — labi, bet necieņa — tas jau ir pavisam kas cits. Esmu vecs. Ja man nebūs kūjiņas, uz kā iedamam atbalstīties, palikšu tupēdams tepat, kamēr Teodēnarn labpatiks pašam izklunkuret laukā, lai ar mani aprunātos.

Aragorns iesmējās. — Visiem atrodas pa dārgumam, ko citam neparko negribas uzticēt. Bet vai tu tiešām vecam vīram liegsi atspaidu? Rimsties jel! Vai tiešām neielaidīsi tāpat?

— Burvja rokā nonākusi, kūja var izrādīties kas vairāk par sirmgalvja spieķīti, — Hāma bilda. Viņš stingri nopētīja oškoka kūju, uz kuras Gendalfs balstījās. — Tomēr krietnam vīram der paļauties uz paša gudrību. Es jūs turu par draugiem un tādiem ļaudīm, kas par godavīriem dēvējami un ļaunus nodomus neperina. Varat iet.

Nocēluši smagos dzelzs stieņus, sargi atgrūda vaļā durvis, kas vērās uz iekšpusi. Abas vērtnes lēnām padevās, šņirkstēdamas milzīgajās virās. Ceļinieki devās iekšā. Pēc spirgtā kalnu gaisa telpa likās krēslaina un piesilusi. Kambaris bija garš, plašs, melnu ēnu un blāvu gaismiņu pilns, augstos griestus balstīja vareni stabi. Bet vietumis, no austrumpuses logiem, kas bija izcirsti zem augstajām dzegām, mirgojošos kūļos krita saules stari. Pa jumtā ierikoto vēdlūku cauri vārajām dūmu vērpetēm vidēja dzidri zilu debesu pleķītis. Kad acis aprada ar pustumsu, ienācēji pamanīja, ka grida izlikta ar daudzkrāsainām plātnēm — zem kājām zarojās rūnu zīmes un savādi rakstu vijumi. Tagad viņi redzēja, ka ari stabus klāj grezni grebumi, kas nespodri vizēja zeltā un tik tikko nojaušamos krāsu toņos. Gar sienām no vienas vietas karājās gobelēni, kuru plašumos soļoja senu teiksmu varoņi — cits gadu gaitā padilis, cits pavisam ar tumsu saplūdis. Bet vienam tēlam taisni virsū krita saules stars — tas bija jauneklis baltā zirgā. Viņš pūta varenu ragu, gaišzeltainajiem matiem vēja plandoties. Zirgs bija piepacēlis galvu, sarkanās nāsis iepletis, itin kā zviegtu, kauju kur tālumā saozdams. Ap ceļgaliem tam virpulī griezās zaļš, baltās putās sakūlies ūdens.

— Verieties, kur Eorls Jaunais! — Aragorns teica. — Tāds viņš no ziemeļiem jāja uz Selebrantas klajuma kauju.

Visi četri devās uz priekšu garām pašā kambara vidū ierīkotam pavardam, kurā liesmoja sausas malkas grēda. Tad viņi apstājās. Telpas viņā galā, aiz pavarda un ar skatu uz ziemeļiem, uz durvju pusi, slējās paaugstinājums ar trim pakāpieniem, un tam pašā vidu stāvēja milzīgs, apzeltīts sēdeklis. Tur sēdēja virs, gadu nastas saliekts tiktāl, ka teju bija noturams par rūķi, bet baltie mati viņam bija gari, biezi un sapīti resnās pīnēs, un galvu rotāja zelta stīpa. Pašā priekšā tai bija iedarināts viens vienīgs balti zaigojošs dimants. Bārda viņam slīga pār ceļiem kā sniega kupena, bet acis aizvien vēl dega spoža gaisma, un tās uzzibsnīja, kad sirmgalvis pievērsa skatu svešiniekiem. Aiz sēdekļa stāvēja viscaur baltā tērpusies jaunava. Ķēniņam pie kājām, uz pakāpieniem, sarāvies čurnēja vēl kāds — izkaltis virs ar bālu gudrinieka gimi un pietūkušiem plakstiem.

Neviens nebilda ne vārda. Sirmgalvis krēslā pat nepakustējās. Pēdīgi Gendalfs ierunājās. — Esi sveicināts, Teodēn, Tengela dēls! Esmu atgriezies. Jo, raugi, — vētra tuvojas un nu visiem, kas draugi, jāpulcējas vienkopus, jo katrs, vien par sevi stāvēdams, bojā ies.

Sirmgalvis lēnām uzslējās kājās, smagi balstīdamies uz palsas, melnas kūjas, kam rokturis bija grebts no balta kaula, un atnācēji redzēja, ka viņš, kaut ari salicis, aizvien vēl bija gara auguma un jaunības gados droši bijis iznesīgs un ar lepnu stāju.

— Esi sveicināts ari tu, — viņš sacīja. — Varbūt tu ceri uz siltu uzņemšanu. Bet, taisnību sakot, tu, Gendalfa kungs, te diez vai esi laipni gaidīts. Tu allaž esi bijis nelaimēs vēstnesis. Likstas tev nopakaļis skrien kā vārnas, un, jo biežāk te acis rādi, jo viss vēršas aizvien uz ļaunu. Nebūs melots, ja teikšu, ka, padzirdējis par Zibeni, kas bez jātnieka atgriezies, nopriecājos, ka zirgs atpakaļ radies, bet vēl jo vairāk — par to, ka jātnieks zudībā gājis; un, kad Ēomers atnesa vēsti, ka tu pēdīgi esot devies uz mūža mājām, sērot vis nesāku. Bet vēstis, no tālienes skriedamas, gaužām reti nonāk galā, par meliem nesagrozījušās. Un nu tu atkal esi klāt! Un līdzi tev, jādomā, laikam gan būs atvilkušās vēl neredzēti bargas likstas. Kālab gan man tevi vajadzētu sagaidīt kā dārgu viesi, Gendalf Kapukraukli? Saki man! — To teicis, ķēniņš atkal prātīgi apsēdās savā krēslā.

—  Gaiši tavi vārdi, pavēlniek, — ierunājās bālais cilvēks, kas tupēja uz paaugstinājuma pakāpieniem. — Ne piecas dienas nav aizritējušas, kopš saņēmām sūro ziņu, ka uz rietrobežām nomaitāts tavs dēls Teodreds — tava labā roka, Rohānas Otrais maršals. Uz Ēomeru paļaušanās maza. Ja viņam dosim vaļu, nebūs teju neviena, kurš tavus mūrus sargās. Un nupat no Gondoras skrien vēstis, ka Tumsas pavēlnieks austrumos sakustējies. Tādā, rau, stunda, šis klaidonis sadomājis atgriezties. Nudien, kālab gan mums vajadzētu sagaidit tevi kā dārgu viesi, Kapukraukļa kungs? Par Latspellu es tevi nokrustīju — par Nelaimes Nesēju, un runā, ka tam, kurš nelāgas ziņas nes, durvis rādāmas. — Virs skarbi iesmējās, uz mirkli paceldams smagos plakstus un uzmezdams svešiniekiem satumsušu skatu.

—  Tu, draugs Cērmēle, tiec turēts par gudru viru un savam kungam noteikti esi varens atspaids, — Gendalfs klusu atbildēja. — Tomēr nelāgas vēstis nesamas divēji. Ar tādām var nākt gan ļaunprātis, gan tāds, kurš vien labu grib un nāk, lai nestundā sniegtu palīdzīgu roku.

—  Tā ir, — Cērmēle piekrita, — tikai ir vēl trešēja suga: tie, kuri kāro kaulus krimst, iedzīvoties no svešas nelaimes, maitas- putni, kas apveļas, barodamies no tiem, ko karš piemeklējis. Kādu tad palīdzīgu roku tu, Kapukraukli, jelkad mums esi sniedzis? Un kādu domā dot šoreiz? Pēdējoreiz, kad še biji, tu palīdzīgu roku paģērēji no mums. Tad mans pavēlnieks tev veleja izraudzīties zirgu pēc patikas, lai tikai tu projām dotos, un, visiem par baltiem brīnumiem, tu savā nekaunībā pievāci Zibeni. Mans kungs tika gauži sāpināts, tomēr viens otrs pat sprieda, ka maksa par to, lai tevi drīzāk projām dabūtu, nebūt nav bijusi par augstu. Es lēšu, ka to pašu mēs pieredzēsim velreiziņ: nevis tu pats esi nācis, lai palīdzīgu roku sniegtu, bet paģērēsi tādu no mums. Vai esi atvedis karapulku? Varbūt zirgus? Zobenus? Šķēpus? To es dēvēju par palīdzību — tas mums patlaban gauži vajadzīgs. Bet kas tie tādi, kas tev astē velkas? Trīs noplukuši klaidoņi pelēkās skrandās, un tu pats no visiem visvairāk pēc diedelnieka!

—  Laipnība tavā namā pēdējā laikā maķenīt gājusi mazumā, Teodēn, Tengela dēls, — Gendalfs sacīja. — Vai tad vārtu sargs, kurš ziņu nesa, manu biedru vārdus nenosauca? Tris tādus viesus Rohānas valdnieki reti redzējuši. Ieroči, kurus viņi atstāja pie tavām durvim, ir vesela mirstīgu ļaužu, pat varenāko spēkavīru karapulka vērti. Pelēkas ir viņu drānas, jo viņus elfi tērpuši un uz taviem kambariem viņus ceļš vedis caur smagām briesmām.

—  Tātad tiesa, ko Ēomers vēstīja? Esat uz vienu roku ar Zeltmeža burveni? — Cērmele noteica. — Nav nekāds brīnums — Dvimordenā, jau kur tas laiks, viltus perināts.

Gimlins paspēra soli uz priekšu, bet piepeši samanīja Gendalfa roku stingri uzgulstam uz pleca un apstājās kā ragā sasalis.

— Kur Loriēna, Dvimordena, Gandrīz neviens nav kāju spēris: Tur gaisma skaidra, veldze sena — Rets mirstīgais to malkiem dzēris. Galadriēla! Gaismas lokā Balts tavā akā ūdens mirdz, Viz balta zvaigzne baltā rokā, Tik šķīstā kā Zeltmeža sirds, Kur gaisma, daile, spirgtums dveš, Kur pasaulīgais ļaunums svešs.

To klusītēm nodziedājis, Gendalfs piepeši pārvērtās. Nosviedis skrandaino apmetni, viņš izslējās, uz zižļa vairs nebalstīdamies, un ierunājās skanīgi un dzedri.

— Viedajie spriež vien par to, kas viņiem labi zināms. Grima, Galmoda dēls. Esi kļuvis par tārpu bez sajēgas. Tālab stāvi klusu un savu šķelto mēli turi aiz zobiem. Neesmu gājis ugunij un nāvei cauri, lai ar pakalpiņu greizās valodās stīvētos, līdz zibens sper sperdams.

Burvis pacēla zizli. Nogranda pērkons. Saules gaisma austrumpuses logos apdzisa, kambaris strauji satumsa, it kā piepeši būtu uzkritusi nakts. Uguns pavardā noplaka, tur atstādama vien izplēnējušas ogles. Tumsā vīdēja tikai Gendalfs, kas izdzisušā pavarda priekšā slējās balts un stalts.

No mijkrēšļa atskanēja Cērmēles šņāciens: — Vai neteicu, pavēlniek, lai noliedz viņam kūju līdzi ņemt? Tas stulbenis Hāma mūs nodevis! — Nošķīda baltas ugunis, it kā zibens būtu jumtā iespēris. Tad iestājās klusums. Cērmēle nostiepās uz mutes garšļaukus.

—  Vai tagad, Teodēn, Tengela dēls, tu mani uzklausīsi? — Gendalfs noprasīja. — Vai tu meklē palīdzīgu roku? - Pacēlis zizli, burvis norādīja uz vienu no augstajiem logiem. Tur tumsa šķita izklīstam un augstu debesis, tālu projām pavldtja mirdzoši zila debess. — Tumsa vēl nav pārņēmusi it visu. Drošu dūšu, Rohānas valdniek, jo labākus palīgus tu meklēdams neuziesi.

Tiem, kuri izmisumam ļaujas, man padoma nav. Tomēr padoms man būtu un ari vardi, kas tev domāti. Vai uzklausīsi? Visām ausim tos dzirdēt neder. Lūdzu tevi — izej laukā un paveries uz to, kas apkārt. Par daudz ilgi esi tumsā sēdējis, klausīdamies sagrozītās valodās un no krāpnieka mutes nākušos padomos.

Teodēns lēnām piecēlās no krēsla. Kambari pamazām atausa nespodra gaisma. Jaunava piesteidzās ķēniņam lidzās, saņēma viņu pie rokas, un sirmgalvis, nedroši nokāpis no paaugstinājuma, klusiem soļiem devās uz durvju pusi. Cērmēle palika guļam uz grīdas. Kad viņi bija tikuši līdz kambara durvīm, Gendalfs pieklauvēja.

— Veriet vaļā! — viņš uzsauca. — Rohānas valdnieks nāk!

Durvis dārdēdamas atvērās, pār slieksni ielaizdamas spirgtu

dvesmu. Kalna galā svilpoja vējš.

— Liec, lai sargi nokāpj kāpņu lejasgalā, — Gendalfs teica. — Un tu, jaunava, atstāj mūs uz bridi vienus. Es viņu pieskatīšu.

—  Ej vien, Eovina, māsasmeit! — sacīja vecais ķēniņš. — Nu vairs nav ko baiļoties.

Jaunava vilcinādamās iegāja namā. Viņpus slieksnim tikusi, viņa pagriezās un pavērās atpakaļ. Drūms un domīgs bija viņas skats, kad jaunava uzlūkoja ķēniņu ar apvaldītu žēlumu. No vaiga viņa bija gaužām skaista, un garie mati slīga lejup ka zelta upe. Baltajā, ar sudraba jostu apjoztajā ģērbā viņa bija slaika un stalta, tomēr šķita spēcīga un izturīga kā rūdīts tērauds — ķēniņmeita. Tādu Aragorns pirmoreiz dienas gaismā ieraudzīja Rohānas ķēniņmeitu Ēovinu, un viņam tā šķita daiļa — skaista un dzestra kā agra pavasara rīts, kad līdz ziedu laikam vēl tālu. Un ari viņa itin kā piepeši pamanīja Aragornu — stalto ķēniņu mantinieku, gudrībā daudzās ziemās rūdītu, pelēkā apmetni, pilnu apslēpta spēka, ko viņa tomēr samanīja. Tā stāvēdama viņa, uz mirkli sastingusi kā akmens, apcirtās un projām bija.

— Tagad, valdniek, — Gendalfs mudināja, — paveries uz savu zemi! Uzelpo atkal reiz ar pilnu krūti!

No augstās terases lieveņa pavērās skats upei pāri, kur Rohānas zaļie plašumi pagaisa pelēcīgā tālē. Lejup stiepās vēja pluinlts lietus aizkars. Virs galvas un rietumos debesis aizvien vēl tumsa negaiss, un pie pamales, skatam slēptās kalnu virsotnēs, plaiksnījās zibens. Bet vējš jau bija iegriezies ziemeļos, un negaiss, kas bija uzmācies no austrumiem, vēlās projām uz dienvidiem, uz jūras pusi. Piepeši mākoņos aiz muguras pašķiras plaisa, un tai cauri izcirtās saules staru kūlis. Lietus gāzma iemirdzējās kā sudrabs, un upe tālē ievizējās kā spīguļojošs stikliņš.

— Te nebūt nav tik tumšs, — Teodēns noteica.

— Nav gan, — Gendalfs atsaucās. — Un ari gadu nasta tev uz pleciem nemaz negulstas tik gaužām smaga, kā viens otrs labprāt gribētu tev iegalvot. Met nost to stuti!

Melna kūja izkrita ķēniņam no rokas un skanēdama nokrita uz akmens plātnēm. Viņš lēnām izslējās kā cilvēks, kuram kauli ierūsejuši, ilgā, nogurdinošā darbā muguru liecot. Nu viņš stāvēja iznesīgs un stalts, un acis ķēniņam iemirdzējās zilas, kad viņš pavērās vēja šķīstītajās debesis.

— Pagalam melnos sapņos esmu mocījies pēdēja laikā, — viņš ierunājās, — bet nu esmu itin kā no jauna atmodies. Tagad es gribētu, kaut tu drīzāk būtu šurpu nācis, Gendalf. Jo es baiļojos, ka esi nācis par vēlu un pieredzēsi vien mana nama galu. Mūriem, ko Brego, Ēorla dēls, cēlis, ilgi vairs nebūs stāvēt. Uguns aprīs troni. Kas te līdzams?

— Daudz kas, — Gendalfs atteica. — Bet pirmāk liec atsaukt Ēomeru. Vai pareizi lēšu, ka tu viņu esi ieslodzījis, klausīdams padomam, ko devis Grima — tas, kuru visi, vien tu pats ne, par Cērmēli dēvē?

—Tā ir, — Teodēns atbildēja. — Viņš sacēlās, maniem vārdiem neklausidams, un manā kambari piedraudēja Grimam ar nāvi.

— Tas, ka cilvēks necieš ne Cērmēli, ne viņa padomus, nebūt nenozīmē, ka viņš nemīl tevi, — Gendalfs aizrādīja.

— Var gadīties. Darīšu, ka saki. Pasauc Hāmu. Durvju sargs viņš izrādijies neuzticams, lai tagad paskraida par izsūtāmo. Lai vainigais atved vainīgo pie tiesas, — Teodēns sacīja — bargi, tomēr, Gendalfu uzlūkojis, viņš pasmaidīja, un acumirkli vesels pulks raižpilno rievu viņam no sejas pazuda uz neatgriešanos.

Kad Hāma bija saņēmis rīkojumu un aizsteidzies to pildīt, Gendalfs aizveda Teodēnu uz akmens sēdekli un pats nosēdās viņam pie kājām, uz augšējā pakāpiena. Aragorns, Legolass un Gimlins nostājās turpat netālu.

—  Laika trūkums man neļauj izstāstīt visu, ko tev der dzirdēt, — Gendalfs teica. — Tomēr, ja cerība mani neviļ, it driz pienāks tā stunda, kad varēšu izklāstīt visu pēc kārtas. Raugi — tev uzglūn vēl lielākas briesmas nekā tās, ko pat Cērmēle varētu sapņos tev saburt. Tikai veries — tu vairs nesapņo. Tu dzīvo. Gondora un Rohāna nav vienas. Ienaidnieks ir daudz stiprāks, nekā mēs lēšam, tomēr mums ir cerība, par kādu viņam nav ij ne domiņas.

Gendalfs ierunājās steidzīgāk, balsi pieklusinājis un sargādamies, tā ka neviens, izņemot ķēniņu, nedzirdēja, ko viņš stāstīja. Bet, burvja vārdos klausoties, Teodens atplauka, acis viņam iemirdzējās gaišākas, pēdīgi viņš piecēlās no sēdekļa, izsliedamies visā augumā, Gendalfs nostājās viņam līdzās, un abi, kalna galā stāvēdami, raudzījās uz austrumiem.

— No tiesas, — Gendalfs nu ierunājās skaļi, asi un skaidri, — tur, kur mūsu lielākās izbailes biezē, meklējama mūsu cerība. Liktenis aizvien vēl karājas mata galā. Tomēr cerība ir, ja vien mēs spētu noturēties vēl kādu bridi.

Arī pārējie pavērās uz rītiem. Skatiens, aizklīdis pāri neskaitāmām ligām, atdūrās pret apvārsni, bet, ceribu un baiļu spārnots, domās skrēja tālāk, pāri melnajiem kalniem, uz Tumsas zemi. Kur tagad bija Gredzena glabātājs? Cik vārs nudien bija matiņš, kura galā karājās liktenis! Legolass, piepūlējis redzīgās acis, uz mirkli itin ka samanīja tālē baltu zibsni — varbūt saule atspīdēja Sardzes torņa smailē. Un tam viņpusē bezgala tāla, tomēr vienlaikus tuva un draudīga plaiksnījās sīciņa liesmu mēlīte.

Teodēns atkal prātīgi apsēdās, it kā viņam par varītēm atkal tikotu uzmākties nespēks, spītēdams Gendalfa gribai. Pagriezis galvu, ķēniņš uzlūkoja savu pili. — Vai manu, vai! — viņš nopūtās. — Kālab man lemtas šis posta dienas un vēl vecuma galā, kad es būtu mieru pelnījis? Ak vai, Boromir drošprāti! Jaunie galu atrod, un vecajie paliek nīkuļodami. — Viņš klēpi sažņaudza savītušās rokas.

— Ļauj pirkstiem apķert zobena spalu, tad tie skaidrāk atminēsies bijušo spēku, — Gendalfs ieteicās.

Teodēns piecēlies piegrūda roku pie sāniem, bet zobena pie jostas nebija. — Kur Grīma to nogrūdis? — viņš nomurmināja zem deguna.

— Ņem šo te, mīļo ķēniņ! — kāds skanīgi iesaucās. — Tas allaž tev kalpojis. — Pa kāpnēm bija nedzirdami uzkāpuši divi vīri, kas nu stāvēja pāris pakāpienus lejāk. Viens bija Ēomers. Galva viņam bija neapsegta, arī bruņu trūka, bet rokā mirdzēja kails zobens, un, uz ceļiem nometies, viņš pasniedza to valdniekam ar spalu pa priekšu.

—    Kā tas nākas? — Teodēns bargi noprasīja. Viņš pacirtās pret Ēorneru, un abi viri pārsteiguma sastinga, sirmgalvi ieraudzījuši tik lepnu un staltu. No večuka, ko viņi pēdējoreiz bija redzējuši troņa stūri čurnam un uz spieķīša balstāmies, vairs nebija ne miņas.

— To, valdniek, es, — Hāma trīcēdams pieteicās. — Sapratu, ka Ēomers atsvabināms. Sirdi sacēlās tik liels prieks, ka varbūt man misējies. Bet, kolīdz viņš, būdams Rohānas maršals, bija tapis uz brīvām kājām, aizgādāju viņam zobenu, kā tika vēlēts.

—  Lai noliktu to tev pie kājām, manu valdniek, — Ēomers piebalsoja.

Labu bridi Teodēns klusēdams noraudzījās lejup uz Homēru, kas joprojām stāvēja, ceļos nometies. Neviens nekustējās.

— Vai zobenu neņemsi? — Gendalfs ievaicājās.

Teodēns gausi pastiepa roku. Tiklīdz viņa pirksti pieskārās zobena spalam, visiem šķita, ka ķēniņa izdēdējušajā miesā ielīst apņēmība un spēks. Piepeši viņš zobenu ar joni pacēla un savi- cināja tā, ka tas šķēla gaisu zibsnīdams un svilpdams. Tad Teodēns izgrūda varenu kliedzienu. Skanīgi un dzidri viņš dzimtajā mēlē skandēja rohāņu kaujas saucienu:

— Celieties, celieties, Rohānas viri!

Briesmas un tumsa tur biezē, kur riti.

Seglojiet zirgus un skandiniet ragus!

Visi uz kauju, Ēorla dēli!

Sargi, nosprieduši, ka ķēniņš aicina viņus šurp, metās augšā pa kāpnēm. Viņi skatījās uz valdnieku, nevarēdami vien nobrīnīties, un tad visi kā viens izrāva zobenus un nolika tos viņam pie kājām. — Pavēli! — viņi cits caur citu teica.

—  VVestu Theoden hal — izsaucās Ēomers. — Mēs līksmojam, redzēdami, ka esi atspirdzis. Lai neviens vairs nerunā, ka tu, Gendalf, nes postu vien!

—  Ņem atpakaļ savu zobenu, Ēomer, māsasdēls! — ķēniņš teica. — Tu, Hāma, ej uzmeklē to, kurš manis paša! Tas pie Grlmas glabāšanā. Lai ari pats šurpu nak. Tā, Gendalf, tu sacīji, ka padomu došot, ja es to uzklausīšot. Kāds ir tavs padoms?

— Tam tu esi jau klausījis, - Gendalfs atbildēja. — Paļauties uz Ēomeru, nevis uz cilvēku, kam viltus prātā. Mest nožēlu un bailes pie malas. Darīt, kas darāms tūliņ. Lai visi, kas seglos spēj nosēdēt, uz karstām pēdām dodas uz rietumiem, kā Ēomers tevi skubināja: vispirms mums jātiek galā ar Sarumanu, kamēr laiks vēl ļauj. Ja tas neizdosies, kritīsim. Ja gūsim virsroku, darīsim, kas tālāk darāms. Tikmēr pārējie — sievietes, bērni un sirmgalvji — lai bēg uz drošām vietām, ko kalnos esat ierīkojuši. Vai tās nav taisītas tik ļaunai dienai kā šī? Lai ļaudis ņem līdzi ko ēst, tikai kavēties nedrīkst, un nedrīkst ari apkrauties ar mantu, kas dārga, — ne lielu, ne mazu. Te dzīvība glābjama.

—  Tāds padoms manām ausim nu liekas krietns esam, — Teodēns sacīja. — Lai ļaudis pošas ceļam visi kā viens! Bet jūs, mani viesi… Taisnība bija tev, Gendalf, kad teici, ka laipniba manā namā gājusi mazumā. Esat jājuši augu nakti, un nu jau teju pusdienlaiks klātu. Neesat ne miegu redzējuši, ne ēst dabūjuši. Lai viesu kambaris tiek sagatavots — tur nosnaudlsities, kad būsit pamieloti.

— Nekā, valdniek, — Aragorns iebilda. — Gurušajiem atelpas vēl nebūs. Rohānas vīriem ceļā jādodas jau šodien, un mēs jāsim viņiem līdzi — ar cirvi, zobenu un loku. Nebūs tiem dīkā stāvēt, pret tavām sienām atslietiem, Rohānas valdniek. Un es solīju Ēomeram, ka mūsu zobeni tiks kopā laukā vilkti.

— Nu patiesi varam uz uzvaru cerēt! — iesaucās Ēomers.

— Cerēt — jā, — Gendalfs bilda. — Bet Izengarda ir stipra. Un vēl citas briesmas mācas aizvien tuvāk. Nevilcinies, Teodēn, kad būsi izvadījis mūs ceļā. Steidzies, ved savus ļaudis uz kalniem, uz Svētkalna alām!

—  Nekā, Gendalf! — nu iebilda ķēniņš. — Tu pats nezini, cik varens dziednieks esi. Tā vis nenotiks. Es pats iešu karā, lai kristu visiem pa priekšu, ja reiz tā būs lemts. Būs saldāks miegs.

— Tad pat Rohānas sakāve tiks dziesmās slavināta, — Aragorns sacīja. Kareivji, stāvēdami turpat netālu, nošķindināja ieročus un iesaucās: — Rohānas valdnieks būs jātniekos! Uz kauju, Ēorla dēli!

—  Bet pakaļ palicējus nedrīkst atstāt bez ieročiem un gādnieka, — Gendalfs ieteicās. — Kurš viņus aizvedis uz Svētkalnu un būs par valdnieku, ja tevis nebūs?

— Es to nolemšu, iekams došos projām, — Teodēns atbildēja. — Palūk, kur nāk mans padomnieks.

Tobrīd no kambariem iznāca Hāma. Viņam nopakaļ, iztapigu kūkumu uzmetis, divu sargu pavadibā nāca Grima Cērmēle.

Vaigs viņam bija nobālis balts kā palags, un acis blisinājās saules gaismā. Nometies ceļos, Hāma pasniedza Teodēnam garu zobenu ar visu maksti, izrotātu ar zelta sprādzēm un zaļiem dārgakmeņiem.

— Te, valdniek, būs Herugrims, tavs sentēvu zobens, — viņš pavēstīja. — Uzgājām pie viņa lādē. Neparko negribēja atslēgas dot. Tur stāv arī lēvenis citu mantu, kas vīriem nozudušas.

—Tu melo, — ierunājās Cērmēle. — Un šo zobenu tavs kungs man pats iedeva, lai paglabāju.

— Un nu viņš tev to atkal prasa, — Teodēns teica. — Vai tev tas netīk?

—  Nē taču, tici man, valdniek, — Cērmēle apgalvoja. — Par tevi un tavējiem es gādāju, kā prazdams. Tikai sargies, ka nepārpūlies, nepārvērtē savus spēkus. Lai citi noņemas ar šiem apnicīgajiem viesiem. Tavs gaļas virums tūliņ būs galdā. Vai neiesi?

— Iešu, — Teodēns atteica. — Un lai manā galdā tiek maltīte ari viesiem likta. Karapulks šodien dodas ceļā. Izsūti saucējus! Lai saaicina visus pilskalna ļaudis! Lai visi vīri un puiši, kuri ieroci rokā spēj noturēt, visi, kam zirgs, — visi līdz pēdējam lai sēž seglos pie vārtiem, pirms otrā stunda pēc pusdienas vēl nav klāt.

— Ak kungs! — Cērmēle iekliedzās. — No tā jau es bijos. Tas burvis tevi apmājis. Vai nevienam nebūs palikt par aizstāvi tavu senču Zeltkambariem un visiem taviem dārgumiem? Nevienam nebūs palikt Rohānas valdniekam par sargu?

—  Ja te ir kāda burvestība, — Teodēns atteica, — man tā rādās par taviem čukstiem spirdzīgāka. Vēl drusku, un tu ar savām dēlēm būtu novārdzinājis mani tiktāl, ka es uz visām četrām kā lopiņš ietu. Nē, it nevienam nebūs palikt, pat Grimam ne. Ari Grīma līdzi jās. Ej! Tev vēl ir bridis, ko rūsu no zobena nokasīt.

—  Žēlo, kungs! — Cērmēle iesmilkstējās, lišķīgi garšļaukus nostiepdamies. — Iežēlojies par to, kurš, tev kalpodams, bez spēka palicis. Neraidi mani projām! Vismaz es būšu tev līdzās, kad visi citi tevi vienu atstās. Neraidi projām savu uzticamo Grimu!

—  Esmu iežēlojies, — Teodēns atbildēja. — Un projām tevi neraidu. Es pats jāšu karā kopā ar saviem vīriem. Saku — nāc man līdzi un savu uzticību darbos rādi.

Cērmēle šaudīgi nopētīja visus, kas bija apkārt sastājušies. Acīs viņam iezagās skatiens, ar kādu strupceļā iedzīts zvērs meklē spraudziņu lencēju lokā. Garā, bālā mēle aplaizīja lūpas. — Tāda izlēmība piedien valdniekam no Ēorla nama, lai cik viņš gados vecs, — Cērmēle ierunājās. — Bet tie, kas viņu no sirds mīl, būtu sirmo galvu žēlojuši. Tomēr redzu, ka esmu nācis par vēlu. Citi, ko mana kunga nāve, kazi, sāpinās mazāk, viņa domas jau pārgrozījuši. Ja reiz posts vairs nav labojams, uzklausi, mazākais, ko teikšu, valdniek! Edorasā der palikt kādam, kurš zina, kas tev prātā, un bijā tavu gribu. Iecel uzticamu pārvaldnieku. Lai tavs padomnieks Grima par visu rūpējas, līdz tu atgriezīsies, un es lūgšus lūdzos, kaut mēs to pieredzētu, kaut ari neviens, kuram prāts galvā, uz to ij necerētu.

Ēomers iesmējās. — Un, ja ar tādu lūgumu no karošanas tomēr neizspruksi, ak, cēlsirdīgais Cērmēle, — viņš ieprasijās,

—  kādu necilāku amatu tu būtu ar mieru pildīt? Stiept augšā, kalnos, ēdmaņas maisu, ja kads tev tādu maz uzticēs?

—  Nekā, Ēomer, to, kas Cērmēles kungam prātā, tu īsti vis neizproti, — ieminējās Gendalfs, piekaldams ķēniņa padomniekam savu caururbjošo skatienu. — Viņam netrūkst ne dūšas, ne viltības. Pat tagad viņš spēlē gaužām bīstamu spēli un mūs jau aptinis ap pirkstu. Tik daudzas dārgas stundas jau esmu viņa dēļ palaidis vējā. Gar zemi, čūsli! — viņš piepeši draudīgi iesaucās.

— Lien uz vēdera! Kad tas bija, kad pārdevies Sarumanam? Kādu balvu viņš tev solījis? Kad visi būs pagalam, tu dabūsi savu daļu dārgumu un jaunavu, ko esi uzkārojis? Kur tas laiks, kā paslepšus esi viņu ar acīm rijis un nopakaļ slapstījies!

Ēomers paķēra zobenu. — To es jau nopratu, — viņš nomurmināja. — Tieši tālab es būtu viņu pirmiņ nomaitājis, kambaru likumus piemirsdams. Bet arī citu iemeslu nav trūkums. — Ēomers metās uz priekšu, bet Gendalfs viņu apturēja.

—  Ēovinai tagad nekas nedraud, — viņš sacīja. — Bet tu, Cērmēle, tu esi pūlējies, cik spēka, sava īstā kunga labā. Mazākais, daļu algas jau esi godam nopelnījis. Tomēr Sarumans allaž bijis nasks uz to, kas nolīgts, caur pirkstiem skatīties. Es tev ieteiktu ņemt kājas pār pleciem un par vienošanos atgādināt, citādi viņam tava uzticamā kalpošana no prāta izkritīs.

— Tu melo, — Cērmēle izgrūda.

—  Šie vārdi tev pār lūpām skrien pārmēru bieži un gludeni, — Gendalfs piezīmēja. — Es nemeloju vis. Palūk, Teodēn, kas par čūsli! Līdzi ņemsi — labi nebūs, un ari iepakaļ nav droši atstājams. Pareizākais būtu tādu nobeigt. Bet nejau vienādiņ tas šāds bijis. Reiz tas bija cilvēks, kurš kalpoja tev, kā nu mācēdams.

Dod viņam zirgu, lai uz karstām pēdām jāj projām, kur acis rāda. Redzēsim, kurp tās griezīsies, tad ari zināsi taisnu tiesu spriest.

— Vai dzirdi, Cērmēle? — Teodēns noprasīja. — Izlem nu: jāsi man karā līdzi, un tur kaujas laukā redzēsim, cik tevī taisnības, vai dosies projām tūliņ, uz kuru pusi gribi? Tikai zini — ja pēcāk mums būs tikties lemts, žēlastības negaidi.

Cērmēle lēnām uzslējās kājās, visus noskatīdams ar pusvirus acīm. Pēdigi viņa skats aizkavējās pie Teodēna sejas, un viņš pavēra muti, itin kā teikt ko gribēdams, bet tad piepeši izslējās un savicināja rokas. Acis viņam iespīgojās. Tajās iegailējās tāds ļaunums, ka visi nevilšus atsprāga atpakaļ. Cērmēle atņirdza zobus un, spīvi nošņācies, nospļāvās ķēniņam pie kājām, tad pacirtās sāņus un metās lejā pa kāpnēm.

—  Pakaļ! — Teodēns norikoja. — Pieraugiet, lai viņš kādu postu nenodara, bet pašu neaiztieciet un laidiet, lai bēg. Iedodiet zirgu, ja grib.

— Ja būs kāds, kurš viņu nest gribēs, — Ēomers piebilda.

Viens sargs aizskrēja lejā pa kāpnēm. Olrs, aizgājis lidz avotam terases pakājē, piepildīja bruņcepuri ar ūdeni. Ar to viņš noskaloja akmeņus, ko Cērmēle bija apgānījis.

— Tagad nāciet, viesi! — Teodēns aicināja. — Nāciet, kamēr vēl ir laiks, un atspirdzinieties.

Viņi iegāja pilī. Lejā, pilsētā, jau saucēji izkliedza vēsti un skanēja kara taures. Ķēniņam vajadzēja doties ceļā, kolīdz pilskalna un tuvīno miestu viri būs karam bruņojušies un vienkopus sapulcējušies.

Pie ķēniņa galda sēdēja Ēomers un četri viesi, un pašu Teo- dēnu aptecēja ķēniņmeita Ēovina. Eda un dzēra viņi ar skubu. Pārējie cieta klusu, kamēr Teodēns iztaujāja Gendalfu par Sarumanu.

—   Diez kad viņš nodevībā iesvēlies, kas to lai zina? — Gendalfs stāstija. — No sākta gala viņš ļauns nebija. Skaidri zinu, ka reiz viņš Rohānai bija draugs, un pat tad, kad sirds jau bija atsalusi, viņš jūs aizvien vēl par noderīgiem turēja. Bet nu jau labs laiks aizritējis, kopš viņš perina, kā jūs postā iegrūst, aizvien vēl par draugu izlikdamies, kamēr nolikta stunda nav klāt. Tais laikos Cērmēlem darbs kaulus nelauza — lai ko jūs pasākāt, Izengarda viss tūliņ tapa zināms, jo robežas bija vaļā un sveši ļaudis te nāca un gāja. Un ausis tev vienādiņ skanēja Cērmēles čuksti, domās indi liedami, sirdi saldēdami un miesu vārdzinādami, kamēr pārējie vien noskatījās, iesākt neko nespēdami, jo viņš tavu gribu locīja pēc patikas.

—  Bet toreiz, kad izbēgu un tevi brīdināju, maska krita — to redzēja visi, kam acis nebija apmātas, — burvis turpināja. — Pēc tam Cērmēle sāka bīstamu spēli, nemitīgi raudzīdams tev kavēkļus likt, lai tu spēkus nespētu sakopot. Izmaņas viņam netrūka: te viņš modrību iemidzināja, te bailes uzdzina — kā nu kuro reizi labāk dereja. Vai neatmini, cik dedzīgi viņš uzstāja, ka visiem lidz pēdējam vīram jāmetas sazin kam velti pakaļ dzīties uz ziemeļiem, kad tai pašā brīdī briesmas mācās virsū no rietumiem? Viņš panāca, ka tu noliedzi Eomeram orku iebrucējus vajāt. Ja Ēomers nebūtu samanījis, ka ar tavu muti Cērmēle runā, tie orki tagadiņ jau būtu Izengardā, turp aizstiepuši lielisku balvu. Ne gluži to balvu, pēc kuras Sarumans alkst par visu vairāk, tomēr divus no mana Pulka, kam zināms par slēpto cerību, par ko pat tev, valdniek, es pagaidām neuzdrīkstos visu lidz galam izpaust. Bail pat iedomāties, kādas mocibas viņi varētu ciest šo pašu brīdi vai ko Sarumans jau būtu dabūjis zināt, mums par postu!

—  Eomeram esmu brangu pateicību parādā, — Teodēns noteica. — Kur sirds krietna, tur pieciešams, ka mēle nav valdāma.

—  Runā arī, — Gendalfs atsaucās, — ka greizās acīs taisnība sagrozās šķība.

—  Acis man nudien bija teju aklas tapušas, — Teodēns piekrita. — Par visu vairāk man derētu tencināt tevi, mans viesi. Atkal esi nācis īstajā brīdi. Pitms ceļā dodamies, dabūsi velti, kādu vien tev sirds kāro. Jelko, kas mans, — vien vārdā mini. Atstāj man vien zobenu!

—  īstajā vai neīstajā brīdī esmu nācis — to vēl redzēsim, — Gendalfs atbildēja. — Bet par to velti, valdniek: izraudzīšos to, kas man gauži vajadzīgs, jo straujš un uzticams. Dod man Zibeni! Pirmiņ biju viņu aizņēmies, ja to par aizdevumu var dēvēt. Bet nu man viņš jāraida nāves briesmās, kur sudrabs šķīdīs pret melnu tumsu. To es nevaru darīt ar mantu, kas nepieder man pašam. Un mēs abi viens otram jau esam pieķērušies.

— Krietna izvēle, — Teodēns teica. — Un nu es viņu tev dodu ar prieku. Tomēr velte ir diži dārga. Nav cita zirga, kurš Zibenim būtu līdzinieks. Viņā vienā senlaiku varenie rumaki atdzimuši.

Tādu vairs nebūs. Un jums, mani pārējie viesi, es došu, ko uziesit manā ieroču kambari. Zobenu jums nevajag, bet tur netrūkst izmanīgi darinātu bruņcepuru un kreklu, ko maniem tēviem dāvājuši Gondoras ļaudis. Izraugieties no tā visa, ko sirds kāro, iekams ceļā dodamies, un lai labi kalpo!

Ienāca vīri ar nešļavu no ķēniņa slepenā mantu kambara un ietērpa Aragornu un Legolasu mirdzošās bruņas. Tie abi izraudzījās arī bruņcepures un apaļus vairogus, kam viducis bija ar zeltu apkalts un izlikts ar zaļiem, sarkaniem un baltiem dārgakmeņiem. Gendalfs no bruņām atteicās, un ari Gimlinam tādas bija liekas, pat ja atrastos kādas, kuras viņam būtu pēc mēra, jo visos Edorasas mantu kambaros nebija bruņu, kas butu stiprākas par viņa īso važu kreklu, ziemeļu kalnu meistaru kalumu. Toties viņš atrada no dzelzs un ādas darinātu bruņcepuri, kas viņa apaļajai galvai derēja kā uzlieta, un paņēma arī nelielu vairogu. Uz tā greznojās auļojošs zirgs — balts uz zaļa pamata, Ēorla nama ģerbonis.

—  Lai labi tevi sargā! — Teodēns novēlēja. — Tas man kalts vēl Tengela laikos, kad puiškāns biju.

Gimlins palocījās. — Ar lepnumu, Rohānas valdniek, tavu vairogu nesīšu, — viņš teica. — Nudien, drīzāk es pats zirgu plecos ceļu nekā tādam mugurā sēžos. Paša kājas man labāk tīk. Bet varbūt vēl tomēr atradīsies vieta, kur varēšu kauties, kājās stāvēdams.

— Tā var notikt, — Teodēns piekrita.

Ķēniņš piecēlās, un tūliņ priekšā iznāca Ēovina ar vīna kausu rokās. — Ferthu Theoden hal— viņa sacīja. — Ņem šo kausu un iebaudi no tā laimīgā stundā. Lai spirgts esi nākdams un iedams!

Teodēns iedzēra malku, un tad viņa kausu pēc kārtas pasniedza viesiem. Nostājusies iepretim Aragornam, Ēovina piepeši apstajās un viņu uzlūkoja mirdzošām acīm. Un Aragorns, pavēries lejup uz viņas daiļo vaigu, pasmaidīja, bet, kad kausu ņēma, viņu pirksti saskārās, un Aragorns manīja, ka pieskāriens liek viņai notrīsēt. - Esi sveiks, Aragorn, Aratorna dēls! — viņa teica. — Esi sveika, Rohānas ķēniņmeita! — viņš atsaucās, bet vaigs viņam apmācās, un smaids bija apdzisis.

Kad visi bija no kausa iebaudījuši, ķēniņš devās uz kambara durvīm. Tur gaidīja sargi, stāvēja saucēji un bija sapulcējušies visi vadoņi, kas vien Edorasā un tuvīnajā apkaimē bija atlikuši.

—    Uzklausiet! Es dodos kaujā, un tā, rādās, var man būt pēdējā, — Teodēns viņus uzrunāja. — Atvases man nav. Mans dēls Teodreds ir karā kritis. Ieceļu Eomeru, manu māsasdēlu, par savu mantinieku. Ja neviens no mums dzivs neatgriežas, izraugieties jaunu valdnieku pēc patikas. Bet kādam man nu jāuztic ļaudis, ko atstāju iepakaļ. Vajag kādu, kurš viņiem manā vietā būs par valdnieku. Kurš no jums būs ar mieru palikt?

Neviens nepieteicās.

—  Vai nav neviena paša, ko jūs vārdā sauktu? Uz ko mana tauta paļaujas?

— Uz Eorla namu, — izsaucās Hāma.

—  Bet Ēomeru atstāt nevaru, un pats viņš nebūs ar mieru palikt, — ķēniņš iebilda, — un viņš no nama ir pats pēdējais.

— Eomeru es vārdā nesaucu, — Hāma atteica. — Un viņš nav pats pēdējais. Ir vēl Ēovina, Ēomunda meita, viņa māsa. Bezbailīga un ar cēlu sirdi. Visi viņu mii. Lai viņa paliek par ēor- lingu valdnieci, kamēr mēs esam projām.

— Lai notiek tā, — Teodēns piekrita. — Lai saucēji pavēsti tautai, ka ķēniņmeita Ēovina viņiem būs par vadoni!

Tad ķēniņš nosēdās krēslā pie pils durvīm, Ēovina noslīga viņa priekšā uz ceļiem un no valdnieka rokām saņēma zobenu un bruņas. — Paliec sveika, māsasmeit, - viņš teica. — Nestunda melna, tomēr, kazi, mums būs lemts Zeltkambaros pārnākt. Bet Svētkalnā pret naidnieku noturēties var ilgi, un, ja kauja beigsies ar sakavi, turpu dosies visi, kas dzīvajos būs palikuši.

— Tā neruna! — Ēovina izsaucās. — Ik diena man būs gada garumā, kamēr gaidīšu tevi pārnākam. — Bet, to sacidama, viņa nevilšus pavērās uz Aragornu, kas stāvēja turpat līdzās.

— Ķēniņš pārnāks, — viņš teica. — Nebaiļojies! Mūsu liktenis izšķirsies nejau vakaros, bet rītos.

Tad ķēniņš kāpa lejā pa kāpnēm, un Gendalfs viņam blakus. Pārējie sekoja. Pie vārtiem nonācis, Aragorns paraudzījās atpakaļ. Ēovina viena pati stāvēja kāpņu augšgalā pie pils durvīm, zobena smaili pret akmens plātnēm atslējusi un rokas uz spala rokturiem noguldījusi. Bruņās tērptais stāvs saulē mirdzēja kā sudrabs.

Gimlins, cirvi plecā uzmetis, soļoja līdzās Legolasam. - Beidzot no vietas izkustējāmies! — viņš noteica. — Cilvēki garas

runas tur, pirms ķeras pie lietas. Cirvis man rokās tā vien darbu prasa. Lai gan es skaidri zinu, ka rohāņiem, kad tas bridis pienāks, es pirkstu mutē vis nebāztu. Tikai tāda karošana man galīgi nav pa prātam. Kā lai es tieku lidz kaujas laukam? Kaut es varētu kājām iet, nevis kuļāties kā maiss, Gendalfam pie jostas turēdamies.

—  Tur gan sēdēšana, lēšu, drošāka nekā daudzviet citur, — Legolass atsaucās. — Tomēr Gendalfs tevi katrā ziņā ar prieku uz kājām nostatis, kad cīniņš ies vaļā. Vai Zibens pats. Jātniekam ar cirvi nav ko iesākt.

— Un rūķis nav nekāds jātnieks. Uz savām kājām stāvēdams, es orkiem varu galvas šņāpt, tak, zirgā sēdēdams, cilvēku vīriem vien matus no galvvirsas pļaušu, — Gimlins teica, paplikšķinādams pa cirvja spalu.

Aiz vārtiem stāvēja liels pulks vecāku un jaunāku vīru, visi jau sēdēja seglos. Sanākušo bija vairāk par tūkstoti. Šķēpi slējās kā mežs. Skaļi un līksmi viri nokliedzās, kad Teodēns izgāja priekšā. Vieni turēja pie iemauktiem ķēniņa zirgu Baltkrēpi, citi — • Aragorna un Legolasa zirgus. Gimlins stāvēja, neomulīgi mīņādamies un pieri raukdams, bet tad viņam klāt pienāca Ēomers, pie pavadas zirgu vezdams.

— Esi sveiks, Gimlin, Gloina dels! — viņš uzsauca. — Nav iznācis vaļas ieprasties laipnā valodā, uz tavu rīksti veroties, kā solīts bija. Bet vai neliksim strīdiņu pie malas? Par Meža ķēniņieni es vairs nelāgi runājis neesmu ne vārda.

— Dusmas es pagaidam piemirsīšu, Eomer, Ēomunda dēls, — Gimlins atteica, - bet, ja tev reiz izgadīsies ķēniņieni Galadriēlu pašam savām acīm skatīt, tev būs atzīt viņu par daiļāko no visām, vai arī mūsu draudzībai pienāks gals.

—  Lai notiek tā! — Ēomers piekrita. — Bet līdz tam brīdim atvēli man savu piedošanu un par piedošanas zīmi kāp zirgā kopā ar mani, lūdzams. Gendalfs jās pa priekšu līdz ar Rohānas valdnieku, bet Ugunssolis, mans zirgs, nesīs mūs abus, ja vēlies.

—  No sirds pateicos, — Gimlins atbildēja, varen iepriecināts. — Labprāt jāšu kopā ar tevi, ja vien Legolass, kas man biedros, drīkst jāt mums līdzās.

—  Lai būtu, — Ēomers atsaucās. — Legolass man pie kreisās rokās, Aragorns — pie labās: neviens lai nedomā mums pretim stāties!

— Kur Zibens? — Gendalfs ieprasījās.

— Skraida pa pļavām savā nodabā, — atskanēja atbilde. — Nevienu klāt nelaiž. Rau, kur auļo lejā, pie brasla, kā ēna starp vītoliem šaudās.

Gendalfs nosvilpās, skaļi pasauca zirgu vārdā, un Zibens tur, tālumā, sapurināja krēpes, apcirtās un šāvās uz karapulka pusi kā bulta.

—  Būtu vakarvēja dvesma miesā ietērpusies, tāda tā būtu acīm saredzama, — noteica Ēomers, kad varenais zirgs atauļojis nostājās burvim priekšā.

— Velte, rādās, jau pati iedāvājusies, — Teodēns sacīja. — Bet uzklausiet visi! Ar šo es pavēstu, ka mans viesis Gendalfs Pelēk- sedzis ir viedākais no padomniekiem, visciešāk gaidītais no tiem, kas apkārt klejo, Rohānas dižciltis un ēorlingu karavadonis, kamēr vien musu asins dziva, un es dodu viņam Zibeni, zirgu ķēniņdēlu.

—  Es pateicos tev, ķēniņ Teodēn, — Gendalfs tencināja. Tad viņš ar joni nosvieda pelēko apmetni, norāva cepuri un uzlēca zirgam mugurā. Galva burvim bija kaila, un ari bruņu viņam nebija. Sniegbaltie mati plandījās vējā, un baltā mantija saulē žilbināja acis.

—   Raugiet, kur Baltais jātnieks! — Aragorns iesaucās, un vārdi tūliņ rada atbalsi.

—  Mūsu ķēniņš un Baltais jātnieks! — visi skandēja. — Uz priekšu, Eorla dēli!

Ieskanējās bazūnes. Zirgi dižājās un zviedza. Pret vairogiem šķindēja šķēpi. Tad ķēniņš pacēla roku, un, nošalkdams kā piepeša viesuļa brāzma, Rohānas pēdējais karapulks ar varenu troksni un dipoņu aizbrāzās uz rietlimiem.

Tālu līdzenumā Ēovina redzēja zibsnījam viņu šķēpus, viena stingi stāvēdama pie klusumā iegrimušās pils durvīm.

Septītā nodaļa

Helma dzīle

Kad viņi izjāja no Edorasas, saule jau laidās uz vakariem un spīdēja tieši acis, Rohānas liganos plašumus ietīdama zeltainā mirgā. Uz ziemeļrietumiem gar Balto kalnu pakāji veda labi iemita taka, un pa to viņi devās aizvien tālāk pāri zaļiem pakalniem, pa brasliem šķērsodami neskaitāmas straujas upītes. Tālu priekšā un pa labi vidēja Miglas kalni, ar katru pieveikto jūdzi celdamies aizvien melnāki- un stāvāki. Saule acu priekšā slīdēja arvien zemāk. Tuvojās vakars.

Karapulks jāja aizvien uz priekšu. Ik bridis bija no svara. Bīdamies galā nonākt par vēlu, viņi trieca zirgus pilnos auļos, tikai retumis uz Isu mirkli apstādamies. Rohānas rumaki bija ātri un izturīgi, bet daudzas līgas bija mērojamas. Vairāk par četrdesmit ligām bija putnam lidojamas no Edorasas lidz Izenas brasliem, kur viņi cerēja sastapt ķēniņa vīrus, kas stāvēja ceļā Sarumana karapulkiem.

Satumsa nakts. Pēdīgi viņi apstājās uz naktsguļu. Jājuši viņi bija piecas stundas no vietas un pa līdzenumu uz rietumiem nomērojuši krietnu gabalu, taču priekšā vēl bija vairāk nekā puse ceļa. Zem zvaigžņu piebārstītajām debesim un augoša mēness viņi apmetās pusloka, lai pārlaistu nakti. Uguni neviens nekūra, jo nezināja, kas te un kā, bet visapkārt sardzē tika izlikti jātnieki un uz priekšu izsūtīti izlūki, kas, ieplaku tumsā turēdamies, aizšāvās klusi kā ēnas. Gausi aizritēja nakts — neviens ar ļaunām vēstīm neatgriezās un trauksmi necēla. Rītausmā atskanēja taures, un pēc nepilnas stundas viņi atkal devās ceļā.

Mākoņu debesīs vēl nebija, bet gaiss šķita spiedīgs — ņemot vērā, ka laukā bija pavasaris, te valdīja neparasta tveice. Saule uzlēkdama tinās dūmakā, un tai nopakaļ debesīs lēnām cēlās tumsa, it kā no austrumiem šurp veltos varens negaiss. Bet ziemeļrietumos pie Miglas kalnu pakājes it kā biezēja cits melnums — tumsa, kas palēnām līda šurp no Burvja lejas.

Gendalfs pieturēja zirgu, līdz viņu panāca Legolass, kas jāja Eomeram līdzās. — Tev, Legolas, ir elfu skadrās acis, — burvis bilda, — pa lielu gabalu vari zvirbuli no žubites atšķirt. Saki, vai redzi ko Izengardas pusē?

—  Līdz turienei vēl daudzas jūdzes, — Legolass sacīja, turp pavēries un pielicis pie acīm slaiko plaukstu. — Redzu tumsu. Tajā kust stāvi — milzigi, otrpus upei, bet, kas tie tādi, nezinu teikt. Acis man viļ ne migla un ne mākonis, bet tumsa, ko zemei kāda vara pāri pārklājusi, un melnums palēnām velkas pa straumi uz leju. It kā bezgalīga meža krēsla no kalniem lejup līstu.

—  Un no muguras mums virsū mācas Mordoras negaiss, — Gendalfs piebilda. — Nakts būs piķa melna.

Kad otrā diena sliecās pret vakaru, gaiss sabiezēja pavisam spiedīgs. Pēcpusdienā viņus panāca melnais padebesis — drūma, smaga vienlaidu seģene ar virmojošām, žilbīgas gaismas cauraustām bārkstīm. Ņirbigās dūmakas aizklātā saule norietēja asinssarkana. Jātnieku šķēpu uzgaļi iezvērojās ugunis, kad pēdējās saulrieta liesmu mēles noplaiksnījās pār Traihirna virsotņu stāvajām kraujām — nupat jau teju ar roku bija sasniedzams Balto kalnu dienvidu gals, kur, saulrietā zvīļodamas, slējās trīs zobainas smailes. Pēdējos vakarblāzmas staros tie, kas jāja pulkam priekšgalā, pamanīja kustamies melnumiņu — jātnieku, kurš steidzās viņiem pretim. Visi apstājās gaidīdami.

Viņš atauļoja — pārguris, ar iedragātu bruņcepuri un pušu pārcirstu vairogu. Ar pūlēm viņš nokāpa no zirga un krietnu brīdi stāvēja, pēc elpas cīnīdamies. Pēdīgi viņš ierunājās: — Vai Ēomers te ir? Beidzot esat klāt, tomēr par vēlu, un spēka jums nebūs gana. Kopš Teodreds krita, viss vērties uz ļaunu vien. Vakar, zaudējuši daudzus vīrus, tikām atspiesti Izenai pāri, un, pāri celdamies, lērums zudībā gāja. Tad nakti nometnei virsū bruka svaigi pulki, upei pāri tikuši. Izengarda, rādās, tukša palikusi, Sarumans sabruņojis kalnu savvaļniekus un Krēslaines ganus, kas aiz upēm mīt, un ari tos mums virsū raida. Skaita viņiem nav. Vairogu siena tapa pārcirsta. Rietumfoldes Erkenbrands visus, ko jaudāja, sapulcējis, lai nobēdzinātos Helma dzīlē, kur viņam cietoksnis. Pārējie tagadiņ kur kurais izklīduši. Kur Ēomers? Teiciet viņam, ka priekšā cerības nav. Lai viņš steidz uz Edorasu, iekams Izen- gardas vilki tur iebrukuši.

Teodēns, kas sargu aizsegā bija sēdējis klusēdams, paskubināja zirgu un izjāja priekša. — Nāc, stāvi, kur tevi redzu, Seorl! — viņš uzsauca. — Te es esmu. Pēdējais ēorlingu karapulks ir kaujā devies. Bez cīņas es atpakaļ negriezīšos.

Karavīra vaigā atmirdzēja prieks un pārsteigums. Viņš izslējās, tad nometās ceļos, sniegdams ķēniņam savu kaujā izroboto zobenu. — Pavēli, valdniek! — viņš iesaucās. — Un piedod! Es domāju…

—  Tu domāji, ka es tupu Meduselda, ragā saliekts kā sirms koks zem ziemas sniega nastas. Tā bija, kad jāji karā. Bet vakar- vejš zarus nopurinājis, — Teodēns teica. — Dodiet šim vīram spēk- pilnu zirgu! Jāsim Erkenbrandam palīgos!

Kamēr Teodēns runāja, Gendalfs pajāja gabaliņu uz priekšu un apstājās, raudzīdamies uz ziemeļpusi, uz Izengardu, un uz vakariem, kur saule rietēja. Tad viņš atgriezās.

— Jāj, Teodēn! — viņš sacīja. — Uz Ilelma dzīli! Izenas brasliem netuvojies un klajumā ilgi nepaliec! Es uz bridi aizsteigšos. Zibens lai mani nes — ar skubu kas noskaidrojams. — Pagriezies pret Aragornu, Eomeru un ķēniņa vīriem, viņš uzsauca: — Gādājiet krietni par Rohānas valdnieku, kamēr atgriezīšos. Gaidiet mani pie Helma vārtiem! Palieciet sveiki!

Burvis iečukstēja Zibenim ausī pāris vārdu, un varenais zirgs aizšāvās kā no loka raidīta bulta. Vienā acumirklī viņš jau bija pagaisis kā sudraba zibsnis vakarblāzmā, kā vēja pūsma zālē, kā ēna, kas aizzib, skatam netverama. Baltkrēpis nosprauslājās un nodlžājās, grasīdamies Zibenim pakaļ skriet, bet panākt viņu tagad spētu vien putns, spārnos pacēlies.

— Kā to lai saprot? — viens no sargiem ieprasījās Hāmam.

—Tā, ka Gendalfam Pelēksedzim steidzams darbs izgadījies, — Hāma atteica. — Viņš vienadiņ nāk un iet, nevienam pēc atvēlēs netaujādams.

—   Būtu Cērmēle še, uz līdzenas vietas zinātu, kā tas tulkojams, — sargs ieminējās.

— Kā citādi, — Hāma piekrita, — bet pats es nogaidīšu, kamēr Gendalfs atgriezīsies.

— Kazi, gaidīsi, kamēr vecs paliksi, — sargs izmeta.

Nogriezušies no ceļa, kurš veda uz Izenas brasliem, Teodēna viri devās uz dienvidiem. Savilkās nakts, bet viņi aizvien bija ceļā. Kalni tuvojās, bet Traihirna augstās smailes pret tumstošajām debesim bija tikko saskatāmas. Vēl pēc pāris jūdzēm, Rieturnfoldes lejas viņā galā, sākās ar zāli noaugusi ieplaka, varena iedobe, no kuras tālāk kalnos veda dziļa aiza. Vietējie to dēvēja par Helma dzīli, jo tur kāds senlaiku kara varonis bija patvērumu radis. No ziemeļpuses kalnos grauzdamās, līkumotā aiza stiepās aizvien kraujāka un šaurāka, aizvien dziļāk Traihirna paēna, lidz klintis, kur mājoja vien vārnas, abās pusēs saslējās kā vareni torņi, aizklādamas gaismu.

Pie Helma vārtiem, kur sākās aiza, ziemeļpuses klints bija izmetusi akmeņainu taustekli. Uz tā slējās senlaikos celtu mūru loks un tajā — augsts tornis. Teiksmas vēstīja, ka šo cietoksni Gondoras ziedu laikos jūras ķēniņiem milži cēluši. Vārds tam bija Ragburga, jo rags, torņa galā pūsts, atbalsojās aizā tā, it kā no kalnu pazemes alām lauka trauktu sen aizmirsti karapulki. Cietokšņa celtnieki bija uzmūrējuši ari sienu, kas stiepās no Ragburgas līdz dienvidu klintij un aizšķērsoja aizas ieeju. Zem sienas bija ierikota plaša caurtece, kam cauri plūda Dzlļupe un, apmetusies ap RagburgaS akmens pakāji, skrēja tālāk — pa vidu plašai un zaļai ieplakai, kas līgani laidās lejup no Helma vārtiem līdz pat Helma dambim. Tad, iegāzusies Dziļlejā, upe aiztecēja tālāk Rieturnfoldes zemienē. Ragburgā pie Helma vārtiem tagad saimniekoja Erkenbrands, Rohānas pierobežas zemes Rieturnfoldes lielmanis. Kad samacās kara draudi, viņš ar gudru ziņu tika mūri salabojis un cietoksni nostiprinājis.

Vēl pa ieplaku jādami un līdz pašai Dziļlejai netikuši, Rohānas karavīri sadzirdēja uz priekšu izsūtītos izlūkus klaigājam un taures pūšam. No tumsas svilpdamas izšāvās bultas. Viens no izlūkiem, ar joni atpakaļ atgriezies, ziņoja, ka ielejā čumot un mudžot vilku jātnieki, bet no Izenas brasliem uz dienvidiem steidzoties orku un savvaļnieku karapulks, itin kā uz Helma dzīles pusi.

— Uzgājām daudzus mūsējos kritušus, uz šo pusi bēgdamus, — izlūks vēstīja. — Un sastapām dažus pulciņiem šurpu turpu uz savu roku bez vadoņa svaidāmies. Kāds Erkenbrandam liktenis, neviens nesakās zinām. Kazi, viņš panākts, iekams lidz Helma vārtiem ticis, ja vien nav jau galu dabūjis.

— Vai Gendalfs nav matlts? — Teodēns vaicāja.

—   Ir gan, valdniek. Daudzi redzējuši sirmgalvi baltā ģērbā zirgam mugurā, klajumā te turp, te šurp aizšaujamies kā vēja spārniem — vien zāle nokustējusi. Vieni saka — Sarumans. Runas klīst, ka viņš jau pirms tumsas uz. Izengardas pusi aizdevies. Citi stāsta — Cērmēle esot matlts uz ziemeļiem jājam orku pulkam līdzi.

—  Uznāks Gendalfs, Cērmelem labi vis neklāsies, — Teodens noteica. — Tomēr man trūkst padoma — ij tā vecā, ij jaunā. Bet tādā nestundā mums neatliek nekas cits kā uz priekšu doties, kā Gendalfs vēlēja, uz Helma vārtiem, lai Erkenbrands tur priekšā vai jau izputējis. Vai zināms, cik liels tas pulks, kurš no ziemeļiem nāk?

—  Diži liels, — izlūks atbildēja. — Kam naidnieks uz papēžiem, tie katrs rādās par diviem 'esam, tak es runāju ar vīriem, kam dūša vietā, un varu galvot, ka naidnieku daudzkārt vairāk par mums.

—  Tad pieliksim soli, — ierosināja Ēomers. — Dzīsimies uz cietoksni cauri tiem naidniekiem, kas jau te. Helma dzīlē ir alas, kur simti var nobēdzināties, un no turienes kalnos ved slepenas ejas.

—  Uz slepenām takām paļaušanās maza, — ķēniņš noteica. — Sarumans te visu sen izspiegojis. Tomēr noturēties tur jaudāsim ilgi. Uz priekšu!

Aragorns un Legolass nu kopā ar Eomeru jāja pulkam priekšgalā. Viņi auļoja cauri nakts tumsai, bet tā sabiezēja, un ceļš uz dienvidiem cēlās kalnup aizvien stāvāks un grūtāks, jo zeme kalnu pakāje bija pakalnos sagrūdusies, tāpēc uz priekšu viņi tika aizvien Ienāk. Necik daudz ienaidnieku pretim negadījās. Reizumis uzklīda pa orku baram, bet tie aizlavījās, iekams jātnieki viņiem tika klāt.

— Bīstos, ka, necik ilgi, ziņa par ķēniņa karapulku būs tapusi mūsu naidnieku vadonim zinama, — Ēomers ieteicās. — Pašam Sarumanam vai tam karakungam, ko viņš ciņā sūtījis.

Aiz muguras arvien skaļāks auga naidnieku karapulka troksnis. No tumsas šurp atvilnīja tālina, piesmakusi dziesma. Jau gana dziļi ietikuši Dziļlejā, viņi atskatījās. Tumsas pielietajā līdzenumā mirdzinājās lāpas kā neskaitāmi ugunīgi punktiņi, gan izklaidus izsēti kā sarkani ziediņi, gan, garās virtenēs sasējušies, stiepdamies augšup no zemienes. Ik pa laikam vietumis gaisā uzšāvās varena liesma.

—   Karapulks milzum liels un mums jau uz papēžiem, — Aragorns sacīja.

— Ar uguni nāk, — Teodēns piebilda, — un svilina visu, kas ceļā: siena kaudzes, būdiņas un kokus. Ieleja bija bagāta, māju te daudz. Posts manai tautai!

— Dienas gaismā mēs viņiem lejup no kalna virsū brāztos kā viesulis! — Aragorns nosūkstljās. — Sirds vai pušu lūst, ka bēgļos esam.

— Tālu bēgt vairs nevajadzēs, — Ēomers atsaucās. — Helma dambis jau teju ar roku sasniedzams — tur lejai pāri stiepjas senlaikos izrakts grāvis un valnis un līdz Helma vārtiem vien jūdzes ceturtdaļa. Tad griezīsimies apkārt un kausimies.

— Nekā, dambi nenoturēsim — skaitā mūsu par maz, — Teodēns iebilda. — Valnis pāri pārjūdzi garumā, un ceļš tam cauri gaužām plats.

—  Pie ejas, ja citādi nekā nevar, būs japaliek tiem, kas aizmugurē, — Ēomers noteica.

Pie debesīm nebija ne zvaigžņu, ne mēness, kad jātnieki nonāca pie vietas, kur dambī vīdēja ierobījums, kam cauri no kalniem lejup tecēja upe un tai gar krastu — ceļš, kas veda uz Ragburgu. Priekšā piepeši iznira valnis — stāvs melnums aiz tumša bezdibeņa. No turienes atskanēja brīdinošs sargkareivja uzsauciens.

— Rohānas valdnieks jāj uz Helma vārtiem, — Ēomers atbildēja. — Pats esmu Ēomers, Ēomunda dēls.

—  Uz tik labām vēstīm ij necerējām, — sargkareivis nopriecājās. — Steidzieties! Naidnieks jums uz papēžiem.

Tikuši dambim viņpusē, jātnieki apstājās uz velēnām klātas nogāzes. Tur viņi dabūja dzirdēt priecīgu ziņu — Erkenbrands pie

Helma vārtiem sardze bija nolicis krietnu pulku, un tiem pēcāk bija piebiedrojušies vēl liels skaits citu, kas bija izglābušies uz savu roku.

—  Kazi, mūsu savs tūkstotis, kas kājniekos jaudā kauties, — sacīja Gamlings — vecs virs, kurš pie dambja bija atstāts par sardzes vadoni. — Tikai vairākums tādu, kam daudzas ziemas aiz muguras kā man pašam, un daudz par maz, šeku, mana dēla gados. Ko stāsta par Erkenbrandu? Vakar dzirdējām, ka viņš atkau- damies nākot šurp ar visiem, kas atlikuši no Rieturnfoldes krietnākajiem jātniekiem. Tak atnācis netika.

—  Jābīstas, ka nu viņš vairs neatnāks, — Ēomers sacīja. — Mūsu izlūki par viņu zināt nedabūja, un ieleja naidnieku pilna.

—  Kaut nu būtu kā izglābies, — Teodēns noteica. — Varens virs bija. Viņā bija atdzimusi Helma Veserdūres dūša. Bet gaidīt viņu še nedrīkstam. Nu mums visi spēki jādabū mūriem viņpusē. Vai krājumi jums krietni? Mums līdzi vien nieks, jo jājām uz ciņu, nevis par aplenkumu domādami.

— Aiz mums. Dzīles alās, bez trešdaļas sanākuši visi Rieturnfoldes ļaudis — veci un jauni, bērni un sievas, — Gamlings atbildēja. — Bet turpat ari ēdmaņa, lērums lopiņu, un tiem, ko ēst, stāvgrūdām salikts.

— Tas labi, — Ēomers sacīja. —-Naidnieks nākdams svilina un gandē visu, kas ielejā atstāts.

— Ja šie nāks pie Helma vārtiem, no mums ko ietirgot kārodami, dabūs dārgi samaksāt, — Gamlings nosolījās.

Ķēniņš ar jātniekiem devās tālāk. Pie tilta, kas bija pārmests pār upi, viņi nokāpa no zirgiem, cits pēc cita pa vienam pārveda zirgus otrā krastā un pa vārtiem iegāja Ragburgā. Tur viņi atkal tika sveikti ar prieku un no jauna atausušu cerību, jo nu spēku bija gana, lai aizstāvju pietiktu gan pašam cietoksnim, gan aizsargmūrim.

Ēomers ar skubu izrīkoja savus vīrus. Ķēniņš ar savu sardzes pulku palika Ragburgā, kur netrūka ari Rieturnfoldes viru. Bet uz Dzlļmūra ar torni un tam aizmugurē Ēomers novietoja vislielāko pulku, jo tur naidnieks, ar nodomu un joni virsū gāzdamies, cauri varēja tikt visdrošāk. Zirgi tika aizvesti dziļi aizā, un tiem tika norīkota apsardze — kādu nu rohāņi tobrīd varēja atļauties.

Dziļmuris bija divdesmit pēdu augsts un tik plats, ka pa eju, kas tam bija ierīkota augšpusē, plecu pie pleca varēja soļot četri viri. Tam aizsegu nodrošināja parapets, kuram vien gara auguma vīrs varēja pāri palūkoties. Mūrī te šur, te tur vidēja šaujamlūkas. Uz eju veda kāpnes, kas laidās lejup no Ragburgas priekšpagalma durvīm, tāpat trīs kāpņu laidieni turp veda no Dzīles, bet mūra ārsiena bija gludena, lielie akmeņi bija samūrēti ar tādu izmaņu, ka nekur nebija ne izcilnīša, kur kājai atsperties, bet augstāk tie slējās pārkareni kā jūras izgrauztas klintis.

Gimlins stāvēja, atslējies pret mūra brustvēru. Legolass sēdēja uz parapeta, loku rokās grozīdams un tumsā vērīgi raudzīdamies.

—  Tas man vairāk pa prātam, — rūķis noteica, kāju pie akmens grīdas piesizdams. — Vienādiņ tā — jo kalniem tuvāk, jo man dūša līksmāka. Te labs akmens. Šai zemei sīksti kauli. To man kājas tūliņ samanīja, kad no dambja augšup kāpām. Dod man gadu laika un simtiņu manējo, un es te iztaisīšu tādu cietoksni, ka ienaidnieka karapūļi, virsū nākdami, šķīdīs kā viļņi.

—   Par to es nešaubos, — atteica Legolass. — Bet tu esi rūķis, un rūķi ir ērmoti ļaudis. Man te netīk un dienas gaismā netiks vēl jo vairāk. Bet, kad dzirdu tevi tā runājam, man sirds top mierīgāka, un man prieks, ka tu man blakus stāvi ar spēku kājās un stipru cirvi rokā. Kaut te butu vairāk tavējo! Bet vēl vairāk es butu gatavs solīt par simtiņu krietnu Drūmmeža strēlnieku. Tādi mums no tiesas derētu. Rohāņiem ir labi loka šāvēji, cik nu labi tie var būt, bet tādu te ir par maz. Par maz.

—  Ko te bultas šaut, kad tumšs, kaut vai acī dur? — Gimlins paraustīja plecus. — Tagad īstā reize nosnausties. Nosnausties! Man miegs tik bargi mācas virsū, ka es, rūķis būdams, to savu mūžu nebūtu domājis. Tā jādelēšana ir smags darbs. Tomēr cirvis rokās tā vien trīc. Padod man rindiņā noliktus orku sprandus un vietu, kur atvēzēties, un no gurduma kaulos vairs nebūs ne miņas!

Laiks vilkās pagalam gausi. Dziļi ielejā aizvien gailēja izklaidus uguntiņas. Izengardas karapūļi tagad tuvojās paklusām. Lāpu virtenes tā vien vijās augšup.

Piepeši pie dambja sacēlās klaigāšana un brēka, atskanēja neganti kaujas saucieni. No palejas iznira lāpugunis un pie ejas sagrūdās biezā čumurā. Tad izklīda un pagaisa. Pāri klajumam pa tiltu uz Ragburgas vārtiem ataulekšoja jātnieki. Rieturnfoldes sargpostenis bija atkāpies pārspēka priekšā.

— Naidnieks klāt! — viņi ziņoja. — Izšāvām bultas visas līdz pēdējai, grāvi ar orkiem piegāzām līdz malai. Bet ilgi viņi mierā nestāvēs. Jau rāpjas dambī augšā ij šur, ij tur — virtenēs kā skudras. Vienu gan būs tagadiņ ielāgojuši — lāpas līdzi nestiept.

Pusnakts jau bija garām. Debesis bija satumsušas melnas kā darva, un nekustīgais, spiedīgais gaiss solīja negaisu. Piepeši mākoņos nošķīda žilbinoša liesma. Žuburots zibens nostiepās lejup uz austrumu kalniem. Vienu īsu acumirkli mūra sargi klajumu šaipus dambim ieraudzīja, baltas gaismas pielietu: tas vārīties vārījās, no vienas vietas tur čumēja un mudžēja melni stāvi — gan plecīgi un drukni, gan lieli un nežēlīgiem ģīmjiem, ar smailām bruņcepurēm un kraukļa melniem vairogiem. Simtiem un simtiem viņi līda dambim pāri un plūda ejai cauri. Melnais vilnis vēlās līdz mūriem, aizpildīdams visu ieleju. Nogranda pērkons. Lejup sāka gāzties lietus straumes.

Pār aizsargvalni tikpat blivā straumē svilpdamas nolija bultas, klinkstēdamas un zibsnīdamas nokrizdamas uz akmeņiem. Viena otra ieurbās mērķī. Uzbrukums Helma dzīlei bija sācies, bet no cietokšņa par atbildi neatskanēja neviena skaņa, neviens sauciens, neaizsvilpa neviena bulta.

Uzbrucēji saminstinājās, akmeņu un mūru mēmo draudu apmulsināti. Ik pa brīdim nakts tumsu uzplēsa zibens. Tad orki ieaurojās, savicināja šķēpus un zobenus un raidīja bultu mākoņus uz visiem, kas nebija mūru aizsegā nobēdzinājušies, bet Rohānas vīri pārsteigti vērās uz to, kas viņu acīs rādījās milzīga, melna, kara vētras pluinita druva, kur vārpas visas kā viena ar zibsnījošiem dzelzs akotiem klātas.

Ieskanējās misiņa taures. Ienaidnieki gāzās uz priekšu — vieni uz Dziļmūri, citi uz Ragburgas vārtu tiltu. Tur pulkā spiedās visraženākie orki un Krēslaines kalnu savvaļnieki. Tikai mirkli viņi vilcinājās un tad triecās uzbrukumā. Nošķīda zibens, izgaismodams nīsto Izengardas plaukstu, kas vīdēja iekalta uz katra uzbrucēja bruņcepures un vairoga. Viņi sasniedza klints virsotni un gāzās uz vārtiem.

Tad beidzot nāca atbilde: lejup nolija bultu lietus un akmeņu krusa. Uzbrucēju rindas sagrīļojās, izira un atkāpās, un atkal triecās uz priekšu, izira un triecās virsū no jauna, un ikreiz, gluži kā paisuma vilnis, viņi bija tikuši gabaliņu tālāk. Atkal ieķērcās taures, un viens bars ar rēcienu gāzās uz priekšu. Virs galvas viņi kā jumtu turēja lielus vairogus, bet pašā vidū iespiestus stiepa divus raženus koku stumbrus. Nopakaļ drūzmējās orku strēlnieki, raidi- dami bultu krusu uz loka šāvējiem, kas stāvēja uz mūra. Bars tika lidz vārtiem. Stipru roku iešūpotie tarāni bliezās pret vārtu baļķē- niem, un tie nodrebēja un ieplaisāja. Ja kāds ari krita, no augšas mesta akmeņa trāpits, vietā tūliņ stājās divi citi. Abi lielie baļķi iešūpoti triecās pret vārtiem atkal un atkal.

Ēomers un Aragorns plecu pie pleca stāvēja uz Dzīļmūra. Viņi dzirdēja rēcienus un tarāna blīkšķus, bet tad zibens uzliesmojuma gaismā piepeši aptvēra, ka vārti kuru katru mirkli padosies.

— Aiziet! — Aragorns izsaucās. — Nu ir tas brīdis, kad mums abiem kopā zobeni laukā velkami!

Kā uguns viesulis viņi aizbrāzās pa eju, tad metās augšā pa kāpnēm uz Ragburgas priekšpagalmu. Pa ceļam viņiem piepulcējās saujiņa ar zobeniem bruņotu dūšīgu vīru. Stūrī, kur klints stiepās pretim cietokšņa rietumsienai, mūrī bija mazas durtiņas, aiz kurām sākās slepena izeja, kas pavisam šauriņa veda lejā, uz laukumiņu pie lielajiem vārtiem: vienā pusē tai bija mūris, otrā — stāva klints krauja. Ēomers un Aragorns iespruka durvīs, pārējie sekoja viņiem uz papēžiem. Divi zobeni uzšķīlās kopus zibsni.

— Gūtvine! — Ēomers nosaucās. — Gūtvine par Rohānu!

—  Andurils! — piebalsoja Aragorns. — Andurils par danda- niem!

No sāniem viņi cirtās iekšā'savvaļnieku barā. Andurils cēlās un krita, zvērodams ar baltu liesmu. No mUra un torņa atvilnīja saucieni: — Andurils! Andurils cīņā dodas! Lūzušais Asmens no jauna iemirdzējies!

Taranētāji apjukumā nosvieda baļķus un grasījās kauties, bet vairogu sienu pāršķēla itin kā zibens spēriens, un viņi pašķida uz visām pusēm, saļima zem zobenu cirtieniem vai novēlās no klints krāčainajā straumē. Orku strēlnieki kādu brīdi šāva kā nesama- nīgi, tad metās bēgt, ko kājas nes.

Ēomers un Aragorns vēl pakavējās vārtu priekšā. Pērkons tagad ducināja jau pamalē. Dienvidu kalnos vēl plaiksnījās zibens strēles. No ziemeļiem atkal vilka spirgts vējiņš. Mākoņi, skrandās saplīsuši, vilkās projām, pušumos iemirdzējās zvaigznes, un virs

Dziļlejas kalniem iznira rietošs mēness, negaisa postažā spoži dzeltens vizēdams.

— Tikko paguvām, — Aragorns noteica, vārtus noskatīdams. Milzīgās eņģes un dzelzs stieņi bija greizi saliekti un izšķobīju- šies, liela tiesa baļķēnu jau bija sadragāti.

— Bet te, mūrim viņpusē, nevaram palikt, lai vārtus sargātu, — Ēomers atsaucās. — Rau! — Viņš norādīja uz tilta pusi. Upei viņā krastā jau atkal pulcējās nepārskatāms orku un savvaļnieku bars. Iesmilkstējās bultas, viņiem visapkārt no akmeņiem atlēkdamas. — Aiziet! Mums jātiek atpakaļ paraudzīt, ko iespējam: nosprostosim vārtus no viņpuses ar akmeņu grēdām un baļķiem! Ar skubu!

Apcirtušies viņi metās skriešus. Tieši tobrīd vairāki duči orku, kas nekustīgi bija gulējuši starp nokautajiem, pielēca kājās un zagšus šāvās viņiem pa pēdām. Divi Eomeram pie kājām nozvē- lās garšļaukus, nogāza viņu zemē un vienā acumirkli uzmetās virsū. Bet no tumsas iznira pazems melns stāvs, ko neviens tur nebija manījis, un piesmakušā balsi nokliedzās: — Baruk Khazadl Khazad ai-menu — Nošvlkstēja cirvis, tad vēlreiz. Divi orki nogāzās, galvas pazaudējuši. Pārējie aizmuka kur kurais.

Ēomers uzcīnījās kājās tieši tobrīd, kad Aragorns piesteidzās viņam palīgos.

Slepenā eja tika atkal noslēgta, dzelzs durtiņas viņi no iekšpuses aizsprostoja ar aizšautņiem un aizkrāva ar akmeņiem. Kad visi sveiki un veseli bija iekšā tikuši, Ēomers uzrunāja rūķi: — Tencinu tevi, Gimlin, Gloina dēls! Nemaz nenojautu, ka esi nācis mums līdzi. Tak nelūgts viesis it bieži izrādās pats labakais. Kā tu tur izgadījies?

— Gāju līdzi, lai miegu no kauliem izpurinātu, — Gimlins atteica, — bet kalnieši man rādījās pārmēru prāvi pretinieki, tālab pagājos maliņā un nosēdos uz akmens, lai pavērotu, kā jūs tur zobenus vicināt.

— Grūti man nāksies tevi atalgot, — Ēomers sacīja.

— Kazi, šonakt tāda izdevība vēl rāsies ne reizi vien, — rūķis nosmējās. — Bet sirds man siltin silst. Kopš no Morijas laukā tikām, skaldīt man iznācis tik iekuriņus.

—  Divi! — Gimlins paplikšķināja pa cirvi. Nu viņš bija atpakaļ uz mūra.

—  Divi? — Legolass atsaucās. — Man gan veicies labāk, lai gan nu jāiet lasit bultas, kas apkārt mētājas, jo pašam maks jau tukšs. Tomēr uz mana rēķina, es lēšu, jau vismaz divdesmit. Tikai mežam lapu daudz — tas tāds nieciņš vien.

Debesis strauji skaidrojās, un rietošais mēness spīdēja spožs. Taču mēnesnīca Rohānas jātniekos cerību vis neiesvēla. Ienaidnieku pūlis šķita nevis mazumā gājis, bet audzis vēl jo lielāks, un no ielejas uz dambi spiedās aizvien jauni papildspēki. Kauja pie vārtiem sagādāja vien īsu atelpu. Uzbrukums vārtiem atsākās ar divkāršu sparu. Izengardas karapūļi pret Dzīļmūri triecās kā bangas. Orki un kalnieši tur čumēja un mudžēja no vienas vietas. Virves ar galā piesietiem āķiem aizsargvaļņa mūrī kampās ātrāk, nekā aizstāvji jaudāja tās pārcirst vai zemē mest. Augšup slējās simtiem garu kāpņu. Liela tiesa nozvēlās atpakaļ, šķēpelēs sa- triekušās, bet vietā stājās neskaitāmas citas, un orki metās pa tām uz augšu kā dienvidu čūkslāju pērtiķi. Kritušie un sakropļotie pie mura pakājes grēdojās kā vētras sanesas, baismīgais kalns auga augumā, bet ienaidnieku skaits negāja un negāja mazumā.

Rohānas vīriem izsīka spēki. Visas bultas bija izšautas, šķēpi aizmesti, zobeni — vienos robos, vairogi — šķēpelēs. Trīs reizes Aragorns un Ēomers metās tuvcīņā, trīs reizes Andurils iegailējās, izmisīgi raudzīdams atgainīt ienaidnieku no mūra.

Tad aizā aiz muguras sacēlās junda. Orki kā žurkas bija iela- vijušies pa caurteci, kam upe plūda cauri. Tur, klinšu paēnā, viņi nogaidīja, kamēr kauja iesveļas pa īstam un teju visi aizstāvji bija aizmetušies sargāt mūri. Tad viņi triecās uzbrukumā. Viena daļa jau bija paguvuši iesprukt aizas dziļumā, tikuši pie zirgiem un kāvās ar sargiem.

Gimlins nolēca no mūra, izgrūzdams negantu kliedzienu, kas klintīs atbalsojās. — Khazad Khazad— Darba viņam tur bija vairāk, nekā vajadzīgs.

—  Ai, ai! — viņš sauca. — Orki šaipus mūrim tikuši. Ai, ai! Legolas, šurp! Te mums abiem būs gana. Khazad ai-menu

Gamlings Vecais pavērās lejā no Ragburgas torņa, padzirdējis rūķa saucienu, kas pacēlās pāri ciņas troksnim. — Orki Dzīlē! — viņš iekliedzās. — Helm! Helm! Uz priekšu, helmingi! — viņš nosaucās, mezdamies lejā pa kāpnēm, un viņam nopakaļ šāvās Rieturnfoldes viru pulks.

Trieciens bija negants un negaidīts, un orki atkāpās. Necik ilgi, viņi bija iespiesti aizas šaurākajās ejās un visi kā viens tapa nokauti vai brēkdami iegāzās aizas bezdibeņos slepeno alu sargu acu priekšā.

—  Divdesmit viens! — iegavilējās Gimlins, novicinājis cirvi un noraudzīdamies, kā pēdējais orks saļimst viņam pie kājām. — Nu būšu Legolasa kungu pārspējis.

— Si žurku ala jāaizspundē, — Gamlings noteica. — Stasta, ka rūķi esot izmanīgi akmeņkaļi. Nāc talkā, meistar!

—  Akmeņus mēs netēšam ne ar kaujas cirvi, ne nagiem, — Gimlins nošūpoja galvu. — Bet palīdzēšu, kā varēdams.

Sastiepuši laukakmeņus un šķembas, kādas nu pie rokas gadījās, Rieturnfoldes viri Gimlina vadībā aizkrāva caurteces eju, atstādami vien šauru spraugu. Lietus uzplūdinātā Dziļupe aiz- spundētajā gultnē uzmutuļoja un uzputojās, visgarām izplādamas saltos ezeriņos.

—  Augstāk būs sausāks, — Gimlins sacīja. — Nāc nu, Gam- ling, paskatīsimies, kā šiem uz mūra sokas!

Augšā uzkāpuši, viņi uzgāja Legolasu ar Aragornu un Eomeru. Elfs trina savu garo dunci. Uzbrukums uz brīdi bija rimies, jo mēģinājums ielauzties caur caurteci bija cietis neveiksmi.

— Divdesmit viens! — Gimlins pavēstīja.

— Labi! — Legolass atsaucās. — Bet uz mana rēķina jau divi duči. Te gadījās duncim darbiņš.

Ēomers un Aragorns gurdi balstījās uz zobeniem. Pa kreisi atkal sacēlās kaujas jezga un ieroču žvadzoņa. Bet Ragburga joprojām slējās neieņemama ka juras ieskauta saliņa. Vārti bija satriekti šķepelēs, bet baļķu un akmeņu barikādei ienaidnieks vēl nebija jaudājis cauri tikt.

Aragorns pavērās uz blāvajām zvaigznēm un mēnesi, kas nu vīdēja pavisam zemu rietumos virs kalnu ieloka. — Nakts velkas itin kā gadiem ilgi, — viņš noteica. — Kur dienas gaisma kavējas?

— Ausīs drīz, — atsaucās Gamlings, kas nule bija augšā uzkāpis. — Tak gaisma, bīstos, mums nelīdzēs.

— Tomēr rītausmā allaž cerība top stiprāka, — Aragorns iebilda.

— Bet tie Izengardas kustoņi — pa pusei orki un goblinļaudis, kas Sarumana pesteļošanas dēļ sadzimuši, — saules vis nebīsies, — Gamlings sacīja. — Un kalnu savvaļnieki ne tik. Vai nedzirdat, kā brēkā?

—  Dzirdam, — Ēomers atbildēja. — Tikai manām ausīm tur klaigā vien putni un zvēri rūc.

— Tak daudzi klaigā Krēslaines ļaužu mēlē, — Gamlings piebilda. — To mēli es zinu. Tajā senlaikos ļaudis runāja, un reiz tā skanēja Rohānas rietumu ielejās. Klau! Viņiem uz mums naids, un šie līksmo, jo spriež, ka mums gals klātu. "Ķēniņu, ķēniņu!" šie klaigā. "Sagrābsim ķēniņu! Nāvi forgoiliem! Nāvi salmu pauriem! Nāvi ziemeļu izlaupītajiem!" Tā viņi mūs saukā. Piecsimt gadu aizritējis, bet viņi vēl tur ļaunā piemiņā to, ka Gondoras valdnieki Ēorlam Jaunajam Rohānu deva un ar viņu derību noslēdza. Sarumans seno naidu liesmās uzpūtis. Kad sabudināti, viņi ir gaužām nešpetni ļaudis. Nu neatkāpsies nedz krēslā, nedz rītausmā, līdz Teodēnu nesagrābs vai paši galu nebūs raduši.

— Tomēr man diena nāk ar jaunu cerību, — Aragorns nepiekāpās. — Vai tiesa, ko runā: ka naidnieks nemūžam nav Rag- burgu ieņēmis, ja mūrus kāds sargā?

— Dziesmās tā patiesi teikts, — Ēomers atsaucās.

— Tad sargāsim un cerēsim! — Aragorns noteica.

Tobrīd ieķērcās taures. Kaut kas nodārdēja, un gaisā uzšāvās liesmu un dūmu mutulis. Dzīļupe izšāvās šņākdama un putodama, ūdeņiem nu bija brīva vaļa, jo mūrī izgrauts rēgojās prāvs caurums. Pulks melnu stāvu šāvās tur iekšā.

—  Sarumana pesteļi! — Aragorns iekliedzās. — Kamēr runas turējām, viņi atkal pa caurteci ielavījušies, mums zem kājām Or- tankas uguni sakūruši. Elendil, ElendiU — viņš iesaucās, mezdamies lejā uz caurumu, bet tai pašā mirkli pret aizsargvalni atsitās savs simts kāpņu augšgalu. Kā melns vilnis pret baltu smilšu kāpu cēlās nākamais uzbrukums. Aizsardzība tika aizslaucīta sāņus. Viena daļa jātnieku tika atspiesti atpakaļ, aizvien dziļāk aizā, uz dzīvību vai nāvi cirzdamies par katru soli, kas veda arvien tuvāk Dzīles alam. Citi cinījās, lai tiktu atpakaļ uz citadeli.

No Dzīles uz klints kori un Ragburgas dibenvārtiem veda platas kāpnes. Tām pakājē stāvēja Aragorns. Rokā viņam gailēja Andurils, un, no zobena bīdamies, naidnieks vilcinājās, kamēr visi, kas jaudāja, cits pakaļ citam aizkļuva līdz vārtiem. Kāpņu augšgalā, ceļos nometies, gaidīja Legolass, loku uzvilcis, bet viņam bija atlikusi viena pati sazin kur atrasta bulta, un elfs, caur pieri glūnēdams, bija gatavs caururbt pirmo orku, kurš iedrošinātos kāpnēm tuvoties.

—  Visi, kas spējuši, nu drošībā, Aragorn! — viņš uzsauca. — Nāc šurp!

Aragorns apcirties ar skubu metās augšā pa kāpnēm, bet paklupa, jo bija saguris. Ienaidnieki tūliņ gāzās uz priekšu. Orki nesās brēkdami, snaikstidami garās rokas, lai tiktu viņam klāt. Pirmais nogāzās ar Legolasa pēdējās bultas cauršautu rīkli, bet pārējie pārlēca viņam pāri. Tad no augšas, no aizsargvaļņa, pa kāpnēm lejup novēlās milzīgs klintsbluķis, aizraudams orkus līdzi Dzīles bezdibenī. Aragorns, ticis līdz durvīm, mudīgi aizšāva aizbidņus.

— Nav labi, draugi, — viņš sacīja, sviedrus no pieres notrausdams.

—  Labi nav, — Legolass piekrita, — bet cerība vēl nav zudusi, ja reiz tevi neesam zaudējuši. Kur Gimlins?

—  Nezinu, — Aragorns atbildēja. — Pēdējoreiz viņu manīju cērtamies viņpus mūrim, bet tad ienaidnieks mūs izšķīra.

— Ak vai! Nelāgas vēstis, — Legolass noteica.

— Viņš ir dūšīgs un stiprs, — Aragorns sacīja. — Cerēsim, ka izlauzīsies lidz alām. Tur viņš kādu brīdi būs drošibā. Lielākā neka mēs. Rūķim tāds patvērums būs īsti pie sirds.

—  Uz to atliek cerēt, — Legolass atsaucās. — Tikai kaut nu viņš būtu te garām skrējis. Tā gribējās Gimlina kungam pavēstīt, ka uz mana rēķina jau trīsdesmit deviņi!

—  Ja viņš tiks līdz alām, atkal pārcirtis tevi pušu viens un divi, — Aragorns nosmējās. — Tik prasmīgu kapātāju manas acis vēl nav skatījušas.

— Jāiet bultas palasīt, — Legolass noteica. — Kaut nu naktij drīzāk pienāktu gals un taptu gaišāks, lai mērķi varu saskatit.

Aragorns aizgāja līdz citadelei. Tur viņu gaidīja nepatīkams pārsteigums — Ēomers Ragburgā nebija redzēts.

—  Nekā, klintsaugšā viņš nav bijis, — stāstīja kāds Rieturnfoldes vīrs. — Pēdējoreiz viņu matiju, kad šis pulcēja uz kaušanos vīrus Dzīlei pie rīkles. Gamlings turpat bija, un rūķis ar', bet klāt šiem tikt nejaudāju.

Aragorns devas uz iekšpagaimu un uzkāpa torņa gala kambari. Tur, pret šauro logu kā melns stāvs vīdēdams, stāvēja ķēniņš, uz ieleju vērdamies.

— Kas no jauna, Aragorn? — Teodēns vaicāja.

— Dzīļmūris ieņemts, valdniek, un sargi visi aiztriekti, bet liela tiesa Ragburgā glābušies.

— Ēomers ari?

— Nē, valdniek. Bet liela dala tavu vīru Dzīlē atkāpušies, un runā, ka Ēomers viņu vidu redzēts. Šaurās ejās viņi, kazi, ienaidnieku apvaldīs un līdz alām tiks. Uz ko cerēt pēc tam, es nezinu.

—  Cerība gaišāka nekā mūsējā. Runā, krājumu tur netrūkst. Un gaiss spirgts, jo vēdinās caur plaisām augstu klintīs. Kur dūšīgi vīri priekšā, iekšā neviens netiks. Kazi, noturēsies ilgi.

—  Bet orki no Ortankas pesteļus līdzi atnesuši, — Aragorns ieteicās. — Dārduguni, ar ko mūri grauj. Ja alās neietiks, aizspundēs tos, kas iekšā. Bet nu mums cieši jādomā, kā pašiem aizstāvēties.

— Man nav miera te, iekšā, — Teodēns sacīja. — Kazi, ar šķēpu rokās klajā laukā savējo pulkam priekšgalā es atkal iesveltos cīņas jūtīs, kaut nāvē iedams. Bet te no manis jēga maza.

—  Te, Rohānas stiprākajā cietoksnī, tu, mazākais, esi drošībā, — Aragorns atteica. — Pasargāt tevi te varam cerēt drošāk nekā Edorasā vai pat kalnu Svētalās.

— Runā, ka Ragburga ne reizi neesot kritusi, — Teodēns bilda, — tak nu man sirdī šaubas iezogas. Pasaule citāda vēršas, un viss, kas reiz drošs bijis, nedrošs izrādās. Vai ir maz kāds tornis, kurš var tādam pārspēkam un tik nevaldāmam naidam pretim stāties? Būtu es zinājis, ka Izengarda tik stipra tapusi, kazi, nebūtu ar tādu skubu jājis tai pretim, lai ko Gendalfa gudrība teiktu. Viņa padoms nupat nepavisam nerādās tik labs kā pirmiņ, rīta saules staros.

—  Gendalfa padomu zemē vis nemet, iekams viss vēl nav galā, valdniek, — Aragorns sacīja.

—  Gals, pavei, tūliņ būs klāt, — ķēniņš atsaucās. — Tak es to negaidīšu še, kā āpsis alā. Baltkrēpis, Hasufels un manas sardzes zirgi ir tepat, iekšpagalmā. Ar rītausmu likšu vīriem pūst Helma ragu un došos cīņā. Jāsi man līdzi, Aratorna dēls? Kazi, izlauzīsimies, bet, ja ne, — iesim bojā tā, lai ļaudis par to dziesmās dzied, ja iepakaļ paliks kāds, kurš to dziesmās pārliks.

— Jāšu tev līdzi, — Aragorns nosolījās.

No ķēniņa atvadījies, viņš devās atpakaļ uz mūri un nogāja pa eju visgarām, vīrus iedūšinādams un paligā iedams, kur uzbrukums bija viskarstākais. Legolass viņam gāja līdzās. No palejas augšup šāvās liesmu mēles, mūri graudamas. Augšup vijās āķi, slējās kāpnes. Orki aizvien no jauna rāpās augšup, uz mūri, un aizstāvji atkal un atkal trieca viņus lejā.

Pēdīgi Aragorns atkal stāvēja virs vārtiem, par naidnieka bultām ne zinis nelikdamies. Pavēries uz apvārsni, viņš redzēja austrumu pamali iebalsnījamies palsu. Tad viņš pacēla roku, pret ienaidnieku delnu pavērsdams par sarunu zīmi.

Orki ieaurojās un noirgājās. — Kāp lejā! Lejā! — viņi klaigāja. — Ja gribi runāt, kāp lejā! Ved laukā ķēniņu! Mēs esam urukhaju kaujinieki. Ja nenāks, izķeksēsim no alas. Ved laukā ķēniņu - ko šis slapstās?

— Ķēniņš iet un nāk, kā pašam labpatik, — Aragorns atsaucās.

— Tad ko tu te rēgojies? — viņi noprasīja. — Ko blenz? Gribi redzēt, cik mūsu karapulks dižens? Mēs esam urukhaju kaujinieki.

— Skatos, kad diena ausīs, — Aragorns teica.

— Diena? Un kas par to? — viņi ņirdza. — Mēs esam urukhaji, mēs kaujamies — diena vai nakts, labs laiks vai negaiss laukā. Esam nākuši jūs galēt, lai pie debesīm saule vai mēness. Kas mums rītausma!

— Nevar zināt, ko jauna diena nesis, — Aragorns sacīja. — Bēdziet, iekams jūs nelaime piemeklējusi.

— Rāpies lejā, citādi pats nolidosi, — viņi atkliedza. — Tad nu gan sarunas! Tev nav nekā ko teikt.

— Teikšu vien to, — Aragorns atsaucās. — Neviens vēl nemūžam nav Ragburgu ieņēmis. Atkāpieties, citādi bojā iesit visi kā viens. Neviens nepaliks dzīvajos, lai uz ziemeļiem vēsti aiznestu. Jūs neapjaušat, kādās briesmās esat iekūlusies.

Aragorna vārdos, kad viņš virs sagrautajiem vārtiem tā viens pats stāvēja nepārskatāma ienaidnieku karapūļa priekša, jautās tāda vara un majestātiskums, ka liela daļa savvaļnieku samin- stinājās, šķielēdami pār plecu uz. ieleju, un viens otrs bailīgi paglūnēja debesis. Bet orki dārdoši iesmējās, un, kad Aragorns nolēca no aizsargvaļņa, tam pāri aizsvilpa šautru un bultu krusa.

Tad atskanēja blīkšķis un gaisā uzvirmoja liesmas. Vārtu velve, uz kuras Aragorns nule bija stāvējis, sašķīda pīšļos un putekļos. Barikādi aizslaucīja itin kā zibens spēriens. Aragorns skriešus metās uz ķēniņa torni.

Bet, kolīdz vārti bija sadragāti un orki, tiem klāt mezdamies, ieaurojās, uzbrukumā posdamies, karapūļi kā tālīns vējš pāršalca murdoņa, saceldamās klaigās, kas vēstīja savādas, līdz ar rītausmu atskrējušas ziņas. Orki pie mūra, padzirdējuši mulsinošās vēstis, saminstinājās un pavērās atpakaļ. Un tad piepešs un draudīgs tornī ieskanējās varenais Helma rags.

Visi, to padzirduši, notrīsēja. Liela daļa orku nometās uz mutes garšļaukus, ausis ar ķetnām aizspieduši. No Dzīles atvēlās daudzkārša atbalss, it kā uz katras klintsradzes un kalna stāvētu varens saucējs. Bet mūra aizstāvji vērās debesis, izbrīnā ieklausīdamies, jo atbalsis nerimās. Ragi kalnos skanēja atkal un atkal, sabalsodamies aizvien tuvīnāki un skaļāki, aizvien spivāki un nevaldāmāki.

— Ilelms! Helms! - jātnieki sauca. — Helms cēlies un kaujā triecas! Helms nāk ķēniņam Teodēnam talkā!

Un līdz ar saucienu parādījās pats ķēniņš. Zirgs viņam bija balts kā sniegs, zeltā kalts viņam bija vairogs, un garš bija viņam šķēps. Pie labās rokas ķēniņam bija Aragorns, Elendila mantinieks, bet viņam aiz muguras jāja Ēorla Jaunākā dzimtas vīri. Debesīs iegaismojās rītausma. Nakts atkāpās.

—  Uz priekšu, Ēorla dēli! — Ar kaujas saucienu un varenu dipoņu viņi metās uzbrukumā. Izbrāzušies vārtiem cauri, viņi aizšāvās pāri tiltam un dzinās cauri Izengardas karapūļiem kā viesulis pāri pļavai. Aiz muguras, no Dzīles, atskanēja apņēmīgi kaujas saucieni — tur rohāņi no alām trieca laukā ienaidniekus. Ragburgas aizstāvji metās cīniņa visi līdz pēdējam. Bet ragu skaņu atbalss kalnos vilnīja bez apstājas.

Ķēniņš ar savu pulku auļoja uz priekšu. Visi, kas gadījās priekšā, krita vai metās bēgt. Pretinieks viņiem nebija neviens — ne orks, ne cilvēks. Tagad ienaidnieks bija pagriezies ar muguru pret jātnieku šķēpiem un zobeniem, bet ar vaigu — uz ielejas pusi. Brēkdami un smilkstēdami viņi spruka kur kurais, jo rītausma bija nākusi ar izbailēm un milzu brīnumiem.

Tā ķēniņš Teodēns no Helma vārtiem izcirtās līdz dambim. Tur pulks apstājās. Dienas gaisma palēnām pieņēmās spēkā. Virs austrumu kalniem izšķēlās saules stari, apmirdzēdami šķēpu uzgaļus. Bet jātnieki seglos sēdēja bez valodas, vērdamies uz Dziļleju.

Apkaime bija pārvērtusies. Kur pirmiņ plājās zaļa leja, kalnu pakāji ieskaudama mīkstās velēnās, tagad vīdēja mežs. Tur rindojās milzu koki kailiem, mēmiem stumbriem, sirmajās galvās zarus krustu šķērsu savijuši, ar garajām saknēm iezīdušies pāraugušajā zālē. Zem zariem plājās ēna. Nezināmo mežu no dambja šķīra vien ceturtdaļjudzi plata klaja josla. Tur tagad bija saspiedušies lepnie Sarumana karapūļi, bīdamies ķēniņa un bīdamies koku. Mukdami no Ilelma vārtiem, viņi sabēga lejpus dambim un tur palika ņudzam kā bišu spiets. Velti viņi kārpījās augšup pa Dziļlejas nogāzēm, glābiņu meklēdami. Austrumos tur slējās par daudz stāva klints krauja, bet pa kreisi, no rietumiem, virsū nāca noliktais gals.

Tad kraujas korē piepeši parādījās jātnieks baltā ģērbā, austošās saules staros žilbigi mirdzēdams. Pāri pakalniem aizvēlās ragu skaņas. Jātniekam aiz muguras, pa lēzeno nogāzi augšup steigdamies, soļoja savs tūkstotis kājnieku ar kailiem zobeniem rokā. Pašā vidū gāja spēcīgs gara auguma vīrs. Vairogs viņam bija sarkans. Ticis līdz Dziļlejas malai, viņš pielika pie lūpām varenu, melnu ragu un iepūta tajā spēji un skaņi.

— Erkenbrands! — jātnieki uzgavilēja. — Erkenbrands!

— Verieties — Baltais jātnieks! — Aragorns iesaucās. — Gendalfs atgriezies!

—  Mitrandirs! Mitrandirs! — piebalsoja Legolass. — Kas par neredzētu burvestību! Aiziet! Gribu pavērties uz to mežu, iekams māns izgaist.

Izengardieši kāpās atpakaļ, svaidīdamies te šurp, te turp, nespēdami izšķirties, kurām izbailēm pretim stāties. Tornī no jauna iedziedājās rags. Ķēniņa pulks dzinās dambja robam cauri. No kalna lejā triecās Erkenbrands, Rieturnfoldes lielmanis. Pa nogāzi lejā metās Zibens kā briedis, kalnos dzimis un audzis. Baltais jātnieks sēdēja viņam mugurā, un ienaidnieks, samanīdams pārspēku tuvojamies, iesvēlās neprātīgās bailēs. Savvaļnieki burvja priekšā nokrita uz mutes. Orki sagrīļojās, iegaudojās un pa roku galam aizsvieda gan zobenus, gan šķēpus. Viņi bēga kā spirgtas vēja pūsmas dzīti melni dūmi. Smilkstēdami viņi iespruka meža paēnas gaidošajā pustumsā, un no turienes laukā neiznāca vairs neviens.

Astotā nodala

Ceļš uz Izengardu

Tā nu skaidrā rīta gaismā Dzlļupes košajā krasta zālienā ķēniņš Teodēns atkal satikās ar Balto jātnieku Gendalfu. Turpat bija ari Aragorns, Aratorna dēls, un elfs Legolass, un Rieturnfoldes Erkenbrands, un Zeltkambaru lielmaņi. Viņiem apkārt pulcējās mustangrimi, Rohānas jātnieki, kas par uzvaru gan priecājās, tomēr visvairāk brīnījās, uz meža pusi vērdamies.

Piepeši atskanēja varens sauciens, un no dambja puses atskrēja tie, kas Dzīlē bija iedzīti. Viņu vidū bija vecais Gamlings, Ēomers, Ēomunda dēls, un arī rUķis Gimlins — bez bruņcepures, ar asiņainu pārsēju ap pieri, bet runaja viņš skaļi un sparīgi.

— Četrdesmit divi, Legolasa kungs! — rūķis pavēstīja. — Taisni žēl — cirvim asmenī robs: četrdesmit otrais ap kaklu bija dzelzs siksnu apmeties. Cik tev? 1

—   Par vienu esi mani apsteidzis, — Legolass atzinās. — Bet gremzties nedomāju — tik dikti man prieks, ka redzu tevi uz kājām turamies!

— Esi sveiks, Ēomer, māsasdēls! — Teodēns sacīja. — Nu, kad redzu tevi sveiku un veselu esam, man prieks no sirds.

— Esi sveiks, Rohānas valdniek! — Ēomers atsaucās. — Melna nakts aizvadīta, un nu atkal diena ataususi. Bet diena nākusi ar divainām vēstīm. — Pagriezies viņš pārsteigts pavērās uz mežu, tad uz Gendalfu. — Atkal esi nācis grūtā brīdī, ne saukts, ne aicināts, — viņš bilda.

—  Ne saukts, ne aicināts? — Gendalfs nobrīnījās. — Vai neteicu, ka atgriezīšos un še satiksimies?

—  Bet stundu neminēji un nesacīji, kā nāksi. Dīvainus palīgus esi šurp atvedinājis. Tu esi dižs burvis, Gendalf Baltais!

—  Varbūt. Bet, ja tā, visu izmaņu vēl rādījis neesmu. Esmu vien devis krietnu padomu tiem, kam briesmas draud, un licis lietā Zibens kājas. Lielāko tiesu darba darijusi jūsu pašu drosme un Rieturnfoldes vīru izturība — viņi soļojuši augu nakti.

Tad visi Gendalfu uzlūkoja, vēl jo vairāk brīnīdamies. Dažs labs ar aizdomām pašķielēja uz mežu, plaukstu pār acim pārvilkdams, it kā domādams, ka tās rāda ko tādu, kas burvim pašam neredzams.

Gendalfs ilgi un gardi nosmējās. — Tie koki? — viņš ieprasījās. — Nē taču, tos es redzu tikpat skaidri kā jūs. Bet tas nav mans darbs. Tas lēcies bez viedajo padoma. Ko tik labu es nebūtu varējis sadomāt, un, kā izrādījās, uz neko labāku es nebūtu varējis pat cerēt.

—  Ja burvestība nav tavējā, tad kurš to izperinājis? — Teodēns noprasīja. — Nejau Sarumans — tas skaidrs. Vai ir vēl kāds varenāks gudrais, par ko man nav izgadījies dzirdēt?

— Tā nav burvestība, bet daudz senāks spēks, — Gendalfs atbildēja. — Spēks, kurš pa zemes virsu staigāja, pirms elfi dziesmas dziedāt saka un veseris iedunējās.

Vēl kalni draiski grūdds grēdās, Vēl dzelzs bij' tālu, cirvis svešs. Vēl zeme nevaidēja bēdās, Kad apkārt klīda tas, kur mežs.

— Un kā tava mikla tulkojama? — Teodēns jautāja.

—  Gribi zināt — nāksies jāt man līdzi uz Izengardu, — Gendalfs atteica.

— Uz Izengardu? — visi cits caur citu iesaucās.

— Jā, — Gendalfs apstiprināja. — Man atkal jādodas turp, un tie, kas vēlas, var doties man līdzi. Kazi, redzēsim tur savādas lietas.

— Bet Rohānā, ja vien nesavāc visus līdz pēdējam, ari tos, kas dziedināmi un pūtināmi, nebūs gana daudz vīru, lai mēs jaudātu brukt virsū Sarumana cietoksnim, — Teodēns iebilda.

— Lai vai kā, es došos uz Izengardu, — Gendalfs atteica. — Te es ilgi kavēties nevaru. Mans ceļš tagad ved uz austrumiem. Meklē mani Edorasā, pirms mēness vēl nebūs sācis dilt!

—  Nekā! — Teodēns atsaucās. — Melnajā pirmsausmas stundā es ar šaubām nokāvos, bet nu vairs nešķirsimies. Jāšu tev biedros, ja tāds ir tavs padoms.

— Gribu ar Sarumanu runāt, cik drīz vien iespējams, — Gendalfs pavēstīja, — un viņš tev lielu postu darījis, tālab derētu, ka arī tu tur lieciniekos būtu. Bet cik driz un ātri vari jāt?

— Mani viri kaujā nokausēti, — ķēniņš atbildēja, — un es pats arīdzan. Jo esmu garu gabalu jājis un miegu teju neesmu redzējis. Ak vai! Mans vecums nav nedz māns, nedz vien Cērmēles čukstu uzburts. Tādu kaiti nedz dēles, nedz pats Gendalfs nevar par nebijušu vērst.

—  Tad darīsim tā. Lai visi, kas man līdzi jās, nu atpūsties noliekas, — Gendalfs nolēma. — Ceļā dosimies vakara mijkrēslī. Tā būs gana labi, jo uz priekšu es ieteiktu mūsu gaitas slepenībā turēt, cik iespējams. Tikai lielu pulku, Teodēn, līdzi jāt nenorīko. Sarunas, ne karu vest dodamies.

Tad ķēniņš izraudzījās vīrus, kuri bija neskarti palikuši un ar ātriem zirgiem, un aizsūtīja viņus aiznest vēsti par uzvaru uz visām Rohānas ielejām, un vēstnešiem viņš lika arī izsludināt, ka visiem līdz pēdējam vīram, gan jauniem, gan veciem, ar skubu jādodas uz Iidorasu. Tur otrajā dienā pēc pilnmeness Rohānas valdnieks domāja sapulci rīkot visiem, kuri ieročus rokā spēj noturēt. Uz Izengardu ķēniņš nosprieda līdzi ņemt Eomeru un divdesmit pils sardzes vīrus. Gendalfam biedros būtu Aragorns, Legolass un Gimlins. Kaut arī savainots, rūķis neparko nebija ar mieru palikt iepakaļ.

— Cirtiens bija pagaudens un gar mici nošļuka, — viņš tiepās. — Lai es tādas orku skrambiņas'dēļ gar zemi liktos? Neies cauri.

— Apkopšu brūci, kamēr tu pūtināsies, — Aragorns pieteicās.

Ķēniņš, Ragburgā atgriezies, likās uz auss un aizmiga tik mierīgā miegā, kādu nebija pieredzējis jau daudzus gadus, un arī pulks, kurš bija izraudzīts uz Izengardu līdzi jāt, nolikās atpūsties. Bet pārējie — visi, kas bija bez savainojumiem cauri tikuši, — ķērās pie smaga darba, jo daudzi bija kaujā krituši un bez dzīvības gulēja gan klajā laukā, gan Dzīlē.

Neviens orks nebija palicis dzīvajos, un viņu līķus neviens neskaitīja. Bet liela tiesa kalniešu bija gūstā padevušies un gauži pārbijušies un lūdza žēlastību.

Mustangrimi atņēma gūstekņiem ieročus un lika viņus pie darba.

— Tagadiņ līdziet ļaunumu, ko esat nodarījuši, par labu vērst, — Erkenbrands norīkoja, — un pēcāk jums būs zvērēt, ka nemūžam nedz Izenas brasliem pāri bridlsit ar ieročiem rokā, nedz ar cilvēku naidniekiem vienā pulkā karā iesit, un tad kā brīvi ļaudis varēsit uz savu zemi atpakaļ doties. Jo Sarumans jūs sava viltus valgos sapinis. Liela tiesa no jums ar nāvi algoti par to, ka uz viņu paļāvušies, bet, būtu jūs virsroku guvuši, alga, kazi, nebūtu daudz labāka.

Krēslaines savvaļnieki nevarēja vien nobrīnīties, jo Sarumans viņiem bija sastāstījis, ka rohāņi esot cietsirži, kas gūstekņus dzīvus sadedzinot.

Laukā Ragburgai priekšā tika samesti divi kapukalni, zem kuriem tika guldīti visi Rohānas jātnieki, kas bija krituši, cietoksni aizstāvēdami: zem viena — tie, kuri no austrurnlejām bija nākuši, zem otra — Rieturnfoldes karavīri. Savrupā kapā Ragburgas mūru paēnā tika apglabāts Hāma — ķēniņa pils sardzes vecākais. Viņš bija kritis pie vārtiem.

Orki tika sakrauti varenās grēdās labu gabalu no abiem kur- gāniem, netālu no mežmalas. Un visiem bija raizigs prāts, jo miroņu kaudzes bija par daudz milzīgas, lai tās kāds varētu cerēt ar zemi apmest vai sadedzināt. Ar malku bija pavisam trūcīgi, un nevienam nebija dūšas ar cirvi likties klāt dīvainajiem kokiem, pat ja Gendalfs nebūtu bargi piekodinājis pat ne zariņam, kur nu vēl stumbram pāri darīt.

—  Lai orki paliek guļam, — Gendalfs nolēma. — Nāks rīts, nāks padoms.

Pēcpusdienā ķēniņa pulks savlkšās ceļam. Apbedīšanas darbiem vēl ij ne gals nebija paredzams, un Teodēns, sērodams par savas sardzes vecākā Hāmas nāvi, pirmais iemeta viņa kapā sauju zemes. — Dziļu postu Sarumans nodarījis gan man, gan manai zemei, — viņš noteica, — un to es pieminēšu, kad redzēsimies.

Saule jau spīdēja turpat virs Dziļlejas rietumkalnu virsotnēm, kad Teodēns, Gendalfs un viņu pavadoņi devās lejā pa dambja nogāzi. Lai viņus izvadītu ceļā, vienkopus bija sanācis varens pulks — gan jātnieki, gan Rieturnfoldes ļaudis, veci un jauni, sievas un bērni, no alām laukā iznākuši. Skanīgi viņi uzņēma uzvaras dziesmu un tad piepeši noklusa, nezinādami, ko gaidīt, jo uzlūkoja kokus, un no tiem viņiem bija bail.

Tikuši līdz mežam, jātnieki apstājās — ne zirgiem, ne cilvēkiem negribējās tur kāju spert. Koki slējās sirmi un draudigi, tādā kā mijkrēslī vai miglā tīdamies. Garo, nokareno zaru gali snaikstījās lejup kā pirksti, saknes vīdēja virs zemes kā savādu briesmoņu ķetnas, un zem tām tumsa melnas, dziļas bedres. Bet Gendalfs izjāja pulkam priekšgalā, ceļu rādīdams, un tur, kur Ragburgas taka ieskrēja mežā, viņi piepeši ieraudzīja zem varenajiem zariem ēnojamies itin kā velvētu eju. Gendalfs devās tieši turp, un pārējie jāja nopakaļ. Tūliņ viņi pārsteigti atklāja, ka tālāk taka skrien, kā skrējusi, gar Dzīļupes krastu un virs galvas tur vīd klajas debesis, zeltainas gaismas pilnas. Bet abpus ceļam milzīgie koki jau tinās pustumsā, cits aiz cita pagaisdami necaurredzamā mijkrēslī, un biezoknī čīkstēja un vaidēja zari, skanēja tālīni kliedzieni un neskaidra, nikna murdoņa, kurā vārdi nebija saklausāmi. Nekur nebija manāms ne orks, ne kāds cits kustonis.

Tagad Legolass un Gimlins jāja vienam zirgam mugurā un turējās Gendalfam cieši uz papēžiem, jo Gimlinu mežs pagalam biedēja.

— Gaiss te spiedigs, — Legolass teica Gendalfam. — Nomanu negantas dusmas. Vai jūti, kā ausīs pukst?

— Jā, — Gendalfs atsaucās.

— Kādu diez galu tie nabaga orki ņēmuši? — Legolass ieminējās.

— To, man rādās, neviens nekad nedabūs zināt, — burvis noteica.

Labu laiku viņi jāja klusēdami, tikai Legolass vienādiņ galvu grozīja un, nebijis Gimlina, butu sazin cik reižu zirgu pieturējis, lai ieklausītos meža trokšņos.

— Tik dīvainus kokus savu mūžu neesmu redzējis, — elfs sacīja, — un man nācies pieredzēt daudzus ozolus no zīles izspraucamies un sirmā vecumā praulos sakrītam. Kaut mums būtu vaļas te pastaigāt — šiem kokiem ir valoda, un ar laiku es varētu noprast, kas viņiem prātā!

— Nu nē! — Gimlins atvēcinājās. — Lai stāv, kā stāvējuši! Kas viņiem prātā, es jau tagadiņ noprotu: tik ar melnu naidu nīst visus, kas uz divām kājām staigā, un visas valodas šiem par dragāšanu un žņaugšanu vien.

— Nejau gluži visus, kas uz divām kājām staigā, — Legolass iebilda. — Te, man rādās, tu alojies. Nīst viņi orkus. Jo koki nav šejienieši un neko daudz nezina ne par elfiem, ne cilvēkiem. Viņi auguši zemienēs, tālu projām. No Fangorna dziļlejām, Gimlin, — lūk, no kurienes viņi, manuprāt, nākuši.

— Tad tas ir pats bīstamākais mežs visā Viduszemē, — Gimlins atsaucās. — Man kokus vajadzētu tencināt par to, ka .šie palidzigi mums izrādījās, bet patikt man viņi nepatīk. Tu, kazi, viņus par brīnumjaukiem dēvēsi, bet es šai zemē esmu redzējis daudz krāšņāku brīnumu, skaistāku par visām birztalām un mež- vidlejām, kas jelkad saules gaismu redzējušas, — aizvien vēl sirds silst. Ērmoti tie cilvēki, Legolas! Šeku, viņiem te viens no ziemeļu lieliskākajiem brīnumiem acu priekšā, un ko šie par to saka? Alas, saka! Alas! Caurumi, kur kara laikā parocīgi sabēgt, kur lopiem edmaņu sakraut! Manu krietno Legolas, vai tu maz apjēdz, kāds plašums un daile slēpjas Helma dzīlē? Rūķi tak stāvgrūdām turp mestos, lai kaut ar vienu actiņu pavērtos, svētceļojumus rīkotu, ja mums kas tāds būtu iegājies. Kad es tev saku — tīrā zeltā maksātu, lai aci uzmestu!

— Un es ar zeltu atpirktos, lai tur ne kāju nevajadzētu spert, — Legolass atteica, — un vēl divtik, lai laukā tiktu, būtu nelaimējies tur ieklīst.

—  Neko redzējis neesi, tālab piedodu tev tādu mēlnesību, — Gimlins atsaucās. — Tikai runā tu kā nelga. Vai, tavuprāt, gana skaisti tie kambari, kur tavs ķēniņš Drūmmežā kalna dzīlēs mīt un ko rUķi senlaikos izbūvēt līdzēja? Tad pret alām, ko še redzēju, tie būs vien būdeļnieka istabiņas: plašum plašas zāles, ko pieskandina nebeidzama mūzika, ar kādu ūdens tinkšķēdams krīt ezeros — tik spulgos kā Keledzarams, kad tas zvaigžņu gaismas apmirdzēts.

—  Un, Legolas, kad lāpas top aizdegtas un tu soļus sper pa baltsmilšu grīdu zem atbalšu pilnām velvēm, ak, Legolas! Tad spoguļgludās sienās iezaigojas dārgi akmeņi un kristāli, un zelta un sudraba rūdu dzīslas, un gaisma spiežas cauri marmora plāksnēm, kas līdzinās gliemežvākam, tik caurspīdīgam kā ķēniņienes Galadriēlas plaukstas. Tur, Legolas, slejas kolonnas — baltas, safrāndzeltenas un rožsārtas kā rītausma, rievotas un savītas kā izsapņotas, no grīdas, kas zaigo visās dardedzes krāsās, tās sniedzas pretim griestu vizuļojošiem karuļiem: kulisēm, tauvām, aizkariem, kas smalki kā ledū sastinguši mākoņi; tur ir veselas gaisa pilis ar torņiem, karogiem un smailēm! Tās spoguļojas rāmos ezeros — no melnas, ar skaidru kristālu pārklātas dzelmes pretim veras mirdzoša pasaule; pilsētas, kādas pat Durīnam, kazi, ne sapņos nav rādījušās, tur plešas ar platām ielām un kolonnām pilniem pagalmiem, pagaisdamas tumšā dzīlē, kur ne gaismas stariņš neietiecas. Un — tinkš! — nokrit sudraba lāse, kristālā viļņu apļus uzjundīdama, un visi tie torņi izlokās un savirmojas kā ūdenszāles un koraļļi jūras izgrauztā zemūdens alā. Tad vakars nāk, un pilsētas tumsā ietinas un apdziest, un lāpas dodas uz citu kambari, kur atkal cits sapņojums. Un kambariem tur nav skaita, Legolas: aiz vienas zāles atkal cita, velve aiz velves, kāpņu kāpnes, bet ceļš tik vijas aizvien tālāk kalna dzīlēs, kur tam sirds. Alas! Helma dzīles krāšņās zāles! Laimigs bijis liktenis, kas turp mani aizvedis! Asaras kāpj acis, kad nu man projām jādodas.

— Tad, tevi mierinādams, vēlēšu, lūk, ko, Gimlin, — elfs sacīja. — Kaut tu no kara sveiks un vesels pārnāktu un Helma dzīli atkal ieraudzītu! Tikai savējiem it visu neizpaud! Ja ir, kā stāsti, viņiem te darba necik vairs nav allicis. Varbūt šejienieši mēli pievalda ar gudru ziņu — viena darbīgu rūķu saime, ar veseriem un kaltiem bruņojušies, var lielāku postu nekā labumu nodarīt.

— Nē, tu nesaproti, — Gimlins sapīka. — Pasaulē nav rūķa, kam tāds jaukums sirdi neaizgrābtu. Durina pēcteču vidū nebūs neviena, kurš te ņemtos akmeņus vai rūdu rakt — pat ne dimantu vai zelta dēļ. Vai jūs cirstu malkai birztalas, kas stāv pavasara ziedos? Mēs šis akmens ziedu lejas koptu, ne izrakņātu. Saudzīgi un prasmīgi, drusku vien šur tur ko pielabodami; visu dienu cītīgi strādādami, mazu akmens gabaliņu atskaldīdami, ne vairāk. Tā mēs strādātu un ar gadiem izveidotu jaunas ejas un paplašinātu zāles, tām pievienodami nomaļus kambarus, kuri vēl tumsā slīgst un vīd vien kā melns tukšums, aiz klints plaisām jaušams. Un gaismas, Legolas! Mēs pagatavotu gaismekļus, kādi reiz Kaza- dūmu apmirdzēja, un pēc patikas mēs aizgainltu nakti, kas tur dusējusi, kopš šie kalni dzimuši, un, atpūtas gribēdami, mēs ļautu naktij atkal atgriezties.

— Tu tik skaisti runā, Gimlin, — Legolass nobrīnījās. — Tadu valodu no tevis neesmu dzirdējis. Teju žēl metas, ka tās alas paliku neredzējis. Klau! Vienosimies — ja abi caur briesmām sveiki un veseli izkulsimies, paceļosim kopā! Tu man lidzi aizdosies Fangornā pasērst, bet es pēc tam iešu tev līdzi uz Helma dzīli.

—   Es gan atpakaļ biju domājis mērot taisnāko ceļu, —

Gimlins atteica, — bet lai iet! Fangornu kā nebūt pārcietīšu, ja reiz solies alās atgriezties un ar mani kopa tur brīnumos kavēties.

— Solos, — Legolass apstiprināja. — Bet ak vai! Nu mums gan alas, gan mežs uz bridi jāpiemirst. Skaties! Koki iet mazumā. Cik tālu līdz Izengardai, Gendalf?

—   Sarumana vārnas laistos līgas piecpadsmit, — Gendalfs atbildēja. — Piecas no Dziļlejas līdz brasliem, un tad vēl desmit līdz Izengardas vārtiem. Bet šonakt galā vēl netiksim.

— Un tad, kad tiksim, ko tur redzēsim? — ieprasījās Gimlins. — Tu varbūt zini, bet man ar minēšanu grūti.

— Droši nezinu gan, — burvis noteica. — Biju tur vakar, kad krēsla metās, bet tikmēr daudz kas var būt lēcies. Tomēr es lēšu, ka, galā ticis, tu nezūdīsies, kaut arī Aglarondas Spulgalas aiz muguras atstājis.

Pēdīgi viņi iznāca laukā no meža un atskārta, ka nonākuši Dziļlejas dibenā, kur ceļš, kas veda no Helma dzīles, tālāk sazarojās divos: viens tecēja uz austrumiem, uz Edorasu, otrs — uz ziemeļiem, uz Izenas brasliem. Kad pulks izjāja mežmalā, Legolass pieturēja zirgu un pameta atpakaļ nožēlas pilnu skatu. Tad viņš piepeši iekliedzās.

— Acis! — viņš izsaucās. — Zem zariem tur pustumsā acis, un skatās! Savu mūžu tādas acis neesmu redzējis.

Pārējie, viņa kliedziena iztrūcināti, apstājās un pagriezās atpakaļ, bet Legolass jau dzina zirgu uz meža pusi.

— Nē, nē! — Gimlins iebrēcās. — Pats dari, kā gribi, ja prāta nav, bet mani, lūdzams, laid no zirga zemē! Nekādās acis redzēt negribu!

—   Stāvi, Legolas Zaļlapi! — Gendalfs uzsauca. — Atpakaļ mežā vēl nejāj, vēl ne! Nav īstais bridis.

Līdz ar viņa vārdiem no kokiem izstūmās trīs dīvaini stāvi. Augumā tie bija milzīgi kā troļļi, savas divpadsmit pēdas gari, un spēcīgās, zaļoksnējam koka stumbram itin līdzīgās miesas šķita klātas ar tādu kā brūni pelēku, ciešu ģērbu vai ādu. Locekļi viņiem bija gari, rokām neparasti daudz pirkstu, mati cieti un spuraini, bet bārdas zaļpelēkas kā ķēqaji. Acis viņiem bija svinīgi nopietnas, tikai tās vērās ne jau uz jātniekiem, bet uz ziemeļu pusi. Pēkšņi viņi pielika pie lūpām slaikās plaukstas, un tālē aiz- vilnīja sauciens — skanīgs kā bazūne, tikai daudz melodiskāks un vijīgāks. Pretim atvēlās atbilde, un jātnieki, atkal atskatījušies, ieraudzīja tuvojamies vēl citus tādus pašus radījumus. Tie nāca no ziemeļiem, zāli pašķirdami, milzu soļiem kā gārņi brizdami, tikai pārvietojās nesalīdzināmi straujāk, jo garas kājas pie zemes metās ātrāk, nekā gārnis spārnus jaudā vēcināt. Jātnieki pārsteigumā iekliedzās, un dažam labam roka taustījās pēc zobena.

— Ieroči te būs lieki, — Gendalfs norīkoja. — Tie ir tikai gani. Viņi mums nav ienaidnieki — īstenībā par mums viņi vispār ne zinis neliksies.

Tā ari izskatījās, jo, kamēr burvis tā runāja, milži, jātniekiem pat skatu neuzmetuši, iesoļoja mežā un pagaisa.

— Gani! — Teodēns noelsās. — Kur tad ganāmpulks? Kas tie tādi, Gendalf? Jo redzu, ka tev viņi, tā vien šķiet, nav sveši.

— Tie ir koku gani, — Gendalfs atteica. — Vai tiešām tik ilgs laiks aizritējis, kopš sēdēji pie pavarda, teiksmās klausīdamies? Tavā zemē netrūkst bērnu, kuri no krustu šķērsu savītām pasakām atbildi uz tavu vaicājumu izlobītu viens un divi. Tu, dižo ķēniņ, redzēji entus — entus no Fangorna meža, ko jūs savā mēlē dēvējat par Entu mežu. Vai no tiesas domāji, ka tāds vārds vien no pirksta izzīsts? Nekā, Teodēn, viss ir gluži otrādi: tieši jūs viņiem esat kā īsa, gaistoša teiksma, visi tie garie gadi no Ēorla Jaunā līdz Teodēnam viņiem ir tikai acumirklis, un visas tavas dzimtas gaitas — tāds nieks vien.

Ķēniņš cieta klusu. — Enti! — viņš pēdīgi ierunājās. — Krēslainās teiksmās kavēdamies, es, rādās, mazuliet sāku ielauzīties koku brīnumos. Esmu piedzīvojis savādus laikus. Izsenis esam par saviem lopiem un laukiem gādājuši, namus cēluši, rīkus kaluši un jājuši karot Mināstiritai talkā. Un to mēs, cilvēki, esam par dzivi dēvējuši pasaulē, kur mītam. Par to, kas mūsu zemes robežām viņā pusē, mums daļas bijis maz. Par to, kas tur, esam dziesmās teikuši, tak nu tās novārtā esam pametuši, vien bērniem tālab, ka tā ierasts, mācām. Un nu no savādām dzīlēm dziesmas laukā kāpušas, pa zaļo zemīti mums acu priekšā staigādamas.

— Priecājies, ķēniņ Teodēn, — Gendalfs sacīja. — Jo nu briesmas draud ne vien šikajai cilvēku dzīvītei, bet arī tiem, kurus jūs vienādiņ tikāt par teiksmu tēliem uzlūkojuši. Sabiedroto jums nav trūkums, pat ja par tādiem dzīvojat neziņā.

— Tomēr der arīdzan skumt, — Teodēns atsaucās. — Kazi, ar ko karš beigsies, tak, lai kā, vai nevar izgadīties, ka liela tiesa no tā, kas skaists un brīnumains, no Viduszemes pagaisis uz neatgriešanos?

— Var gan, — Gendalfs piekrita. — Ļaunā brūce, ko Saurons cirtis, nebūs nedz pavisam aizdziedējama, nedz par nebijušu vēršama. Bet tādi nu ir laiki, kas mums lemti. Mums atliek vien turpināt ceļu, ko esam sākuši!

Dziļlejai un mežam pagriezuši muguru, viņi jāja projām pa ceļu, kurš veda uz brasliem. Legolass negribīgi sekoja. Saule jau bija nogājusi, nogrimusi aiz pamales, bet, izjājuši no kalnu paēnas un pavērusies uz rietumiem, uz Rohānas aizas pusi, viņi debesis vēl redzēja gailējam sarkanas, un zem skrejošajiem mākoņiem vidēja spoža blāzma. Pret ugunīgo pamali melnēdami, tur lielā barā lokiem vien griezās putni. Viena daļa, sērīgi klaigādami, šāvās šurp, atgriezdamies dzimtajos kalnu perēkļos.

—  Maitasputni kaujas laukā magas pieēduši, — Ēomers noteica.

Zirgus palaiduši naskā riksī, viņi jāja tālāk, un klajums visapkārt ietinās tumsā. Debesīs nesteidzīgs uzkāpa mēness, nu jau krietni piebriedis, un tā saltajā, sudrabainajā gaismā zāles klātais līdzenums vilnija kā plaša, sirma jūra. No ceļu sazarojuma jājuši stundas četras, viņi tuvojās brasliem. Lēzenās nogāzes arvien straujāk laidās lejup, kur kraujos krastos, itin kā iespiesta starp zālainām terasēm, pāri oļu sērem urdzēja upe. Vējš atnesa tālīnas vilku gaudas. Sirdij uzgūla smagums, jo te kaujā'bija krituši daudzi vīri.

Ceļš laidās lejup, pie upes, arvien dziļāk iegrauzdamies mīkstajā krasta terases melnzemē, tad viņā krastā atkal cēlās augšup. Straumei pāri trijās rindās bija salikti plakani akmeņi kājniekiem, bet starp tiem bija atstātas joslas, kur zirgiem pāri brist: tās stiepās no viena krasta līdz otram un veda pāri mazai saliņai pašā upes vidū. Pavērušies uz braslu, jātnieki nomanīja ko savādu — brasla vietā te allaž bija ūdens čalodams skrējis akmeņiem pāri, bet nu viss bija klusu. Upes gultne bija teju sausa — vidēja vien sanesas un pelēka smilts.

— Drūma šī vieta tapusi, — Ēomers sacīja. — Kāda sērga upei uzkritusi? Sarumans daudz skaistuma sapostījis — vai būtu arīdzan Izenas avotus aizspundējis?

— Tā rādās, — Gendalfs teica.

— Ak vai! — Teodēns nozūdījās. — Vai mums no tiesas jāiet cauri še, kur maitasputni plosa tik daudzu krietnu Rohānas jātnieku miesas?

— Tāds mums ceļš, — Gendalfs atbildēja. — Zinu, ka skumsti par saviem viriem, kas krituši, bet redzēsi, ka viņu miesas vismaz neplosa kalnu vilki. Tie mielojas, ndami savu draugu orku līķus, — tāda nu viņiem reiz draudzība. Aiziet!

Pulks nojāja pie upes, un, jātniekiem tuvojoties, vilki mitējās gaudot un aizlavījās kur kurais, bailēs iesvēlušies, kolīdz ieraudzīja mēnesnīcas apspīdēto Gendalfu un Zibeni, kas vizēja spožs kā sudrabs. Viss pulks aizjāja lidz saliņai, un no krastu tumsas viņiem pakaļ noskatījās blāvi gailējoši redzokļi.

— Palūk! — Gendalfs teica. — Te draugi pastrādājuši.

Pašā saliņas vidū slējās svaigi uzbērts kapukalns, aplikts ar akmeņiem un ar zemē iedurtiem šķēpiem izrotāts.

—  Te dus visi mustangrimi, kas še kaujas laukā krituši, — Gendalfs sacīja.

— Lai dus mierā! — Ēomers noteica. — Šķēpi satrunēs un sarūsēs, bet kapukalnam vēl ilgi būs stāvēt un sargāt Izenas braslus!

— Vai ari tas ir tavu roku darbs, Gendalf, draugs? — Teodēns taujāja. — Vienam vakaram un naktij veikums liels!

—  Paldies Zibenim, un vēl citi man bija palīgos, — Gendalfs atbildēja. — Jāšus tālu ceļu mēroju un ātri. Bet te, pie kapukalna, tevi mierinādams, teikšu, lūk, ko: daudz bija kritušo pie Izenas brasliem, bet mazāk, nekā izrunāts. Vairāk bija tādu, kas izklīdināti tapa, nevis nogalēti, — es vienkopus sapulcēju visus, ko uziet spēju. Vienu pulku ar Rieturnfoldes Grimboldu aizsūtīju Erkenbrandam piepulcēties. Citus norikoju kapukalnu uzbērt. Nu viņi dodas nopakaļ tavam maršalam Elfhelmam. Viņu ar krietnu jātnieku pulku es aizsūtīju uz Edorasu. Sarumanu pazīdams, zināju, ka viņš pret tevi būs raidījiš visus spēkus un viņa kalpi būs visus citus darbus pie malas metuši, lai uz Helma dzīli trenktos, tālab apkaimē ienaidnieku nebūs, tomēr baidijos, ka vilku jātnieki un sirotāji var uz Meduseldu dzīties, kamēr tā stāv neaizsargāta. Bet nu tev, manuprāt, raizēties nevajag — pils tevi droši gaidīs pārnākam.

— Priecāšos to atkal redzēt, — Teodēns atsaucās, — kaut ilgi man laikam tur vairs nebūs lemts kavēties.

Tā nu pulks teica ardievas saliņai un kapukalnam, pārgāja upei pāri un uzkāpa viņā krastā. Tad viņi jāja tālāk, priecādamies, ka sērīgais brasls palicis aiz muguras. Kolidz viņi attālinājās, tur atkal iegaudojās vilki.

No Izengardas uz braslu veda senlaikos ierīkots lielceļš. Kādu gabalu tas skrēja gar upes krastu, tai lidzi aizvidamies uz ritiem un tad uz ziemeļiem, bet pēdīgi pacirtās sāņus un taisns kā stīga nostiepās līdz pat Izengardas vārtiem, kas bija izcirsti kalnam sānos ielejas rietumos, jūdzes sešpadsmit no upes. Tieši turp viņi devās, taču auļoja nevis pa pašu lielceļu, bet turējās tam blakus, jo zeme zem kājām tur bija stingra un līdzena, jūdzēm tālu klāta ar atsperīgu, mīkstu velēnu. Nu jāšana vedās ātrāk, un ap pusnakti viņus no brasla šķīra jau teju piecas līgas. Tad viņi apstājās, ceļu nakts laikā tālāk neturpinādami, jo ķēniņam vairs nebija spēka. Viņi bija nonākuši Miglas kalnu pakājē, un pretim jau sveicinādamas stiepās Nankurunira garās grēdas. Ieleja priekša plājās piķa melna, jo mēness bija noslīdējis uz rietiem, aiz kalniem noslēpdamies. Bet no klajuma necaurredzamās tumsas cēlās milzīgs dūmu un garaiņu stabs, kas, augšup vērpdamies, atspīdēja rietošā mēness staros un, mirgojošos melni sudrabotos mutuļos sašķīdis, aizklīda pāri zvaigžņu piebārstītajām debesīm.

— Ko teiksi, Gendalf? Kas tas tāds? — Aragorns ievaicājās. — Teju varētu domāt, ka Burvja leja liesmās.

— Šajos laikos lejai pāri allaž ir dūmaka, — Ēomers teica, — bet ko tādu nemūžam neesmu matījis. Drīzāk suta, ne dumi. Sarumans pesteļus brūvē, mūs gaidīdams. Kazi, Izenas ūdeņus verdošus pataisījis, un tālab upe izsusējusi. •

— Var gadīties, — Gendalfs piekrita. — Rīt dabūsim zināt, ko viņš te strādā. Tagad atpūtīsimies, kā nu mācēdami.

Uz naktsguļu viņi apmetās Izenas krastā — gultne aizvien bija mēma un sausa. Viens otrs ieslīga miegā. Bet pret ritu visus uzrāva kājās brīdinošs sarga sauciens. Meness bija pazudis. Virs galvas mirdzinājās zvaigznes, bet zemei pāri līda tumsa, vēl melnāka par nakti. Gar abiem upes krastiem tā stūmās uz ziemeļiem, uz viņu pusi.

—  Palieciet, kur esat! — Gendalfs norīkoja. — Ieročus laukā nevilkt! Gaidiet, un tā aizies garām!

Visapkārt sabiezēja migla. Tai cauri vēl debesīs pavīdēja pa retai, blāvai zvaigznītei, bet abās pusēs izauga necaurredzami melnas sienas: nupat viņi bija iespiesti šauriņā ejā starp milzīgiem, kustīgiem tumsas torņiem. Ausis ieskanējās balsis — čuksti un vaidi, un nebeidzamas, šalcošas nopūtas. Salīgodamās iedrebējās zeme zem kājām. Vai veselu mūžību viņi tā sēdēja, šaušalu pārņemti, bet pēdīgi tumsa un murdoņa bija garām, ievilkusies klintsgrēdu skaujās.

Tālu dienvidos, Ragburgā, ļaudis nakts vidū padzirdēja palejā saceļamies itin kā varenu vētru un samanīja zemi iedrebamies, un visi iesvēlās bailēs, un nevienam nebija dūšas laukā degunu bāzt. Bet no rīta, laukā izgājuši, viņi pārsteigumā sastinga, jo no orku līķiem vairs nebija ne vēsts un ari koki bija pazuduši. Tālu Dzīles ielejā stiepās nobradātas zāles sliede, it kā tur milzigi gani būtu nepārskatāmu lopu baru pāri dzinuši, bet jūdzi lejpus dambim zemē bija izrakta varen liela bedre, kam virsū bija sarausts augsts klintsbluķu kalns. Ļaudis sprieda, ka tur aprakti nogalētie orki, bet, vai kopā ar tiem, kuri mežā bija iesprukuši, neviens nezināja teikt, jo tajā kalnā cilvēki nekad netika kāju spēruši. Par Nāves kalnu tas tika iedēvēts, un tur nemūžam zāle neauga. Bet savādie koki Dziļlejā vairs netika redzēti — nakti tie bija ceļā devušies un aizgājuši tālu projām, uz Fangorna krēslainajām lejām. Orki bija atmaksu saņēmuši.

Tonakt ķēniņš un viņa pulka vīri gulēt vairs nelikās, bet citu neko savādu nedz manīja, nedz dzirdēja, ja nu vien to, ka upe turpat līdzās piepeši atdzīvojās. Pāri akmeņiem ar joni aizbrāzās varens vilnis, un, kad tas pārskrēja, Izena krastos atkal urdza un čaloja kā agrāk.

Rītausmā viņi atkal posās ceļā. Diena atausa pelēka un blāva, un sauli uzlecam viņi neredzēja. Gaiss bija smagas miglas pilns, un visam pāri gūlās neciešams smārds. Pulks virzijās lēnām, tagad pa lielceļu. Tas bija plats, stingrs un kārtībā uzturēts. Cauri miglas vāliem viņi neskaidri samanīja pa kreisi augumā izaugam garu kalnu grēdu. Viņi bija iejājuši Nankurunirā — Burvja lejā. Kalni to ieskāva no visām pusēm, vaļēju atstādami vien dienvidos. Reiz ieleja bija skaista un zaļa, tai cauri tecēja Izena, dziļa un spēkpilna ari tur, kur vēl klajumā nebija izskrējusi, jo to baroja neskaitāmi lietus mazgātu kalnu avoti un strauti, un visgarām upei bija piemīlīga, auglīga zeme plājusies.

Tagad viss bija citādi. Pie Izengardas sienām aizvien vēl vidēja Sarumana vergu aparti lauki, bet ieleja pa lielākai daļai bija ar nezālēm un ērkšķu krūmiem aizaugusi. Dzeloņaini staipekņi lodāja pa zemi vai, krūmājos un piekalnitēs uzrāpušies, bija sapinušies nemīlīgos midzeņos, kur mitinājās sīki kustoņi. Koki te neauga, bet pāraugušajā zālē aizvien vēl vīdēja apsviluši, ar cirvi apkapāti dižkoku birztalu celmi. Skats bija skumīgs, un viss te slTga mēmā klusumā, vien ūdens guldzēja, akmeņiem pāri brāzdamies. Slinki vērpās dūmi un garaiņi, saguldami ieplakās. Jātnieki nerunāja ne vārda. Daudziem, prātojot par to, cik drūms var izrādīties ceļam gals, sirdi iesvēlās šaubas.

Pēc vairākām jūdzēm lielceļš pārtapa par platu ielu, izliktu ar lieliem, prasmīgu roku aptēstiem un sakārtotiem plakaniem akmeņiem — spraugās nevīdēja neviens zāles stiebriņš. Abās pusēs stiepās dziļas notekas, līdz malām ar tekošu ūdeni pilnas. Piepeši priekšā izslējās augsts stabs — melns, ar pašā galā uzsēdinātu lielu akmeni, kurš bija aptēsts un nokrāsots kā gara Baltplauksta. Paslietais pirksts norādīja uz ziemeļiem. Nu bija skaidrs, ka līdz Izengardas vārtiem vairs nav tālu, un sirds viņiem kļuva smaga, bet skats nespēja izlauzties cauri miglai, kas plājās priekšā.

Burvja lejā, kalnu grēdas aizvējā, kopš neatminamiem laikiem bija stāvējusi pilsēta, ko ļaudis dēvēja par Izengardu. Lielu daļu darba te bija paveikuši paši kalni, bet tāpat Aizrietu ļaudis bija sendienās pielikuši savu vareno celtnieka roku, un ari Sarumans te bija ilgi mitinājies un nebija vis dikā sēdējis.

Sarumans te visu bija iekārtojis vēl savos ziedu laikos, kad daudzi viņu atzina par dižāko no burvjiem. It kā no grēdas paēnas izšaudamās, tur slējās varena augstu klintsbluķu siena, kas, loku apmetuši, atkal cieši piekļāvās kalna sānam. Vārti tajā bija vieni vienīgi — milzu velve dienvidu pusē. Tur melnajā klinti bija izcirsta gara eja, ko gan vienā, gan otrā galā aizsprostoja pamatīgas dzelzs durvis. Vērtnes bija izkaltas un klintī iestiprinātajās milzīgajās tērauda virās iekārtas tā, ka neaizslēgtas tās it viegli bija ar vienas rokas grūdienu bez trokšņa atveramas. Iegājis apslāpētu atbalšu pieskandētajā ejā un galu galā izkļuvis otrā galā laukā, nācējs ieraudzīja līdzenu, lielu, apaļu klajumu, iedobtu kā lēzenu šķīvi jūdzes platuma, ja no vienas rnalas līdz otrai taisni pāri mērotu. Senāk tur viss plauka un zaļoja, zēla gatves un augļu koku birzis, ko dzirdīja strauti, no kalniem uz ezeru skriedami. Bet Sarumana norieta laikos te vairs nezaļoja it nekas. Ceļi bija izlikti ar melnām, cietām akmens plāksnēm, un tiem visgarām stiepās nevis koki, bet kolonnu rindas — citas no marmora, citas no vara un dzelzs, ar smagām važām kopā saslēgtas.

Tur netrūka namu — kambari, zāles un ejas bija izcirstas un iedobtas klintsbluķu sienā, tā ka uz klajumu skats pavērās no neskaitāmiem logiem un melnējošiem durvju jomiem. Vietas tur bija gana tūkstošiem — strādniekiem, kalpiem, vergiem un bagātīgi bruņotiem kareivjiem, dziļās pazemes bedrēs tika baroti un turēti vilki. Ari pats klajums bija izrakņāts un izdangāts. Zemes dzīlēs urbās raktuves, ko sedza uzbērti pauguri vai akmens kupoli, tā ka mēnesnīcā Izengardas loks šķita esam kapsēta, kur mirušie mieru nav raduši. Jo zeme tur trīcēja un drebēja. Šahtas, lejup laizdamās te lēzeni, te savērpdamas vītņu kāpnēs, stiepās dziļi pazemē, kur plašās alās Sarumans bija iekārtojis mantu kambarus, spīķerus, ieroču noliktavas, smēdes un milzīgas krāsnis. Tur bez mitas griezās dzelzs rati un dunēja veseri. Nakti vēdlūkas izvirda izgarojumus, kas cēlās debesīs, no apakšas iegaismoti te sarkani, te zili, te indīgi zaļi.

Visi važās iekaltie ceļi veda uz pašu ielejas vidu. Tur slējās brīnumains tornis. Cēluši to bija senlaiku meistari — tie paši, kas bija krāvuši Izengardas sienu, tomēr tornis izskatījās nevis pēc cilvēka roku darinājuma, bet likās itin kā pats no sevis no zemes izaudzis tais laikos, kad kalni bija mokas dzimuši. Tā bija klints smaile un sala — melna, cieta un spoža: četri vareni daudzšķautņaini stabi sagrūdās par vienu, bet pašā augšā uz visām pusēm pašķirās kā ragi, nosmailināti kā šķēpu uzgaļi un ar malām kā naža asmens. Tiem pašā vidū bija laukumiņš, kur uz svešādam zīmēm izrakstītās grīdas cilvēks varēja stāvēt, uz klajumu vērdamies no piecsimt pēdu augstuma. Tāda bija Ortanka, Sarumana citadele, kuras vārds (tīši vai netīši) bija ar divkāršu nozīmi, jo elfu mēlē orthanc ir "Kalna ilknis", bet veclaiku rohāņi ar to apzīmēja viltus perināšanu.

Izengarda bija stipra un brīnumaina, un ilgu laiku skaista bijusi; un tur mituši tika diži valdnieki no Gondoras, kad ta rietumus sargāja, un viedajie, kas zvaigznēs bija lūkojušies. Bet Sarumans, pats pārvērzdamies, to pamazām bija pārveidojis, pašaprāt, labāku darīdams, tikai krita mānam par upuri, jo visas tās zintis un izmaņa, pret ko viņš izbijušo gudrību iemainīja un labprāt uzlūkoja par paša nopelnu esam, no Mordoras nāca, tā ka galu galā viņš neradīja neko citu kā vien sīku pakaļdarinājumu, neveiklām bērna rokām taisītu paijiņu vai verga iztapības apliecinājumu, kamēr īstais meistardarbs — Baradūra, Tumsas tornis, milzīgais cietoksnis, arsenāls, cietums un ēze, kas izvirda nevaldāmas varas versmi, nebija pārspējams un tikai smējās, redzēdams tādu iztapību, nogaidīdams, kad stunda sitis, savā lepnībā par uzvaru un paša neizmērojamo spēku.

Tāds bija Sarumana cietoksnis, kā rakstos stāv teikts, jo rohāņi par to neko nezināja stāstīt: viņu vidū nebija neviena, kurš jelkad būtu spēris kāju caur Izengardas vārtiem, un, ja nu tomēr, tādi bija uz vienas rokas pirkstiem saskaitāmi — kā Cērmēle, kas turp mēdza doties paslepšus un nevienam neizpauda, ko redzējis.

Gendalfs paskubināja Zibeni, piejāja diženajam Plaukstas stabam klāt un aizaulekšoja tam garām, un jātnieki ieplēta acis, jo Plauksta piepeši vairs ne tuvu nebija balta, bet notraipīta itin kā ar sarecējušām asinīm, un, ciešāk pavērusies, viņi redzēja, ka nagi tai sarkani. Gendalfs, par to ne zinis nelikdamies, iejāja miglā, un pārējie viņam negribīgi sekoja. Tagad, kur vien skaties, it kā te plūdi butu pāri skrējuši, vīdēja prāvas ūdens plančkas, ceļmalas iedobēs satecējušas, un starp akmeņiem skrēja tērcītes.

Pēdīgi Gendalfs apstājās, aicinoši novēcināja roku, un pārējie piesteigušies ieraudzīja, ka migla burvim aiz muguras pašķīrusies un lejup tur līst bālgana saules gaisma. Pusdienlaika stunda bija garām. Viņi bija nonākuši pie Izengardas duravām.

Bet tās gulēja zemē, izlocītas un ragā saliektas. Un visapkārt, ciktāl vien sniedzās skats, izsvaidīti mētājās neskaitāmi akmens bluķi un asas, robainas šķēpeles, vietumis grēdās saraustas. Varenā vārtu velve bija vesela, bet nu aiz tās pret debesīm slējās vaļējs bezdibenis: eja bija sagrauta, abās klints sienās bija izrautas plaisas un robi, un sargtorņi gulēja pīšļos un putekļos. Lielāku postu nebūtu spējusi nodarīt pat Dižjūra, dusmās un vētrā uzbangojusi, te kalniem pāri gāzusies.

Izengardas loks bija garojoša ūdens pilns un līdzinājās verdošam katlam, kur līgojās un peldēja siju, spāru, kastu un mucu atlūzas un visādi lūžņi. No ūdens laukā šķībi un greizi slējās apdauzīti kolonnu stumbri, bet visas ielas bija apslīkušas. Itin kā pa lielu gabalu, tldamās mutuļojošā mākonī, vidēja klints sala. Ortankas tornis aizvien vēl melnēja stalts un vētras neskarts. Ap pamatiem tam skalojās palsi viļņi.

Ķēniņš un viņa pavadoņi sēdēja seglos klusēdami, nespēdami vien nobrīnīties un noprazdarni, ka Sarumana vara ir gāzta, tikai kā — kas to lai zina. Tad viņi atskatījās uz velvi un sagrautajiem vārtiem. Turpat blakus slējās augsta šķembu grēda, un piepeši jātnieki pamanīja, ka tās galā, omulīgi garšļaukus atlaidušies, guļ divi nelieli vīriņi — pelēkās drānās, starp akmeņiem tikko saskatāmi. Viņiem līdzās mētājās pudeles, bļodiņas un šķīvji, it kā tie abi nule būtu piebāzuši pilnu māgu un pūtinātos pēc labi padarīta darba. Viens itin kā bija iesnaudies, bet otrs, kāju pār kāju pārmetis un rokas zem pakauša salicis, bija atspiedis muguru pret apdauzītu klintsbluķi un gaisā pūta iezilganas dūmu vērpetes, kas reizumis viņam no mutes izpakšķēja, mazos gredzentiņos sagriezušas.

Teodēns, Ēomers un pārējie rohāņi labu bridi vērās uz viņiem, nevarēdami vien nobrīnīties. Lai kāds pārsteigums bija visa Izengardas postaža, ko tādu viņi te nemūžam nebija cerējuši ieraudzīt. Bet, iekams ķēniņš paguva kaut vārdu bilst, mazais dūmu pūtējs viņus piepeši ieraudzīja mēmus stāvam šaipus miglas priekškaram un pielēca kājās. Rādījās gados jauns vai ari pēc tāda vien izskatījās, jo augumā viņš sniedzās pieaugušam vīram līdz viducim; ar rūsganiem, cirtainiem matiem klātā galva bija kaila, bet ģērbies viņš bija pamatīgi nodriskātā apmetni, kurš gan nokrāsas, gan piegriezuma ziņā itin līdzinājās tiem, kas bija mugurā Gendalfa biedriem, kad viņi Edorasā ieradās. Viriņš va- ren zemu paklanījās, plaukstu pie krūtīm piespiedis. Tad, burvi un viņa draugus it kā nemaz nemanījis, viņš uzrunāja Eomeru un ķēniņu.

—  Kungi, laipni lūdzu Izengarda! — viņš ierunājās. — Mēs te esam par durvju sargiem. Man vārdā Meriadoks, Saradoka dēls, un mans biedrs, ko diemžēl gurdums pārmācis, — to teikdams, viņš iegrūda otram ar kāju sānos, — ir Peregrins, Paladīna dēls no Tuku dzimtas. Mūsu zeme ir tālu ziemeļos. Sarumana kungs ir tur, iekšā, tikai acumirklī iespundejies divvientuliba ar tādu Cērmēli, citādi, nešaubos, visādā ziņā steigtos sveikt tik godājamus viesus.

—  Protams, protams! — Gendalfs iesmējās. — Un saki — vai pats Sarumans jūs norīkojis sapostītās durvis sargāt un pēc viesiem raudzīties, kad nu jums iznāk vaļas no šķīvjiem un pudelēm atrauties?

—   Nē, godātais, tas viņam būs no prāta izkritis, — Merijs svinīgi atteica. — Viņam citu raižu pilna galva. Mūs te norīkojis Kokubārzda, kas Izengardas valdīšanu pārņēmis savā ziņā. Viņš man vēlēja sveikt Rohānas valdnieku ar vārdiem, kādi nu šādai reizei piedien. Pūlējos, kā spēdams.

— Un kā ar biedriem? Kā ar Legolasu un mani? — iebrēcās Gimlins, vairs nejaudādams novaldīties. — Jūs, razbainieki tādi, pinkuķepas, pinkupauri, tīri akmens kaklā! Tādu pakaļdzīšanos! Divi simti līgu dūksnājiem cauri un biezokņiem! Uz dzivību vai nāvi kāvāmies, lai tik šos izpestītu! Un te, skaties, šie tup mielodamies un laiskodamies — un vēl pipi kūpina! Dūmu velk! Kur, burlaki, pīpes zāli rāvāt? Veseris ar ārā! Esmu tik zvērīgi nikns un pārlaimīgs, ka taisni brīnums būs, ja pušu nepārsprāgšu!

— Paldies, Gimlin, ka visu jau izteici arī manā vietā, — Legolass iesmējās. — Lai gan es vispirmāk būtu gribējis zināt, kur šie vīnu ņēmuši.

— Lai kam pakaļ dzināties, pie gaišākas galvas tikuši vis neesat, — atteica Pīns, vienu aci pavēris. — Skaidri redzat — sēžam, kur karš ar uzvaru beidzies, kur sirotāji pāri gājuši, un vēl brīnāties, kā tas nākas, ka godam pelnītās balvās esam iedzīvojušies.

—  Godam pelnītās? — Gimlins izsaucās. — Neticu savām ausīm!

Jātnieki smējās. — Šaubu nav — esam pieredzējuši sirdsdraugu tikšanos, — Teodēns sacīja. — Tātad šie ir tie, kas no tava pulka noklīduši, Gendall? Tad nu gan laiki pienākuši — brīnumi no vienas vietas. Kopš no pils izjāju, esmu daudz tadu pieredzējis, un nu man acu priekša stāv atkaliņ citi' teiksmaini ļautiņi. Vai tie no tiesas būtu sīkaliņi jeb holbitlani, kā tos pie mums dažs labs dēvē?

— Ar tavu laipnu atvēlēšanu — hobiti, valdniek, — Pīns pielaboja.

— Hobiti? — Teodēns pārvaicāja. — Jūsu mēle ir savādi pārgrozījusies, bet vārds jums piedien it labi. Hobiti! It viss no tā, kas man ausīs nācis, netiek ne tuvu.

Merijs paklanījās, un ari Pīns, kājās piecēlies, zemu palocījās.

—  Laipni tavi vārdi, valdniek, un ceru, ka drīkstu tos tā tulkot, — viņš teica. — Bet brīnos arī es! Kopš ceļā devos, daudzās zemēs esmu bijis, bet pirmoreiz sastopu ļaudis, kuri par hobitiem ko zina.

— Mani senči no ziemeļiem šurp nākuši, — Teodēns atbildēja.

— Tak nevilšu tevi — stāstīt par hobitiem mēs nezinām nenieka. Pie mums vien klejo vēsts, ka tāltālu, viņpus kalniem un upēm, mīt sīkaliņi, kas smilšu kalnos mājokļus taisa. Bet teiksmu par viņu veikumu nav, jo runā, ka veikuši viņi teju neko un no cilvēkiem vairās, iepratušies ar mijkrēsli saplūst, un vēl viņi protot kā putni pūst un vīterot. Tikai rādās, ka nostāstiem te viela gan dāsni atrastos.

— Tas tiesa, valdniek, — Merijs apstiprināja.

—Vispirmāk, — Teodēns turpināja, — man nav nācies dzirdēt, ka viņi no mutes dūmus pūš.

— Nav nekāds brīnums, — Merijs atsaucās, — jo šajā mākslā mēs esam iepratušies vien pirms pāris paaudzēm. Tobolds Pūtelis no Gausenes, kas Dienvidājos, bija pirmais, kas savā sakņu dārziņā īsteno pīpes zāli izaudzēja. Tas bija ap 1070. gadu pēc musu laika skaitīšanas. Kā vecais Tobijs zālīti uzoda…?

— Piesargies, Teodēn, jo tu nezini, kas tev draud, — iejaucās Gendalfs. — Ja iedūšināsi šos hobitus, pārmēru pacietīgi klausīdamies, viņi tupēs te, gruvešos, un, tā vien skaties, sīki, smalki ņemsies spriest par vēdera priekiem un it visiem niekiem, ko pieredzējuši viņu tēvi, vectēvi un vecvectēvi, un attāli radagabali līdz pat devītās pakāpes brālēniem un māsīcām. Pīpošanas vēsturei laiku atlicināsim kādā piemērotākā bridi. Kur Kokubārzda, Merij?

— Laikam kaut kur ziemeļpusē. Aizdevās padzerties — skaidru ūdentiņu. Liela tiesa pārējo entu ari tepat — rau, strādā bez mitas. — Merijs pavēcināja uz kūpošā ezera pusi, un, turp pavērušies, visi sadzirdēja tālinu dārdoņu un dunoņu, it kā no kalna lejā veltos nogruvums. No tās puses kā uzvarošs bazūnes pūtiens atvēlās dobjš humm-homm.

— Vai tad Ortanka atstāta neapsargāta? — Gendalfs ieprasījās.

— Ūdens tak visriņķi, — Merijs atteica. — Bet Ātraudzis un vēl viens bariņš torni patur acis. Nejau visus stabus un kolonnas te Sarumans nostatījis. Man rādās, Ātraudzis stāv pie pašas klints, kur kāpnēm lejasgals.

— Jā gan, tur stāv garš, pelēks ents, — Legolass apstiprināja, — tikai rokas pie sāniem piespiedis, un slejas stings gluži kā vārtu stabs.

— Pusdienlaiks jau garām, — Gendalfs sacīja, — bet mēs neko neesam baudījuši kopš agra rīta. Tomēr man gribētos sastapt Kokubārzdu, cik drīz vien iespējams. Vai viņš man neko nelika teikt, vai arī tu mielodamies būsi visu citu no galvas izmetis?

— Lika gan, — Merijs atsaucās, — un es jau tūliņ būtu plājis laukā, nebūtu akurāt sabrukuši tie citi vaicājumi. Man likts teikt, ka Rohānas valdnieks un Gendalfs, ja viņiem labpatiktu aizjāt līdz ziemeļsienai, tur uzies Kokubārzdu, kas viņus laipni sveicinās. Atļausit piebilst, ka turpat viņi uzies arīdzan smalku ēd- maņu, ko uzmeklējuši un izraudzījušies jūsu padevīgie kalpi. — Viņš paklanījās.

Gendalfs nosmējās. — Tā ir jau labāk! — viņš noteica. — Kā tad būs, Teodēn? Jāsi man lidzi pie Kokubārzdas? Nāksies likumu mest, bet nav jau tālu. Sastapsi Kokubārzdu, daudz dabūsi zināt. Jo Kokubārzda ir Fangorns - pats vecākais no entiem un viņiem par virsvadoni —, un, runādams ar viņu, tu dzirdēsi runājam radību, par kuru vecākas šai pasaulē nav.

— Došos tev līdzi, — Teodēns izlēma. — Palieciet sveiki, hobiti! Man cieši gribētos jūs redzēt savos kambaros. Tur jūs, man līdzās nosēdušies, stāstītu visu, ko sirds vēlas — par jUsu ciltstēvu gaitām, kādas tās teiksmās glabājat, un tad mēs arīdzan aprunātos par Toboldu Veco un viņa zālīšu zintim. Palieciet sveiki!

Hobiti zemu paklanījās. — Tad redz, kāds tas Rohānas ķēniņš! — Pīns nomurmināja zem deguna. — Gaužām patīkams večuks. Ļoti laipns.

Devītā nodala

Atliekas un drazas

Gendalfs un ķēniņš ar saviem jātniekiem devās projām uz austrumiem, mezdami loku gar Izengardas sapostīto sienu. Bet Aragorns, Gimlins un Legolass palika. Palaiduši Arodu un Hasufelu paganīties savā vaļā, viņi atgriezās un nosēdās pie hobitiem.

—  Nu tad tā! Medījums rokā, un mēs pēdīgi atkal esam sastapušies tur, kurp doties mums nevienam nebija ne prātā, — Aragorns sacīja.

— Un nu, kamēr dižajie par lielām lietām spriež, — piebalsoja Legolass, — mednieki, kazi, dabūs dzirdēt, kā viņu sīkās mīklas tulkojamas. Sadzinām jums pēdas līdz pašam mežam, bet tik un tā vēl lēvenis visa kā, ko man kārotos noskaidrot.

—  Un lēvenis visa kā, ko mums kārotos zināt par jums, —

Merijs teica. — So to izpauda Kokubārzda, vecais ents, bet ne tuvu tik daudz, kā derētu.

— Visam savs laiks, — Legolass atsaucās. — Mēs bijām medniekos, un jums kārta stāstīt vispirms.

—  Vai varbūt tomēr pēc tam? — Gimlins ierosināja. — Kad būsim ko iekoduši? Man galva vai pušu plīst, un nu jau pāri pusdienlaikam. Jūs, abi sliņķi, varētu šo to vērst par labu, ja sadabūtu mums kādu nieku no guvuma, par ko mēļojāt. Paēdināsit mani, padzirdīsit, un, kazi, atmaigšu.

— Tad dabūsi, — Pins apsolīja. — Kur gribēsi mielastu rīkot — tepat vai kur omuligāk, rau, kur Sarumanam bija sardzes namiņš zem arkas? Paši laukā iekārtojāmies vien tālab, lai ceļu varētu paturēt acīs.

— Turētāji atradušies — ar acīm ciet! — Gimlins noburkšķēja.

— Tikai orku būceņos es ne kaju nesperšu un ne orku gaļai, ne kam citam, ko šie apkrimtuši, ij klāt neskaršos.

— To tev neviens nemaz nebūtu piedāvājis, — Merijs atteica.

—  Mums pašiem orki pieriebušies līdz mūža galam. Bet Izengardā jau netrūka citu ļaužu. Sarumanam pietika prāta paša orkiem neuzticēties. Par vārtu sargiem viņam bija cilvēki — manuprāt, no pašiem uzticamākajiem kalpiem. Visādā ziņā viņi, rādās, bijuši ieredzēti un dāsni apgādāti.

— Arīdzan ar pīpes zāli? — Gimlins saausījās.

—  Nē, nedomāju vis, — Merijs iesmējās. — Bet tas ir jau cits stāsts, kurš var pagaidīt, līdz pusdienas būsim iebaudījuši.

— Tad aiziet! Pusdienās! — rūķis izsaucās.

Hobiti rādīja ceļu. Iegājuši zem arkas, pa kreisi kāpņu augšgalā viņi ieraudzīja prāvas durvis. Aiz tām bija liels kambaris: diben- sienā vīdēja vairākas citas mazākas durtiņas, un sienmalē bija izmūrēts pavards ar dūmeni. Kambaris bija izcirsts akmeni un senāk laikam bija mūžam tumšs, jo logi izgāja vien uz vārtu eju. Bet nu gaisma plūda caur iegrauto jumtu. Pavardā sprakšķēja malka.

—  Pakūru uguntiņu, — Pīns teica. — Migla bija visriņķī, un kārojās sirdi ielīksmot. Žagaru te nebija teju nekādu, malciņa, kāda nu še bija atrodama, visa saslapusi. Bet dūmenis velk vareni — laikam līdz klintsaugšai iet, un laime, ka aizbrucis nav. Uguntiņa allaž noder. Tūliņ maizīti pagrauzdēšu. Necik svaiga gan nav — trīs četras dienas stāvējusi.

Aragorns, Legolass un Gimlins iekārtojās garam galdam galā, bet hobiti tikmēr iespruka vienās no mazajām durtiņām.

— Tur viņiem pieliekamais, un laime, ka virs ūdens palicis, — Pins pavēstīja, kad abi atgriezās, ar šķīvjiem, bļodām, krūzēm, nažiem un visvisādu ēdmaņu apkrāvušies.

—  Un jums, Gimlina kungs, degunu raukt vis nevajadzēs, — Merijs uzsauca. — Tā tev nav nekāda orku barība — īsta cilvēk- ēdmaņa, kā Kokubārzda saka. Ko gribēsit — vīnu vai alutiņu? Pieliekamajā ir vesela muciņa — itin ciešams. Un te būs pirmšķirīgs sālīts cūkas speķītis. Vai varbūt gribēsit, lai nošķērēju un uzcepu kādu šķiņķa šķēlīti? Zaļumu gan te, atvainošanu, nekādu — pēdējās dienās piegāde pieklibo! Otrajā varu piedāvāt vien sviestu un medu, ko uz maizītes uzziest. Derēs?

—Nav ko runāt! — Gimlins atsaucās. — Vel drusku, un būsim nolidzinājušies.

Necik ilgi, visi tris jau dūšīgi mielojās, un arī abi hobiti, ne drusciņas nekautrēdamies, ņēmās ieturēties vēlreiz. — Nedrīkst taču pamest viesus vienus pašus, — viņi taisnojās.

— Šodien jūs vai plīstat no laipnības, — Legolass smējās. — Tikai, kazi, nebūtu mēs ieradušies, jūs šā vai tā būtu metušies viens otru cienāt.

— Varbūt, un kas par to? — Pins attrauca. — Orki mūs teju badā nomērdēja, un arī pirms tam trencamies, jostas savilkuši. Nemaz neatminos, kad pēdējoreiz tikām mielojušies pēc sirds patikas.

— Par skādi tas, rādās, jums nav nācis, — Aragorns piezīmēja.

— Palūk, vaigi sārti kā āboli.

— Kā tad! No tiesas! — piebalsoja Gimlins, pāri krūzes malai noskatīdams abus hobitus no galvas līdz kājām. — Paklau, kopš šķīrāmies, mati jums tapuši divtik biezi un sprogaini, un es būtu gatavs zvērēt, ka esat lielāki paaugušies, ja ar hobitiem jūsu gados tā maz var lēkties. Tas Kokubārzda gan jūs nebūs badā mērdējis.

— Nemērdēja jau arī, — Merijs piekrita. — Bet enti tikai dzer vien, un dzerdams paēdis vis netiksi. Jā, Kokubārzdam dziras varbūt sātīgas, tikai kārojas jau ari ko uzkost. Un pat lembas vairs neiet pie dušas, ja sazin cik ilgi tu citu neko nedabū.

— Ak tad jūs esat dzēruši entu ūdeņus? — Legolass attapās.

—Tad, es teikšu, Gimlinu acis laikam neviļ vis. Par Fangorna dzirām vēstīts savādās dziesmās.

— Par to zemi klejo daudzi savādi nostāsti, — Aragorns sacīja.

— Man tur ne reizi nav gadījies ieklīst. Klau, pastāstiet ko vairāk, un ari par entiem!

— Par entiem, — Pīns iesāka. — Enti… Nu, vispirms — enti ir gaužām dažādi. Tikai tās acis — tās viņiem pagalam savādas. — Viņš saminstinājās, raudzīdams atrast vārdus, bet tie noslāpa, vēl īsti pār lūpām neizvēlušies. — Ai, vispār tā, — viņš noteica. — Dažus jūs jau pa gabalu redzējāt — vismaz viņi redzēja jus un pastāstīja, ka nākat, — un, man domāt, dabūsit redzēt vēl daudzus citus, iekams projām iesiet. Gan paši nospriedīsit, kas un kā.

— Paga, paga! — Gimlins iebilda. — Mēs te sākam stāstu no vidus šķetināt. Man gribētos dzirdēt visu pēc kārtas, sākot ar to greizo dienu, kad mūsu brālību piemeklēja gals.

—  Dzirdēsi, ja laika pietiks, — Merijs apsolīja. — Bet vispirms, ja māga nu pilna, piebāzīsim pīpes un uzvilksim dūmu. Un tad uz bridi raudzīsim iedomāties, ka visi sveiki un veseli atkal esam Virpilī. Vai Rivendellā.

Viņš izvilka nelielu ādas ķeselīti, pilnu ar tabaku. — Mums te tās kaudzēm, — viņš pavēstīja, — un, kad projām iesim, varēsiet līdzi ņemt, cik nu jaudāsit. Mēs ar Pinu te šorīt maķenīt pasiro- jām. Kas tik te nepeld! Pins uzgāja divas mučeles, laikam jau no kāda pagraba vai spīķera izskalotas. Atlauzām vaļā, un izrādījās, ka tur tabaciņa — labāku pīpes zāli meklēdams nesameklēsi, pat slapjums nav īsti iekšā ticis.

Gimlins, paņēmis šķipsniņu, to paberzēja plaukstās un, degunu klāt piebāzis, ievilka gaisu nāsīs. — Labi izkaltusi un smaržo arī tā nekas, — viņš atzina.

— Tamdēļ, ka laba! — Merijs sacīja. — Manu krietno Gimlin, tā taču Gauslapa! Mučeles bija ar Pūteļa zirni noziegelētas, kad es tev saku! Kā tās še tikušas, nevaru iedomāties. Kazi, pašam Sarumanam lietošanai. Savu mūžu man prātā nebija nācis, ka mūsu tabaciņa tik tālu aiz robežām iet. Bet nupat pašā reizē!

— Būtu gan, — Gimlins piekrita, — ja vien man pīpe būtu kabatā. Ak vai, manējā Morijā izčibēja vai vēl kur pirms tam. Vai sirodami nevienu pīpeskātu neuzgājāt?

— Nē, diemžēl ne, — Merijs atsaucās. — It nevienu, pat ne te, pie sargiem. Rādās, ka Sarumans viens pats paklusām priekus baudijis. Un diez vai ir vērts klauvēt pie Ortankas durvīm, sak, vai nevaretu, lūgtum, kādu pīpīti aizņemties? Neko darīt, tādā nestundā nāksies dalīties, kā pie labiem draugiem ierasts.

—  Paga! — Pīns attapās. Iegrūdis roku kamzoļa krūšu kabatā, viņš izvilka mazu, mīkstu, aukliņā piesietu muķīti. — Es cieši pie sirds glabāju pāris mantiņas, kuras man tikpat dārgas kā tie visi gredzeni. Reku — mana vecā koka pīpe. Un vēl otra — pavisam jauna. Visu garo ceļu līdzi staipīta, kaut pats nezinu, kamdēļ. īsti nemaz necerēju, ka ceļā kur pīpes zāle gadīsies, kad līdzpaņemtā būs cauri. Bet paskat — nu pēdīgi būs izrādījusies noderīga! - Izcēlis no muķīša īsu pīpīti ar platu, plakanisku galviņu, viņš pasniedza to Gimlinam. — Vai nu būsim nolīdzinājušies? — viņš ieprasījās.

—  Nolīdzinājušies? — Gimlins izsaucās. — Manu cēlsirdīgo hobit, tagadiņ esmu tev mūžīgs paradnieks.

—  Paklau, es nu iešu svaigā gaisā pavērties, kas vējam un debesīm padomā, — bilda Legolass.

— Mēs iesim tev līdzi, — Aragorns atsaucās.

Izgājuši laukā, viņi iekārtojās uz akmeņu grēdas turpat pie vārtiem. Ieleja nu bija skatam atklājusies — migla cēlās un, vēja nesta, lēveriem līda projām.

— Tagad drusku atvilksim elpu! — Aragorns noteica. — Pasēdēsim te, gruvešos, un pamēļosim, kā Gendalfs saka, kamēr viņš pats ar citiem darbiem ņemas. Man kaulos salijis tāds gurdums, kādu reti esmu matījis. — Ievīstijies pelekajā apmetnī un noslēpis zem tā bruņu kreklu, viņš izstiepa garos stilbus, atgūlās un izpūta gaisā tievu dūmu strūkliņu.

— Paskat! — Pīns nosaucās. — Pēddzinis Nerimša atkaliņ klāt!

—  Nekur jau nebija izčibējis, — Aragorns sacija. — Esmu ij Nerimša, ij Dandans un piederu gan Gondorai, gan ziemeļiem.

Kādu brīdi viņi kūpināja pīpes, nerunādami ne vārda, un sildījās ieslīpajos saules staros, kas glāstīja ieleju, izlauzušies caur baltām mākoņu kupenām augstu rietumpuses debesīs. Legolass gulēja nekustīgs, rimti vērdamies augšup, uz sauli un mākoņiem, un pie sevis klusītiņām dziedādams. Pēdīgi viņš uzrāvās sēdus.

—  Paklau! — viņš uzsauca. — Laiks rit uz priekšu, un migla jau teju pagaisusi — pavisam jau būtu pazudusi, ja jūs, ērmi, te visu nebūtu piekūpinājuši. Kā būs ar to stāstīšanu?

—  Nu, mans stāsts sākas ar to, kā es tumsā atģidos un atskārtu, ka, ar auklām notīts, guļu un orki visriņķī, — Pīns atteica.

— Paga, kas mums šodien par dienu?

—  Pēc Dalienas rēķina — piektais marts, — Aragorns sacija. Pīns paskaitīja uz pirkstiem. — Vien deviņas dienas pagājušas! — viņš nobrīnījās.* — Sajūta tāda, ka vai gads aizritējis, kopš tikām savaņgoti. Nu tad tā: pa pusei gan viss itin kā ļaunā murgā rādījās, bet es lēšu, ka dienas tris pēc tam aizvilkās pagalam baigas. Merij, pielūko, lai es ko svarīgu nepiemirstu: sīkumus nestāstīšu — nedz par pīckam, nedz smārdu, kas elpu ņēma ciet, un tamlīdzīgi, tamdēļ, ka es to ij atminēties negribu. — Tad viņš ieslīga stāstā par Boromira pēdējo kauju un orku skrējienu no Emonmuīliem līdz Fangornam. Pārējie klausīdamies ik pa brīdim pamāja, kur Pīna stāsts sakrita ar to, ko viņi jau bija nopratuši.

"Dalienas kalendārā ik mēnesis ir 30 dienu garš.

—  Te būs vēl kādi dārgumi, kas jums pa ceļam izkrituši, — Aragorns ieteicās. — Droši, ka priecāsities, tos atpakaļ dabūjuši. — Zem apmetņa pačamdijies un jostu atsprādzējis, viņš izvilka divus dunčus ar visām makstim.

— Lai dzīvo! — Merijs uzgavilēja. — Tos es gan vairs necerēju ieraudzīt! Ar savējo pāris orku sabakstīju, bet Ugluks mums duncīšus atņēma. Dusmās tīri zvēroja! Iesākumā nospriedu, ka šis mani tūliņ nodurs, bet nē — aizlidināja tos abus pa roku galam, it kā apsvilinājies.

— Un te būs arī tava piespraude, Pīn, — Aragorns pavēstīja. — Paglabāju, jo manta, ka nekā, gaužām dārga.

— Zinu, — Pīns atsaucās. — Sirds man vai pušu lūza, kad to no rokām izlaidu, bet ko citu es varēju iesākt?

—  Neko, — Aragorns piekrita. — Tam, kurš no dārgas mantas nejaudā šķirties, kad nekas cits neatliek, rokas ir važās saistītas. Tu rīkojies pareizi.

— Roku atsvabināšana — tas gan bija gudri darīts! — Gimlins Pīnu uzlielīja. — Tur tev laime trāpījās, bet izdevību, kā sacīt jāsaka, tu ar abām rokām saķēri!

—   Un mūs gaužām apmulsināji, — Legolass piebalsoja. — Es jau domāju, ka jums spārni būs pieauguši.

—  Nekā nebija, — Pīns atsaucās. — Bet jūs jau it neko par Grišnaku nezinājāt. — Viņš notrīsēja un apklusa, ļaudams, lai par pēdējiem briesmu pilnajiem pārdzīvojumiem pastāsta Merijs: par čamdīgajiem nagiem, versmigo dvašu un Grišnaka spalvaino ķetnu neiedomājamo spēku.

— Viss par tiem orkiem no Baradūras jeb Lugburzas, kā viņi to dēvē, diez ko labi vis neizklausās, — Aragorns sacīja. — Tumsas pavēlniekam jau zināms pārlieku daudz, un viņa kalpiem tāpat; un Grišnaks pec ķīviņa būs Anduīnai pāri vēsti aizlaidis. Sarkan- acs pagriezīsies uz Izengardas pusi. Bet vismaz Sarumans nu būs ievēlies bedrē, ko pats ar savām rokām izracis.

— Jā, lai kura puse svinēs uzvaru, viņam izredzes mazas, — Merijs piekrita. — Kopš viņa orki Rohānā kāju spēra, Sarumanam viss šķībi greizi aizgriezās.

— Mēs manījām veco nekrietneli — mazākais, Gendalfs tā lika noprast, — Gimlins ieminējās. — Fangorna mežmalā.

— Kad tas bija? — Pīns apvaicājās.

— Pirms piecām naktīm, — Aragorns atbildēja.

—   Padomāsim, — Merijs noteica, — pirms piecām naktīm — nu mēs stāstā nonākam līdz vietai, par ko jums nekas nav zināms. Tai rītā pēc kaujas mēs sastapām Kokubārzdu un nakti pārlaidām Strūklainē, kur viņam viena entu māja. Nākamajā rītā devāmies uz Entspriedi — tā entiem tāda sapulce, un ērmotāku būšanu savu mūžu neesmu redzējis. Sprieda viņi augu dienu un vēl nākamo, un nakšņojām mēs pie enta, kam vārdā Ātraudzis. Un tad, trešās dienas vēlā pēcpusdienā, enti piepeši satrakojās. To brīnumu! Viscaur mežā tāda smagme bija sabriedusi, itin kā zem zariem negaiss kopā vilktos, un tad — blākš! — viss uzgāja gaisā. Būtu jūs dzirdējuši to dziesmu, ko viņi soļodami dārdināja!

— Būtu to Sarumans dzirdējis, nule jau būtu vai simt jūdžu projām kaut kājām aizsteberējis, — Pins piebilda.

— Uz Izengardu! Lai vārti no akmeņiem priekšā un klintis kā mūris. Lai cietoksnis izturigs, varens un ledusauksts,

stiprs kā tērauda būris, Mēs iesim un iesim, mēs skaldīsim akmeņus, gāzīsim vārtus ar varu!

Un vēl un vēl tādā garā. Lielus gabalus no vietas dziesmai nemaz nekādu vārdu nebija, tikai itin kā bazūnes un bungas. Tirpas pār kauliem skrēja. Kad soļojām, man rādījās, ka tā tik tāda dziedāšana vien, sak, lai iešana labāk sokas. Bet tad, kad še nonācām… Nu esmu gudrāks tapis.

— Pāri pēdējai grēdai Nankurunirā nokāpām jau tumsiņā, — Merijs turpināja. — Un tikai tad es nomanīju, ka viss mežs mums nopakaļ velkas. Vispirms nospriedu, ka tas tāds entu murgs, bet ari Pins to pašu bija atskārtis. Mēs abi pārbijāmies kā diegi, bet, kas tur par lietu, zināt dabūjām tikai vēlāk.

— Tie bija runnorni — vismaz tā enti viņus "strupmēlē" dēvē. Kokubārzda gan neko smalki nestāstīja, bet, manuprāt, tie ir enti, kuri teju par kokiem pārtapuši, mazākais, no skata. Tā viņi izklaidus meža biezokni vai malā stāv — klusu ciezdami un nerimtīgi kokus vērodami, bet dziļi tumšākajās palejās tādu ir simtiem vien, man rādās. Runnornos varens spēks slēpjas, un viņi, šķiet, prot tumsā ietīties — kad kustēties sadomā, teju nav saskatāmi. Bet apkārt staigā. Kad dusmās iesvēlušies, speras kā divi deviņi. Stāvi tā, teiksim, savā nodabā debesis vērdamies vai klausīdamies, kā vējiņš žūžo, un te piepeši attopies, ka visriņķi milzonigu, čamdigu koku biezoknis savilcies. Viņi vēl balsi saglabājuši un ar entiem spēj sarunāties — tālab, Kokubārzda saka, šos par run- norniem sauc —, bet savādi gan vērtušies un mežonīgi. Bīstami. Man butu pagalam bail viņiem ceļā gadīties, nebijis tuvumā īsto entu, kas šos pieskatītu.

—  Tā pirms pusnakts mēs nolavijāmies lejā garā aizā, kur Burvja lejai augšgals, — viss entu pulks, un runnorni šalkdami nopakaļ. Saredzēt viņus mēs, protams, nevarējām, bet visriņķī tik cēlās krakšķoņa un čīkstoņa. Nakts bija gaužām tumša, debesis mākoņiem pilnas. No kalniem palejā notikuši, viņi pielika soli un šalkdami vien brāzās kā vējš. Mēness mākoņiem cauri izlauzties nejaudāja, un īsi pēc pusnakts Izengardas ziemeļus jau ielenca biezs dižkoku mežs. No ienaidnieka vai kādas pretestības nebija ne miņas. Augstu tornī logā gaismiņa spīdēja, tas ari viss.

—  Kokubārzda un vēl paris entu aizzagās pa labi, uz lielajiem vārtiem. Mēs ar Pinu līdzi. Tupējām Kokubārzdam uz kamiešiem, un es manīju viņu apvaldīti trīsam. Taču enti pat sabudināti spēj būt gaužām piesardzīgi un pacietīgi. Nostājās kā akmenī cirsti — vien vilka dvašu un ausījās. Tad piepeši sacēlās apdullinoša jezga. Noķērcās taures, un atbalss atsitās no Izengardas sienām. Nospriedām, ka esam pamanīti un tūliņ kaušanās ies vaļā, bet nekā. Viss Sarumana karaspēks soļoja kur projām. Par šiteno karu un Rohānas jātniekiem es. neko daudz vis nezinu, bet, manuprāt, Sarumanam bija prātā ar vienu bliezienu aizslaucīt ij ķēniņu, ij visus viņa vīrus. Izengardu viņš atstāja tukšu. Redzeju, kā ienaidnieks projām triecas: orki soļoja nebeidzamās rindās, un veseli pūļi jāšus uz milzīgiem vilkiem nesās. Un pa to vidu ari cilvēku pulki. Daudziem lāpas bija rokā, un uguns sejas apspīdēja. Pa lielākai daļai tie bija pavisam parasti cilvēki — augumā paprāvi, melniem matiem, drūmi, bet no skata ne ipaši ļaunīgi. Bet viena tiesa bija pabaigi: cilvēka augumā, bet ar goblinu viepļiem, iedzelteni, glūnīgi, ieslīpām acīm. Zināt ko? Acumirklī man prātā atausa tas dienvidnieks Virj>ill — tikai viņš nebija orkam tik jaušami līdzinieks kā te lielais vairākums.

—  Ari rnan viņš iešāvās prātā, — Aragorns ieteicās. — Pie Helma dzīles mums pretiniekos bija lērums tādu pusorku. Tagad nav šaubu, ka tas dienvidnieks bija Sarumana spiegs, bet ej nu sazini — ar Melnajiem jātniekiem sameties uz vienu roku vai pildīja vien Sarumana rikojumus. Kad ar ļaunajiem spēkiem darīšana, nav viegli noprast, kad viņi cits ar citu draugos un kad viens otru ap stūri pūlas apvest.

— Tātad pa visu baru tur bija savākušies, mazākais, tūkstoši desmit, — Merijs stāstīja tālāk. — Vai veselu stundu pa vārtiem vien laukā gāzās. Vieni pa lielceļu aiztriecās uz braslu, bet citi aizgriezās projām, uz austrumiem. Tur, kādu jūdzi tālāk, kur upe gaužām dziļa, tilts pāri pārmests. Ja kājās pasliesities, redzēsiet. Soļodami visi dziesmu ķērca un irgājās, baigu kņadu celdami. Es nospriedu, ka Kohānai būs gals klāt. Bet Kokubārzda ij nepakustējās. Teica: "Man šonakt Izengarda darbs, kur klintis un akmeņi." Bet, kolīdz vārti aizdarījās, man norēgojās, ka runnorni aizvelkas uz dienvidiem, kaut tumsā nekas nebija lāgā saredzams. Viņi, man rādās, ar orkiem kāroja rēķinus nokārtot. Kad diena atausa, viņi bija jau tālu ielejā — vismaz tur bija necaurredzama tumsa savilkusies.

—   Kolīdz Sarumans bija aizsūtījis projām visu savu karaspēku, sita mūsu stunda. Kokubārzda nolaida mūs zemē, piegāja pie vārtiem un ņēmās dauzīt pie durvīm, Sarumanu saukdams. Atbildes nebija nekādas, vien bultas un akmeņi no sienaugšas lidoja. Bet ko tu entam ar bultām padarīsi! Trāpījušas, skaidra lieta, iedzeļ kā bites un niknumā iesveļ. Bet ents no kājām negāžas, kaut no vienas vietas ar orku bultām sabakstīts kā adatu spilventiņš. Pirmām kārtām inde viņus neņem, turklāt āda viņiem gaužām bieza un cietāka nekā kokam miza. Lai entu nopietni savainotu, varen stipri ar cirvi jābliež. Cirvji viņiem nepatīk. Bet, lai vienu entu nogāztu, vesels bars cirtēju būtu vajadzīgs — tas, kurš vienreiz viņam ar cirvi iešķēlis, otrreiz atvēzēties vairs nedabūs. Kad ents ar dūri gāž, dzelzs gabals par plānu plēksnīti saplacinās.

—  Ar pāris bultām sabakstīts, Kokubārzda drusku tā kā iesila, labā nozīmē "steidzīgs" tapa, kā viņš saka. Nodārdināja varenu humm-homm, un palīgos piesoļoja vēl ducis entu. Kad ents dusmās iesvēlies, ap sirdi baigi metas. Rokām un kājām pirksti klinti iezīžas un sadrupina to gabalos itin kā maizes mīkstumu. Itin kā tu raudzītos, kā dižkoku saknes gadu simteņos akmeņus ārda, tikai te viss pāris acumirkļos lēcās. Viņi rāva un vilka, plēsa, drebināja un dauzīja — bumm-dramm, brikš-brākš, un pēc piecām minūtēm šitenie milzu vārti jau gulēja drupās, un viena daļa jau bija sākuši sienās grauzties kā truši, kad tie smiltājā alas rok. Nudien nezinu, ko Sarumans nodomāja, sak, kas te notiek, bet, ko te iesākt, — tur viņam noteikti padoma pietrūka. Ar buršanos viņam, protams, pēdējā laikā laikam pašvaki sokas, bet tik un tā, man rādās, viņam dūša saskrēja papēžos, kad, tā sakot, attapās viens pats, stūri iežmiegts, bez vergiem, bez dzelžiem, bez visa kā, ja noprotat, ko gribu teikt. Ja ņemam veco Gendalfu, kā diena pret nakti. Kazi, Sarumans tikai tālab ari slava iedzīvojās, ka izgudrēm Izengardā iespundējās.

— Nē, — Aragorns atsaucās. — Reiz viņš bija pelnīti izslavēts. Zināšanas viņam bija dziļas, doma smalka un rokas brinum prasmīgas, turklāt viņam bija vara pār svešiem prātiem. Viedajos viņš spēja pārliecināt un sīkākus ļautiņus tāpat apmāja. Un to varu viņš nav zaudējis. Visā Viduszemē nav daudz tādu, kuri ar viņu varētu aci pret aci droši runāt pat tagad, kad viņš sakāvi cietis. Varbūt Gendalfs, Elronds un Galadriēla — nu, kad viņa ļaundarības atklājušās, — bet vai vēl kāds? Es teiktu, pavisam nedaudzi.

—  Enti var droši, — Pins teica. — Vienubrīd man likās, ka Sarumans viņus aptls ap pirkstu, bet otrreiz viņam tas vairs neizdosies. Bet viņš jau no entiem tik un tā neko nesaprot un smagi kļūdījās, neiekļaudams viņus savās aplēsēs. It neko tādu nebija paredzējis, un, kad viņi jau bija pie darba ķērušies, ko pasākt jau bija par vēlu. Kolīdz uzbrukums sākās, visas žurkas, kas vien Izengardā vēl bija aizkavējušās, pa entu izgrautajiem caurumiem šāvās laukā kā sadegušas. Cilvēkus enti iztaujāja un palaida, lai iet, — te tādu bija vien divi trīs duči atlikuši. Orki, lieli vai mazi, manuprāt, sveikā it neviens neizspruka. Runnorniem viņi garām noteikti netika — tie ap to laiku Izengardai visriņķl bija blīvā biezokni sastājušies un vēl tie, kas aizgāja tālāk ieleja.

— Kad enti bija lielu tiesu dienvidsienas sagrāvuši pīšļos un putekļos un pakalpiņi visi līdz pēdējam bija ņēmuši kājas pār pleciem un aizlaidušies zilās tālēs, Sarumans pārbijies metās glābiņu meklēt. Kad ieradāmies, viņš laikam pie vārtiem bija iznācis — noskatīties, kā lieliskais karaspēks kaujā iet. Kolīdz enti Izengardā ielauzās, viņš ar skubu nobēdzinājās. Iesākumā enti viņu nepamanīja. Bet debesis noskaidrojās, zvaigznes iemirdzējās gana spožas, lai enti, kam acis tumsā labi rāda, visu varētu saskatīt, un Ātraudzis piepeši nokliedzās: "Koku bende! Koku bende!" Atraudzim ir maiga daba, bet tieši tālab viņš Sarumanu nīst vis- negantāk, jo viņa koki no orku cirvjiem krituši. No vārtiem izlēcis, viņš aizbrāzās pa ielejas ceļu kā plēsts, un sajundīts viņš nesas kā viesulis. Kolonnu paēnā slapstīdamies, tur šaudījās palss stāvs — teju jau bija ticis lidz torņa durvīm. Par mata tiesu. Ātraudzis joņoja tik strauji, ka nieka soļa pietrūka, lai viņš

Sarumanu būtu nogrābis un nožņaudzis, iekams tas paguva durvis iesprukt.

—  Ticis drošībā Ortankā, Sarumans ilgi vis negaidīja un lika lietā savas lolotās pariktes. Tobrīd Izengardā jau bija ietikuši it daudzi enti — vieni bija Atraudzim pa pēdām sekojuši, citi bija ielauzušies no ziemeļu un austrumu puses un nu grāva un postīja, kur vien patapa. Piepeši izvirda liesmas un smirdīgi dūmi — visas vēdlūkas un šahtas, cik to ielejā bija, ņēmās spļaudīties un rīstīties. Daži enti apdega un ar tulznām pārklājās. Vienu, kam vārdā, manuprāt, Zemzaris bija, — varen liela auguma un izskatīgu entu — ķēra tāds kā šķidras uguns šļāciens, un viņš uzliesmoja kā lāpa. Stindzinošs skats.

— Tas viņus iesvēla neprātīgās dusmās. Man likās, ka viņi jau pirmiņ bija pa īstam sabudinājušies, bet kur nu! Pēdīgi dabūju redzēt, kā tas ir. Galva uz riņķi gāja. Viņi dārdinājās, ducinājās un bazūnēja, līdz akmeņi sāka plaisāt un šķist no tā ļembasta vien. Mēs ar Meriju nometamies garšļaukus, ar apmetņa stērbelēm ausis aizbāzījuši. Enti, kā vētra kaukdami, brāzās ap Ortanku, dragādami kolonnas, šahtas ar laukakmeņu grēdām aizgraudami un milzu akmens plāksnes kā sausas lapas pa gaisu griezdami. Tornis slējās, itin ka viesuļa apņemts. Redzēju dzelzs stabus un mūra gabalus uzšaujamies simtiem pēdu augstumā un triecamies pret Ortankas logiem. Bet Kokubārzda apvaldu vis nezaudēja. Uguns viņu, par laimi, nebija ķērusi. Viņš negribēja, lai enti sabudinājušies paši sev postu nodara un Sarumans visā tajā burzmā pa kādu caurumu laukā izsprūk. Viena daļa entu triecās pret Ortankas klinti, bet tā nepadevās. Par daudz gludena un cieta. Varbūt to sargā kāda burvestība, kas vēl vecāka un stiprāka par Sarumana zintīm. Lai nu kā, enti tur nejaudāja nedz ieķerties, nedz kādu plaisiņu iedragāt, tikai paši nobrāzās un sasitās.

—   Tad nu Kokubārzda, aiz loka sienas atkāpies, nosaucās varen skaļi, visu ļembastu pārkliegdams. Acumirkli iestājās nāves klusums. Un mēs sadzirdējām no loga augstu tornī griezīgu smiekliņu nākam. Enti tūliņ savādi pārgrozījās. Nule vēl dusmās kūsājuši, viņi aprima un sastinga salti un klusi kā ledus gabali. No loka izgājuši, viņi sapulcējās ap Kokubārzdu, kas stāvēja gluži mierīgs. Kokubārzda viņiem kaut ko bilda entu mēlē — man rādās, viņš klāstīja, ko jau sen bija savā sirmajā galvā izperinājis. Tad viņi klusiņām pagaisa palsajā tumsā. Jau svīda gaismiņa.

— Pie torņa viņi, man rādās, kādus sargus atstāja, bet tie bija tik labi paēnā nobēdzinājušies un stāvēja tik nekustīgi, ka es nevienu nevarēju saskatīt. Pārējie aizgāja uz ziemeļiem. Augu dienu viņi tur ņēmās, neviens nebija manāms. Mēs pa lielākai daļai dzīvojāmies savā nodabā. Diena aizvilkās drūmi. Drusku paklaiņojām, tomēr, cik nu jaudājām, sargājāmies no Ortankas logiem — tie vidēja tik draudīgi! Lielākoties kavējām laiku, meklēdami šo to ēdamu. Un ari sēdējām un tērzējām, prātodami par to, kas diez tur, dienvidos, Rohānā, notiek un kur tagadiņ tie, kas no Pulka pāri palikuši. Ik pa laikam tālē dzirdējām dunoņu un nogruvuma dārdoņu, un blīkšķus kalnos atbalsojamies.

—  Pēcpusdienā, izmetuši likumu pa Izengardu, aizkātojām palūkoties, kas notiek. Ielejas augšgalā piķa melns biezēja run- nornu mežs, un vēl viens loks bija apmeties ap ziemeļsienu. Tur iekšā sperties mums nebija dūšas. Bet pa gabalu dzirdējām itin kā varenu zemes darbu troksni. Enti un runnorni raka milzu bedres un grāvjus, lielus dīķus un dambjus ierīkodami, vienkopus uzkrādami it visus Izenas un tuvīno avotu un strautu ūdeņus. Tā viņus tur atstājām darbojamies. Mijkrēslim biezējot, Kokubārzda atgriezās pie vārtiem. Dungoja un ducināja bārdā — rādījās labā prātā. Apstājies viņš izslējās, izstaipija varenās rokas un kājas un dziļi uzelpoja. Apvaicājos, vai viņš nav piekusis. "Piekusis?" viņš izbrīnījās. "Piekusis? Nē, piekusis neesmu, bet stīvums gan kaulos. Derētu, kā nākas, no Entavas ūdentiņu atdzerties. Esam krietni strādājuši — akmeņus sadragājuši un zemi sarakuši šodien esam vairāk nekā daudzos garos gados. Bet darbs jau teju galā. Kad satumsīs, ne te, pie vārtiem, ne vecajā ejā stāvēt ij nedomājiet! Te ūdens var cauri gāzties — iesākumā pagalam piedraņķots, kamēr Sarumana nešķīstība nebūs aizskalojusies. Pēcāk Izena atkaliņ varēs skaidra skriet." Viņš laiski, itin kā paša priekam, izgrāva no klints sienas vēl pāris bluķu.

— Kolīdz sākām prātot, kur lai atrod kādu drošu vietiņu, kur nosnausties, notika pats lielākais brīnums. Uz ceļa iedipējās pakavi — kāds jātnieks šurpu auļoja. Mēs ar Meriju nometamies garšļaukus, elpu aizturējuši, bet Kokubārzda nobēdzinājās vārtu velves pustumsā. Piepeši kā sudrabaina šautra no mijkrēšļa izšāvās varens zirgs. Dienas gaisma jau teju bija izdzisusi, bet es skaidri redzēju jātnieka vaigu — tas itin kā staroja, un drānas viņam bija viscaur baltas. Uzrāvos sēdus, acis un muti ieplētis. Gribēju saukt, tak mēle neklausīja. Bet tas nekas. Jo jātnieks pieturēja zirgu mums tieši līdzās un pavērās lejup. "Gendalf!" es pēdīgi izdabūju, bet pār lūpām izvēlās tik tāds čukstiens. Un ko viņš? Vai atsaucās: "Sveiks, Pin! Ir nu gan jauks pārsteigums!" Kur nu! Šis atsper: "Rausies kājās, Tuku āksts tāds! Kuros gruvešos te, brīnums brīnuma galā, Kokubārzda nolīdis? Padod man viņu šurp. Ar steigu!" Kokubārzda, viņa balsi padzirdis, tūliņ izkāpa no slēpņa, un tā nu bija viena ērmota sastapšanās. Es nudien nevarēju vien nobrīnīties, jo neviens no tiem abiem nebrīnījās ne drusciņas. Gendalfs, bez šaubām, bija cerējis Kokubārzdu še uziet, savukārt tas, tā vien šķiet, tišuprāt ap vārtiem slaistījās, viņu gaidīdams. Tomēr mēs vecajam entam visu par Moriju bijām kā uz delnas izlikuši. Bet tad man prātā atausa, cik savadi viņš uz mums noskatījās, bēdu vēsti noklausījies. Varu vien iedomāties, ka viņš Gendalfu bija manījis vai ko par viņu padzirdējis, tikai izpaust neko nesteidzās. "Tikai bez steigas," tā viņš allažiņ skandina, bet par Gendalfa gaitām, ja pats viņam akurāt pie rokas neturies, neko daudz nezinās teikt neviens, pat elfi ne.

—   "Humm! Gendalf!" Kokubārzda sveicināja. "Labi gan, ka esi klāt. Kur koks un ūdentiņš, kalni un akmeņi, es pats esmu meistars, bet te ar burvi darīšana." — "Kokubārzda," Gendalfs atsaucās, "man tevi vajag palīgos. Esat krietni pastrādājuši, bet ar to nepietiek. Man ir tūkstoši desmit orku uz kakla." Tad šie abi nolīda kaut kur stūri apspriesties. Kokubārzdam tāda lemšana gan laikam rādījās varen sasteigta, jo Gendalfam tīri zeme dega zem papēžiem, un viņš jau ņēmās vārīties kā putras katls, kamēr abi vēl nebija gabalā tikuši. Apspriedās viņi vien īsu bridi, varbūt stundas ceturksni, ne ilgāk. Tad Gendalfs atgriezās un likās atvieglots, teju ielīksmots. Nu gan izteica, ka prieks esot mūs redzēt. "Bet, Gendalf!" es iebrēcos. "Kur tu biji? Un kur pārējie? Viņus esi redzējis?" — "Lai kur biju, esmu atkal atpakaļ," šis atsaka — kā jau Gendalfs. "Jā, dažus no pārējiem esmu redzējis. Bet stāstīt tagad nav vaļas. Šonakt briesmas savilkušās, un man jājāj vēja ātrumā. Bet rītausmā, kazi, viss uz labu būs iegrozījies, un, ja tā, tiksimies atkal. Paši piesargieties un no Ortankas turieties pa gabalu! Uz redzēšanos!"

—  Gendalfs aizauļoja, bet Kokubārzda palika, dziļās domās iegrimis. Acīmredzot īsā bridi bija dabūjis zināt daudz jaunumu un nu raudzīja visu sagremot. Uzlūkojis mūs, viņš ierunājās: "Hmm, tā. Izrādās, nemaz neesat tādi vējgrābšļi, kā man pirmiņ rādījās. Izpaudāt vien nieku no tā, kas izpaužams būtu, un ne kripatas vairāk, kā būtu derējis. Hmm, tad ta jaunumi kaudzēm, nav vārdam vietas! Tā, nu Kokubārzdam atkal laiks pie darba." Pirms viņš aizgāja, neko daudz vis neizstāstīja, un tā pati drusciņa mums sirdi vieglāku nedarija it nemaz. Tiesa, tobrīd mēs vairāk raizējāmies par jums trim, nevis par Frodo, Semu vai nabaga Boromiru. Jo nopratām, ka nupat iet vaļā vai briest liela kauja, kur jūs esat iekūlušies un, kazi, dzīvi laukā netiksit. "Runnorni palīdzēs," Kokubārzda noteica, aizsoļoja projām, un lidz pat šim rītam mēs viņu vairs neredzējām.

—   Dziļā nakti gulējām, nolikušies akmeņu grēdai pašā galā, kur neredzējām neko tālāk par savu degungalu. Migla un tumsa visam plājās pari kā bieza seģene. Gaiss bija tveicīgs un spiedīgs, un ausīs sitās šalkoņa, čīkstoņa un murdoņa, itin kā garām vilkdamās. Manuprāt, tur laikam vēl simtiem runnornu devās uz kaujas lauku paligos. Necik ilgi, dienvidu pamalē nogranda pērkons, un Rohānai pāri ieplaiksnījās zibens strēles. Ik pa brīdim jūdzēm tālu no tumsas piepeši iznira melni kalni ar baltām virsotnēm, lai tūliņ atkal pagaistu. Un ari aiz muguras kalnos itin kā pērkons dārdēja, tikai citādi. Brīžiem atbalsis aizvēlās pāri visai ielejai. Varēja būt ap pusnakti, kad enti sagrāva aizsprostus un visus ūdeņus palaida brīvē, lai tie pa spraugu ziemeļsienā gāžas lejā, kur Izengarda. Runnornu tumsa bija aizvilkusies, un pērkons aizvēlies tālāk. Virs kalniem vakaros vidēja rietošs mēness.

— Izengardā sāka čalot melni, lodājoši strauti un krājās plan- čkas. Ūdens cēlās, vizēdams pēdējos mēness staros. Te šur, te tur ūdens uzgāja kādu šahtu vai dūmlūku un ar joni gāzās lejā. Augšup šņākdami uzšāvās balti garaiņu stabi. Dūmi vēlās mutuļiem vien. Kaut kas sprāga tā, ka ugunis šķida. Viena milzonīga garaiņu vērpete, gaisā uzvijusies, tinās apkārt Ortankai uz riņķi vien, līdz tornis izskatījās pēc augsta mākoņkalna, kam pakājē uguns liesmo, bet virsotne mēnesnīcā gozējas. Bet ūdens tikai nāca aizvien klāt, tā ka pēdīgi visa Izengarda bija pārtapusi itin kā par varenu pannu, kur iekšā viss kūpēja un mutuļus meta.

—  Viņnakt, pie Nankuruniras nonākuši, dienvidos redzējām dūmu un garaiņu mākoni, — Aragorns ieteicās. — Domājām, vai tikai Sarumans mums kādus pesteļus nebrūvē.

—  Ne jau viņš! — Pins atmeta ar roku. — Viņam, lēšu, jau elpas sāka trūkt un smiekli vairs nebija ne prātā. Pret rītu — vakarrltu — ūdens bija pieplūdinājis visus caurumus un migla sacēlusies tik bieza, ka vai acī dur. Patveramies tur, sargu kambarī, un bijām iztrūkušies ne pa jokam. Ezers sāka malām iet pāri un spiesties laukā pa veco vārtu eju, un ūdens ar joni cēlās, aprīdams pakāpienus citu pēc cita. Jau nospriedām, ka esam sprukās kā alā iedzīti orki, bet tad pieliekamajā kambarī uzgājām vitņu kāpnītes, kas iet augšā uz vārtu arku. Tur izspraukties nebija nekāds nieka darbs, jo sienas ejai bija vienās plaisās un pie pašas izejas kāpnes pa pusei ar akmeņiem aizgruvušas. Bet tur tad nosēdāmies un no augšas noskatījāmies, kā Izengarda plūdos slīkst. Enti tik gāza un gāza ūdeni aumaļam, līdz visas liesmas bija apdzēstas un ik caurums pieplūdināts. Migla palēnām vācās vienkopus mākonī un cēlās debesīs kā milzīgs lietussargs — savu jūdzi augsts. Vakarā austrumu kalniem loku pāri pārmeta varena dardedze un saulrietam priekšā aizplājās blīvs lietus palags, nostiepdamies pāri nogāzēm. Viss noklusa. Tālu projām sērīgi iegaudojās viens otrs vilks. Nakti enti dambjus atkal aizspundēja un palaida Izenu, lai skrien pa veco gultni. Un tā tas viss beidzās.

— Pēc tam ūdens sāka kristies. Manuprāt, tas laikam tepat kaut kur dabū aizplūst pazemē. Ja Sarumans paglūn pa logu, skats laikam nav no jaukajiem — netīra, pelēka putra. Ap sirdi mums bija gaužām vientulīgi. Visapkārt postaža, neviens ents pat manāms nebija, kur nu vēl pienāca kādu vārdiņu pārmīt, un tupējām neziņā. Visu nakti nokvemējām uz vārtu arkas nosaluši, izmirkuši, miegs — nevienā aci. Tā vien likās, ka kuru katru bridi kas var gadīties. Sarumans vēl sēž savā tornī. Naktī itin kā vējš nošalca, šurp brāzdamies. Man rādās, atgriezās tie enti un run- norni, kas projām bija devušies, bet, kur šie tagadiņ izčibējuši, man nav ne jausmas. Kad atausa rits — miglains un drēgns —, norāpāmies lejā, lai paskatītos, un apkārt viss bija kā izmiris. Un vairāk te nav ko stāstīt. Tagad, kad visa tā jezga ir garām, ap sirdi teju pavisam mierīgi. Un sazin kālab arī daudz drošāk, kopš Gendalfs atgriezies. Es labprāt nosnaustos!

Visi labu brīdi sēdēja klusēdami. Gimlins vēlreiz piebāza pīpi. — Es te tā prātoju, — viņš ieteicās, piešķildams uguntiņu ar krama šķiltavām. — Gribēju zināt par to Cērmēli. Tu Teodēnam teici, ka viņš Sarumanam esot biedros. Kā viņš tur iekšā tika?

— Ui, jā, viņš man izkrita no prāta, — Pins attapās. — Tikai šorit atspērās. Nule uguni bijām iekūruši un brokastiņas ieturējuši, kad Kokubārzda atkal uzradās. Dzirdam — laukā taisa humm-humm un sauc mūs vārdā. "Nācu apraudzīt, kā jums, puisīši, klājas," viņš saka, "un pastāstīt, kas no jauna. Runnorni pārnākuši, l.abas ziņas, ai, kur labas!" viņš smej un ieplāj sev pa stilbiem. "Izengardā vairs nedz orku, nedz cirvju nebūs! Un no dienvidiem, necik ilgi, viesi būs klāt — dažus no viņiem, kazi, priecāsities redzēt." Tikko viņš to bija izteicis, uz ceļa ieklabējās pakavi. Mēs ar skubu metāmies laukā pa vārtiem un tur nostājāmies, vai visas acis izskatīdami, tā kā cerēdami Nerimšu un Gendalfu ieraudzīt karaspēka priekšgalā auļojam. Bet no miglas izjāja kāds vīrs, vecam kleperim mugurā sēdēdams, un ari pats no skata bija tāds ērmots un greizs. Neviena cita tur nebija. No miglas izticis un visus tos gruvešus un postažu ieraudzījis, viņš sastinga ar muti vaļā, un vaigs viņam zaļganbāls vērtās. Radijās tā apstulbis, ka mūs iesākumā ij nepamanīja. Kad pamanīja, izgrūda bļāvienu, raudzīja zirgu apkārt apgriezt un laisties lapās. Bet Kokubārzda paspēra tris soļus, izstiepa garu roku un izcēla šo no segliem. Zirgs pārbijies aizaulekšoja kā divi deviņi, un šis pats nolikās uz vēdera zemē. Teica, esot Grima, ķēniņa draugs un padomnieks, Teodēns šo esot pie Sarumana ar svarīgu vēsti sūtījis. "Nevienam citam nebijā dūšas pāri klajam laukam jāt, kur orku nešķīsteņi čum un mudž," šis saka, "tālab tiku es sūtīts. Un esmu briesmām cauri jājis, izsalcis un piekusis. No vilkiem bēgdams, lielu gabalu no ceļa uz ziemeļiem noklidu."

—   Manīju, kā viņš iesāņus uz Kokubārzdu paglūn, un nospriedu — manās. Kokubārzda viņam, kā ieradis, piekaļ to rimto, ilgo skatu, minūte aizrit, tad vēl un vēl, līdz tas nelaimīgais sāk čokurā rauties un locīties. Pēdīgi Kokubārzda saka: "Hā, hmm, es jau tevi gaidīju, Cērmēles kungs." Virs, šo vārdu padzirdis, salecas. "Gendalfs tevi apsteidza. Tālab man par tevi zināms, ko nu zināt der, un es zinu, ko ar tevi iesākt. Sadzen visas žurkas vienā sprostā, Gendalfs teica, un tā es ari darīšu. Tagad es esmu Izengardas valdnieks, bet Sarumans ir torni iespundēts, tālab ej tik iekšā un varēsi viņam nodot visas vēstis, kādas vien jaudāsi sadomāt." — "Laid mani vaļā, laid vaļā!" Cērmēle lūdzas. "Ceļu es zinu." — "Par to, ka senāk ceļu zināji, es nešaubos," Kokubārzda atsaka. "Tikai nu te šis tas ir maķenīt pārgrozījies. Ej paskaties!" Viņš ļāva, lai Cērmēle iet, un tas aizklunkurtja vārtiem cauri, bet mēs — šim cieši uz papēžiem. Pagalmā nonācis, viņš ieraudzīja, ka viss ceļa gabals līdz Ortankas durvīm guļ apakš ūdens. Šis apcērtas. "Laid mani projām!" viņš iečinkstas. "Laid projām! Manas vēstis tagad nekur liekamas." — "Tiesa gan," tā Kokubārzda. "Tikai iesākt nu vari vienu no diviem: paliec ar mani kopā, līdz ierodas Gendalfs ar tavu kungu, vai laidies ūdenim pāri. Kā tad būs?" Par kungu padzirdējis, vīrelis sāka trīcēt, iegrūda kāju ūdenī, bet tūliņ atsprāga atpakaļ. "Peldēt neprotu," šis nosaka. — "Ūdentiņš nav dziļš," Kokubārzda viņu mierina. "Piegandēts gan, bet tev, Cērmēles kungs, no tā nekāds posts necelsies. Meties iekšā, un uz karstām pēdām!" Tad nu nabags aizķepurojās. Vēl necik tālu nebija aizbridis, kad ūdens šim jau sniedzās lidz kaklam. Kad viņš pagaisa man no skata, kūļājās, pie mucas atlūzām vai sazin kāda koka gabala pieķēries. Bet Kokubārzda brida viņam nopakaļ, lai pieraudzītu, kā šim sokas. "Tā, nu ir iekšā," viņš atgriezies stāstīja. "Redzēju, kā viņš pa kāpnēm augšā vilkās kā dubļos izvārtījusies žurka. Tornī vēl kāds kust — pa durvīm roka izšāvās un ierāva šo slieksnim pāri. Tā ka nu viņš ir pie vietas, un jācer, ka sagaidīts taps, kā nu pašam labpatīk. Nu man jāiet no tiem glumekļiem tīram noskaloties. Ja kāds mani sastapt grib, būšu ziemeļpuses nogāzē. Lejāk nav skaidra ūdentiņa — ne tur entam ko padzerties, ne nomazgāties. Tad nu jūs abus, puiši, palūgšu pie vārtiem par sargiem pastāvēt, nācējus sagaidīt. Ņemiet vērā — tur būs Rohānas līdzenumu valdnieks! Viņu der sagaidīt godam, cik krietni vien protat: ķēniņa viri nupat diženu kauju pret orkiem izcīnījuši. Kazi, jūs labāk nekā enti zināsit piemeklēt vārdus, kuri tādam valdniekam piedien. Manā mūžā valdnieku zaļajos līdzenumos bijis daudz, un es nedz esmu iepraties viņu mēlē, nedz kādus vārdus ielāgojis. Viņi gribēs cilvēkēdmaņu, un tur jūs gan laikam būsit zinātāji. Tālab uzmeklējiet, ja jaudāsit, to, ko ķēniņam baudit piedien." Un te nu stāsts ir galā. Lai gan es labprāt dabūtu zināt, kas īsti ir tas Cērmēle. Vai viņš patiesi bija ķēniņam padomniekos?

— Bija gan, — Aragorns apstiprināja, — un tāpat Sarumanam Rohānā par spiegu un pakalpiņu. Liktenis pret Cērmēli nav bijis vēlīgāks, nekā viņš pats pelnījis. Ieraudzīt visu, kas, viņaprāt, tik nesatricināms un dižens, gruvešos pārvērstu — tas vien jau sods gana smags. Tikai es bīstos, ka ļaunākais viņam vēl priekšā.

— Jā, diez vai Kokubārzda viņu uz Ortanku aiztrieca, labu darīt gribēdams, — Merijs piekrita. — Viņš rādījās tāds nešpetni ielīksmots un smējās bārdā, kad skaloties un ūdentiņu dzert aizdevās. Pēc tam krietni noņēmāmies, pārmeklēdami visu, kas te izskalots, un rakņādamies pa visu labu. Tepat netālu uzgājām divus tris citus pieliekamos kambarus, kuri virs ūdens bija palikuši. Bet Kokubārzda atsūtīja saujiņu entu, un šie lielo tiesu mantu aizstiepa projām. "Mums vajag cilvēkēdmaņu divdesmit pieciem gabaliem," tie enti saka, tā ka paši redzat — kāds jūs jau bija rūpīgi saskaitījis, pirms vel atjājuši bijāt. Jums trim acīmredzot bija paredzēts ar dižļaudīm kopā turēties. Bet zaudējuši neesat nenieka. Savai tiesai atstājām tādus pašus labumus, kādus projām aizsūtījām, — ticiet man. Vēl lieliskākus, jo ne vīnu, ne alutiņu turp neaizlaidām. "Ko šie dzers?" es entiem prasu. — "Izenas ūden- tiņu," viņi atsaka, "un tas ir gana labs gan entiem, gan cilvēkiem." Bet es tik ceru, ka entiem, kazi, būs izbrīvējies brītiņš no kalnu avotūdens dziras sabrūvēt un Gendalfam, kad šis atgriezīsies, barda būs sprogās sacirtusies. Kad enti bija projām, mēs samanījām gurdumu kaulos un tukšumu māgā. Bet zūdīties ne- zūdījāmies — pūliņi bija krietni atmaksājušies. Tieši kad cilvēkēdmaņu meklējām, Pins starp atliekām uzgāja to lielisko balvu — abas Pūteļa mučeles. "Pīpes zāle labāk iet pie dūšas, kad māga piebāzīta," viņš teica, un tā tas viss izvērtās.

—Tagadiņ mēs visu izprotam caur un cauri, — Gimlins atsaucās.

— Izņemot vienu, — Aragorns ieteicās. — Par Dienvidāju zāli, kas Izengardā nonākusi. Jo vairāk es par to prātoju, jo dīvaināk man tas rādās. Izengardā es ne reizi neesmu kāju spēris, bet šo apkaimi gan esmu izstaigājis un labi pazīstu neapdzīvotās zemes, kuras Dalienu no Rohānas šķir. Kur tas laiks, kopš ne preces, ne ļaudis tur cauri nav ceļojuši — vismaz atklāti ne. Vai tik Saru- manam nav bijusi paslepšus derība ar kādu no dalieniešiem? Cērmēles var atrasties ari cituviet, ne tikai ķēniņa Teodēna namā vien. Vai gads uz mučelēm bija minēts?

— Jā, — Pīns atbildēja. — 1417. gada raža, tas ir pērn — nē, nu jau aizpērn, protama lieta. Labs bija gads.

— Ai, lai kādas ļaundarības te tikušas perinātas, jācer, ka tās nu izputējušas — tik un tā patlaban mēs tur neko nejaudājam iesākt, — Aragorns sacīja. — Tomēr Gendalfam es laikam par to ieteikšos, lai gan viņš, ar lielajiem darbiem nokaudamies, tādu ziņu, kazi, par nieka lietu turēs.

—  Diez ko viņš tur dara? — Merijs ieminējās. — Jau krietna pēcpusdiena. Ejam izmest līkumiņu, pavērties, kas un kā! Vismaz tagad, Nerimša, ja kārojas, vari Izengardā kāju spert. Tikai skats gan nav no tiem, kas sirdi priecē.

Desmita nodala

Sarumana balss

Izgājuši cauri sagrautajai ejai, viņi uzrāpās uz atlūzu grēdas  un pavērās uz melno Ortankas klinti un tās daudzajiem logiem — postažas vidū tā aizvien slējās draudpilna. Odeņi nupat teju bija aizplūduši. Vietumis vēl vidēja melnas, ar sanesām un drazām pilnas plančkas, tomēr loks pa lielākai daļai atkal bija pārredzams: tur plājās dubļi, stāvgrūdām blīvējās gruveši, rēgojās nomelnējušas bedres un te šur, te tur slējās stabi un pīlāri, kā piedzēruši greizi aizgrīļojušies. Izpostitās bļodas malās bija saradušies vareni krāvumi un nogāzes, it kā tur pāri būtu trie- kusies vētra, klinti šķēpelēs dragādama, bet tālāk zaļā, līkumotā ieleja ieskrēja garā aizā, ko ieskāva kalnu melnie taustekļi. Postažas viņā pusē starp gruvešiem kustējās jātnieki — viņi tuvojās no ziemeļpuses un bija jau gandrīz līdz Ortankai tikuši.

—   Rau, kur Gendalfs un Teodēns ar savējiem! — Legolass iesaucās. — Iesim preti!

—  Tikai skatieties, kur kāju liekat! — Merijs brīdināja. — Te vaļīgu plākšņu, cik uziet. Ja nepiesargās, sasveras un iegāž bedrē.

Viņi prātīgi devās uz priekšu pa ceļu, kurš senāk bija vedis no vārtiem uz Ortanku. Tā plāksnes bija saplaisājušas un apglumējušas. Jātnieki, pamanījuši viņus tuvojamies, apstājās klints paēnā gaidīdami. Gendalfs pajāja pretim.

— Raugi, mēs ar Kokubārzdu šo to aizraujošu esam pārsprieduši un šo to ari izsprieduši, — viņš pavēstīja, — un visi esam dabūjuši mazuliet atpūsties, jo tieši tā mums trūka. Nu atkal der ķerties pie lietas. Būsit taču ari jūs elpu atvilkuši, ko? Iestiprinājāties?

— Kā citādi! — Merijs atteica. — Taču mēs no sākta gala spriedām itin kā pa miglu vien. Toties uz Sarumanu vairs neturam tik ļaunu prātu kā pirmiņ.

—  No tiesas? — Gendalfs brīnījās. — Nu, ar mani tā vis nav. Tagad, iekams doties projām, man vēl pēdējais darbiņš paveicams — uz atvadām gribu Sarumanu apraudzīt. Bīstami gan, un droši vien jēgas nekādas, tomēr, kas darāms, — darāms. Nāciet līdzi, ja labpatīk, tikai turiet acis vaļā! Un bez kumēdiņiem! Nav īstais brīdis.

— Es iešu, — Gimlins pieteicās. — Gribu viņu redzēt un izdibināt, vai jus abi no tiesas esat tik līdzīgi.

—  Un diez kā tu to izdibināsi, rūķa kundziņ? — Gendalfs atsvieda. — Sarumans, ja vien sadomās tevi apmāt, tavās acis it viegli pārgrozīsies par manu līdzinieku. Un vai tu esi gana gudrs, lai nomanītu visas viņa viltības? Nu, to mēs varbūt redzēsim. Kazi, viņš kautrēsies rādīties, kur tik daudz dažādu skatītāju klāt. Lai gan entus norīkoju acis nerādīties, tālab var gadīties, ka pierunāsim viņu laukā iznākt.

— Ko tad viņš mums var padarit? — Pins ieprasījās. — Šaus un no logiem uguni šļāks? Vai pa gabalu noburs?

— Visticamāk, to pēdCjo darīs, ja tu nepiesargādamies akurāt uz durvīm jāsi, — Gendalfs sacīja. — Bet, ko viņš iesāks vai pasākt raudzīs, nevienam nav zināms. Stūrī iedzītam meža zvēram klāt iet ir bistami. Un, kas Sarumanam pa spēkam, jūs pat iedomāties nespējat. Sargieties no viņa balss!

Viņi nonāca Ortankas pakājē. Tornis bija piķa melns, un klints spīguļoja, itin kā būtu valga. Daudzajām akmens skaldnēm šķautnes bija tik asas kā nule kaltas. Par entu negantajām dusmām liecināja vien pāris skrambas un sīkas akmens drumslu plēksnltes, kas gulēja turpat zemē.

Austrumpusē starp diviem milzīgiem stabiem augstu virs zemes tumsa varenas durvis, bet virs tām — sadragāts logs ar balkonu, kam apkārt dzelzs margas. Lidz durvju slieksnim veda divdesmit septiņi plati pakāpieni, ko nezināmas rokas bija iztēsušas no tā paša melnā akmens. Citas ieejas tornī nebija, taču klintī kā dziļas šaujamlūkas bija izcirsti daudzi šauri un augsti logi, kas radžu gludenās sienas klāja kā piemiegti redzokļi.

Kāpņu lejasgalā Gendalfs un ķēniņš nokāpa no zirgiem. — Iešu augšā, — Gendalfs bilda. — Ortankā esmu jau bijis un zinu, kas man tur draud.

— Es ari iešu, — ķēniņš pieteicās. — Esmu vecs un no briesmām, lai kādām, vairs nebīstos. Gribu runāt ar naidnieku, kurš man tik gauži darījis. Eomeram būs nākt man līdzi un pieraudzlt, lai sirmgalvim kāja kur neaizmetas.

— Kā vēlies, — Gendalfs piekāpās. — Man līdzi lai nāk Aragorns. Pārējie lai gaida pie kāpnēm. Tur stāvēdami, viņi dzirdēs un redzēs gana labi, ja būs ko dzirdēt un redzēt.

— Nekā nebija! — Gimlins iesaucās. — Mēs ar Legolasu negribam pa gabalu lūkoties. Mēs te vieni paši savus ļaudis pārstāvam. Mēs ari iesim līdzi.

— Labi, nāciet! — Gendalfs atvēlēja un, to teicis, kāpa augšup. Teodēns turējās viņam blakus.

Rohānas jātnieki, sastājušies abpus kāpnēm, seglos nemierīgi dīdījās. Viņi aizdomīgi vērās uz vareno torni, itin kā baiļodamies, ka tas varētu valdniekam sazin ko ļaunu nodarīt. Merijs un Pīns nosēdās uz apakšējā pakāpiena, juzdamies gan pagalam nenozīmīgi, gan neaizsargāti.

— Pusjūdze pa zampu no šejienes lidz vārtiem! — Pins nomurmināja. — Kaut es varētu nemanīts aizšmaukt atpakaļ, uz sardzes kambari! Ko te līdām? Neaicināti atspērāmies.

Nostājies pie Ortankas durvīm, Gendalfs piesita pie tām ar savu zizli. Durvis dobji nodunēja. — Saruman, Saruman! — viņš skaļi un pavēloši iesaucās — Saruman, nāc laukā!

Labu laiku atbildes nebija. Tad pie loga virs durvīm nošķin- dēja slēgi, bet tumsā neviens nebija saskatāms.

— Kas tur ir? — atskanēja balss. — Ko gribat?

Teodēns satrūkās. — To balsi es atminu, — viņš teica, — un lai lāsts pār to dienu, kad tajā ieklausījos.

— Ej un dabū rokā Sarumanu, ja reiz esi viņam par sulaini tapis, Grima Cermēle! — Gendalfs uzsauca. — Un nekavējies — laiks mums dārgs!

Logs aizcirtās. Viņi gaidīja. Piepeši ierunājās cita balss — klusa un dziedoša, jau paša glāsmainā skanējuma dēļ burvīgi valdzinoša. Tie, kuri šajā balsī nepiesargādamies klausījās, pēcāk reti atminējās vārdus, ko dzirdējuši, un, ja atminējās, brīnījās, jo tad tie rādījās bijušo spēku zaudējuši. Lielākoties atmiņā palika vien tas, eik tīkami bijis balsī klausīties — it viss, ko tā stāstīja, šķita gaužām gudrs un pamatots, un sirdī tūliņ modās dedzīga vēlme ar runātāju būt vienisprātis, tādējādi itin kā pašiem par vienlīdz gudriem topot. Citas balsis šai iepretim rādījās ķērcošas un prastas, un, ja kāds tomēr pamanījās ko bilst, valdzinājuma varā kritušajiem sirdi tūliņ iesvēlās dusmas. Vieni pamira tikai uz to bridi, kamēr paši tika uzrunāti, un, kad balss ņēmās citiem ko stāstīt, smaidīja gluži kā ļaudis, kuri jau zina, kas triku meistaram padomā, un noskatās, kā nezinātāji tikai blenž, no brīnumiem vai ragā sasaluši. Daudzus apbūra pats glāsmainais skanējums vien, bet no tiem, kuri balsij krita par īsteniem upuriem, burvestība neatkāpās pat tad, kad viņi jau bija tālu projām — liegā balss nerimtīgi skanēja viņiem ausīs, čukstēdama un sazin uz ko skubinādama. Bet vienaldzīgajos nepalika it neviens — visiem nācās gaužām smagi piepūlēt prātu un gribu, cik nu pašiem tas bija pa spēkam, lai turētos pretim balss iedvestajiem lūgumiem un rīkojumiem.

—  Jā? — balss lēnprātīgi iedūdojās. — Vai nu patiesi par varītēm vajadzēja manu mieru traucēt? Vai neļausiet man ne brīdi atpūtas nedz nakti, nedz dienu? — Izklausījās pēc labsirdīgas dvēselītes, kuru sāpinājuši nepelnīti pāridanjumi.

Visi pārsteigti pavērās augšup, jo nevienu nākam nebija dzirdējuši, un, pie margām turēdamies, tur slējās stāvs, lejup norau- dzidamies: tas bija sirmgalvis, ietinies liela apmetnī, kura krāsa bija grūti nosakāma, jo tā mainījās, kolīdz vērotāji vai pats sirmgalvis pakustējās. Seja viņam bija iegarena, piere — augsta, acis — dziļi iegūlušas un tumšas, un skatiens nebija viegli izdibināms, lai gan nule tas lejup vērās nopietns, labestīgs un nedaudz gurdens. Mati un bārda večukam bija balti, bet ūsās un pie deniņiem vēl vīdēja melnas šķieznas.

— Līdzīgs gan, tomēr citāds, — Gimlins nomurmināja.

— Bet paga, — liegā balss turpināja. — Vismaz divus nojums es zinu vārdā saukt. Gendalfu es pazīstu par daudz labi, lai kaut cik cieši ceretu, ka viņš še nācis palīdzīgu roku vai padomu meklēt. Bet kā lai tevi, Rohānas zemes valdniek Teodēn, nepazīstu pēc dižciltīgā ģerboņa un vēl jo vairāk pēc gaišā vaiga, kurā Ēorla nama asins nolasāma! Ak, trīskārt izslavētā Tengela cildenais dēls! Kamdēļ nenāci drizāk un kā draugs? Tik gauži esmu alcis ar tevi sastapties, vakarzemju varenāko ķēniņ, un jo sevišķi pēdējos gados, lai pasargātu tevi no neprātīgiem un ļauniem padomiem, kas tevi apmājuši! Kazi, vēl viss nav novēlots? Par spiti paridarijumiem, kurus esmu cietis un kuros Rohānas viri, par nelaimi, savu roku pielikuši, es tomēr tevi glābšu no posta, kas nāk arvien tuvāk, ja tu nenogriezlsies no ceļa, kuru iet esi sācis. Nu tikai es spēju tev līdzēt — cits neviens.

Teodēns pavēra muti, itin kā teikt ko gribēdams, bet neizteica ne vārda. Viņš pavērās augšup, uz Sarumanu, kura melnās acis svinīgi raudzījās ķēniņam pretim, tad uzmeta skatu Gendalfam, kas stāvēja viņam līdzās, un saminstinājās. Gendalfs viņam nedeva ne mazāko zīmi, tikai slējās stings kā akmens, it kā gaidīdams kādu aicinājumu, kurš vēl nebija izskanējis. Jātnieki, Sarumana vārdus noklausījušies, sakustējās, pulku pāršalca atzinīga murdoņa, bet tad ari viņi sastinga pamiruši kā visi, ko burvestība ķērusi. Viņiem iešāvās prātā, ka Gendalfs ar valdnieku savu mūžu nav runājis tik taisnprātīgi un goddevīgi. Tagad viņa izturēšanās pret Teodēnu rādījās pagalam skarba un pašlepna. Un sirdi viņiem iezagās šaubu ēna — bailes no briesmīga gala, no tumsas, kurā Rohāna izputēs, Gendalfa padomos klausīdamās, kamēr Sarumans stāvēja pie durvīm, kuras uz glābiņu veda, turēdams tās puspavērtas, lai gaismas stariņš cauri tiktu. Iestājās smags klusums.

To negaidīti pārtrauca rūķis Gimlins. — Šis nu ir burvis, kuram vārdi ar kājām gaisā sagrozās, — viņš noburkšķēja, sagrābdams cirvja kātu. — Ortankas mēlē palīdzība nozīmē postu un glābiņš — nomaitāšanu, tas nu ir skaidrs. Bet mēs neesam lūgties šurp nākuši.

— Mierā! — Sarumans iesaucās, un uz vienu acumirkli balss viņam vairs nebija tik vēlīga un acis iezibsnījās, bet tūliņ atkal apdzisa. — Ar tevi, Gimlin, Gloina dēls, es pagaidām nerunāju, — viņš teica. — Tava zeme ir tālu projām, un šejieniešu likstas uz tevi neattiecas. Bet ne jau tu pats ar savu galvu izprātoji, kā te iepīties, tālab es neiešu tevi vainot par to, ko esi še sastrādājis — nešaubos, drosmi lietā likdams. Bet, lūdzams, ļauj man pirmāk izrunāties ar Rohānas ķēniņu, manu nāburgu, kas reiz man draugs bijis. Ko teiksi, ķēniņ Teodēn? Vai slēgsi ar mani mieru un pieņemsi palīdzību, ko visas manas ilgajos gados krātās zināšanas tev var sniegt? Vai liksim prātus kopā, kad nestunda draud, un dziedēsim brūces ar labu gribu, lai zemes mums abiem uzziedētu krāšņākos ziedos nekā jelkad?

Teodēns joprojām cieta klusu. Vai viņš nokāvās ar dusmām vai šaubām, neviens nezināja teikt. Ierunājās Ēomers.

—  Uzklausi mani, valdniek! — viņš teica. — Nu mēs nomanām briesmas, par kādām brīdināti tikām. Vai uzvarai pretim mēs būtu jājuši vien tālab, lai pēcgalā, mutes ieplētuši, stāvētu un klausītos, ko stāsta sagrabējis melis, kurš šķelto mēli medū apmērcējis? Tā lamatās iekļuvis vilks uz dzinējsuņiem runātu, ja vien jaudātu. No tiesas — kādu palīdzību viņš tev var sniegt? Viņš alkst tik pēc viena — no sava soda izbēgt. Bet vai tu ļausies runas vest ar to, kurš tik izmanīgs bijis ij kā nodevējs, ij slepkavnieks? Atminies Teodredu, kas pie brasla krita, un Hāmas kapu Helma dzīlē!

—Ja reiz par indē mērcētām mēlēm runājam, ko teiksim par tavējo, čūskulēn? — Sarumans iesaucās, un nu bija skaidri redzams, ka viņš dusmās zvēro. — Bet paga, Ēomer, Ēomunda dēls! — viņš atgidies atkal ierunājās glāsmaini. — Katram savs. Tu esi drosmīgs cīnītājs un tāds esi augstā godā celts. Atņem dzīvību tiem, kurus tavs valdnieks par ienaidniekiem nokrusti, un esi mierā. Nejaucies lietās, par ko tev sajēga maza. Bet, kazi, ja par ķēniņu tapsi, sapratīsi, ka viņam draugus der rūpīgi izraudzīties. Sarumana draudzību un Ortankas spēku ar vieglu roku aizmest nedrikst, lai kāds rūgtums — īstens vai iedomāts — sirdī perinātos. Virsroku esat guvuši kaujā, nevis karā, turklāt palīgi te jums bija tādi, ar kādiem uz priekšu vairs rēķināties nevarat. Nākamreiz Meža tumsa tiklab var nostāties jums pašiem pie durvīm — tā-ir gražīga, bezjūtīga un cilvēkus mīlēt vis neies. Bet, mīļo Rohānas valdniek, vai tālab, ka drosminieki kaujā krituši, es būtu par slcpkavnieku saucams? Ja reiz tu karā dodies — gluži bez iemesla, jo es neko tādu negribēju, — karotāji ies bojā. Bet, ja tamdēļ es par slepkavnieku topu, viss Ēorla nams ir asinīm nošķiedies, jo kāvušies viņi daudzos karos un uzbrukuši daudziem, kas viņiem pretim turējušies. Tomēr ar dažiem viņi pēcāk mieru noslēdza, kaut vārdos vien, tomēr tie darbus mēdz apvaldīt. Saki nu, ķēniņ Teodēn, vai slēgsim mieru un būsim draugi — tu un es? Mums te teikšana.

—   Mieru slēgsim, — Teodēns pēdīgi izvēla pār lūpām neskaidri un par varītēm. Vairāki jātnieki uzgavilēja. Teodēns pacēla roku. — Jā, mieru mēs slēgsim gan, — viņš atkārtoja, tagad pavisam droši. — Nu mums būs miers, kad tu un visi tavi darbi izputējuši, un arīdzan tie darbi, ko perinājis tavs kungs, kuram esi mūs nodevis. Tu esi melis, Saruman, un cilvēkiem par samaitāšanu. Tu stiep man pretim roku, bet es nomanu vien Mordoras ķetnas nagu. Nežēlīgu un saltu! Pat ja tavs karš pret mani būtu taisns bijis — un tāds tas nebija, jo, bijis tu pat desmitkārt viedāks par mani, tev nebūtu varas pār mani un to, kas man pieder, kā biji vēlējies, — pat tad kas tev sakāms par lāpām, ko iededzi Rie- tumfoldē, un bērniem, kuri tur bez dzīvības guļ? Un viņi gabalos sacirta Hamas miesas pie Ragburgas vārtiem, kad viņš jau miris bija. Kad tu cilpā karāsies pie sava loga paša vārnām par prieku, es būšu noslēdzis mieru ar tevi un Ortanku. Tas tev no Ēorla nama. Diženu vīru necils mazdēls esmu, tak pirkstus tev laizīt neiešu. Roklaižas meklē kur citur! Taču bistos, ka balss tev zaudējusi burvju varu.

Jātnieki iztrūkušies pavērās uz Teodēnu kā piepeši no miega pamodušies. Pēc Sarumana glāsmainas dūdošanas kunga balss viņiem ausīs ķērkstēja kā veca kraukļa brēkatas. Bet Sarumans uz bridi dusmās zaudēja apvaldu. Viņš pārkārās margām pāri, itin kā ķēniņam ar zizli iebelzt tīkodams. Dažam piepeši norēgojās, ka uz balkona šūpojas čūska, grasldamās uzbrukt.

— Cilpas? Vārnas? — viņš šņāca, un visi notrīsēja, tik baismīgu pārvērtību redzēdami. — Prātu esi izkūkojis? Ēorla nams!? Tas tak nav nekas cits kā ar salmiem pārjumts šķūnis, kur bur- laki pietempjas, smirdoņā satupuši, bet viņu sīkie izdzimteņi suņiem pa vidu uz klona vārtās! Pēc pašiem karātavas brēc, jau kur tas laiks. Bet cilpa jau gatava, savilksies pamazām vien, lidz galā būs cieša un stingra. Karājies, ja gribi! — Tad balss atkal pārgrozījās, jo viņš palēnām savaldījās. — Nezinu, kālab tik pacietīgi ar tevi te runājos. Jo man nevajag ne tevis, ne tavu rikšotāju saujiņas, kas tikpat naski kājas ņem pār pleciem, kā palīgos steidz, Teodēn Zirgvaldi. Ilgs laiks aizritējis, kopš es tev piedāvāju ko tādu, ko neesi nedz pelnījis, nedz novērtēt jēdz. Nule to pašu piedāvājumu izteicu vēlreiz, lai tie, ko maldinājis esi, skaidri redzētu ceļus, kas priekšā pašķiras. Tu man pretim svied draudus un paļas. Lai būtu. Tad vāķies atpakaļ uz savam žagaru būdām! Bet tu, Gendalf! Tevis dēļ man gan sāp sirds, samanīdama tavu kauna nastu. Kā nākas, ka tu spēj ciest ar tādām padibenēm biedroties? Jo tu esi lepnu ļaužu, Gendalf, un ne velti, jo prāts tev cildens un acis spēj dzīlēs ieskatīties un tālu redzēt. Vai patiesi pat tagad tu manā padomā neieklausīsies?

Gendalfs sakustējās un pavērās augšup. — Vai tad pēdējoreiz, kad tikāmies, tu būtu ko piebilst piemirsis? — viņš apvaicājās. — Vai varbūt kādus vārdus gribi atpakaļ ņemt?

Sarumans bridi klusēja. — Atpakaļ ņemt? — viņš brīnījās, itin kā nesapratis. — Atpakaļ ņemt? Iedrošinājos padomu dot tevis paša labā, bet tu ij klausīties negribēji. Lepns tu esi, un padomos klausīties tev nepatīk, jo pats, nav vārdam vietas, esi pilnu pūru gudrības piekrājis. Bet tai reizē tev, manuprāt, misējās, kad manus nodomus par ļauniem iztulkoji. Laikam, pārlieku dedzīgi kārodams tevi pārliecināt, zaudēju apvaldu. Un to es jo cieši nožēloju. Jo neba es no ļauna prāta ne toreiz, ne tagadiņ, kaut tu pie manis atgriezies kopā ar varmākām un tumsoņām. Kā gan es to spētu? Vai mēs abi neesam no augstas un senas kārtas, par kuru lieliskākas nav visā Viduszemē? Draugos būdami, abi būsim vienlīdz ieguvēji. Vienotiem spēkiem mēs vēl daudz varam paveikt, lai to, kas pasaulē greizi nogājis, uz labu vērstu. Meklēsim saprašanos un izmetīsim no galvas šos sikļautiņus! Lai viņi gaida, lidz izlemsim, kas un kā! Kopus labuma vārdā es esmu gatavs piemirst, kas bijis, un tevi uzņemt. Vai neapspriedlsimies? Vai neuzkāpsi pie manis?

Vēlreiz izmisīgi raudzīdams sakopot spēkus, Sarumans savos vārdos iesvēla tik neatvairāmu varu, ka neviens, kurš tos dzirdēja, nepalika vienaldzīgs. Tikai nu burvestība bija pavisam citāda. Tagad labestīgs ķēniņš maigi bāra nogrēkojušos ministru, kuru tomēr karsti mīlēja. Bet pārējiem tur nebija daļas: viņi itin kā pa durvju spraugu noklausījās vārdos, kuri bija citām ausīm domāti, — kā neuzvedīgi bērni vai tumsonlgi kalpotāji, kas noklausās vecāku vai saimnieku sarunās, neko īsti nesaprazdami un gudrodami vien, kāds tam būs iespaids uz viņu likteni. Šie abi bija no stingrāka māla mīcīti — godājami un viedi. Viņiem derēja būt uz vienu roku — kā gan citādi? Gendalfs kāps torni, lai kopā ar Sarumanu Ortankas augšstāva kambari pārspriestu varen sarežģītas būšanas, ko pārējiem aptvert nebija lemts. Durvis aiz- darlsies, un viņi paliks ārpusē, pazemīgi gaidīdami rīkojumus vai sodu. Pat Teodēnam prātā iešāvās melnas šaubas: "Viņš mūs nodos, ja ies — mēs būsim pagalam."

Tad Gendalfs gardi iesmējās. Iedoma izčākstēja kā dūmu mu- tulītis.

— Saruman, Saruman! — viņš smiedamies teica. — Saruman, tu neesi izraudzījies isto amatu. Tev būtu derējis tapt par ķēniņa nerru un pelnīt gan maizi, gan uzšuvltes, padomniekus izmē- dījot. Mīļo stundiņ! — viņš apklusa, lai izslaucītu asaras no acīm. — Saprašanos meklēt? Diez vai tu mani spēsi saprast. Bet tevi,

Saruman, es nu saprotu pārlieku labi. Tavus vārdus un darbus es atmiņā glabāju skaidrāk, nekā tu iedomājies. Kad es pēdējoreiz biju pie tevis sērst, tu biji Mordoras cietumsargs, un turp man bija ceļš nolikts. Nekā nebija — viesis, kurš no jumta aizbēdzis, krietni padomās, iekams atgriezties pa durvīm. Nē, augšā es laikam nekāpšu vis. Bet uzklausi mani, Saruman, pēdējo reizi! Kāj) lejā! Izengarda izrādījusies nebūt ne tik stipra, kāda tā bija tapusi tavās cerību spārnotajās iedomās. Ja nu tāpat notiek ar visu citu, uz ko tu vēl paļaujies? Vai nederētu iesākto uz laiciņu mest pie malas? Varbūt ko jaunu pasākt? Padomā labi, Saruman! Vai kāpsi lejā?

Sarumana vaigs apmācās, tad nobālēja mironlgi balts. Iekams viņš paguva savaldīties, maskai cauri pavīdēja šaubu plosīts prāts — uz vietas palikt viņam riebās līdz nāvei, bet no patvēruma laukā līst bija bail. Vienu acumirkli viņš minstinājās, un tie tur, lejā, gaidīja, elpu aizturējuši. Tad viņš ierunājās — spalgi un dzedri. Pašlepnums un naids lauztin lauzās uz āru.

— Vai kāpsi lejā! — viņš mēdījās. — Lai neapbruņots cilvēks ietu laukā ar burlakiem runāt? Es visu gana labi dzirdu, šepat stāvēdams. Neesmu jau nekāds plānprātiņš, un tev, Gendalf, es neuzticos. Pie sliekšņa šie akurāt nestāv, bet es zinu, kur tie negantie meža gari nolīduši, tevi klausīdami.

—   Nodevējam vienādiņ visur lamatas rēgojas, — Gendalfs gurdi atteica. — Bet par savu adu nebīsties. Man nav prātā tev nedz dzīvību atņemt, nedz kā pāri nodarīt, un to tu zinātu, ja mani patiesi saprastu. Un manā varā ir tevi pasargāt. Dodu tev pēdējo iespēju. Vari aiziet no Ortankas — svabads, ja vien vēlies.

— Izklausās jauki, — Sarumans izsmējīgi novilka. — īsti Gendalfa Pelēkā gara — tik visžēlīgi, tik gaužām laipni. Nav šaubu — Ortankā tev vietas butu atliku likām, un aiziedams es tev pa prātam izrīkotos. Bet kamdēļ lai es gribētu no Ortankas aiziet? Un ko tu domā, teikdams "svabads"? Laikam taču tev būs kādi nosacījumi padoma?

—  Kamdēļ aiziet, tu gluži labi pa saviem logiem redzi, — Gendalfs atbildēja. — Citi iemesli pašam atausis prātā. Tavi kalpi ir sakauti un izklidināti, nāburgus tu esi par ienaidniekiem pataisījis un savu jauno kungu apmānījis vai raudzījis pievilt. Kad viņa acs šurp pagriezīsies, tā dusmās gailēs ugunssarkana. Bet, teikdams "svabads", es domāju "svabads": nesaistīts nedz važās, nedz ar kādiem solījumiem, ej, kurp gribi, kaut vai… kaut vai uz Mordoru, Saruman, ja vēlies. Tikai pirms tam atdod man Ortankas atslēgu un savu zizli. Es tās paturēšu par ķilu un pēcāk atdošu, ja būsi pelnījis.

Sarumana vaigs vērtās zilganbāls, seju viņam izķēmoja niknums, un acīs iesvēlās sarkana uguns. Viņš nesamanigi iesmējās.

—   Pēcāk! — Sarumans izsaucās, nu jau kliegdams. — Pēcāk! Kā tad! Kad laikam taču būsi ticis ari pie pašas Baradūras atslēgām un septiņu ķēniņu kroņiem, un Piecu burvju zižļiem un nopircis sev pāri zābaku, kuri daudzkārt lielāki par tiem, kas tev kājās!? Cik pieticīgi. Tur jau mani palīgos laikam gan nevajadzēs! Man citi darbi darāmi. Nepaliec par muļķi. Ja gribi mani ap pirkstu aptīt, lasies, kamēr vari, un nāc atpakaļ, kad būsi atskurbis! Un nevelc līdzi tos rīkļurāvējus un sīkos salašņas, kas tev astē kuļājas! Visu gaišu! — Apcirties viņš iegāja tornī.

—  Nāc atpakaļ, Saruman! — Gendalfs pavēloši iesaucās. Visiem par pārsteigumu, Sarumans atkal pagriezās, tad, itin kā pats pret savu gribu kājas vilkdams, lēnām izsoļoja uz balkona un, smagi elsdams, pārliecās pār dzelzs margām. Vaigs viņam bija rievu izvagots un sakrities, pirksti kā spīles žņaudzās ap smago, melno zizli.

— Es tev nedevu atvēli projām iet, — Gendalfs stingri norādīja. — Man ir vēl kas sakāms. Tu, Saruman, esi tapis par muļķi, tomēr man tevis žēl. Butu tu novērsies no muļķības un ļauniem darbiem, varētu vēl kā nebūt noderēt. Bet esi izlēmis palikt un krimst to, kas no savērptām sazvērestībām pāri palicis. Lai notiek! Tikai brīdinu, ka tik viegli tu laukā vairs netiksi. Ja vien melnas rokas no austrumiem šurp neatstiepsies, pēc tevis snaikstīdamās. Saruman! — viņš iesaucās vēl jo skaņāk un valdonīgāk.

— Raugi, es neesmu Gendalfs Pelēkais, ko tu reiz nodevi. Es esmu Gendalfs Baltais, kas nāvei cauri gājis. Tev tagad krāsas nav, un es izraidu tevi no ordeņa un Sanāksmes.

Pacēlis zizli, viņš ierunājās lēnām, skaidri un salti: — Saruman, tavs zizlis ir lauzts. — Atskanēja krakšķis, zizlis Sarumanam rokā sašķīda smalkās šķēpelēs, un tā uzgalis nokrita Gendalfam pie kājām. — Ej! — Gendalfs teica. Sarumans iekliegdamies atsprāga atpakaļ, pakrita un rāpus vilkās kambari. Tieši tobrīd no augšas lejup šāvās mirdzošs zibsnis. Kaut kas apaļš atsitās pret dzelzs margām, tikko neķerdams Sarumanu, un, Gendalfam turpat gar deniņiem nosvilpdams, triecās pret kāpnēm, uz kurām viņš stāvēja. Margas nodžinkstēdamas sasprāga gabaios. Kāpnes ieplaisāja, un no tām uz visām pusēm pašķīda vizuļojošas lauskas. Bet pati lode palika neskarta: tā vēlās lejup pa kāpnēm, viscaur no melna kristāla, tikai pašā vidū gailēja itin kā sarkana guns. Noripojusi lejā, tā aizvēlās uz ūdens bedres pusi, tāpēc Pins metās skriešus un, lodi panācis, paķēra to rokās.

— Asinskārais neģēlis! — Ēomers iekliedzās. Bet Gendalfs ij aci nepamirkšķināja. — Nē, tas nebija Sarumana darbs, — viņš noteica, — un, manuprāt, sviedējs rīkojās bez viņa ziņas. Tā nāca no loga augstu torni. Vai tikai nebūs atvadu sveiciens no Cērmēles kunga, taču pašķībs.

—   Kazi, roka notrīcēja tālab, ka viņš nespēja izlemt, kurš no jums abiem nīstams karstāk — tu vai Sarumans, — ieteicās Aragorns.

— Tā varētu būt, — Gendalfs piekrita. — Tiem abiem no div- vientulibas liela prieka nebūs — viens otru ar vārdiem vien nograuzis. Bet sods taisnīgs. Ja Cērmēle reiz dzīvs no Ortankas iz- kļūs, pelnījis viņš to vis nebūs. Paklau, puis, dod šurp! Vai tad es tevi lūdzu to rokās ņemt? — viņš iesaucās, piepeši pagriezis galvu un ieraudzījis Pinu klumburējam augšup pa pakāpieniem — lēnām, ar pūlēm, it kā viņš varen smagu nešļavu stieptu. Pagājies lejup, burvis ar skubu atņēma hobitam melno lodi un ievistīja to apmetņa stērbelē. — Lai paliek manā ziņā, — viņš noteica. — Man tā vien rādās, ka Sarumans ko tādu nemūžam nebūtu projām sviedis.

— Ka tik šim neatrodas vēl kas projām sviežams, — Gimlins atgādināja. — Ja runas nu galā, paspruksim kur tālāk — vismaz lai ar akmeni neesam nositami.

— Ir galā, — Gendalfs atteica. — Ejam.

Ortankas durvīm pagriezuši muguru, viņi kāpa lejā. Jātnieki liksmi sveica ķēniņu un uzgavilēja Gendalfam. Sarumana burvestība bija lauzta — visi bija redzējuši, kā viņš nāca, kad tika saukts, un aizvilkās, kad tika dota atvēle.

—   Tas nu būtu padarīts, — Gendalfs sacīja. — Tagad man jāuzmeklē Kokubārzda un jāizstāsta, kā viss iegrozījies.

— Vai tad to viņš jau nebūs nopratis? — Merijs bilda. — Vai maz bija kāda cerība, ka viss iegrozīsies citādi?

—  Niecīga, — Gendalfs atsaucās, — tomēr galu galā viss izšķīrās par mata tiesu. Bet man bija dibināti iemesli dot Saru- manam iespēju: vieni no žēlsirdības nāca, citi gan nebija gluži tik cildeni. Vispirms Sarumans dabūja redzēt, ka viņa balss vara iet mazumā. Viņš nevar būt tiklab varmāka, kā padomnieks. Kad viltus noausts, tas vairs nav noslēpjams. Tomēr viņš iekrita slazdā un raudzīja ar upuriem pie viena galda sēsties mieru slēgt, kamēr citi turpat klausīdamies stāvēja. Tad es viņam piedāvāju pēdējo iespeju — no tīras sirds: atsacīties ij no Mordoras, ij no tā, ko viņš pats savā nodabā perinājis, un labot, kas labojams, nestundā mums palīdzīgu roku sniedzot. Nav neviena, kurš labāk zinātu, kādā postā esam iekūlušies. Sarumans mums varētu būt nenovērtējams atspaids. Bet viņš izlēma talkā nenākt un Ortankas varu saglabāt. Viņš jau pakalpot negrib, tikai izrīkot. Tagad viņš dzivo vienās bailēs no Mordoras tumsības, tomēr aizvien vēl sapņo, ka vētru viņam izdosies iegrozīt pēc sava prāta. Nabaga nelga! Kolīdz austrumu vara izstieps rokas pēc Izengardas, tumsa viņu aprīs kā ogu. Mes Ortanku no ārpuses sagraut nejaudajam, bet Saurons — ej nu sazini, kas stāv viņa spēkos.

— Bet ja Saurons negūst virsroku? Ko tad tu ar viņu iesāksi? — Pīns ieprasījās.

—   Es? Neko! — Gendalfs atteica. — Es ar viņu it neko nedomāju iesākt. Es nevienam negribu par kungu uzmesties. Kas ar viņu būs? To es nezinu teikt. Tikai skumstu, ka nu tornī pūst un pūžņo tik daudz kā tāda, kas senāk labs un krietns bijis. Tomēr mums nebūt nav viss par sliktu iegrozījies. Liktenis nu gan met savādus līkločus! Naids nereti cērtas pret pašu nidēju! Pat ja būtu mēs Ortankā ietikuši, domāju, diezin vai mēs tur atrastu daudz dārgāku mantu par to, kuru Cērmēle lejā nosvieda.

No loga augstu torni atskanēja spalgs brēciens, kas pēc briža piepeši aprāvās kā pušu pārcirsts.

—  Rādās, ka Sarumans ir ar mani vienisprātis, — Gendalfs novilka. — Iesim nu!

Viņi atgriezās pie sagrautajiem vārtiem. Kolīdz visi bija izgājuši velvei cauri, akmens drupu grēdu paēnā sakustējās stāvi — Kokubārzda un vēl ducis citu entu lieliem soļiem nāca šurp. Aragorns, Gimlins un Legolass vērās uz viņiem, varen izbrīnīti.

— Tie, Kokubārzda, ir tris no maniem ceļabiedriem, — Gendalfs paziņoja. — Esmu tev par viņiem stāstījis, bet savām acīm tu vēl viņus neesi redzējis. — Burvis pēc kārtas nosauca visus trīs vārdā.

Vecais ents viņus ilgi un pētoši noskatija, tad pēc kārtas uzrunāja. Pēdējais bija Legolass. — Tātad tu, krietnais elf, esi mērojis garo ceļu no Drūmmeža? Reiz tas bija īsti varens mežs!

—  Un ir vēl šobaltdien, — Legolass atsaucās. — Bet ne tik varens, lai mums, kas tur mītam, apniktu aizvien jaunus kokus zaļojam redzēt. Man tik karsti kārojas uz Fangorna mežu reiz aizceļot! Tikko kāju tur mežmalā spēru, un man jau neparko negribējās atpakaļ griezties.

Kokubārzdam acis labpatikā iemirdzējās. — Lai nu tava vēlme par īstenību vēršas, iekams jauni koki vēl nav par veciem tapuši, — viņš novēlēja.

—  Es nākšu, ja vien liktenis būs vēlīgs, — Legolass solījās.

—  Ar draugu salīgām — ja viss būs labi, apciemosim Fangornu abi, ja drīkst.

— Ari elfs, kurš tev biedros būs, tiks laipni sagaidīts, — Kokubārzda apliecināja.

—  Draugs, par ko runāju, nav elfs, — Legolass ieteicās. — Es domāju, rau, Gimlinu, Gloina dēlu. — Gimlins paklanījās tik zemu, ka cirvis, kas viņam bija aiz jostas aizbāzts, izslīdēja un no- būkšķēdams atsitās pret zemi.

—  Humm, hmm! Tā ja, — Kokubārzda ieducinājās, pievērsdams rūķim satumsušu skatu. — Rūķis un cirvjnesis! Humml Pret elfiem man labs prāts, bet tu daudz prasi. Tev savadi draugi!

—  Lai cik savādi, — Legolass noteica, — bet, kamēr Gimlins būs dzīvajos, bez viņa es Fangornā ne kaju nesperšu. Viņa cirvis necērt vis kokus, bet orkiem šņāpj galvas no pleciem, ai, Fangorn, Fangorna meža saimniek! Kaujā viņš sacirta četrdesmit divus.

—  Uhu! Nu gan! — Kokubārzda izsaucās. — Tāds stāsts man vairāk pa prātam! Tā, tā, kā būs — būs, tam, kas vēl lēcies nav, priekša aizsteigties neder. Bet nu mums uz kādu laiku jāšķiras. Diena rit uz galu, tomēr Gendalfs saka — jums ceļā vēl pirms tumsas jādodas, un ari Rohānas ķēniņš pēc mājām karsti noilgojies.

— Jā, mums jādodas projām un tūliņ, — Gendalfs apstiprināja.

— Bīstos, ka ari tavus vārtu sargus nāksies līdzi ņemt. Bet gan jau tiksi galā ari bez šiem.

—  Galā varbūt tikšu, — Kokubārzda sacīja. — Tikai skumšu gan. Par draugiem tapām tik isā brītiņā, ka, liekas, esmu kļuvis steidzīgs — kazi, būšu sācis augt atpakaļeniski, uz jaunības pusi. Bet, rau, nemaz nejaudāju atminēties, cik sen tas bija, kad šajā pasaulē pēdējoreiz sastapu ko tādu, par ko man nav bijis ne jausmas. Viņi man paliks prātā. Esmu iekārtojis viņus Garajā grāmatā. Enti to ielāgos.

Enti iz zemes un akmens, un smilts, Mežu un avotu saimnieku cilts; Hobitu bērneli — rijas un nebēdņi, Mazie un dūšīgie Dalienas ļautiņi.

Viņi būs un paliks mums draugi, kamēr vien lapas kokos ik gadu raisīsies. Lai jums labi klājas! Bet, ja jums kas nāk ausīs, kad atkal būsit savā zemē, savā Dalienā, atlaidiet ziņu! Jūs zināt, par ko — ja ko dzirdat par entusievām vai viņas kur manītas. Un nāciet paši sērst, kad iznāk!

—   Nāksim! — Merijs un Pīns iesaucās vienā balsī, tad abi steigšus novērsās. Kokubārzda vērās uz viņiem un labu bridi cieta klusu, galvu domīgi šūpodams. Tad viņš palūkojās uz Gendalfu.

—  Tātad Sarumans projām vis neies? — viņš ierunājās. — Tā jau es lēsu. Serde viņam satrupējusi melna kā runnornam. Tiesa, ja es būtu pievārēts un visi mani koki būtu pagalam, arīdzan es nelīstu laukā, kamēr būtu palicis tumšs caurums, kur nobēdzi- nāties.

—Tā ir, — Gendalfs piekrita. — Tikai tu neesi klusībā perinājis nodomu ar saviem kokiem pārmākt visu pasauli un nosmacēt it visu citu, kas dzīvo un elpu velk. Bet tā nu ir — Sarumans paliek, lai auklētu savu naidu un, kā nu jaudādams, atkal tīklus austu. Viņam ir Ortankas atslēga. Bet nedrīkst pieļaut, lai viņš pamanās izbēgt.

—  Neparko! Enti pieraudzīs, — Kokubārzda nosolījās. — Bez manas atvēlēs Sarumans laukā no klints ne kāju nespers. Enti viņu uzraudzīs.

—  Labi! — Gendalfs sacīja. — Uz to es cerēju. Nu varu iet un noņemties ar citām lietām, kad vismaz viena nost no kakla. Tikai turiet acis vaļā. Odens nokrities. Ar sargu loku ap torni nu, bīstos, būs par maz. Zem Ortankas noteikti ir dziļas zemzemes ejas, un tieši pa tām Sarumans, necik ilgi, lūkos iet un nākt nemanīts. Ja uzņemsities tādus pūliņus, lūdzami, skalojiet te ūdeņus pāri vēlreiz un tā dariet, lidz Izengarda par stāvošu dīķi pārtop vai jūs atrodat, kur ejas laukā iznāk. Kad visa pazeme būs pieplūdināta un izejas nosprostotas, Sarumanam atliks vien palikt torni un pa logiem laukā vērties.

- Gan enti pieraudzls, — Kokubārzda atkārtoja. — Pārmeklēsim ieleju no viena gala lidz otram un ieskatīsimies zem ik sīkākā olīša. Koki te atkal atdzīvojas — vecie, negantie. Mēs to dēvējam par Sargmežu. Ij ne vāvere tur neieskries nemanīta. Atstāj to entu ziņā! Iekams septiņreiz tik gadu, cik esam no viņa mocības cietuši, nebūs aizritējuši, sargāsim viņu neapnikuši.

Vienpadsmito nodaļa

Palantirs

Gendalfs ar ceļabiedriem un ķēniņš ar saviem jātniekiem atkal devās ceļā — projām no Izengardas, saule jau rietēja aiz garās kalnu rietumgrēdas. Gendalfs sev aiz muguras nosēdināja Meriju, Aragorns — Pinu. Divi ķēniņa viri pilnos auļos aizjāja pa priekšu un drīz vien pagaisa no skata ielejā. Pārējie sekoja, zirgus palaiduši vieglā riksi.

Pie vārtiem, nekustīgi kā akmens tēli, garās rokas augšup paslējuši, svinīgi rindojās enti, taču viņi nejzdvesa ne skaņu. Kad pa līkumoto ceļu jau bija nomērots labs gabals, Merijs un Pins atskatījās. Debesis vēl mirdzēja saules gaismā, bet Izengardai pāri gūlās garas ēnas — pelēcīgā postaža sliga tumsā. Tagad tur gluži kā tālīns veca koka stumbenis stāvēja viens pats Kokubārzda, un hobitiem prātā atausa viņu pirmā sastapšanās uz saules apspīdētās kalna dzegas tālu projām, pie Fangorna robežām.

Viņi nonāca pie Baltplaukstas staba. Pats stabs slējās neskarts, toties akmeni kaltā plauksta bija ar raušanu norauta un sadragāta sikās šķembās. Pašā ceļa vidū, mijkrēsli balsnidams, gulēja garais rādītājpirksts — tā asinssarkanais nags bija vērties piķa melns.

— Entiem it nekas nepaslid garam nemanīts! — Gendalfs piezīmēja.

Viņi jāja tālāk, un pār ieleju pamazām nolaidās vakars.

—   Vai šonakt jāsim tālu, Gendalf? — Merijs pēc laiciņa apjautājās. — Nezinu, kā pats jūties, kad aiz muguras sīks salašņa

kuļājas, bet sīkais salašņa ir piekusis, kuļāties ar prieku mitētos un labprāt kur nebūt noliktos garšļaukus.

— Ak tad dzirdēji? — Gendalfs atsaucās. — Neņem vērā! Saki paldies, ka pār tavu galvu nekrita garāks sakāmais. Viņš jau uz tevi tā vien skatījās. Ja tas kaut cik remdē tavu ievainoto pašlepnumu, es teikšu, ka patlaban viņš krietni vairāk nokaujas ar domām par tevi un Pinu, nevis par mums pārējiem. Kas jūs tādi, kā te nonākuši un kālab? Ko tādu zināt, vai jūs bijāt tie vaņģinieki un, ja reiz tā, kā izglābāties, kad orki visi līdz pēdējam galu atrada? Tādas sīkas mikliņas tirda Sarumana diženo prātu. Par Sarumana izsmieklu tev, Meriadok, der justies glaimotam — viņš taču tevi ar uzmanību pagodinājis, vai ne?

—  Tencinu! — Merijs noteica. — Bet vēl lielāks gods ir tev, Gendalf, astē kūļāties. Pirmām kārtām, tas, kurš tā pagodināts, dabū vēlreiz pavaicāt to, ko jau vaicājis. Vai šonakt jāsim tālu?

Gendalfs nosmējās. — Sito nemiera garu! Ik burvim derētu vienu divus hobitus par uzraugiem piestatīt, lai tie uzmana katru viņa vārdu un uz misēkļiem norāda. Lūdzu piedošanu! Bet esmu apdomājis arī tādas, kaut pavisam vienkāršas lietas. Mierīga garā jāsim vēl pāris stundas, līdz tiksim līdz ielejas galam. Rīt nāksies zirgus paskubināt. Surpceļā domājām, ka atpakaļ no Izengardas uz ķēniņa kambariem Edorasā dosimies taisnā ceļā pāri klajumam — tur pāris dienu, ko jāt. Bet apspriedušies izlēmām rīkoties citādi. Vēstneši ir aizsūtīti uz Helma dzīli ar ziņu, ka ķēniņš atgriezīsies rīt. No turienes viņš ar lielu pulku pa kalnu takām jās uz Svētkalnu. Turpmāk, kad vien tas iespejams, klajā laukā ne nakti, ne dienu neviens nedrīkstēs rādīties citādi kā vien pulkā pa divi trīs. . >

— Viens no diviem: te no tevis ne vārdiņa nevar izdabūt, te tu piestāsti pilnu galvu! — Merijs noburkšķēja. — Man domas bija aizskrējušas vien līdz šāvakara cisām. Kur ir tā Helma dzile? Un kas tā tāda, un kas viss cits? Es par šo zemi nenieka nezinu.

— Tad labak šo to iemācies, ja gribi sajēgt, kas notiek. Tikai ne tūliņ un ne no manis — man ir pārlieku daudz visa kā steidzama, ko apdomāt.

—  Labi, patirdišu Nerimšu pie ugunskura, kad uz naktsguļu noliksimies, — viņš nav tik gražīgs. Tikai kālab tāda slepenība? Man likās, mēs kaujā virsroku jau paturējām!

— Jā, paturējām gan, tikai tā ir vien pirmā uzvara, kas pati par sevi mūsu briesmas vairo. Izengardu ar Mordoru vienoja kāda saikne, ko es vēl neesmu uztaustījis. Kā viņi ar vēstīm mijušies, isti nezinu, bet to viņi darīja gan. Es lēšu, ka Baradūras Acs nepacietīgi vērsies uz Burvja lejas pusi un arī uz Rohānu. Jo mazāk tā saredzēs, jo labāk.

Ceļš laiski likumoja lejup ielejā. Brīžiem tālāk, brīžiem tuvāk krāčainajā gultnē putodama plūda Izena. No kalniem nolaidās nakts. No miglas vairs nebija ne miņas. Pūta dzeldigs vējš. Mēness, nu apaļš apvēlies, rītu pusē debesis lēja palsu, saltu blāzmu. Kalnu grēdas labajā pusē pamazām saruka, pārtapdamas kailos pakalnos. Priekša pavērās pelēks, plašs līdzenums.

Pēdīgi viņi apstājās. Tad nogriezās sāņus no lielceļa un atkal devās augšup pa mīkstu nolaidenumu. Pajājuši kādu jūdzi uz rietumiem, viņi nonāca lejiņā, kas vērās uz dienvidiem, piespiedusies pie apaļā Dolbarana nogāzes — tas bija ziemeļgrēdu pēdējais kalns, kuram pakāje bija ar zāli noaugusi, bet virsotni rotāja virsājs. Gravas nogāzēs pluskojās pērnās papardes, starp kurām no saldi smaržīgās zemes nupat jau spraucās laukā jauno dzinumu ciešās sprodziņas. Lēzenos krastus klāja blīvas dzeloņ- krūmu audzes, un to paēnā viņi iekārtojās uz naktsguļu. Lidz pusnaktij atlika stundas divas. Uguni viņi iekūra iedobē starp raženas vilkābeles snaikstigajām saknēm — tā bija izaugusi koka augumā, gadu nastas saliekta, tomēr viscaur vesela un spēcīga. Ik sīkākais zariņš briedināja pumpurus.

Sardzē viņi nosprieda stāvēt pa pāriem. Pārējie, iebaudījuši vakariņas, satinās apmetņos un segās un likās uz auss. Hobiti iekārtojās savrup, uz sausu paparžu kaudzes. Merijs miga ciet, toties Pīns, kā par brīnumu, dīdījās itin kā uz adatām. Viņš grozījās un svaidījās, papardes vienā laidā čabinādams un čauksti- nādams.

— Kas ir? — Merijs nenocietās. — Skudrupūznis apakšā?

— Nē, — Pins atsaucās, — bet nekādi nevaru iekārtoties. Nemaz nevaru atminēties, kad tas bija, kad pēdējoreiz gultā gulēju.

Merijs nožāvājās. — Uz pirkstiem paskaiti! — viņš ieteica. — Bet vai tad tāpat nezini? Kopš no Loriēnas aizbraucām.

— Kā tad! — Pīns atmeta ar roku. — Es domāju — īstā gultā, guļamistabā.

—  Nu, tad kopš Rivendellas, — Merijs nopurpināja. — Bet es šonakt varētu gulēt lai vai kur.

— Tev gan labi, Merij, — Pīns klusi ierunājās, krietnu bridi nebildis ne vārda. — Tu biji Gendalfam biedros.

— Jā, un kas par to?

— Vai izdabūji no viņa kaut ko — kas no jauna?

— Jā, padaudz. Vairāk nekā parasti. Bet tu jau visu vai to lielāko tiesu pats dzirdēji — turpat blakus vien biji, un nekādus noslēpumus mēs neapspriedām. Taču rit pats vari iet viņam biedros, ja lēs, ka izvilināsi ko vairāk… Un ja viņš būs ar mieru tevi līdzi ņemt.

— Patiesi? Labi gan! Taču viņš mēli tur aiz zobiem, vai ne? Ne drusciņas nav mainījies.

—  Kā nu ne! Ir gan! — Merijs iebilda, no miega pamazām uztrūkdamies un ieprātodamies, diez kāda indeve Pīnu dīda. — Viņš ir tā kā izaudzis. Var būt gan labsirdīgāks, gan baigāks, gan līksmāks, gan nopietnāks nekā senāk, man rādās. Ir, ir citāds tapis, tikai mums vēl nav izgadījies savām acīm redzēt, cik ļoti. Bet tu tikai padomā, kā bija, kad viņš ar Sarumanu rēķinus slēdza! Atminies — Sarumans reiz bija par Gendalfu pārāks: Sanāksmes virsvadonis, lai ko tas isti nozīmē. Viņš bija Sarumans Baltais. Nu Baltais ir Gendalfs. Sarumans klausīgi nāca, kad saukts tika, un zizlis viņam tika atņemts, un tad Gendalfs saka — ej, un šis iet ar'!

— Labi, bet, ja arī Gendalfs ir mainījies, palicis vēl jo nerunīgāks, un cauri, — Pins nepiekāpās. — Palūk, tā kristāla bumba. Rādījās, ka viņš varen nopriecājās, pie tādas ticis. Pats ko zina vai nojauš, bet vai mums ies izpaust? Nekā, ne ar vienu pašu vārdiņu. Bet es to saķēru, citādi tak būtu ūdens bedrē ievēlusies. Paklau, puis, dod šurp Un viss. Qiez kas tā par bumbu? Tik varen smaga. — Pina balss noslāpa klusitiņa, it ka viņš pats ar sevi sarunātos.

— Sveiki, labdien! — Merijs attapas. — Tad redz, kas tevi urda! Paklau, Pin, puis, atminies Gildora vārdus — tos pašus, ko Sems vienādiņ mēdza piesaukt: "Burvja darīšanās degunu nebāz — pazaudēsi visu galvu."

— Bet mēs jau sazin cik mēnešus no vietas to vien darām kā burvju darīšanās degunu bāžam, — Pīns tiepās. — Ja reiz briesmu mums, cik uziet, es gribētu arī šo to dabūt zināt. Man kārojas uzmest aci tai bumbai.

— Liecies uz auss! — Merijs ieteica. — Gan dabūsi zināt, kas un kā, — agrāk vai vēlāk. Mīļo Pīn, savu mūžu neviens Tuks nav

Bricbrandaku ziņkārībā pušu sitis, vai patiesi nu tā reize būtu pienākusi, es tev prasu?

— Labi jau, labi! Kāds tad ļaunums var celties no tā, ka es tev izstāstu, ko man gribētos — ka man kārojas uz to akmeni palūkoties? Es tak zinu, ka dabūt to nedabūšu, ja reiz vecais Gendalfs uztupis šim virsū kā klukste uz olas. Un tu arī krietnais palīgs atradies — to vien no tevis dzird: dabūt nedabūsi, talab liecies sust

—Paklau, ko tad vēl lai es saku? — Merijs izbrīnījās. — Piedod, Pin, bet tev nudien neatliek nekas cits kā nogaidīt līdz rītam. Paēdīsim brokastis, un tad es būšu tik okšķerīgs, cik vien gribi, un palīdzēšu tev vai visiem pasaules burvjiem pielabināties, kā nu mācēdams. Bet nu es vairs neparko nejaudāju acis vaļā noturēt. Vēlreiz nožāvāšos, mute līdz ausim pārplīsīs. Labu nakti!

Pīns vairs neteica ne vārda. Nu viņš gulēja rāms, bet miegs bēgtin bēga, un atpakaļ to neatvilināja pat saldie šņācieni, kas atskanēja pāris minūtes pēc tam, kad Merijs bija novēlējis labu nakti. Jo vairāk viss apkārt noklusa, jo doma par melno lodi prātā itin kā iesvēlās aizvien stiprāka. Pīns atkal samanīja bumbu smagi gulstamies rokās un atkal redzēja noslēpumaino sarkano dzīli, kur uz brīdi bija paguvis ielūkoties. Viņš grozījās un svaidījās, un raudzīja domāt par ko citu.

Pēdīgi tas vairs nebija izturams. Pietrūcies kājās, viņš pavērās visapkārt. Nakts bija auksta, un viņš ievīstījās apmetnī. Mēness pār ieleju lēja saltu, baltu gaismu, un krūmu ēnas vidēja melnas. Visapkārt gulēja miegā ieslīguši stāvi. Neviens no abiem sargiem nebija manāms — laikam bija kalnā uzkāpuši vai papardēs nobēdzinājušies. Kādas neizprotamas dziņas urdīts, Pins paklusām piegāja klāt aizmigušajam Gendalfam un apstājās, uz burvi noskatīdamies. Gendalfs rādījās iemidzis, bet plaksti viņam nebija gluži ciet — zem garajām skropstām nozibsnīja acis. Pīns mudīgi atkāpās. Bet Gendalfs gulēja, kā gulējis, un hobits tā paša spēka varā, pa pusei pats pret savu gribu, vēlreiz no mugurpuses piezagās burvim pie galvas. Gendalfs bija ietinies segā un apmetni pārklājis pāri, un viņam cieši līdzās, labajā azotē iespiests un melnā drānas gabalā ievīstīts, vīdēja apaļš kunkulis. Burvja roka no tā šķita nule kā noslīdējusi, jo gulēja uz zemes.

Tik tikko iedrošinādamies elpu vilkt, Pins lavījās tuvāk pēdu pa pēdai. Pēdīgi viņš noslīga uz ceļgaliem. Zaglīgi pastiepies, viņš kunkuli lēnltiņām satvēra un pacēla — tas nemaz nebija tik smags, kā pirmiņ likās. "Kazi, te galu galā vien kādas grabažas sapaunotas," viņš nosprieda, tUliņ samanīdams savādu atvieglojumu, taču paunu nost vis nelika. Izslējies viņš bridi stāvēja, to cieši sakampis. Tad viņam kas iešāvās prātā. Uz pirkstgaliem aiz- lavijies, viņš sameklēja paprāvu akmeni, tad zagās atpakaļ.

Mudīgi attinis drānu, Pins ievīstīja tajā akmeni un, ceļos nometies, noguldīja viltus paunu burvim padusē. Beidzot viņš paskatījās uz to, ko no drānas bija izvīstījis. Te nu tā bija — starp ceļgaliem viņam visā savā godībā gulēja gludena kristāla lode, tagad pavisam satumsusi un nedzīva. Pins to pacēla, steigšus ievīstīja sava apmetņa stērbelē un jau grasījās atgriezties savā guļvietā. Tobrīd Gendalfs miegā sakustējās un kaut ko nomurmināja itin kā svešādā mēlē, roka ņēmās čamdīties, uztaustīja drānā ievistlto akmeni, un, cieši piespiedis to sev klāt, burvis nopūtās un aprima.

— Pēdīgais dulburis! — Pins paklusām pats sevi nobāra. — Iekulsies pamatigā ķezā. Tūdaļ liec vietā! — Taču nu viņš atskārta, ka ceļgalos iemetusies trīce, un nebija ari dūšas burvim līst klāt tik tuvu, lai pauna būtu aizsniedzama. "Nu neparko neizdosies nolikt to vietā ne čiku, ne grabu," viņš nosprieda. "Pirmāk drusku jāaprimstas. Tā ka tikmēr varu ari tai aci uzmest. Tikai ne jau šepat!" Aizzadzies labu gabaliņu nostāk, viņš nosēdās uz zālaina ciņa netālu no paša guļvietas. Turpat virs gravas malas spīdēja mēness, lejup lūkodamies.

Aptupies Pīns nolika lodi starp ceļgaliem un noliecās pār to kā alkatīgs bērns, kurš, kaktā nolīdis, no citiem sargā putras bļodu. Pavilcis sāņus apmetņa stērbeli, viņš ņēmās aplūkot guvumu. Stingais klusums itin kā savilkās apkart arvien spiedīgāks. Pirmajā bridi lode bija pavisam tumša, melna kā piķis, tikai pati virsma vizēja mēnesnīcā. Tad pašā serde kaut kas blāvi iegaismojās un sakustējās, un it kā savažoja skatu, tā ka Pins vairs nespēja novērsties. Necik ilgi, jau visa lode zvēroja sarkanās liesmās un sāka griezties ap savu asi, bet varbūt virpuļoja tikai tajā ieslodzītās ugunis. Piepeši ugunis apdzisa. Pīns noelsās un raudzīja cīnīties pretim, tomēr palika tupam, ragā saliecies, lodi abās rokās cieši sažņaudzis. Viņš liecās aizvien zemāk un zemāk, līdz pārakmeņo- jās — labu bridi viņa lūpas mēmi kustējās. Tad, izgrūdis aizžņaugtu kliedzienu, viņš nokrita uz muguras un palika nekustīgi guļam.

Kliedziens caururba nakti. Pa gravas krastiem lejup metās sargi. Drīz visi bija uzrauti kājās.

—  Paskat, kāds zaglēns! — Gendalfs noteica, ar skubu pārmezdams savu apmetni pāri zemē guļošajai lodei. — Kurš to no tevis. Pin, būtu gaidījis! Nu gan posts! — Viņš noslīga ceļos Pinam blakus. Hobits gulēja uz muguras stings kā akmens, ar neko neredzošām acīm vērdamies debesis. — Rakaris! Ko nu viņš nodarījis — pats sev un mums visiem? — Burvja vaigs rādījās sakrities un izmocits.

Saņēmis Pina roku, Gendalfs pielika ausi viņam pie lūpām, dvašu lūkodams, tad noguldīja rokas hobitam uz. pieres. Pins notrīsēja. Acis viņam aizdarījās. Tad viņš iekliedzās, pietrūkās sēdus un apjucis vērās uz visiem, kas apkārt bija sapulcējušies, mēnesnīcā no vaiga pavisam bāli.

—  Tas nav domāts tev, Saruman! — viņš griezīgi un neskanīgi iebrēcās, paraudamies nostāk no Gendalfa. — Es tūliņ tam sūtīšu pakaļ. Saprati? Atbildi, kad tev prasa! — Tad viņš raudzīja uzcīnīties kājās un bēgt, bet Gendalfs viņu saķēra — saudzīgi, tomēr stingri.

— Peregrīn Tuk! — viņš uzsauča. — Atgriezies!

Hobits sašļuka un atslīga atpakaļ, saķerdams burvja roku. — Gendalf! — viņš iekliedzās. — Gendalf! Piedod!

— Piedot? — burvis pārjautāja. — Pirmāk izstāsti, ko tu esi sastrādājis!

—  Es… Es paņēmu bumbu un skatījos, — Pīns stomījās, — un redzēju visu ko tādu, ka pārbijos. Un gribēju tikt projām, bet nejaudāju. Un tad viņš nāca un mani tērpināja, un skatījās uz mani, un… Un vairāk es neko neatminos.

— Tā vis neies, — Gendalfs stingri atteica. — Ko tu redzēji un ko teici?

Pins aizmiedza acis un nodrebēja, bet nebilda ne pušplēsta vārda. Visi uz viņu raudzījās klusēdami, tikai Merijs novērsās. Bet Gendalfs aizvien bija nepielūdzams. — Runā! — viņš pavēlēja.

Klusiņām un pidamies Pins atkal ierunājās, un palēnam viņa balss tapa skaidrāka un skanīgāka. — Es redzēju melnas debesis un augstu cietoksni, — viņš stāstīja. — Un sīciņas zvaigznītes. Itin kā tālu, tālu un sensenos laikos, tomēr skaidri, skaidri. Tad zvaigznītes nodzisa un atkal iegaismojās — tās aizsedza kaut kādi spārnoti neradijumi. Milzum lieli, man liekas, nudien, bet bumbā viņi šķita kā tādi sikspārņi, kas ap torni laidelējās uz riņķi vien. Manuprāt, deviņi gabali. Viens metās uz manu pusi, augumā augdams. Tam bija šausmīgas… nē, nē! Nevaru izteikt. Raudzīju tikt projām, jo sabijos, ka šis izlidos laukā, bet, izplājies pa visu bumbu, viņš pazuda. Tad parādījās viņš. Runāt nerunāja, tā ka nekādus vārdus es nedzirdēju. Tikai skatījās, un es visu tāpat sapratu. "Tātad esi atgriezies? Kālab tik ilgi pienākumu atstāji novārtā, klusu ciezdams?" Es neko. Viņš saka: "Kas tu esi?" Es aizvien vēl neko, bet sāpēja, ka bail, un viņš neparko neatlaidās, un tad es saku: "Hobits." Nu viņš mani piepeši itin kā ieraudzīja un ņēmās par mani smieties. Tik dzalkstigi. Itin kā mani ar asiem dunčiem bakstītu. Es turējos, cik spēka. Bet viņš uz to: "Pagaidi vien! Gan mēs drīz atkal tiksimies. Saki Sarumanam, ka šāds kumosiņš nav viņam domāts. Es tūliņ tam sūtīšu pakaļ. Saprati? Atbildi, kad tev prasa!" Tad viņš ņirgām deva vaļu. Domāju, ka tūliņ sašķīdīšu gabalos. Nē, nē! Vairāk es neko nespēju pateikt. Neko citu neatminos.

— Paskaties uz mani! — Gendalfs vēlēja.

Pīns ieskatījās viņam tieši acīs. Abi krietnu brīdi viens uz otru vērās, nerunādami ne vārda. Tad burvja vaigs atmaiga, un lūpas viņam savilkās tikko jaušamā smaidā. Viņš liegi noguldīja plaukstu Pinam uz galvas.

— Labs ir! — viņš teica. — Pietiks ar to pašu. Neko ļaunu tu neesi pastrādājis. Baidījos, ka melīgs būs tavs skats, bet no meliem tur nav ne miņas. Taču viņš ar tevi nerunājās ilgi. Maz- prātiņš tu esi un paliec, Peregrīn Tuk, tomēr godavīrs. Tādā reizē arī tie, kam prāta, cik uziet, būtu varējuši daudz lielāku postu nodarīt. Tikai ielāgo, ko teikšu! Tevi un ari visus, kas tev draugi, galvenokārt izglāba tikai laimīgs gadījums, kā to mēdz saukt. Otru tādu reizi vairs negaidi. Butu viņš tobrīd ņēmies tevi pa īstam tērpināt, tu diez vai tiktu cauri, neizpaudis it visu, ko zini, mums par postu. Bet viņš bija dedzībā par daudz iesvēlies. Negribēja ziņas vien, bet tevi pašu un driz, lai varētu ar tevi galā tikt Tumsas tornī — lēnā garā. Ko nu trīci! Bāzīsi degunu burvja darīšanās, rēķinies, ka nāksies arī tādas domas domāt. Bet kuš, kuš! Es tev piedodu. Esi nu mierā! Viss nebūt nav tik ļauni, kā varēja iegrozīties.

Saudzīgi pacēlis Pīnu uz rokām, burvis aiznesa hobitu uz guļvietu. Merijs devās līdzi un nosēdās Pīnam blakus. — Guli nu,

Pīn, un pūtinies, ja vari, — Gendalfs teica. — Paļaujies uz mani. Kolīdz samani, ka nagi atkal ieniezas, tūliņ saki! Tādas kaites ir dziedināmas. Un, lai kā, manu krietno hobit, akmeņus man padusē gan vairs nebāz! Tagadiņ atstāšu jūs uz brītiņu divatā.

To teicis, Gendalfs atgriezās pie pārējiem, kas joprojām ar raizlgu prātu stāvēja lokā ap Ortankas akmeni. — Nelaime nāk nakti, kad vismazāk gaidīta, — viņš bilda. — Izglābāmies par mata tiesu!

— Kas ar hobitu — ar Pinu? — Aragorns noprasīja.

— Manuprāt, tagadiņ viss būs labi, — Gendalfs atbildēja. — Tēr- pināts viņš netika ilgi, un hobiti brlnum ātri atlabst. Atmiņas un ari visas tās šausmas, visticamāk, drīz izbalēs. Varbūt pārāk drīz. Aragorn, vai ņemsi Ortankas akmeni un būsi tam par sargu? Tā ir bīstama nasta.

—  Bīstama gan, tomēr ne visiem, — Aragorns atteica. — Ir kāds, kuram tas pienākas pēc tiesas un taisnības. Jo šis, bez šaubām, ir Ortankas palantirs — viens no Elendila dārgumiem, ko še atstājuši Gondoras ķēniņi. Nu mana stunda tuvojas. Es to ņemšu.

Gendalfs uzlūkoja Aragornu, pacēla apsegto akmeni un tad, visiem par pārsteigumu, to pasniegdams, paklanījās.

— Pieņem to, valdniek, — viņš sacija, — par ķīlu visam, kas saimniekam vēl atgūstams. Bet, ja vien drīkstu padomu dot, kā apieties ar tavu paša mantu, neliec to lietā — vēl ne! Esi piesardzīgs!

—Vai es, tik ilgus, garus gadus savu stundu gaidījis, kaut reizi esmu pārsteidzīgs vai nepiesardzīgs bijis? — Aragorns atsaucās.

— Pagaidām nē. Tālab pieraugi, lai kāja neaizmetas pašā ceļa galā, — Gendalfs atteica. — Tomēr glabā šo mantu noslēpumā. Klausies, un klausieties ari visi citi, kas še stāvat! Lai kurš, bet pirmām kārtām hobits Peregrlns nekādā ziņā nedrīkst zināt, kur tā glabājas. Nelāgā indeve viņam var uzmākties atkal. Jo — ak vai! — viņš lodi rokās turējis un tajā vēries, kā nemūžam nedrīkstēja notikt. Izengardā viņš tai nedrīkstēja nedz pirkstu piedurt, un man tur derēja mudīgākam būt. Bet man prātā bija vien Sarumans, un es acumirklī nenopratu, kas tas par akmeni. Tad mani gurdums pārmāca, un, kamēr es tā gulēju, prātodams, kas un kā, miegs mani pievārēja. Nu es zinu!

—  Jā, tur šaubu nav, — Aragorns piebalsoja. — Pēdigi mēs zinām, kāda saikne Izengardu ar Mordoru vienojusi un kā tā darbojusies. Tas daudz ko izskaidro.

—  Savāda vara mūsu ienaidniekiem, un savādas viņu vāji- bas! — Teodēns izsaucās. — Bet izsenis teikts: gadās, ka ļauniga roka pret ļaunumu griežas.

—  Tas daudzkārt pieredzēts, — Gendalfs piekrita. — Bet šoreiz mums savāda veiksme smaidījusi. Kazi, šis hobits mani no smaga misēkļa paglābis. Es jau ieprātojos, sak, vai pašam neparaudzlt, kā akmens būtu lietā liekams. Būtu tā rīkojies, man pašam nāktos atklāties. Tādam pārbaudījumam es neesmu gatavs, ja vispār jelkad būšu. Taču, pat ja es rastu spēkus pretim turēties, posts būtu neizmērojams tālab vien, ka viņš mani redzējis būtu, iekams vēl nav situsi tā stunda, kad viss atklāsies šā vai tā.

— Tā stunda, manuprāt, ir klāt, — Aragorns noteica.

—  Vēl ne, — Gendalfs iebilda. — Vēl viņš šaubās, un to mums der savā labā izmantot. Viens ir skaidrs: Naidnieks lēš, ka akmens ir Ortankā — kā gan citādi? Tātad hobits tur nonācis kā vaņģinieks, ko Sarumans mocīdams piespiedis kristālā ielūkoties. Tās melnās domas tagad ap hobita balsi un vaibstiem vien griežas svelošās gaidās, tā ka savu misēkli, kazi, viņš atskārtis tikai pēc kāda laiciņa. Mums tas jāpagriež sev par labu. Esam par daudz laiski bijuši. Nedrīkstam uz vietas tupēt. Izengardas apkaimē kavēties neder. Es tūliņ jāšu pa priekšu un paņemšu Ildzi Peregrīnu Tuku. Viņam pašam tā būs labāk — nebūs tumsā ar bezmiegu jākaujas, kamēr citi saldi šņāc.

— Pie manis paliks Ēomers un desmit jātnieki, — ķēniņš sacija. — Visi ceļā izjāsim rīta svīdumā. Pārējie lai paliek ar Aragornu kopā un jāj, kādā gaitā labpatīk.

— Kā vēlies, — Gendalfs atsaucās. — Tikai, kamēr neesat kalnu aizsegā tikuši, līdz Helma dzīlei, auļojiet, cik jaudas!

Tieši tobrīd viņiem pāri nogulās ēna. Spožā mēnesnīca ar joni nodzisa. Dažs jātnieks iekliedzās un nokrita četrrāpus, galvu ar rokām sargādams, it kā raudzīdams atvairīt triecienu no debesīm: lejup gāzās aklas bailes un stindzinošs aukstums. Sarāvušies čokurā, viņi pavērās augšup. Milzīga spārnota ēna aizslidēja pāri mēness ripai kā melns padebesis. Apcirtusies tā aizdevās uz ziemeļiem, šaudamās straujāk par jebkuru Viduszemes vēju. Zvaigznes tās ceļā nobālēja. Tad ēna pagaisa.

Viņi pieslējās kājās gluži kā pārakmeņojušies. Gendalfs vērās augšup, rokas stingi izstiepis un dūres cieši sažņaudzis.

—  Nazguls! — viņš nokliedzās. — Mordoras vēstnesis. Vētra tuvojas. Nazguls upi šķērsojis! Jājiet! Auļojiet! Lidz rītausmai vēl par daudz tālu! Ātrie tūļīgos lai negaida! Auļojiet!

Burvis metās skriešus, Zibeni saukdams. Aragorns sekoja viņam pa pēdām. Pieskrējis pie Pina, Gendalfs paķēra hobitu uz rokām. — Šoreiz tev nāksies jāt kopā ar mani, — viņš teica. — Lai Zibens tev rāda, ko prot. - Tad burvis aizsteidzās līdz savai guļvietai. Tur jau stāvēja Zibens. Uzsviedis plecos mazu maišeli — citu mantu viņam nebija —, Gendalfs uzlēca zirgam mugurā. Aragorns ielika burvim rokās apmetni un segā ievīstītu Pinu.

—   Laimīgi! Nekavējieties! — Gendalfs nosaucās. — Aidā, Zibeni!

Varenais zirgs sapurināja galvu. Noplīkšķēja garā aste, nomir- godama mēnesnīcā. Tad viņš metās uz priekšu, zemi ar pakaviem gaisā pasviezdams, un aizšāvās kā ziemeļvēja brāzma kalnos.

— Te nu bija jauka un mierīga naksniņa! — Merijs teica Aragornam. — Vienam otram laime smaida, visus zobus rādīdama. Miegs šim nenāk, Gendalfam viņš grib biedros būt — un laipni lūgtum! Kur būtu pelnījis tapt par akmeni pārvērsts, lai te mūžam stāvētu citiem par biedinājumu.

—  Un kā būtu, ja nevis viņam, bet tev būtu izgadījies Ortankas akmeni pirmajam pacelt? — Aragorns viņam lika pie sirds. — Varbūt tu būtu vēl lielāku putru ievārījis. Kas zina? Bet nu tev, smejies vai raudi, būs tā laime ar mani kopā jāt. Uz karstām pēdām. Ej un taisies, un savāc visu, ko Pins iepakaļ atstājis. Pasteidzies!

Zibens šāvās pāri līdzenumam — zirgs nebija skubināms un pats ceļu zināja. Vēl ne stunda nebija garām, kad viņi jau bija pie Izenas brasliem un pāri upei tikuši. Aiz muguras, pelēcīgi balsnī- dams, palika jātnieku kapukalns ar salti zibsnījošajiem šķēpu uzgaļiem.

Pīns pamazām atguvās. Pašam bija silti, bet vējš sejā vilka stindzinošs un svaigs. Gendalfs bija blakus. Šausminošais akmens un baigā ēna, kas mēnesi bija aizklājusi, — viss pamazām piemirsās, pārvērzdamies vien atmiņas par ko tādu, kas bija pieredzēts tālu projām, kalnu miglā vai gaistošā sapni. Pins dziļi uzelpoja.

—  Nemaz nezināju, Gendalf, ka tu bez segliem jāj, — viņš ieteicās. — Ij ne pavadas nav!

— Parasti es nejāju, kā elfi to raduši, — vien tad, kad Zibenim esmu mugurā, — Gendalfs atsaucās. — Zibens necieš nedz seglus, nedz iemauktus. Par jātnieku tu viņam nevari būt — vai nu viņš ir ar mieru tevi nest, vai ari nav. Ja ir — ar to ir gana. Tad viņš pats pielūko, lai tu mugurā turies, ja vien pats gaisā nelēkši.

—  Cik ātri viņš joņo? — Pins vaicāja. — Vējš tā vien svilpo ausis, bet gaita viņam tik līgana! Un solis tik viegls!

— Patlaban viņam vien pats straujākais zirgs, cik jaudas auļodams, līdzi tiktu, — Gendalfs paskaidroja, — bet Zibenim tas nav nekāds ātrums. Zeme te maķenīt ceļas uz augšu un nav tik līdzena kā viņpus upei. Bet vai redzi, kā zvaigžņu gaismā Baltie kalni nāk ar katru bridi tuvāk? Kur Traihirna smailes slejas kā melni šķēpi? Necik ilgi, būsim tur, kur ceļš sazarojas, un nonāksim Dziļlejā, kur pirms divām naktim kauja tika izcīnīta.

Pīns kādu laiku klusēja. Viņš dzirdēja Gendalfu klusītiņām dungojam bārdā, murminām rindiņas no vārsmām te vienā, te citā mēlē, kamēr ceļš zem kājām skrēja jūdzi pēc jūdzes. Pēdīgi burvis uzņēma dziesmu, no kuras hobits izlobīja pāris saprotamu vārdu, ko viņš skaidri saklausīja cauri vēja šalkām:

— Trīsreiz tris ķēniņi diži un kuģi — Katrs tik varens un stalts! Kālab no sentēvā zemes jus braukuši Jūrā, kas putaina šalc? Septiņas zvaigznes un septiņi akmeņi Sauc mūs, un koks sudrabbalts.

— Ko tu tur skandē, Gendalf? — Pins iejautājās.

— Tikai pārcilāju prātā dažas senlaiku vārsmas, — burvis atsaucās. — Hobiti jau laikam tās aizmirsuši — pat tās, kuras reiz zinājuši.

— Nē, nejau visas, — Pins iebilda. — Un mums ir lērums pašiem savu, kas tev varbūt neliekas ievērības cienīgas. Bet šī te man ne reizi nav nākusi ausīs. Tās septiņas zvaigznes un septiņi akmeņi — par ko tas ir?

— Par senķēniņu palantiriem, — Gendalfs atbildēja.

— Un kas tie tādi?

— Pats vārds nozīmēja — "tas, kurš tāle skatās". Ortankas akmens bija viens no tiem.

—  Tātad tas nebija, nebija… — Pins saminstinājās, — naidnieka taisīts?

— Nē, — Gendalfs atteica. — Un ari ne Sarumana roku darbs. Viņa izmaņa tik tālu nesniedzas, un ari Sauronam tas nav pa spēkam. Palantiri še nonākuši no Aizrietiem, no Eldamaras. Tos izgatavojuši noldori, varbūt kalis pats Feanors — tik sirmos aiz- laikos, ka te gadiem nav skaita. Taču Saurons it visu spēj ļauniem darbiem pielāgot. Nabaga Sarumans! Nu es nomanu, kas viņu pazudināja. Mums visiem bīstamas mantas, ko radījušas viedākas rokas par tām, kuras mums pašiem dotas. Tomēr vaina uz viņu gulstas. Nelga tāds! Pats tīkodams labumu gūt, viņš to noslēpumā turēja. Nevienam no Sanāksmes pat ne vārdiņu nebilda. Par to, kāds liktenis postošajos kara gados piemeklējis Gondoras palantirus, mēs nebijām pat ieprātojušies. Cilvēki tos teju pavisam aizmirsuši. Pat Gondorā tie tika turēti noslēpumā, kas zināms vien nedaudziem, bet Arnorā par palantiriem klejoja tikai viena senatnīga teiksma, ko dandani atmiņa glabāja.

—  Ko tad senlaiku ļaudis ar tiem iesāka? — Pins jautāja, nevarēdams vien nopriecāties un nobrīnīties par to, ka dabūjis tādu lērumu atbilžu uz tik daudziem jautārjumiem, un baiļodamies, ka ilgi tas nevilksies.

— Lai redzētu to, kas tālē, un domās cits ar citu sarunātos, — Gendalfs paskaidroja. — Tā viņi ilgi spēja Gondoru un valsts vienotību nosargāt. Akmeņus viņi izvietoja Minasanorā, Minasitilā un Izengardas lokā — Ortankā. Pats galvenais un par visiem stiprākais stāvēja zem Zvaigžņu jumola Osgiliatā, pirms tā sagrauta tika. Trīs citi atradās tālu ziemeļos. Elronda namā klīst nostāsti, ka viens bijis Anuminasā, otrs — Amonsūlā, bet Elendila akmens stāvējis Torņu kalnos, no kuriem skats paveras uz Mid- londu Lūnas līcī, kur sudrabainie kuģi dus. Ikviens palantirs spēja ar jebkuru citu sazināties, taču visi, kas Gondorā atradās, allaž bija Osgiliatas akmenim saredzami. Nu atklājies, ka līdz ar Ortankas klinti, kas, laika vētrām spītējot, stāv ka stāvējusi, neskarts saglabājies ari torņa palantirs. Tikai, viens būdams, tas spētu rādīt vien to, kas tālu projām vai pagājībā sen nogrimis. Nav šaubu, ka Sarumanam kas tāds lieti noderēja, tomēr viņam acirn- redzot ar to vien bija par maz. Viņa skats klīda aizvien tālāk un tālāk, līdz atdūrās pret Baradūru. Un slazds aizcirtās!

— Kas to lai zina, kur tagad dus zudībā aizgājušie Arnoras un Gondoras akmeņi — zem zemes vai ūdens dzīlēs? — burvis nopūtās. — Tomēr vismaz vienam Saurons būs ticis klāt un saviem nolūkiem pielāgojis. Manuprāt, tas būs Itīlas akmens, jo viņš Minasitilu senlaikos ieņēma un tur ieperinājās, vietu nelāgu vērsdams: nu tā ir Minasmorgula. Tālāk viegli noprotams, cik drīz Sarumana klīstošais skats tika sagūstīts un kalpībā paturēts un kā turpmāk viņš no tālienes tika nemitīgi apvārdots un iebaidīts, kad ar vārdiem vien nekas nebija līdzams. Nu viņš bija iekritis bedrē, ko pats racis: vanags, kurš ērglim ticis nagos, zirneklis, kurš tērauda tiklā iepinies! Diez cik jau ilgi viņš, pārspēka pievārēts, laiku pa laikam pie savas lodes vilcies, lai atskaitītos un rīkojumus uzklausītu, un cik ilgi jau, kopš Ortankas palantirs uz Baradūras pusi tik cieši veras, ka ikviens, kurš tur ielūkojas un nav gluži ar akmenscietu gribu apveltīts, turp tūliņ ar visu prātu un skatu aizceļo? Un kāds tam nepārvarams spēks! Vai es pats to nenomanīju? Pat tagad man tā vien kārojas pašam akmenī ieskatīties, lai savus spēkus pārbaudītu, lai paraudzitu, vai es jaudātu to projām pavērst uz citu pusi, kurp nu pats iedomātos, — lai pavērtos pāri plašām ūdens un laika jūrām uz Gaišo Tlrionu un redzētu, kā ar rokām un galvu strādā Feanors, prātam neaptveramās ieceres ar izmaņu īstenodams, kamēr gan Baltais, gan Zelta koks stāv pilnos ziedos! — Viņš nopūtās un apklusa.

—  Kaut es to būtu pirmiņ zinājis, — Pīns ierunājās. — Man taču nebija ne jausmas, ko daru.

—  Nekā, bija gan, — Gendalts atsvieda. — Tu taču zināji, ka rīkojies nepareizi un dumji, un pats sev to liki pie sirds, tomēr neklausīji. Pirmiņ es tev to visu nestāstīju tālab, ka tikai tagad, kamēr jājam, visu sapratu, prātā pārcilādams. Bet, būtu izstāstījis, tava kāre nebūtu mazumā gājusi vai vieglāk pārvarama tapusi. Gluži otrādi! Nē, ugunī roku nebāž vien tas, kurš reiz jau apdedzinājies. Tikai pēc tam padoms no uguns sargāties pa istam sirdī iegulst.

—  Tas tiesa, — Pīns piekrita. — Tagad kaut visus septiņus akmeņus man rindiņā noliec priekšā, un es tik aizmiegšu acis un rokas ķešās sagrūdīšu.

— Labi! — Gendalfs viņu uzslavēja. — Uz to es cerēju.

— Tikai man gribētos zināt… — Pīns iesāka.

—  Apžēlojies! — Gendalfs iesaucās. — Ja tava ziņkārība ar stāstiem remdējama, es, tevis tirdīts, līdz mūža galam nedabūšu ne muti aizvērt. Ko vēl tu gribi zināt?

—  Kā vārdā visām zvaigznēm un visām dzīvām radībām un visu Viduszemes, Pārdebesu un Dziļjūru vēsturi no viena gala līdz otram, — Pins iesmējās. — Skaidrs! Ar ko mazāk es nebūšu mierā! Bet šonakt man nav nekādas steigas. Patlaban es tikai prātoju par to melno ēnu. Dzirdēju, kā tu nokliedzies par "Mordoras vēstnesi". Kas tas bija? Kas tādam Izengardā būtu darāms?

—   Melnais jātnieks, spārnos pacēlies. Nazguls, — Gendalfs atbildēja. — Viņš būtu tevi aizstiepis uz Tumsas torni.

—   Bet viņš taču nenāca man pakaļ, ko? — Pins drebeligi bilda. — Tas ir, viņš taču nezināja, ka es…

—  Protams, nezināja, — Gendalfs sacīja. — No Baradūras līdz Ortankai putnam lidojamas vismaz divi simti ligas, un pat nazgu- lam vajadzētu pāris stundu, lai tādu ceļu nomērotu. Bet, orkus uzdevumā aizsūtījis, Sarumans noteikti tika vēl akmeni vēries, un nešaubos, ka viņš, lai ari lūkodams savus nodomus slepenībā turēt, izpauda vairāk, nekā bija iecerējis. Vēstnesim vajadzēja izdibināt, ko tādu Sarumans dara. Un pēc visa, kas šonakt lēcās, es lēšu, nāks vēl kāds un ar skubu. Tā nu Sarumans būs ļaunumā, kur grasījās vien pirkstu iebāzt, līdz lūpai iekūlies. Vaņģinieka, ko uz Tumsas torni sūtīt, viņam nav. Ari akmens vairs nav, kur ielūkoties, tālab uz aicinājumu viņš nevar atsaukties. Sauronam atliks vien secināt, ka Sarumans gūstekni grib paturēt pats un liedzas akmeni lūkoties. Ja viņš izstāstīs vēstnesim patiesību, tas nenieka nelīdzēs. Jo, kaut ari Izengarda guļ drupās, viņš pats Ortankā aizvien vēl tup sveiks un vesels. Līdz ar to viņš, gribi negribi, tik un tā pēc dumpinieka izskatās. Kaut arī ar mums viņš neparko neielaidās tieši tālab, lai par nodevēju nebūtu uzlūkojams! Ko viņš iesāks, tādās spīlēs nonācis, nevaru iedomāties. Orlankas sienās palikdams, viņš no Deviņiem jātniekiem varbūt tomēr jaudātu atkauties. Kazi, tā arī raudzīs darīt. Varbūt nazgu- lus mēģinās sagūstīt vai, mazākais, nogalēt tos spārnotos nešķīsteņus, kas viņiem tagad par zirgiem. Tad lai rohāņi krietni pieskata savus rumakus! Tikai nezinu, kā tas beigsies — par labu mums vai par ļaunu. Kazi, Naidnieka prāts taps samulsināts, vai dusmas uz Sarumanu viņam uz brīdi rokas sasaistīs. Var gadīties, ka viņš uzzinās, ka es tur esmu bijis un uz Ortankas sliekšņa stāvējis, bet astē man hobiti piņājušies. Vai ka Elendila mantinieks ir dzīvajos un stāvējis man līdzās. Ja vien Cērmēles acis netika maldinājušas rohāņu bruņas, viņš atminēsies gan Aragornu, gan titulu, kuru viņš ķēniņam nosauca. No tā es bīstos. Un tālab mēs bēgam — no vienām briesmām vēl jo lielākās. Katrs solis, ko Zibens sper, tevi, Peregrin Tuk, nes aizvien tuvāk Tumsas zemei.

Pins neko neatbildēja, tikai cieši iekampās apmetnī, it kā piepeši būtu samanījis uzvēdījam ledainu aukstumu. Zirgam zem pakaviem slīdēja pelēka zeme.

—  Tagad skaties! — Gendalfs teica. — Priekša paveras Rieturnfoldes līdzenumi. Nu esam atpakaļ uz austrumceļa. Redzi, kur melnums tumst? Tur sākas Dziļleja. Uz to pusi meklējamas Agla- rondas Spulgalas. Neprasi man, kas tās tādas. Pajautā Gimlinam, ja tiksities, un varbūt beidzot piedzīvosi, ka atbildi dabūsi garāku, nekā gribētos. Pats tu alas neredzēsi — ja nu kādu citu reizi. Drīz tās būsim atstājuši tālu aiz muguras.

—  Es domāju, tu jāj uz Helma dzīli! — Pīns apjuka. — Kurp tad tu laidies?

— Uz Minastiritu, iekams tai apkārt uzbangojusi kara jūra.

— Ak tā! Un cik tas tālu?

—   Ligu ligas, — Gendalfs atteica. — Trīskārt tik tālu kā līdz ķēniņa Teodēna kambariem, un līdz tiem no šejienes vairāk par simt jūdzēm uz austrumiem butu Mordoras vestnesim lidojamas. Zibenim nāksies garāku ceļu mērot. Kurš kuru apsteigs? Tagad auļosim līdz rītausmai — vēl dažas stundas. Tad pat Zibenim vajadzēs elpu atvilkt: nobēdzināsimies kādā ieplakā, kur kalni apkārt, — netālu no Edorasas, es tā ceru. Tur varēsi nosnausties, ja spēsi! Varbūt redzēsi rīta blāzmu rotājamies Eorla nama zelta dakstiņos. Un pēc divām dienām redzēsi Mindolluīna kalna purpura ēnu un Denetora torņa murus rīta saulē baltus vizam.

—  Tagad laidies, Zibeni! — Gendalfs nosaucās. — Auļo, cēlsirdīgais, skrien, ka nekad vēl neesi skrējis! Nu esam zemē, kur tu pasaulē esi nācis, un te tu katru akmeni pazīsti. Joņo nu! Jo straujāks būs tavs solis, jo stiprāka mūsu cerība!

Zibens sapurināja galvu un skanīgi nozviedzās, itin kā sadzirdējis kaujas tauri, kas uz ciņu sauc. Tad viņš metās uz priekšu. Ugunis nošķīda zem pakaviem, nakts visgarām aizšāvās šalkdama.

Palēnām miegā ieslīgstot, Pīnu pārņēma dīvaina sajūta: viņi ar Gendalfu, stingi kā klints, sēdēja mugurā akmeni cirstam auļojoša zirga tēlam, un tam garām, svilpdama un krākdama kā viesulis, brāzās visa pasaule.

Ceturtā grāmata

Pirmā nodala

Smeagola piejaucēšana

— Tā saimniek, nu esam iekūlusies sprukās, neko teikt, —

teica Sems Ekušeks. Sadudzis un rokas nolaidis, viņš stāvēja lidzās Frodo un, acis samiedzis šaurās spraudziņās, blenza pustumsā.

Krēsloja vakars. Ciktāl abi zināja teikt, tris dienas bija aizritējušas, kopš viņi aizbēga no Pulka, — nupat jau sāka jukt skaits tām stundām, kas bija aizvadītas, rāpaļajot un kārpoties pa Emon- muilu akmeņainajām nogāzēm un klintīm, kad reizumis viņi dabūja atgriezties, kur sākuši, jo tālāk ceļš vairs nebija uzejams, un reizumis attapās, ka apmetuši loku un nonākuši turpat, kur jau bija garām cīnījušies pirms daudzām stundām. Tomēr kopumā viņi pamazām kūlās aizvien uz austrumiem, pūlēdamies, cik iespējams, neaizklīst tālu no ērmīgās, krustu šķērsu sagrūstītās kalnu grēdas ārmalas. Otrā pusē kraujas vienādiņ izrādījās sleja- mies kā kailas, stāvas, nepārvaramas klintis, kas, pieri raukdamas, vērās pāri klajam līdzenumam, pakājē tām gulēja šā tā sakritušas atlūzas, bet tālāk plājās zilganbāli, pūžņojoši purvāji, kur nekustējās itin nekas — ij ne putniņš tur nebija manāms.

Hobiti stāvēja uz augstas, kailas un vēju appūstas kalna kores, klints pakāje tinās miglā, un aiz muguras slējās apdrupusi grēda, kam virsotni rotāja garāmskrejošs mākonis. Vilka dzeldigs austrenis. Pār bezveidīgajiem plašumiem priekša biezēja nakts — šķebigais zaļganums satumsa drūmi brūnpelēks. Tālu pa labi

Anduīna, kas dienā šad un tad bija atmirdzējusi caur mākoņiem izsprukušajos saules staros, tagad slēpās mijkrēsli. Taču viņi ne- raudzījās upei pāri, kur bija palikusi Gondora un draugi un kur pletās cilvēku apdzīvota zeme. Viņi arvien vērās uz dienvidiem un austrumiem, kur tumstošajā pamalē stiepās melna josla kā tālīna nekustīgu dūmu kalnu grēda. Ik pa brīdim pie paša apvāršņa augšup uzplaiksnīja sīka, asinssarkana blāzmiņa.

— Gatavās sprukas! — Sems atkārtoja. — Seku, no visām vietām, par ko mums dzirdēt nācies, viena pati tāda, kuru ciešāk apraudzīt nekādi nekārojas, un mēs tik kuļamies, lai tur klātu tiktu! Un tieši tur klātu netiekam — neparko. Rādās, būsim no sākta gala pagalam greizi aizgājuši. Lejā netiekam, un, ja ari kā nebūt tiktu, tam zaļumam apakšā izrādīsies neizbrienama dūksts, lieku galvu ķīlā. Fū! Jaušat, kā smako? — Viņš ievilka gaisu nāsis.

—  Samanu gan, — Frodo atteica, tomēr nekustējās ne no vietas un joprojām cieši raudzījās uz melno joslu un šaudigo blāzmiņu. — Mordora! — viņš zem deguna nomurmināja. — Ja reiz man jādodas turp, kaut es varētu tur nokļūt drīzāk un visam darīt galu! — Viņš nodrebinājās. Vējš bija salts, tomēr smacējošs, jo bija pievilcies ar stindzinošu puvekļu dvaku. — Šā vai tā, — viņš ierunājās, pēdīgi novērsis skatu no pamales, — augu nakti mēs te stāvēt nevaram, lai kadas tās sprukas. Jānolien kaut kur aizvējā un vēlreiz jāpārlaiž nakts, un rīts varbūt palīdzēs atrast ceļu.

— Ja ne šis rīts, nākamais vai aiznākamais, — Sems noburkšķēja. — Jebšu, kazi, tādas dienas nemaz ar' nebūs. Greizi esam iekūlušies.

—  Es tā prātoju, — Frodo ieteicās. — Manuprāt, man liktenis lēmis tur, tajā tumsā, doties, tātad gan jau ceļš atradīsies. Tikai ko tas man sola — labu vai ļaunu? Cerējām vien uz to, ka Naidniekam priekšā aizsteigsimies. Kur mums kavēklis, viņam trumpis rokā. Un te nu es stāvu, uz priekšu netikdams ne par soli. Vai Tumsas torņa vara mums par vadātāju? Viss, ko izlēmis tiku, uz ļaunu vien iegrozījies. Jau sen man derēja no Pulka iet projām un šurp nākt no ziemeļiem, Dižupei un Emonmuīliem gar austrumpusi, tad pāri Kaujas laukam, kur zeme stingra, un uz Mordoras pārejām. Bet nu mēs ar tevi vieni paši ceļu atpakaļ vairs neatradīsim, un orki siro pa Dižupes austrumkrastu. Ikkatra diena tik dārga, bet zudībā vien iet. Man nav spēka, Sem. Nezinu, ko iesākt. Kas mums no ēdmaņas atlicis?

—    Tikai tās tur, kā viņas, letnbas, Frodo kungs. Ko elfi iepaunojuši. Tak tomēr labāk nekā nekas, kad zobi vadzī karami. Kaut tai pirmajā reizē, kad šis uz zoba liku, pie sevis nospriedu, ka nemūžam man cita nekā nekārosies. Bet tagadiņ kārojas gan: riecientiņu plikas maizītes un krūziņu — ek, labs ir, puskrūziņu miestiņa. Būtu īsti reizē. Kastrolīti un sāli līdzi paķēru, lai, un kāds no šiem labums bijis? Sāksim ar to, ka uguntiņu nav no kā pakurt, un nav jau ar' ne ko vārīt, ne ko cept — ij ne zāles stiebriņa!

Sāņus nogriezušies, viņi norāpās klinšainā iedobē. Rietošo sauli aizklāja mākoņi, un nakts satumsa ātri. Gulēja viņi, ar aukstumu kaudamies, grozīdamies no viena sāna uz otru, spiezdamies stūrītī starp varenam, vēju ārdītām asām klints radzēm, līdz atrada, kur patverties no austreņa.

—   Vai atkaliņ manījāt, Frodo kungs? — Sems apvaicājās, kad viņi stīvi un sazilējuši sēdēja palsajā rītausmā, lembas zelēdami.

— Nē, — Frodo sacīja. — Neko neesmu ne dzirdējis, ne manījis nu jau divas naktis.

—  Es ar' neko, — Sems piebalsoja. — Brrr! Tās acis man tīri šķebigu dūšu uzdzina! Bet, kazi, būsim atkratījušies no tā ložņas, tā nelaimes putna. Gollums, vai zinies! Es viņam rādīšu gollum, lai tik tieku šim pie rīkles.

—  Kaut nu tev tas tiktu aiztaupīts, — Frodo noteica. — Nezinu, kā viņš mums pēdas dzinis, bet var jau būt, ka atkal tās pazaudējis, kā tu saki. Te viss tik sauss un kails, ka necik daudz pēdu mēs atstāt nevaram, un ari saožams nav teju nekas, lai šņaukājas, cik grib.

—  Kaut nu tā ar' būtum, — ,Sems atsaucās. — Kaut mēs no viņa būtum uz visiem laikiem vaļā tikuši!

— Kaut nu, — Frodo sacīja. — Tikai nejau par viņu vien man galva sāp. Kaut mēs jaudātu tikt projām no šiem kalniem! Es tos nevaru ciest ne acu galā. Te, kur austrumpuse, es jūtos tīri kā bez drānām notupināts, kur netieku ne no vietas, un mani no Tumsas šķir vien izmiris plašums. Bet Tumsā ir Acs. Aiziet! Šodien mums kā nebūt jātiek lejā.

Bet laiks ritēja, un, kad pēcpusdiena jau sliecās pret vakaru, viņi aizvien vēl kūņojās pa kori, nekādu ceļu lejup neuzgājuši.

Reizumis kailo klinšu klusumā viņi aiz muguras iedomājās padzirdējuši neskaidrus trokšņus — noripoja kāds olis, uz akmeņiem itin kā noplakšķēja pēdas. Bet, kolīdz viņi apstājās un sastinga ausldamies, it neko vairs nedzirdēja, tikai vējš šalkoja pār klinšu korēm, tomēr pat tur šņākuļoja līdzīgi dvašai, kas vilkta caur asiem zobiem.

Visu to dienu, kamēr viņi cīnījās uz priekšu, Emonrnuilu stāvā grēda pamazām sliecās uz ziemeļiem. Te kore bija plaša un līdzena, toties ar apsvilušiem un vēja ārdītiem klintsbluķiem piekrauta, un ik uz soļa tajā pavērās dziļas, stāvas aizas, kas stiepās lejup, klinti iegrauzušās. Lūkodami atrast ceļu pāri plaisām, kas tapa aizvien dziļākas un biežākas, Frodo un Sems gribot negribot aizklida pa kreisi labu gabalu projām no pašas kores un nepamanīja, ka jau vairākas jūdzes pamazām, bet nenovēršami virzās aizvien lejāk — grēda palēnam laidās lejup, kur līdzenums.

Pēdīgi ceļa tālāk vairs nebija. Grēda ar joni meta likumu uz ziemeļiem, un tur priekšā vidēja dziļa grava. Viņā pusē kalns atkal slējās augšup — sazin cik asu tur bija vienā lēcienā pārvaramas, taču milzu klints tur bija kā ar nazi nocirsta — stāva un gludena. Uz priekšu tikt vairs nebija ko domāt, un nu vajadzēja griezties vai uz austrumiem, vai rietumiem. Bet ceļš uz rietumiem solija vēl jo lielākas grūtības un kavēkļus, jo veda atpakaļ uz kalnu viduci, kamēr austrumos priekšā gaidīja stāvais bezdibenis.

—  Nekas cits neatliek, Sem, nāksies kārpīties lejā pa aizu, — Frodo noteica. — Tad jau redzēsim, ar ko tas beigsies!

— Ar zilu pēcpusi, lieku galvu ķīlā, — Sems noburkšķēja.

Aiza bija garāka un kraujāka, nekā iesākumā likās. Maķenīt

lejāk viņi uzgāja dažu mezglainu un nīkulīgu kociņu — jau kur tas laiks, tādi nebija redzēti: pa lielākai daļai červeļaini bērzi, šur tur pa eglītei. Daudzi bija nokaltuši un vārgulīgi, austreņa izsaldēti līdz pašai serdei. Jaukākos laikos gravā laikam bija saaugusi koša biežņa, bet nu pēc jardiem piecdesmit koku audze beidzās, tikai pāris aplūzušu stumbeņu stāvēja, cieši ieķerušies teju pašā klints korē. Aizas dibens, stāvi laizdamies lejup, bija nogruvušām atlūzām klāts. Kad abi beidzot bija nokārpījušies lejā, Frodo izslējās un paraudzījās apkārt.

— Skat! — viņš izsaucās. — Laikam garu ceļu esam kāpuši, vai arī klints nosēdusies. Rādās daudz zemāka nekā pirmiņ un arī vieglāk pieveicama.

Sems notupās viņam līdzas un negribīgi pavērās pāri korei. Tad viņš pameta skatu pa kreisi, kur slējās varenā krauja. — Vieglāk! —viņš nopurpināja. — Man rādās, lejup šļūkt vienādiņ vieglāk nekā kalnā kārpīties. Spārnos laisties jau ne visi prot, tak uz lēkšanu visi gudri.

— Tomēr lēciens te būtu pārlieku varens, — Frodo piebilda. — Kādas, nu, — viņš bridi stāvēja, pēc acumēra lēsdams, — asis astoņpadsmit, es teiktu. Ne vairāk.

—  Un gana! — Sems izsaucās. — Uhh! Kā man derdzas no augstuma lejup vērties! Lai gan labāk jau vērties nekā pašam tur trausties.

— Tas vienalga, — Frodo atsaucās. — Manuprāt, mums būtu pa spēkam tur uztrausties, un es teiktu, ka ir vērts mēģināt. Skaties — klints te pavisam citāda nekā pirmiņ: noslīdējusi un saplaisājusi.

Krauja patiesi vairs nebija stateniska, bet maķenīt ieslipena. Tā izskatījās pēc dižena cietokšņa vaļņa vai jūras krasta klints, kas laika gaitā pusgruvusi un sašķobījusies, pašķirdamās platās plaisās un garās, nolaidenās aizās, kas vietumis bija tik platas kā kāpnes.

—  Un, ja lūkojam lejā tikt, tas darāms uz karstām pēdām. Tumsiņa metas agri. Izskatās, ka briest negaiss.

Austrumkalnu dūmaka bija saplūdusi ar piķa melnumu, kas uz vakariem jau snaikstīja garus taustekļus. Vējš cēlās un līdzi nesa tālīnus pērkona dārdus. Paostījis gaisu, Frodo uzmeta šaubīgu skatu debesim. Viņš apmeta jostu ap apmetni un to cieši sajoza, sakārtoja neslavu uz muguras, tad nostājās uz kraujas malas. — Es mēģināšu, — viņš paziņoja.

—  Vareni! — Sems drūmi piebalsoja. — Tikai es kāpšu pa priekšu. . <

— Tu? — Frodo izbrīnījās. — Vai tad tev vairs no augstuma nav baiļu?

— Ir gan. Tikai spriediet pats — lai pirmais iet tas, kuram kāja var paslīdēt. Negribu jums uz galvas uzgāzties un bezdibenī aizraut — tā jau divi aizies bojā, ka nebūs ko redzēt.

Iekams Frodo paguva viņu aizkavēt, Sems aptupās, pārka- rinādams kājas pār krauju, un apsviedās, kājām atbalstu meklēdams. Skaidra prātā viņš kam tādam savu mūžu nebūtu piekritis, un ko muļķīgāku iedomāties vispār nebija iespējams.

— Nē taču, nē, Sem, dulburi tāds, — Frodo ieteicās. — Tu taču noteikti nositīsies, pat neredzēdams, kur un kā! Atpakaļ — mudīgi! — Saķēris Semu pie padusēm, viņš uzvilka viņu atpakaļ uz kraujas. — Tagad drusku pagaidi un pacieties! — viņš teica, tad nometās garšļaukus un pavērās lejā pāri kraujas malai, bet tur viss ar joni tinās mijkrēsli, kaut arī saule vēl nebija nogājusi.

—  Manuprāt, mums tas būs pa spēkam, — viņš pēdīgi sacīja. — Man jau nu noteikti, un ari tu jaudātu, ja vien galvu nepazaudētu un man sekotu piesargādamies.

— Nesaprotu, kā jūs to tik droši zināt, — Sems atsaucās. — Kā tas nākas? Līdz lejai nekas nav redzams — par daudz tumšs. Kas būs, ja nonāksit tur, kur nedz ar kāju, nedz roku nav kur aizķerties?

—  Laikam jau rāpšos atpakaļ, — Frodo atbildēja.

— Viegli teikt, - Sems iebilda. — Labāk nogaidīsim lidz ritam, kad gaišāks.

—  Nē! Nekā nebūs, ja vien citādi nevar! — Frodo iesaucās piepešā, savādā dedzībā. — Ik stunda, ik minūte man kā nazis pie rīkles. Stāvi, iekams neatgriežos vai saucu!

Iekampies akmens korē ar pirkstiem, viņš prātīgi laidās lejup, kamēr, rokas izstiepis teju visā garumā, uzgāja, kur kāju pirkstus atbalstīt. — Rokā ir! — viņš izsaucās. — Un dzega stiepjas vēl pa labi. Varu te nostāvēt, ij ar rokām nekur nepieturēdamies. Es… — balss aprāvās.

Skrejošā tumsa, kas nu biezēja arvien steidzīgāka, no austrumiem skriedama, aizklāja debesis. Tieši virs galvas nosprakšķēja apdullinošs pērkons. Lejup, pret kalniem, noplaiksnīja zibens strēle. Tad sacēlās piepeša vēja brāzma, un, saplūzdams ar tās auriem, ieskanejās spalgs, griezīgs kliedziens. Tieši tādu hobiti bija dzirdējuši tālu projām, Purvājos, kad bēga no Hobitonas, un pat tur, Dalienas mežos, tas stindzināja asinis. Te, kur vieta bija klaja, tas iedvesa daudz lielākas šausmas — kā salti asmeņi cauri izcirtās bailes un izmisums, tā ka sirds stājās pukstēt un elpa aizrāvās. Sems nokrita garšļaukus ar seju pret zemi. Frodo nevilšus atlaida rokas, ar plaukstām aizsegdams galvu un ausis aizspiezdams. Viņš sagrīļojās, paslīdēja un, žēli ievaidēdamies, gāzās lejā.

Sems, to padzirdējis, par varītēm pierāpās pie kraujas malas.

— Saimniek, saimniek! — viņš sauca. — Saimniek!

Atbildes nebija. Sems attapās, ka trīc pie visām miesām, bet, elpu atdabūjis, ņēmās saukt no jauna: — Saimniek! — Vējš saucienu itin kā grūda atpakaļ riklē, bet, brāzmai pierimstot, tas aizdārdēja lejup, aizā, tad atbalsojās kalnos, un beidzot ausis ieskanējās vāra atbilde: — Ir labi, labi! Esmu tepat! Tikai neko neredzu.

Frodo balss bija tikko saklausāma. Necik tālu viņš gan nebija — bija vien paslīdējis, nevis lejā pavisam nogāzies, un atradis kājām balstu uz platākas dzegas, kas stiepās tikai nedaudz zemāk. Par laimi, kraujā tur bija iedobums, un vējš viņu bija pie klints piespiedis, nevis dzegas malai pāri pārsviedis. Frodo mazu- liet pastāvēja, vaigu pie saltā akmens piespiedis un ieklausīdamies paša sirdspukstu joņos. Bet vai nu visapkārt bija savilkusies nakts tumsa, vai arī acis bija aklas tapušas. Apkārt viss rādījās piķa melns. Viņš ieprātojās, ka varbūt zaudējis acu gaismu. Tad dziji ieelpoja.

— Griezieties atpakaļ! Rāpieties atpakaļ! — no tumsības atvil- nīja Sema balss.

—  Nevaru, — viņš atsaucās. — Neko neredzu. Neredzu, kur pieķerties. Pagaidām nevaru nedz pakustēties.

—   Ko tādu varu palīdzēt, Frodo kungs? Kā palīdzēt? — Sems kliedza, bīstami tālu pārkarinādamies kraujas malai pāri. Kālab saimnieks neko redzēt nevarēja? Mijkrēslis — tas skaidrs, bet ne jau tik tumšs, ka vai aci dur. Pats viņš skaidri redzēja Frodo gabaliņu lejāk bezcerīgu un vientulīgu spiežamies pie klints. Tikai ar roku līdz viņam aizsniegties nebija ko domāt.

Vēlreiz nogranda pērkons, un tad nāca lietus gāzma. Aizklādama skatu, juku jukām ar krusu tā triecās pret klinti, stindzinoši salta.

—  Kāpšu lejā pie jums, — Sems nokliedzās, lai gan pašam

nebija ne jausmas, kā ar to kas būtu līdzams.

—  Nē, nē! Pagaidi! — Frodo atsaucās, nu jau apņēmīgāk. — Nu jau drīz atgūšos. Jau tagad ir labāk. Pagaidi! Bez auklas te nav ko iesākt.

—  Aukla! — Sems iebrēcās, no uztraukuma un atvieglojuma pats ar sevi kā nesamanīgs sarunādamies. — Nu es gan būtu pelnījis striķa galā karāties visiem dulburiem par pamācīšanu! Amur- galva tu esi, Sem Ekušek, nekas cits, kā Tētiņš man mūždien daudzinājis, ne tur ko pielikt, ne atņemt. Aukla!

— Rimsties melst! — uzsauca Frodo, nu jau gana atgidies, lai ij smieties, ij piktoties jaudātu. — Liec mierā Tētiņu! Tu gribi teikt, ka tev auklas gabals kabatā ietūcīts? Ja tā, velc laukā!

—   Kabatā nē, Frodo kungs, bet nastiņā gan! Jau sazin cik jūdžu nostaipīts un tīri no prāta bij' izkritis!

— Tad ķeries pie lietas un laid lejā!

Sems ar skubu nosvieda no muguras maišeli un ņēmās tur rakāties. Pašā apakšā nudien atradās Loriēnas meistaru vītās zīdaini pelēkās auklas ritulis. Viņš pasvieda galu saimniekam. Tumsas aizkars, kurš Frodo bija acīm priekšā aizvilcies, pašķirās, vai ari redze atgriezās. Viņš samanīja lejup nostiepjamies palseno stigu, kas itin kā izstaroja vāru, sudrabainu gaismu. Nu tumsībā vidēja kaut kas, pie kā acīm aizķerties, un reiblgais mulsums maķenīt atlaidās. Pasvēries uz priekšu, viņš apmeta auklas galu ap vidu, aizmeta mezglu un ar abām rokām iekampās auklā.

Sems, pakāpies atpakaļ, atspērās pret aplūzušu koka stumbeni, kurš slējās jardu vai divus no pašas kraujas malas. Vilkšus vilkts un pats kārpīdamies, Frodo uztika augšā un palika guļam uz mutes.

Tālē ducināja un grandēja pērkons, un lietus joprojām gāzās aumaļām. Ilobiti aizrāpās atpakaļ uz aizu, bet ari tur īsti nebija kur patverties. Ūdens lija straumēm vien, drīz vien pārtapdams plūdos, kas, putās uzkuldamies, šļācās pār akmeņiem un gāzās lejā ņo kraujas, itin kā skriedams lejup pa notekām no varen plaša jumta.

— Turpat palicis, es būtu apslīcis vai noskalots lejā viens un divi, — Frodo ieminējās. — Laime gan, ka tev tā aukla bija līdzi!

— Būtu ātrāk par to atminējies, laime būtu vēl jo krietnāka, — Sems atsaucās. — Varbūt atminaties, ka ritulišus laiviņās iekrāvām, kad ceļā laidāmies — tai elfu zemē. Man tās auklas itin iepatikās, un vienu ritullti maišeli ietūclju. Nule rādās, tas bij' pirms sazin cik gadiem. "Gan noderēs — vajadzibu netrūks," tā viņš teica — Haldirs vai kāds cits no šamējiem. Un tiesa vien bij'.

— Zēluma gals, ka neiedomājos vēl kādu tiesu paķert lidzi, — Frodo nosodijās, — bet no Pulka muku pa kaklu, pa galvu, pagalam apjucis. Būtu mums gabals gana garš, mēs varētu līdz pašai lejai nolaisties. Paklau, cik gara tā tava aukliņa, ko?

Sems auklu prātīgi atritināja un izmērīja. — Piecas, desmit, divdesmit, trisdesmit olektis — drusku vairāk vai mazāk, — viņš pavēstīja.

— Kas to būtu domājis! — Frodo izsaucās.

— Aā! Nudien, — Sems piebalsoja. — Elfi ir divi ļautiņi. Aukliņa pasmalka, tak izturīga un pirkstos maiga kā tikko slaukts piens. Ritulītis sīciņš, un svara tam itin nekāda. Brīnumaini ļautiņi, nav ko teikt!

—  Trīsdesmit olektis! — Frodo apsvēra. — Man rādās, būs gana. Ja negaiss lidz tumsiņai būs pāri, es mēģināšu.

— Lietus jau teju mitējies, — Sems piebilda, — tikai mijkrēslī gan neder atkaliņ ko uz labu laimi pasākt, Frodo kungs! Un otru tādu brēcienu, ko vējš pirmiņ atnesa, es vairs nepārcietīšu — nezinu, kā jūs. Rādījās itin pēc Melnā jātnieka, tikai no gaisa nāca: vai šie būtu lidināties iepratušies? Man prātā, ka labāk pārlaist nakti šepat, kur klintis visriņķī.

—  Un man prātā, ka es vairs nevienu lieku brīdi nepalikšu te, kur esmu kā spīlēs iežmiegts un Tumsas zemes redzokļi purvājiem pāri veras, — Frodo atsvieda.

To teikdams, viņš piecēlās, vēlreiz pagājās līdz aizas galam un paraudzījās pāri kraujas malai. Austrumos debesis atkal skaidrojās. Negaisa mākoņu pamales skrandas izpluinītas un piemirkušas cēlās augstāk, un lielākā junda tagad varenos spārnus vēcināja pār Emonmuīliem, kurp Saurona tumšās domas bija uz brīdi aiztraukušās. Tur negaiss griezās, triekdams krusu un lietu pār Anduīnas ieleju un mezdams kara draudu ēnu pār Minastirītu. Tad, nolaizdamies zemu pār kalniem un aprīdams to diženās smailes, tas palēnām aizvēlās pāri Gondorai un Rohānas pierobežām, līdz jātnieki, kas tālu projām uz rietumiem auļoja, ieraudzīja melnos padebešus sauli aizklājam. Bet še, virs tuksnesīgajiem, dvakojošajiem purvājiem, pavērās tumšzilas novakara debesis un vienlaidu debesu seģenē virs mēness sirpja kā sīki, balti izdilumi parādījās dažas mironīgi bālas zvaigznītes.

— Labi gan, ka acis atkal rāda, — Frodo ieteicās, uzelpodams ar pilnu krūti. — Vai zini, ka vienubrīd es jau nospriedu, ka esmu acu gaismu pazaudējis? Kazi, zibens tur bija pie vainas, bet varbūt kas ļaunaks. Neko neredzēju — itin neko, lidz sudrabainā aukliņa lejup nolaidās. Tā itin kā vizēja.

—  Tumsā tā patiesi rādās sudrabaina, — Sems piekrita. — Senāk to ne reizi netiku matījis, tik kā gan lai es to būtu matījis, ja šī visu laiku maišelī iebāzta stāvēja un es tik pirmo reizi to laukā izvilku? Bet, ja reiz esat lejā laisties apņēmies, Frodo kungs, kā jums prātā to lietā likt? Trīsdesmit olekšu jeb, teiksim, asis astoņpadsmit: lidz klints apakšai tā vien tik tikko būs.

Frodo apdomājās. — Apsien galu ap to stumbeni, Sem! — viņš norīkoja. — Tad tu šoreiz varēsi darīt pēc sava prāta un laisties pa priekšu. Es pieturēšu, lai tu tiec zemē, tikai skaties — liec lietā rokas un kājas, lai pret klinti nesatriektos. Bet būtu labi, ja tu uz kādas dzegas atbalstītos un dotu man drusku atelpas. Tiksi lejā, es laidišos pakaļ. Nu jau esmu atģidies.

— Lai iet, — Sems grūtsirdīgi atsaucās. — Ja reiz citādi nevar, kas darāms — darāms! — Paķēris auklu, viņš apmeta tās galu ap stumbeni, kurš čurnēja vistuvāk pie kraujas malas, un otru galu apsēja sev ap viduci. Tad viņš negribīgi pieslāja pie kraujas, gatavodamies laisties lejā.

Tomēr nepavisam nebija tik ļauni, kā viņš bija iedomājies. Aukla itin kā vairoja pašpaļāvību, lai gan, pametis skatu lejup, viņš ne reizi vien cieši aizmiedza acis. Vienubrīd rādījās nejauki — ar kājām nebija kur atsperties, klints bija gludena, un siena pat aizvirzījās, leņķi uz iekšpusi nošķelta, tā ka viņš, paslīdējis un zaudējis pamatu zem kājām, palika šūpojamies sudrabotās auklas galā. Bet Frodo viņu palēnam un droši laida lejup, līdz viss bija galā. Visvairāk Sems baidījās, ka aukla izbeigsies, kad viņš vēl karāsies labu gabalu virs zemes, bet Frodo vēl ne tuvu nebija visu rituli notērējis, kad Sems jau stāvēja uz kājām un uzsauca:

— Esmu lejā! — Balss augšup atvilnlja skaidra, bet Frodo Semu neredzēja, jo tā pelēkais elfu apmetnis pilnīgi saplūda ar mijkrēsli.

Pašam Frodo tik veikli vis nevēdās. Auklu viņš bija apsējis ap vidu un tās galu nostiprinājis pašā augšā, turklāt saīsinājis, lai gluži līdz lejai tā nesniegtos, tomēr krišus krist viņš negribēja un uz smalko, pelēko striķlti paļāvās ne gluži tik droši kā Sems. Taču ari viņam divreiz iznāca tam uzticēt savu dzīvību — tur klints bija gludena, bez nevienas plaisiņas, tā ka pat hobita spēcīgajiem pirkstiem nebija kur ieķerties, un izciļņi nebija aizsniedzami. Lai nu kā, arī viņš pēdīgi bija lejā.

—  Urā! — Frodo nosaucās. — Pievārējam gan! Izsprukam no Emonmuīliem! Un diez ko tagad? Kazi, necik ilgi, ilgosimies, kaut zem kājām atkal būtu krietna, cieta klints.

Bet Sems cieta klusu — viņš vērās augšup, uz klints krauju.

—Amurgalvas tādi! — viņš sodījās. — Dulburi! To skaisto aukliņu! Seku, tā ap tumpuci apmesta, bet mēs te, pašā lejā. Tam okšķerim Gollumam parocīgakas kāpnītes mēs ij ne gribēdami nevarētu atstāt. Tikpat labi būtu varējuši uzrakstiņu atstāt, sak, re, kurpum esam aizdevušies! Man jau rādījās, ka viss par daudz viegliņām rokās dodas.

—   Ja tu zini, kā mēs būtu varējuši gan auklu lietā likt, gan līdzi to paņemt, tad esmu gatavs, lai mani sauc par āmurgalvu vai kā nu tur Tētiņš tevi godājis, — Frodo sacija. — Ja gribi, rāpies vien augšā, sien to vaļā un meties uz galvas lejā!

Sems paieskāja pakausi. — Nē, atvainošanu, es nevaru izprātot — kā, — viņš atzinās. — Tik atstāt to šepat man netik, tas ar' viss. — Noglāstījis auklas galu, viņš to viegli paraustīja. — Smagi šķirties no tā, kas no elfu zemes līdzi dots. Kazi, pati Galadriēla to vijusi. Galadriēla, — viņš nomurmināja, sērigi galvu noklanl- dams. Paveries augšup, viņš, itin kā atvadīdamies, noraustīja auklu pēdējo reizi.

Abiem hobitiem par neizsakāmu pārsteigumu, tā padevās. Sems atkrita uz pēcpuses, un garā, sudrabotā aukla, likumos saritinājusies, klusi uzkrita viņam virsū. Frodo iesmējās. — Kurš tos mezglus sēja? — viņš noprasīja. — Labi gan, ka vismaz tik ilgi turējās! Padomā tikai — paļāvos uz tādiem, ar visu svaru kara- damies!

Sems gan nesmejas. — Uz rāpšanos es varbūt ar' neesmu tik nadzīgs, Frodo kungs, — viņš aizskarts novilka, — tak no auklām un mezgliem šo to sajēdzu gan. Man tas, kā sacīt jāsaka, asinis. Kā nu ne — manam vecpapam un tad tēvocim Andukam, kas Tētiņam bija vecākais brālis, daudzus gadus Grodiņā bij' virvju vitava. Un ap tumpuci es mezglu savilku tik ciešu, kā to būtu jaudājis kurš katrs ij Dalienā, ij citur kur.

— Tad aukla laikam būs pušu gājusi — pret klinti acīmredzot pārtrinusies, — Frodo sacīja.

—  Neka nebij' — lieku galvu ķilā! — Sems atsaucās, vēl jo dziļāk aizvainots. Pieliecies viņš izpētīja auklas galus. — Un nav ar'! Nevienas plūksniņas!

— Tad laikam tomēr mezgls pie vainas, — Frodo secināja.

Sems nogrozīja galvu un nebilda ne vārda. Viņš domīgi iz-

slidināja auklu caur pirkstiem. — Kā nu gribat, Frodo kungs, — viņš pēdīgi ierunājās, — bet, manuprāt, aukliņa pati atlaidās, kad pasaucu. — Satinis auklu ritulī, viņš to gādīgi iekrāva maišeli.

— Atlaidās gan, — Frodo piekrita, — un tas jau pats galvenais. Bet nu mums jāizprāto, ko tālāk iesākt. Tūliņ nakts būs klāt. Palūk, cik zvaigznes skaistas, un mēness!

—   Priecē sirdi, vai ne? — Sems piebalsoja, augšup pavērdamies. — Elfus sazin ka atsauc prātā. Un mēness aug augumā. Nu jau veselu nakti vai divas neesam to matījuši — tālab ka debesis mākoņiem pilnas. Tagad jau itin gaišs.

—Jā, — Frodo atsaucās, — tikai lidz pilnmēnesim vēl vairākas dienas. Diezin vai spersimies purvam pāri, kamēr pie debesim tikai tāds sirpītis.

Lidz ar tumsu viņi devās tālāk, lai pievārētu ceļa nākamo posmu. Pēc brīža Sems pavērās atpakaļ, lai redzētu, cik viņi tālu tikuši. Aiza krēslainajā klintī vīdēja ka melns ierobijums. — Labi gan, ka mums bij' tā aukliņa, — viņš noteica. — Vismaz tas ķepai- nis tagadiņ dabūs drusku galvu palauzīt. Lai nu rauga ar savām plakšķu pekām pa tādu stāvumu lejā nokārpīties!

Taustīdamies viņi trausās lejā pa kalna pakāji, kur stāvgrūdām bija sabiruši laukakmeņi un asas klints atlūzas, lietus gāz- mās samirkušas un slidenas. Pamats aizvien vēl itin stāvi laidās lejup. Necik tālu, zem kājām piepeši pavērās dziļa, melna plaisa. Tā nebija diez ko plata, tomēr tik vājā gaismā ar vienu lēcienu nebija pārvarama. Aizas dibenā itin kā urdzēja ūdens. Plaisa aizvijās pa kreisi, uz ziemeļiem, atpakaļ uz kalniem, aizšķērsodama ceļu — vismaz tikmēr, kamēr viss tinās nakts tumsā.

— Manuprāt, būs labāk, ja griezīsim ilksis atpakaļ un raudzīsim gar klinti paieties uz dienvidiem, — Sems ieteicās. — Kazi, uziesim tur kādu kaktiņu vai pat alu, vai ko tādu.

— Laikam gan, — Frodo piekrita. — Esmu nokusis un šonakt diez vai vēl ilgi jaudāšu pa akmeņiem kāpelēt, lai gan vilcināties man it nemaz netīk. Kaut priekšā būtu labi iemita taka — tad es steberētu, līdz kājas vairs neklausītu.

Emonmuilu akmeņainā pakāje nemaz nebija vieglāk izbrie- nama. Tāpat Semam nelaimējās uziet nedz cerēto kaktiņu, nedz iedobiti, kur patverties: klints slējās kā kails vienlaidu mūris, aizvien augstāka un stāvāka. Galu galā, pagalam nokausēti, viņi vienkārši nometas pie paliela klintsbluķa, kas slējās netālu no kalna pakājes. Tur labu laiku, kopā saspiedušies, abi sērīgi čurnē- ja aukstajā, stingajā tumsā, līdz piezagās snaudiens, lai kā viņi centās to atvairīt. Mēness uzkāpa augstu debesis skaidrs un spožs. Bālganā mēnesnīca izgaismoja akmeņus un saltās, rievām izvagotās klints sienas, neaptverami plašo tumsību vērsdama ledaini palsenu, ar melnējošām ēnām caururbtu.

—  Tā! — Frodo izsaucās, kājās pietrūcies un ciešāk apmetnī ievīstīdamies. — Tu, Sem, drusku nosnaudies — paņem manu segu. Es izvingrināšu kājas — sargādams apgaitā pastaigāšu. — Te viņš pārakmeņojās, pieliecās un saķēra Semu pie rokas. — Kas tas tāds? — viņš iečukstējās. — Redzi? Tur, uz klints…

Turp pavēries, Sems spēji ievilka elpu, zobus cieši sakodis.

— Ssssss! Šeku, reku. Gollums! Mūdzis, ko! Un padomā tik — es tak lēsu, ka būsim viņu ar to kāpienu ap stūri apveduši! Skat, skat! Rāpo pa sienu tīri kā tāds zirneklis.

Lejup pa klints sienu, kas nespodrajā mēnesnīcā vidēja kaila un teju gludena kā stikls, rokas un kājas uz visām pusēm izpletis, kūņojās sīks, melns stāvs. Varbūt jutīgie, ķerstlgie roku un kāju pirksti prata uziet plaisiņas un izcilnīšus, ko hobits nemūžam nebūtu nedz pamanījis, nedz jaudātu kā lietā likt, bet izskatījās, ka viņš lien lejup, pie akmeņiem ar pirkstu spilventiņiem pielipi- nādamies — kā tāds paprāvs rāpulis vai kukainis. Un līda viņš ar galvu pa priekšu, itin kā ceļu izošņādams. Ik pa laikam viņš lēnītēm paslēja galvu, uz garā, dzīslaina kakla to pavisam uz mugurpusi aizgriezdams, un hobiti redzēja iezalgojamies divas bālganas uguntiņas, kad ačeles uz bridi pavērās uz mēnesi — tad tās tūliņ aizsedza plakstiņi.

— Domājat, viņš mūs redz? — Sems klusītēm ieprasījās.

— Nezinu, — Frodo atteica, — bet diez vai. Elfu apmetņus pat draugam grūti samanīt — es tevi nevaru saredzēt, kad tu pāris soļus projām mijkrēsli pasper. Un man nācis ausis, ka viņš necieš ne sauli, ne mēnesi.

—Tad kamdēļ viņš tieši te lejup lien? — Sems prašņāja.

—  Klusāk, Sem! — Frodo viņu apsauca. — Varbūt viņš mūs saož. Un ausis viņam, cik zinu, tikpat labas kā elfiem. Manuprāt, viņš kaut ko padzirdējis — varbūt, kā runājam. Pie kraujas bļaustījāmies, ka nu tikai, un vēl pirms brīža mēļojām daudz par skaļu.

— Zināt ko, man no viņa jau šķērmi metas, — Sems atzinās.

— Nav vairs miera, un, ja izgadisies, man kārojas pārmit ar viņu dažu labu vārdu. Nekur jau, rādās, tagadiņ tik vai tā nespruks. — Pārvilcis pār ģirni pelēko kapuci, viņš lavijās uz klints pusi.

—   Uzmanies! — Frodo viņam nočukstēja nopakaļ. — Nesabiedē! Viņš ir daudz bīstamāks, nekā izskatās.

Melnā, slapstlgā ēna tikmēr bija nomērojusi trīs ceturtdaļas stāvuma, un nupat no klints pakājes to šķira nieka piecdesmit pēdas. Sakņupuši un stingi ka akmens nobēdzinājušies prāvā klintsbluķa ēnā, hobiti nenolaida no tās ne acu. Gollums itin kā nezināja, kā tālāk tikt, vai ari kaut kas viņam nešķita īsti, kā nākas. Viņš ostīja gaisu un ik pa laikam spēji ievilka dvašu caur sakostiem zobiem, itin kā gānīdamies. Gollums paslēja galvu, un hobitiem norēg'ojās, ka viņš nospļaujas. Tad viņš atkal rāpās zemāk. Tagad bija sadzirdama čērkstoša un šņākuļojoša sodīšanās.

—  Uhhh, ssss! Uzmaniess, dārgumiņ! Kā vējš sskriesi, kā miets atdurssies. Kaklu tak negribēssim nolauzt, vai ne, dārgumiņ? Nē, dārgumiņ — golluml - Viņš atkal paslēja galvu, mēnesnīcā sablisinādamies, un ar skubu aizmiedza acis. — lenižam, — viņš iešņācās. — Riebīga, riebīga, drebelīga gaiss-ssma izspiego mūs, dārgumiņ, mumssim actiņās kož.

Viņš jau bija norāpies pavisam zemu, un šņākoņa bija saklausāma pavisam skaidri. — Kur ir, kur ir mans dārgumiņšš, mans dārgumiņšš? Tas mumssim pieder, mumssim, un mumssim to vajag. Zagļi, zagļi, smirdīgie zaglēni. Kur šie ir, kur aizsstiepuši manu dārgumiņu? Nolādētie! Ienīžam.

— Neizklausās, ka viņš zinātu, kur esam, vai ne? — Sems iečukstējās. — Un kas tas par dārgumiņu? Viņš tak nedomā…

— Kuš! — Frodo izdvesa. — Viņš jau pavisam tuvu, pat čuk- stienu izdzirdēs.

Gollums patiesi atkal sastinga, prāvo galvu uz izkāmējušā kakla šurpu turpu šūpodams, itin kā ausīdamies. Bālganās ačeles bija puspievērtas. Sems savaldījās, dūres vistidams. Viņš ar dusmām un riebumu vērās uz nožēlojamo kustoni, kas nule atkal rāpās tālāk, zem deguna aizvien vēl čukstēdams un šņākuļodams.

Pēdīgi, kad lidz zemei bija atlicis vien ducis pēdu, viņš atradās hobitiem tieši virs galvas. No turienes atlika vien lejā mesties, jo lejāk klints bija uz iekšpusi nošķelta un pat Gollums tur nevarēja uziet, kur pieķerties. Viņš itin kā raudzīja apsviesties otrādi, lai kristu ar kājām pa priekšu, un tad, izgrūzdams svelpjošu spiedzienu, gāzās lejup. Krizdams viņš apkampa rumpi ar kājām un rokam kā zirneklis, kuram timekļa pavediens pušu trūcis.

Sems zibens ātrumā izšāvās no paslēptuves un ar pāris lēcieniem aizbrāzās līdz klints pakājei. Iekams Gollums paguva pieslieties kājās, Serns uzmetās viņam virsu. Tomēr izrādījās, ka Gollums pat šādi, no gaisa zemē nogāzies un piepeši pieķerts, nebija ar pliku roku ņemams. Iekams Sems bija pretinieku sagrābis, viņš samanīja apkārt apvijamies garas kājas un rokas, un mīksts.

tomēr briesmīgi stingrs tvēriens sažņaudza viņu kā auklas, aizvien ciešāks savilkdamies, un mikli pirksti jau čamdījās viņam ap rīkli. Tad plecā iekampās asi zobi. Neatlika nekas cits kā ar cieto, apaļenisko pauri no sāniem triekties negantniekam ģīmī. Gollums nošņācās un ņēmās spļaudīties, tomēr vaļā vis nelaidās.

Butu Sems viens pats, labu galu viņš nebūtu ņēmis. Bet klāt pielēca Frodo, no maksts izraudams Dzeloni. Ar kreiso roku viņš atlieca atpakaļ Golluma galvu, plānajās matu šķieznās iegrābies. Garais kakls izstiepās, un bālganās, ļaunigās acis pagriezās pret debess jumu.

— Atlaidies, Gollum! — viņš noteica. — Tas ir Dzelonis. Reiz tu jau esi to redzējis. Atlaidies, citādi šoreiz matīsi pa īstam! Rīkle būs pušu.

Gollums atslāba un sašļuka kā slapja lupata. Sems uzslējās kājās, plecu taustīdams. Acis viņam gailēja nevaldāmā niknumā, bet atriebties mesties nebija dūšas — nožēlojamais pretinieks činkstēdams locījās uz akmeņiem.

—  Nedariet mumssim pāri! Neļauj viņiem darīt mumssim pāri, dārgumiņ! Viņi tak nedarīs mumssim pāri, ko, jaukie, mazie hobitīšši? Neba mēs no ļauna prāta, bet viņi mumssim brūk virsu kā kaķi nabaga peļu bērniņam, nudien, dārgumiņ. Un mēs esam tik vientulīgi, gollum. Mēs būsim labiņi, pavisam labiņi, ja arīdzan viņi būs pret mumssim labiņi, tā gan, jā, jā.

— Nu, un ko tagadiņ iesāksim? — Sems apvaicājās. — Es teiktu, sasiesim, lai šis vairs neslapstās mums nopakaļ.

—Bet tad mēs būsim pagalamss, pagalamss, — Gollums iesmilkstējās. — Hobitīššiem cieta sirds. Sassiet mūs, kur salti, cieti akmeņi, un atstāt, gollum, gollum. <— Gurguļošana rīklē aizslāpa elsās.

— Nē, — Frodo sacīja. — Ja viņš nobeidzams, tad nobeidzam uz vietas. Bet to mēs nevaram — tā nu tas ir. Nabaga plunduris! Mums viņš neko ļaunu nav nodarījis.

— Ak tā? — Sems paberzēja plecu. — Lai kā, to viņš gribēja gan un grib vēl tagadiņ, kad es jums saku. Nožmiegt, kamēr guļam, — tas viņam padomā.

— Kā gan citādi, — Frodo piekrita. — Bet tas, kas viņam padomā, ir pavisam cita lieta. — Viņš brīdi apdomājās. Gollums gulēja pavisam mierīgs, bet činkstēt bija rimies. Sems, dusmās zvērodams, stāvēja turpat līdzās.

Frodo prātā itin kā atausa balsis, ko viņš bija dzirdējis sen, sen, — skaidras, tomēr tālīnas:

Ai, nu kālab gan Bilbo nenodūra to zemisko kustoni, kad izgadījās tāda iespēja! Žēluma gals, nudien!

Tu domā, ka vajadzēja? Tieši žēlums jau apvaldīja viņa roku. Zēlums un līdzcietība: nenonāvē bez vajadzības.

Man Golluma žēl nav ne drusciņas. Viņš ir pelnījis nāvi.

Pelnījis! Jādomā gan. Nāvi pelnījuši ir daudzi no tiem, kas dzīvo šaisaulē. Un daži no dzīvajiem mirst nepelnīti. Vai viņiem tu spēj dāvāt dzīvību? Tad padomā, iekams svaidies ar nāves spriedumiem. Jo to, kā visam lemts beigties, nespēj paredzēt pat gudrajie.

— Labi, — viņš balsi atbildēja, zobenu nolaizdams. — Tomēr man tik un tā bail. Taču, kā redzi, to kustoni es nenomaitāšu. Jo nu, kad viņu redzu, man viņa žēl.

Sems vērās uz saimnieku, kas itin kā sarunājās ar kādu, kura te nemaz nebija. Gollums paslēja galvu.

— Jā gan, nabaga plunduriss mēs essam, dārgumiņ, — viņš ieķilkstējās. — Nabaga, nabaga! Hobiti mūs nenomaitāss vis, labiņie hobiti.

— Nē, nenomaitāsim, — I: rodo atsaucās. — Bet ari vaļā tevi nelaidīsim. Tu esi ļaunuma un negantību piezīdies, Gollum. Nāksi mums līdzi, un viss. Lai varam tevi paturēt acis. Taču tev nāksies mums palīdzēt, cik jaudāsi. Pakalpojums pret pakalpojumu.

— Jā gan, jā gan, — Gollums izgrūda, uzsliedamies sēdus. — Jaukie hobitlšši! Iesimss viņiem līdzi. Uziesimss tumsā drošas taciņas, uziesimss gan. Un kurpu viņi dodas, kur zemīte tik cieta un salta, ko? Kurpu, ko, mēs prātojamss? — Gollums viņus uzlūkoja, un bālganajās, blisīgajās ačelēs vienu tikko jaušamu acumirkli uzzibsnīja viltība un dedzība.

Sems viņam uzmeta drumu skatienu un sakoda zobus, bet itin kā nojauta, ka saimnieks ir savādā prātā un strīdēties nav vērts. Tomēr Frodo atbilde viņu pārsteidza tik un tā.

Cieši ielūkojies Golluma izvairīgajās ačelēs, Frodo klusi un stingri noteica: — Tu to zini vai ari it labi nojaut, Smeagol. Mēs, protams, ejam uz Mordoru. Un tu, cik noprotu, ceļu turp zini.

—  Uhhh, ssss! — Gollums aizšāva ausim priekšā plaukstas, it kā tik atklāta runāšana un klaja vārdu piesaukšana viņam darītu sāpes. — Mēs nojautāmss, nojautāmss, — viņš iečukstējās, — un mēs negribam, lai viņi turpu iet, vai tā? Nē, dārgumiņ, ne jau jaukie hobitlšši. Pīššļi, pīššļi un putekļi, un sslāpes tur ir, un bedress, bedress, bedress, un orki, tūkstošiem orkššu. Lai jaukie hobitišši neiet uz… sss… turieni.

—Tātad tu tur esi bijis? — Frodo neatlaidās. — Un atkal tevi turpu kas velk gribot negribot? Tā?

— Jā, jā. Nē! — Gollums iebrēcās. — Tikai reizīti, reiziti tā izgadījās, vai ne tā, dārgumiņ? Jā, nejaušši. Bet atpakaļ mēs turpu neiesim, nē, nē! — Tad viņa balss un valoda piepeši pārvērtās, rīklē aiztrūka elsas, un viņš ierunājās, tikai itin kā citu kādu uzrunādams: — Liec mani mierā, golluml Ssāp. Ui, manas nabaga rociņas, golluml Ess, mēss, ess negribu atpakaļ. Nevaru to atrasst. Essmu paguris. Ess, mēss nejaudājam to atrasst, gollum, gollum, nē, it nekur. Viņi neguļ ne bridi. Rūķi, cilvēki un elfi — briesmīgie elfi ar degoššām acīm. Nevaru atrasst. Uiii! — Pietrūcies kājās, viņš sažņaudza izdēdējušos, kaulainos pirkstus un, garo roku izstiepis, pakratīja dūri pret austrumiem. — Nekā! — viņš iekliedzās. — Nejau tevis dēļ. — Tad viņš atkal sabruka. — Gollum, gollum, — viņš iečinkstējās, seju zemē iespiedis. — Ncs- skaties! Ej projām! Ej gulēt!

—Pēc tavas pavēles, Smeagol, viņš nedz projām ies, nedz gulēt liksies, — Frodo sacīja. — Bet, ja no tiesas gribi no viņa vaļā tikt, tev jānāk man palīgos. Un, bīstos, tas nozīmē, ka mums jāmeklē ceļš, kurš pie viņa ved. Lidz galam tev nav jāiet — ne tālāk kā līdz viņa zernes vārtiem.

Gollums atkal uzrāvās sēdus un uzlūkoja viņu, acis piemiedzis. — Tur jau viņšš tup, — viņš ietarkšķējās. — Nekusst ne no vietas. Orki aizvedīs. Upes austrumkrastā orki čum un mudž. Smeagolam neprassi. Nabaga, nabaga Smeagols, tik sen jau apkārt klīsst. Dārgumiņš viņam atņemts, un nu viņš maldāss.

—  Kazi, to atkal atradīsim, ja nāksi mums līdzi, — Frodo ieteicās.

—  Nē, nē, nemūžam! Viņš dārgumiņu pazaudējiss, — Gollums nosūkstījās.

— Celies! — Frodo pavēlēja.

Gollums pieslējās kājās, ar muguru pret klinti balstīdamies.

—  Tagad tā! — Frodo turpināja. — Vai zini uziet vieglāku ceļu — vienalga, pa dienu vai pa nakti? Esam noguruši, bet, ja tev labāk patīk pa nakti iet, dosimies tālāk vel šonakt.

—  Gaismekļi mumssim actiņās kož, kož gan, — Gollums ieķilkstējās. — Nejau tūliņ, kad Bālgimis lūr, vēl ne. Drīz tas aiz kalniem aizmukss, jā. Vispirms drussku atpūššas jaukie hobitlšši!

—Tad sēdies, — Frodo lika, — un nekusties ne no vietas!

Hobiti nosēdās viņam līdzās katrs sava pusē, ar mugurām atslējušies pret klints sienu un kājas pūtinādami. Vārdi te bija lieki — abi tāpat zināja, ka acis pievērt nedrīkst ne bridi. Mēness palēnām slidēja lejup. No kalniem nostiepās garas ēnas, un priekša viss ietinās melnā tumsā. Zvaigznes debesis iedegās treknas un spožas. Neviens no viņiem ij nekustējās. Gollums tupēja, zodu uz ceļgaliem atslējis, plakanās plaukstas un pēdas pie zemes piespiedis un acis aizvēris, taču šķita modrs un sasprindzis, it kā pārdomās iestidzis vai vērīgi ausīdamies.

Frodo pašķielēja uz Semu. Abu skatieni sastapās, un viņi sapratās. Hobiti atslābināja locekļus, ar pakausi atslējās pret klinti, un acis viņiem itin kā aizkrita. Drīz atskanēja klusa, rimta šņā- kuļošana. Gollumam rokas druscītiņ noraustījās. Tikko jaušami viņa galva pagriezās pa labi, tad pa kreisi, vispirms šaurā sprau- dziņā pavērās viena, tad otra acs. Hobiti nekustējās.

Piepeši, pat kājās nepieceldamies, Gollums negaidīti sprigani un žigli aizlēca tumsā gluži kā tāds sienāzis vai varde. Bet Frodo un Sems tieši to bija gaidījuši. Gollums pēc piezemēšanās vēl nebija paspēris ne divus soļus, kad Sems viņu jau bija saķēris. Frodo piesteidzies sagrāba bēgli aiz kājas un nogāza gar zemi.

—Te atkal aukla varētu noderēt, Sem. — viņš ieteicās.

Sems sadabūja auklu. — Un kurp tad bijāt nodomājis sperties, kur zemīte tik cieta un salta, Golluma kungs? — viņš norūca. — Kurpu, mēs prātojamss, ai, kā prātojamss. Uziet kādus orku drauģeļus, lieku galvu ķīlā. Nešpetnais nodevīgais rāpulis! Šito aukliņu tev būtu īsti reizē ap kaklu apmest un cilpiņu savilkt tā ciešāk.

Gollums gulēja pavisam mierīgs, spirināties vairs nelūkodams. Semam viņš neko neatbildēja, tikai uzmeta mudīgu, indīgu skatu.

— Tagad mums vajag vien pielūkot, lai viņš neaizlaižas lapās, — Frodo sacija. — Iet viņam nāksies pašam, tālab nav vērts sasiet kājas… un rokas, jo tās viņš tikpat liek lietā. Apmet vienu galu ap potīti un otru turi ciet.

Stāvēdams Gollumam līdzās, viņš noraudzījās, kā Sems aizmet mezglus. Iznākums pārsteidza viņus abus. Gollums ņēmās brēkt: spalgi, griezīgi — tā, ka vai ausis plīsa pušu. Visvisādi izlocīdamies, viņš raudzīja ar zobiem tikt līdz auklai un to pārgrauzt pušu, brēkt nemitēdamies ne uz brīdi.

Pēdīgi Frodo noprata, ka Gollumam patiesi sāp, tikai ne jau tamdēļ, ka mezgls būtu savilkts pārlieku cieši. Mezglu pārbaudījis, viņš atklāja, ka tas ir visai vaļigs — varbūt pat par daudz vaļīgs. Sems vārdos bija bargāks nekā darbos: — Kas ir? Ja reiz grasies mukt, esi sasienams — ko citu? Bet tev pāri nodarīt mums nav ne prātā.

— Ssāp, mumssim ssāp, — Gollums nošņāca. — Ssaldē, kožž! Elfi to sapinuši, nolādētie! Ssliktie hobiti, cieta sirdss! Talab gri- bējāmss mukt, nūja, dārgumiņ. Jau nopratām, ka hobitiem cieta sirdss. Ciemojass, kur elfi, negantie elfi, kam aciss deg. Rauj to nosst! Ssāp.

— Nu nē, nost vis neraušu, — Frodo noteica. — Ja vien… — Viņš bridi apdomājās. — Ja vien tu nesoli kaut ko, uz ko varu paļauties.

— Mēs zvērēsimss darīt, ko viņš grib, jā, jā, — Gollums attrauca, aizvien vēl locīdamies un gramstīdamies gar potīti. — Ssāp.

— Zvērēsi?

—Smeagols, — Gollums piepeši skaidri ierunājās, acis ieplētis un uzlūkodams Frodo ar savādi degošu skatu, — Smeagols zvērēs pie dārgumiņa.

Frodo izslējās, un Sems atkal iztrūkās, dzirdēdams, ko viņš teica un cik stingri. — Pie dārgumiņa? Kā tu iedrošinies? — Frodo izsaucās. — Padomā!

Gredzens, kurš pārējos saista un tumsas važās kaļ.

Vai tu solīsies, pie kā tāda zvērēdams, Smeagol? Tādu zvērestu tu nelauzīsi. Tikai tas ir vēl nodevīgāks par tevi pašu. Sargies, lai tavi vārdi netop sagrozīti!

Gollums sarāvās čokurā. — Pie dārgumiņa, pie dārgumiņa, — viņš tiepās.

— Un ko tādu tu zvērēsi? — Frodo noprasīja.

—  Gaužām labiņam būt, — Gollums novilka. Tad, pierāpies Frodo pie kājām, viņš nostiepās garšļaukus, aiztrūkušā balsī čukstēdams un viscaur trīcēdams, it kā vārdi iesveltu bailes ikkatrā miesas šūniņā: — Smeagols zvērēs nemūžam, nemūžam neļaut, lai Viņš to dabū. Nemūžam! Smeagols paglabās. Tikai viņam jāzvēr pie dārgumiņa.

—Nē! Tā vis nebūs, — Frodo noteica, noraudzidamies uz viņu bargi, tomēr ar žēlumu. — Tu tikai kāro tam skatu uzmest un pieskarties, ja izgadīsies, lai gan labi zini, ka tas tevi iesvels neprātā. Pie dārgumiņa zvērēt nevar. Zvēri, to vārdā piesaukdams, ja gribi. Jo tu zini, kur tas ir. Jā, to tu zini gan, Smeagol. Tev acu priekšā.

Uz bridi Semam likās, ka saimnieks piepeši izaudzis augumā, bet Gollums sarāvies: liela, barga ēna, varens valdnieks, kurš savu spozmi slēpj apakš pelēka mākoņa, bet viņam pie kājām — smilkstošs šunelis. Tomēr abi bija vienā ziņā asinsbrāļi un nebūt ne svešinieki — viņi spēja ietiekties viens otra domās. Gollums paslējies pielīda Frodo tuvāk, luncinādamies viņam ap ceļgaliem.

— Nost! Nost! — Frodo uzsauca. — Tagad saki, ko solies!

—  Mēs solāmiess, jā, solāmiess! — Gollums izgrūda. — Es kalpošu dargumiņa saimniekam. Labs saimnieks, labs Smeagols, gollum, gollum! — Piepeši viņš atkal ieraudajās un kampa ar zobiem pie potītes.

— Atsien auklu, Sem, — Frodo lika.

Sems negribīgi paklausīja. Gollums tūliņ pielēca kājās un ņēmās spriņgot riņķi apkārt kā nopērts krancis, ko saimnieks aiz auss pabužinājis. Kopš tā mirkļa viņš uz laiku pārvērtās. Runādams viņš vairs tā nešņākuļoja un nečinkstēja un pārējos uzrunāja tieši, nevis pļāpādams pats ar sevi. Kolīdz hobiti spēra soli par tuvu vai piepeši sakustējās, viņš aizvien vēl verdziski saguma un rāvās čokurā, tāpat pa gabalu bēga no elfu apmetņiem, tomēr izturējās draudzīgi un tik dedzīgi raudzīja visvisādi izpatikt, ka vai žēl metās. Kad Frodo pajokoja vai tikai viņu vēlīgi uzrunāja, Gollums klukstoši smējās no prieka un izplūda asarās, kolīdz tika nobarts. Sems ar viņu teju nemaz nerunāja ne vienādi, ne otrādi. Viņa aizdomīgums bija tikai audzis augumā, un jaunais Gollums — Smeagols — viņam patika vēl jo mazāk nekā vecais, ja tas vispār bija iespējams.

— Nu tad tā, Gollum, vai kā nu tu būtu dēvējams, — viņš sacīja, — ķeries pie lietas! Mēness, rau, nogājis, un nakts iet uz priekšu. Derētu kustēt.

— Jā, jā, — Gollums piebalsoja, lēkādams kā nesamanlgs. — Iesim nu! No ziemeļgala uz dienvidgalu iet tikai viens ceļš. Es to uzgāju — es pats. Orki tur nestaigā. Orki tādu nezina. Orki Purvājiem pāri nebrien — iet riņķī apkārt jūdzēm tālu. Laime gan, ka te nācāt. Laime gan, ka Smeagolu uzgājāt, jānudien. Smeagols aizvedīs!

Paspēris pāris soļu, viņš kāri pavērās atpakaļ kā suns, kurš vedina uz pastaigu saimnieku. — Paga, paga, Gollum! — Sems izsaucās. — Nedomā jozt tālu uz priekšu! Es tev mīšu uz papēžiem ar aukliņu rokā.

— Nē, nē! — Gollums atsaucās. — Smeagols solījies.

Dziļā naktī skadru, spožu zvaigžņu gaismā viņi devās ceļā. Kādu laiku Gollums viņus veda atpakaļ uz ziemeļiem pa to pašu ceļu, ko viņi bija šurp mērojuši, bet tad nogriezās pa labi, atstādams aiz muguras stāvo Emonmuīlu krauju, un pa akmeņaino nogāzi metās lejup uz plašo dumbrāju. Atri un klusi viņi ienira tumsā. Līdzenajā klaidā, kas viņus šķīra no Mordoras vārtiem, valdīja melns klusums.

Otra nodala

Purvājiem pāri

Gollums kustējās žigli, galvu uz priekšu paslējis, kaklu izstiepis un nereti kņūpus uz visām četrām cilpodams. Frodo un Semam nenācās viegli viņam līdzi turēt, bet domu ņemt kājas pār pleciem Gollums itin kā bija metis pie malas, un, kolīdz tie abi atpalika, viņš atskatījies apstājās un pagaidīja. Pēc laiciņa viņi bija nonākuši pie tas pašas šaurās aizas, kura pirmiņ bija ceļu aizšķērsojusi, tikai nu jau labu-gabalu nostāk no kalniem.

— Areče! — Gollums iesaucās. — Tur pa leju taciņa iet, jā. Nu mēs turpu, turpu — un laukā, redz, tur. —'Viņš novēcināja uz dienvidaustrumiem, uz purvāju pusi. Nāsīs iesitās slīkšņas dvaka, smaga un smirdīga pat dzestrajā nakts gaisā.

Gollums ņēmās skraidelēt šurpu turpu gar aizas krauju un pēdīgi nosaucās. — Te! Mēs te varam lejā tikt. Smeagols te reiz jau gājis — teitan es spruku, no orkiem slēpdamies.

Viņš laidas pirmais, un hobiti Gollumam nopakaļ rāpās lejup, kur bija tik tumšs, ka vai acī dur. Kāpiens nebija grūts, jo te plaisa stiepās vien pēdas piecpadsmit dziļumā un ne vairāk kā duci platumā. Pašā dibena urdzēja ūdens — aiza bija gultne vienai no neskaitāmajām sīkupitēm, kas, lejup no kalniem skriedamas, baroja slīkšņas stāvošos ezerus un muklājus. Pacirties pa labi — vairāk vai mazāk uz dienvidiem —, Gollums, pēdas plun- činādams, aizmetās lejup pa seklo, oļaino strautu. Ūdentiņš viņam itin kā sagādāja varenu labpatiku, un viņš zem deguna gurguļodams smējās, reizumis pat uzraudams tadu kā čērkstošu dziesmu.

—Klintis cietas, aukstas Mumsim saldē plaukstas, sakož pēdiņas.

—Akmeņi un prauli

Dēd kā pliki kauli — gaļiņas nemaz.

Bet, kur ūdens skrien

Slapjš un vēss mūždien,

Veldze ķepiņām!

Nu tik kārojas…

— Ha-hā! Ko tadu mumsim kārojas? — viņš nogrudzināja, iesāņus pašķielēdams uz hobitiem. — Mēs pateiksim, — viņš no- čērkstēja. — Viņš jau sen, sen to atskārta, Tuntaks noprata. — Gollumam acis iegailējās, un Sems, pamanījis tās paspīdam tumsā, nepavisam nejutās omulīgi.

—Bez elpas, tomēr nemiris,

—Kaut ledusauksts kā nelaiķis;

—Bez mitas dzer, kaut negribas;

—Spožs bruņutērps bez šķindoņas.

—Kur sausa zeme — slāps,

Kur sala — augšā kāps,

Jo domās kalnu esam,

Bet strūklaciņu — nesam

šurp malkiem gaisa svaiga.

Tik gludena un maiga!

To jauko mīlīti!

Tik dikti karotu

Mēs nogrābt zivīti Tik gardu, sulīgu!

Šie vārdi Semu tikai aizvien ciešāk uzvedināja uz domam, ar ko viņš nokāvās jau no brīža, kad noprata, ka saimnieks ņems Gollumu pavadoņos, — ko uz zoba likt? Viņam nebija ne prātā, ka ari saimnieks par to varētu būt aizdomājies, taču Gollums laikam bija gan. Nudien, diez kā Gollums bija pamanījies uzturēt dzīvību kaulos, viens pats apkārt blandīdamies? "Necik labi gan šim nav vedies," Sems nosprieda. "Kauli un āda vien. Tā vien skaties — pie zivites netiks, ij hobita galiņu nesmādēs, lieku galvu ķīlā. Kā iesnaudīsimies, cauri būs. Nu nē, lika pagaidīt — Sems Ekušeks pieraudzīs."

Pa līkumoto, tumšo aizu viņi brida sazin cik ilgi — vismaz tā likās Frodo un Semam, kam kājas vairs negribēja klausīt. Pagriezusies uz rītiem, aiza tapa platāka un pamazām arī aizvien seklāka. Pēdīgi debesīs parādījās palss rītausmas svīdums. Gollums, tā vien šķita, nebija noguris itin nemaz, tomēr beidzot viņš pa- blenza augšup un apstājās.

— Diena nāk, — viņš čukstus izgrūda, itin kā dienai butu ausis un tā spētu kuru katru brīdi viņam virsū klupt. — Smeagols paliks tepat — es palikšu tepat, un Dzeltengīmis mani neredzēs.

— Mēs gan labprāt saulīti redzētu, — Frodo ieteicās, — bet lai iet — paliksim tepat ari mēs. Tik un tā esam pārlieku noguruši, lai jau tūliņ kātotu tālāk.

—Par Dzeltengīmi priecāties nav gudri, — Gollums aizrādīja. — Tam nodevīga daba. Jauki, prātigi hobiti paliek, kur Smeagols. Orki un nejaucēni visriņķī. Tālu redz. Hobiti paliek, kur es, un nobēdzinās!

Visi tris nometās atelsties pie aizas klints sienas. Tagad tā slējās vien krietna vīra augstumā, un klints pakāji klāja līdzenas apžuvuša akmens plātnes — strauts urdza gar viņu pusi, kur pamats bija zemāks. Frodo un Sems nosēdās uz vienas plātnes, muguru pūtinādami. Gollums šļakstinādamies šņakarējās pa strautu.

— Drusku jāieēd, — Frodo sacija. — Vai esi izsalcis, Smeagol? Pašiem mums tikai tāds mazumiņš, bet dalīsimies, kā nu spēdami.

Vārds "izsalcis" Golluma blāvajiem redzokļiem lika iegailē- ties zaļās ugunīs, un izkāmējušajā, novārgušajā ģīmī tie itin kā izvelbās uz āru vēl vairāk nekā parasti. Uz brīdi viņš atkal ņēmās gurguļot pa vecam — Golluma vizē. — Mēs essam izssalkuši, jā, izssalkuši essam, dārgumiņ, — viņš šņāca. — Kass viņiem tur ēdamss? Gardass zivitess? — Starp asajiem, dzeltenajiem zobiem izšāvās mēle, aplaizīdama bālās lupas.

— Nē, zivju gan mums nav, — Frodo atteica. — Vien šis te… — Viņš pacēla lembas gabaliņu. — Un ūdens, ja tas te maz dzerams.

—  Jā, jā, labss ūdentiņšš, — Gollums apstiprināja. — Dzerssim, dzerssim, kamēr ir! Bet kass viņiem tur, dārgumiņ? Kraukššķi- nāms? Gardss?

Nolauzis gabaliņu cepuma, Frodo to viņam pasniedza, uzlicis uz mellorna lapas. Gollums pa gabalu paostīja lapu, un ģīmis viņam acumirklī pārvērtas — to izķēmoja riebums un pirmītējā ļaunīguma atblazma. — Smeagols saož! — viņš iebrēcās. — Lapas no elfu zemes, vēēē. Srnird. Viņš rāpās tādos kokos un nejaudāja smirdoņu no rociņām noberzt, no savām jaukajām rociņām! — Nosviedis lapu, viņš nolauza lembai stūrīti un, to paskribinājis, tūliņ izspļāva, neganti kāsēdams.

—  Aā! Nē! — viņš šķendējās. — Nabaga Smeagolam gribat rīklīti aizsprūdīt. Pīšļi un putekļi — tādus viņš nevar ēst. Viņam jāmirst badā. Bet Smeagolam par to nekas. Labi hobitīši! Smeagols solījies. Viņš badosies. Hobitu ēsmu viņš nevar ēst. Viņš badosies. Nabaga vājiņais Smeagols!

— Piedod, — Frodo sacija, — bet laikam nevarēšu tev nekādi līdzēt. Manuprāt, šī ēdmaņa tev nāktu par labu, ja vien tu pacen- stos. Bet, kazi, nekas neizdotos ar visu cenšanos — vismaz ne pagaidām.

Hobiti zelēja lembas klusēdami. Sems nosprieda, ka tagad tās sazin kālab garšo krietni vien labāk nekā pēdējā laikā — Golluma izdarības viņam lika cepumiņus itin kā no jauna izbaudīt. Bet no omulības nebija ne smakas. Gollums ar skatu pavadīja katru kumosiņu gluži kā suns, kurš gaidīdams aptupies līdzās saimniekam, kamēr tas pusdieno. Tikai tad, kad viņi ar ieturēšanos bija galā un gatavojās likties atpūsties, Gollums, jādomā, beidzot noticēja, ka hobiti nav nobēdzinājuši nekādus citus kārumus, kas arīdzan viņam būtu dabūjami. Pavilcies maliņā un aptupies pāris soļus atstatu, viņš drusku pašņaukājās.

—  Klau! — Sems čukstus uzrunāja Frodo, tomēr ne pārāk klusiņām — viņam nudien bija viens pīpis, vai Gollums dzird vai nē. — Mums maķenīt jānosnaužas, tik ne jau abiem reizē, kad, šeku, tepatiņ ir tas badīgais nejaucēns, lai solijies vai nesolījies. Kad es jums saku, lai viņš Smeagols vai Gollums, vienā rāvienā vis kažoku uz otru pusi nepārmetis. Jūs, Frodo kungs, liecieties uz auss, un es jūs uzraušu kājās, kad acis vairs nejaudāšu vaļā noturēt. Tad otrādi un atkaliņ tāpat, kamēr šis bez valga klimst.

—Varbūt tev taisnība, Sem, — Frodo balsī atteica. — Pārgrozījies viņš ir gan, tikai, tieši kā un cik pamatigi, es vēl nezinu spriest. Tomēr, no tiesas runājot, diez vai te ir ko baiļoties — pagaidām. Bet sargā, ja gribi. Dod man stundiņas divas, ne vairāk, tad uzbungā.

Frodo bija tik gaužām pārguris, ka galva viņam nosliga uz krūtīm, un, tikko paguvis izteikt pēdējo vārdu, viņš jau gulēja ciešā miegā. Gollums rādījās visas bailes metis pie malas. Saritinājies līkumiņā, viņš mudīgi iesnaudās, itin kā ne par ko ne zinis nelikdamies. Dvaša, klusi šņakuļodama, spiedās caur sakostajiem zobiem, taču pats viņš gulēja nekustīgs kā akmens. Pēc brītiņa, baiļodamies, ka pašam acis aizkritīs, klausoties, kā tie abi šņāc, Sems piecēlās un vieglītēm iebikstīja Gollumam sānos. Pirksti šim izstiepās un noraustijās, bet viņš pats palika mierīgi guļam. Pieliecies Sems iečukstēja viņam ausi: "Zzzivlte!" Bet nekā — Gollums ne ausi nepakustināja un pat dvašu vilka tikpat rimti kā iepriekš.

Sems paieskāja pakausi. — Laikam nudien piemidzis, — viņš nomurmināja. — Un, būtu es pēc Golluma līdzības taisīts, viņš tā ari paliktu guļam uz mūžīgiem laikiem. — Atvairījis pagalam uzmācīgo domu par zobenu un auklu, viņš pagājās tālāk un nosēdās blakus saimniekam.

Kad Sems uztrūkās, debesis virs galvas plājās blāvas — nevis gaišākas, bet tumšākas nekā pirmiņ, kad viņi bija brokastojuši. Viņš pielēca kājās. Ari tālab, ka nupat mundrums jautās kaulos un vēders atkal ēst prasīja, viņš atskārta, ka nokrācis visu gaišo dienu — vismaz stundas deviņas no vietas. Frodo vēl aizvien gulēja ciešā miegā, nu uz sāna izstiepies. No Golluma nebija ne miņas. Semam prātā atausa visvisādi šaustīgi vārdi, smelti no Tētiņa apjomigā bārienu pūra, un tad viņš iedomājās, ka saimniekam bijusi taisnība — patlaban īsti nebija no kā sargāties. Katrā ziņā viņi abi bija pie dzīvības un nebūt ne nožņaugti.

—Nabaga pintiķis! — viņš novilka pat itin kā ar nožēlu. — Kur, diez, šis tagadiņ aizdevies?

— Tālu nē, tālu nē! — atskanēja balss kaut kur no augšas. Pavēries turp, Sems pret novakara debesim ieraudzīja melnējām Golluma prāvo galvu ar atkarenajām ausim.

—Ei, ko tu tur dari? — Sems iesaucās, tūliņ no jauna iesvēlies aizdomās.

— Smeagols badā, — Gollums atteica. — Drīz būs atpakaļ.

—Tūdaļ nāc atpakaļ! — Sems nokliedza. — Ei! Nāc šurp! — Bet Gollums jau bija izčibējis.

Sema saucieni uzrāva no miega Frodo — viņš pietrūkās sēdus, acis berzēdams. — Sveiki visapkārt! — Frodo ierunājās. — Vai kāda ķibele? Kas tagad par stundu?

— Nezinu, — Sems atzinās. — Rādās, saule jau nogājusi. Un šis sazin kur aizsperies. Saka — badā esot.

— Paliec nu mierā! — Frodo noteica. — Tur nekas nav līdzams. Bet viņš atgriezīsies — gan redzēsi. Solijums, mazākais, kādu bridi bUs turams. Un savu dārgumiņu viņš tik un tā nepametīs.

Visu līdz galam Frodo noprata tikai tad, kad atskārta, ka viņi bija saldi nogulējuši sazin cik stundu, kamēr turpat līdzās bija dzīvojies Gollums — turklāt tāds, kurš gaužām izbadējies un uz brīvām kājām. — Lai nu paliek tavs Tētiņš ar visu šķendēšanos, — viņš noteica. — Tu jau biji galīgi pārmocījies, un beigās jau labi vien iznāca — nu mēs abi esam atpūtušies. Un priekšā mums grūts ceļš — nelāgāku grūti pat iedomāties.

— Es par to ēdmaņu, — Sems ierunājās. — Cik drīz mēs ar to padarīšanu varētu galā tikt? Un, kad tas būs nodarīts, ko pēcāk iesāksim? Ceļamaizite, rau, jus uz kājām tur tā, ka atliek vien no brīnumiem rokas plātīt, lai gan māgu ar tādām, kā nākas, nepie- bāzisi, kā sacīt jāsaka, — nav man kaut kā tādas jušanas, kaut beķeriem — visu cieņu. Bet ik dienu kāda druska šā vai tā ap- ēdama, un klāt nekas neaug. Es lēšu, varam novilkt nedēļas tris un ari tad, jostas cieši savilkuši un zobus vadzi kārdami, to lieciet vērā. Pagaidām esam drusku par daudz šķiedušies.

— Es nezinu, cik laika vajadzēs, lai tiktu līdz… līdz galam, —

Frodo atteica. — Kalnos noklīdām, nejēdzīgi aizkavēdamies. Bet, Semius Ekušek, manu mīļo hobit… Nudien, manu visumīļo hobit Sem, visu draugu draugs, diez vai mums der nokauties ar domām par to, kas būs pēcāk. Ar to padarīšanu gala tikt, kā tu saki, — vai maz ir kāda cerība, ka mums tas var izdoties? Un, ja tomēr, kas zina, ar ko tas beigsies? Ja Lielvaras gredzens iekrīt liesmās, bet mēs turpat blakus stāvam? Es tev prasu, Sem, vai varētu būt tā, ka mums vēl maizīte bUs vajadzīga? Manuprāt, nē. Labi ja spēsim aizvilkt savas miesas līdz Likteņkalnam, nekam vairāk jau nu spēka neatliks. Kazi, nepietiks ij tam pašam, kā es nule sāku manīt.

Sems klusēdams pamāja. Saņēmis saimnieka roku, viņš noliecās tai pāri — nenoskūpstīja, tikai uzbirdināja pāris asaru. Tad viņš novērsās, pārvilka ar piedurkni pār degunu, piecēlās un ņēmās staigāt šurpu turpu, raudzīdams pasvilpot un pa starpām izgrūzdams: — Kur tas sasodītais pintiķis?

īstenībā neaizritēja necik ilgs laiks, kad Gollums atgriezās, taču pārradās viņš tik klusiņām, ka hobiti viņu nakam nemaz nedzirdēja un ieraudzīja tikai tad, kad viņš jau stāvēja turpat acu priekšā. Pirksti un gimis viņam bija nošķiesti ar melnām dūņām. Vēl īsti muti neizēdis, viņš tecināja slienas pār zodu. Ko viņš tādu zelēja, hobiti neprasīja un pat domāt negribēja.

"Tārpus vai vabules, vai kādus glumekļus no akačiem izķeksējis," — Sems nosprieda. "Brr! Razbainieks tāds, nabaga pintiķis!"

Gollums nebilda ne vārda, iekams no strauta nebija kārtīgi padzēries un nomazgājies. Tad viņš laizīdamies piegāja hobitiem klāt. — Tagad labāk, — viņš paziņoja. — Esam atpūtinājušies? Esam gatavi soļot tālāk? Jauki hobitiši, skaisti guļ. Tagad ticam Smeagolam? Labi, gaužām, gaužām labi.

Gājiena nākamais cēliens no iepriekšējā daudz neatšķīrās. Jo tālāk, jo aiza tapa seklāka un tās grīda — aizvien lēzenāka. Akmeņu zem kājām vairs nebija tik daudz, pamats kļuva mīkstāks, un kraujas abās pusēs saruka par nolaideniem krastiem. Ceļš aizvijās liču loču. Nakts jau teju bija galā, bet nu mēnesim un zvaigznēm priekšā aizvilkās mākoņi, un par tuvīno ritu vēstīja vien vārs, palss svīdums, kas palēnām pieņēmās spēkā.

Saltā pirmsausmas stundā viņi nonāca vietā, kur strautiņš beidzās. Krasti pārvērtās par ķērpjiem noaugušiem ciņiem. Pārmeties pāri pēdējai izdēdējušas klints dzegai, strauts burzgu- ļodams iesūcās rāvainā dūksti un pagaisa. Šalkoja un čabēja izkaltuši meldri, lai gan gaisā nebija ne vēja pūsmiņas.

Abās pusēs un priekšā plājās nepārredzami dumbrāji un muklāji, blāvajā mijkrēsli aizstiepdamies uz dienvidiem un rītiem. No melniem, dvakojošiem akačiem virmodama cēlās migla. Smirdīgie izgarojumi bezvējā turējās turpat pie zemes un rāva elpu ciet. Pie pamales, tagad teju tieši dienvidos, kā melns izpluinitu mākoņu blāķis vidēja Mordoras klints sienas, sliedamās pāri briesmu pilnas miglas jūras ūdeņiem.

Nu hobiti bija iekrituši Gollumam nagos ar visu galvu. Tādā vājā gaismiņā neviens no abiem nedz zināja, nedz varēja nojaust, ka īstenībā viņi stāv turpat pie purvāja ziemeļu robežas un viss garais ceļš, kas tam pāri uz dienvidiem mērojams, vēl tikai priekšā. Būtu viņi šo apkaimi pazinuši, kādu gabaliņu būtu pa savām pēdām atpakaļ pagājušies un, kaut ari maķenīt aizkavējušies, uz austrumiem likumu mezdami, pa cietu zemi būtu kātojuši lidz Dagorladas tīrelim — senlaiku kaujas laukam Mordoras pievārtē. Tomēr necik cerīgs tāds ceļš nebija. Klinšainajā līdzenumā viņi būtu kā uz delnas, turklāt tam pāri gāja orku un Naidnieka karapulku lielceļi. Tur noslēpties nebūtu līdzējuši pat Loriēnas apmetņi.

—  Kā nu iesim, Smeagol? — Frodo ieprasījās. — Vai patiesi jābrien pāri tai derdzīgajai dūkstij?

— Nav spiesta lieta, nepavisam nav spiesta lieta, — Gollums atsaucās. — Ja vien hobitiem nekārojas daudz drīzāk līdz melnajiem kalniem tikt un Viņu sastapt. Drusku atpakaļ ar līkumiņu, — viņš pavēcināja izdēdējušo roku uz. ziemeļaustrumiem, — un līdz Viņa zemes vārtiem aiztecēsit pa cietiem, aukstiem ceļiem. Tur Viņējie pulkiem vien pēc nācējiem lūkosies, no prieka vai gaisā lēkdami, ka varēs tādus pie Viņa aizgādāt taisnā ceļā, tā gan. Turp Viņa acs veras nepagurusi. Tur tā pieķēra Smeagolu. Sen. — Gollums notrīsēja. — Bet pēcāk Smeagols lika actiņas lietā, jā, jā: actiņas, kājiņas un deguntiņu. Zinu citas taciņas. Grūtākas, ne tik taisnas, bet labākas, ja gribam, lai Viņš neredz. Smeagols rādīs ceļu! Viņš zina, kā aizvest jūs pāri purvam, cauri miglai — jaukai, biezai migliņai. Iesit Smeagolam pakaļ un gaužām piesargāsities, varēsiet tikt tālu, visai tālu, iekams Viņš jus noķers, jā, varbūt.

Tikmēr bija atausis kluss un nomācies rīts, un purva izgarojumi bezvējā gūlās smagos blāķos. Zemajiem mākoņiem cauri netika neviens saules stariņš, un Gollums vai dega nepacietībā tālāk doties uz karstām pēdām. Tāpēc, tikai drusciņ atvilkuši elpu, viņi atkal cēlās kājās un driz ienira krēslainā klusumā, skatam pazaudējuši gan kalnus, no kuriem bija lejā nokāpuši, gan tos, līdz kuriem lūkoja tikt. Visi virzījās nesteidzīgi, cits cita pēdās: Gollums, tad Sems un Frodo.

Frodo no visiem trim šķita visvairāk zaudējis spēkus, un, kaut ari abi pārējie kātoja lēnām, viņš bieži atpalika. Drīz hobiti atklāja, ka vienlaidu slīkšņa, kāda tā bija rādījusies pa gabalu, īstenībā ir nebeidzams ezeriņu, staignu dūksnāju un līkumotu, vārgulīgu tērclšu tīklojums. Acīgs un prasmīgs gājējs tur varēja uziet izbrienamu taciņu. Gollumam netrūka šādas izmaņas, un tā it visa bija lietā liekama. Garo kaklu izstiepis, viņš nemitīgi grozīja galvu uz visām pusēm, ošņādamies un zem deguna sazin ko murminādams. Reizumis viņš pacēla roku, vēlēdams hobitiem apstāties, bet pats, četrrāpus nometies, palīda uz priekšu, pamatu ar roku vai kāju pirkstiem iztaustīdams vai tikai ieklausīdamies, ausi pie zemes piespiedis.

Gājiens bija drūms un nogurdinošs. Šajā pamestajā apvidū vēl pilnā sparā valdīja stindzinošs ziemas aukstums. Zaļuma nekāda, ja nu vienīgi putas un pelēcīgās ūdenszāles, ar ko bija pārvilkušies stāvošie, melni eļļainie ūdeņi. Nokaltušas zāles kušķi un trūdoši meldri miglā vīdēja kā noskrandušas sen aizmirstu vasaru ēnas.

Dienai austot, apkārt kļuva mazliet gaišāks, un migla pacēlās augstāk, nu maķenit plānāka un caurredzamāka. Augstu pāri smirdoņai un izgarojumiem savā skaidrajā pasaulē ar virmojošu mākoņu grīdu spīdēja zelta saule, bet no lejas tā izskatījās vien pēc gaistoša, aizmiglota, nespodra rēga, kurš liedzās dot ij gaismu, ij siltumu. Bet Gollums viebās un miedzās, pat tādu tikko atpazīstamu saules līdzinieci ieraudzījis, tālāk iet atteicās, un viņi nometās atpūsties, kā sīki, vajāti Zvēriņi ierāvušies plaša, sabrū- nējuša meldrāja malā. Valdīja kapa klusums, vien tikko saklausāmi trīsēja tukšās skaras, un vieglās, netveramās vēsmiņās čabēja aplūzuši zāles stiebri.

— Neviena paša putniņa! — Sems sērīgi bilda.

—  Nē, nē, putnīšu nav, — Gollums piebalsoja. — Jauki put- nīši! — Viņš pārlaida mēli pār zobiem. — Putnīšu te nav. Čūššļi ir, tārpīšši, kass vēl ne — akačos. Lērumiem, lērumiem vissādu ne- jaucību. Putnīšu nav, — viņš skumji novilka. Sems uzmeta viņam riebuma pilnu skatu.

Tā aizritēja trešā diena, kopš viņi mēroja ceļu kopā ar Gol- lumu. Iekams novakara ēnas kur gaišākās zemēs bija izstiepušās garas, viņi atkal devās tālāk, arvien uz priekšu, atelpai ļaudamies vien īsu mirkli. Apstājās viņi ne tik daudz tamdēļ, lai atpūstos, bet drīzāk — lai Gollumam palīdzētu, jo tagad pat viņš soļus lika pārmēru uzmanīgi un reizumis ceļu uz bridi pazaudēja. Nupat viņi bija nonākuši pašā Miroņu purvāju sirdi, un tā bija nelāga vieta.

Viņi virzījās pagalam gausi, pamatu zem kājām izlūkodami, turedamies Gollumam cieši aiz muguras un vērīgi raudzīdamies, lai ik soli liktu turpat, kur viņš. Dūksnājs tapa staignāks, piesmir- dušie akači izpletās plaši, un to krastos aizvien grūtāk bija uziet stingrāku vietu, kur ar kāju atsperties, neiegrimstot žļurkstošā zampā. Laime, ka visi trīs bija miesās paknapi, citādi diez vai kāds no viņiem būtu tur cauri izbridis.

Apkārt jau bija savilkusies melna nakts — pat gaiss šķita samelnējis un tapis elpošanai nederīgs. Kad paspīdēja gaismiņas, Sems izberzēja acis, nospriedis, ka galvā kaut kas sagriezies. Pirmo viņš pamanīja ar kreisās acs kaktiņu — tādu blāvu mirdzumu, kas tūliņ nodzisa. Bet drīz ieplaiksnījās vēl citas — daža kā nespodra dūmakas vērpetīte, cita kā lēni līgana neredzamas sveces miglaina liesmiņa: te šur, te tur tās uzvilnīja kā acīm nesaskatāmu roku purināti spokaini nēzdodziņi. Taču ne Frodo, ne Gollums nebilda ne vārda.

Pēdīgi Sems vairs nespēja nociesties. — Kas te ir, Gollum? — viņš čukstus noprasīja. — Kas tie par uguņiem? Nu jau visriņķī. Gūsta mūs, vai? Kas tie tādi?

Gollums pacēla galvu. Turpat pie kājām viņam plājās melna dzelme, un viņš, četrrāpus nometies, izčamdīja zemi, īsti nezinādams, kur tālāk soli spert. — Jā, visriņķī, — viņš čukstus atsaucās. — Viltīgāss gaissmiņass. Miroņu svecess, jā, jā. Neliecies zinis! Neskaties! Klāt neej! Kur saimnieks?

Sems atskatījies atskārta, ka Frodo atkal palicis iepakaļ. Nebija pat samanāms. Viņš paspēra pāris soļus tumsā, neiedrošinādamies nedz tālāk iet, nedz balsī saukt — vien apslāpētā čuk- stienā. Piepeši viņš atdūrās pret Frodo, kas stāvēja, domās iegrimis un blāvajās gaismiņās nolūkodamies. Rokas viņam stingi karājas gar sāniem, no pirkstiem lejup pilēja rāva un dUņas.

— Nāciet nu, Frodo kungs! — Sems noteica. — Nevajag skatīties! Gollums saka — nedrīkst. Labāk pieraudzīsim, ka neatpa- liekam, lai tiekam laukā no šitenā čūkslāja, cik driz vien jaudājam… Ja iespēsim!

—  Labs ir, — Frodo atsaucās, it kā no sapņa atmodināts. — Jau nāku. Uz priekšu!

Pagriezies uz iešanu, Sems steigā paklupa, aizķēries aiz kādas satrunējušas saknes vai zāles cera. Krizdams viņš ar visu svaru atslējās uz rokām, kas dziļi iestiga staignā zampā, tā ka deguns teju atdūrās pret melna akača spoguli. Atskanēja apslāpēta šņākoņa, izvirda derdzīga smirdoņa, gaismiņas noplaiksnijās, iedaneojās un sagriezās virpuli. Uz bridi ūdens vērtās līdzīgs logam, kurš aizklāts ar nokvēpušu stiklu, un Sems lūkojās tam cauri. Ar joni izrāvis rokas no dūksts, viņš iebrēkdamies atlēca atpakaļ. — Tur, ūdenī, miroņi — skatās, — viņš šausmās izgrūda. — Ar miroņu ģīmjiem!

Gollums nosmējās. — Miroņu purvāji, jā, jā, tā šiem vārdā, — viņš nogrudzināja. — Nevajag uz viņiem skatīties, kad sveces aizdegtas.

— Kas tie tādi? Kas tie tādi ir? — Sems trīcēdams iejautājās, pagriezdamies pret Frodo, kas nu stāvēja viņam aiz muguras.

— Nezinu, — Frodo atsaucās itin kā pa sapņiem. — Bet arī es viņus redzēju. Dzelmē, kad sveces aizdegtas. Viņi guļ visos aka- čos, bālām sejām, dziļi, dziļi apakš melna ūdens. Redzēju sejas — drūmas un ļaunīgas, cildenas un skumjas. Daudzas ir lepnas un apskaidrotas, ar ūdenszālēm sudraba matos. Bet visas smakojošas, satrūdējušas, mirušas. Dveš mironlgu gaismu. — Frodo paslēpa seju rokās. — Kas viņi tādi, es nezinu, bet man likās, ka redzēju cilvēkus un elfus, un viņiem līdzās — orkus.

—  Jā, jā, — Gollums piebalsoja. — Visi pagalam, visi sapuvuši. Elfi un cilvēki, un orki. Miroņu purvāji. Sen, sen te bija liela kaušanās, jā, jā, tā Smeagolam tjka stāstits, kad viņš jaunulis bija, kad es biju jaunulis, pirms dārgumiņa. Varena kaušanās. Lieli cilvēki ar gariem zobeniem, un briesmīgi elfi, un orkšši — bļauri. Dienām un mēnešiem ilgi kāvās laukā pie Melnajiem vārtiem. Bet purvāji tikām izplājušies, kapus aprīdami, tikai lavī- damies plešas un plešas.

— Bet tas tak trakoti sen, — Sems iebilda. — Miroņiem, jau kur tas laiks, pienākas sadēdējušiem būt! Kas te — kādi pesteļi, Tumsas zemē izperināti?

— Kas zina? Smeagols nezina, — Gollums atteica. — Aizsniegties nevar, saķert ne tik. Reiz mēs raudzījām, jā, dārgumiņ. Reiz es raudzīju, bet aizsniegties nevar. Varbūt tikai rēgojas — ar acīm klāt tiec, citādi ne. Nekā, dārgumiņ! Visi beigti.

Sems uzmeta viņam aizdomu pilnu skatienu un atkal noclre- binājās, ieprātodamies, ka laikam zina gan, kālab Smeagols bija raudzījis lidz miroņiem aizsniegties. — Jā, bet es viņus ij redzēt negribu, — viņš paziņoja. — Nemūžam vairs! Vai nevaram kustēt uz priekšu, lai tiekam projām?

— Jā, jā, — Gollums atsaucās. — Tikai lēnām, lēnltiņām.

Gaužām uzmanīgi! Citādi hobiti iezvelsies pie miroņiem un aizdegs mazas svecītes. Nāciet Smeagolam pa pēdām! Uz gaismiņām skatīties nevajag!

Viņš aizrāpās pa labi, taustīdamies gar ūdens malu. Ilobiti turējās viņam cieši aiz muguras, kūkumu uzmetuši un ceļu, tāpat kā Gollums, nereti ar rokām čamdīdami. "Vēl drusku, un no mums iznāks trīsi gabali smuku Gotlumiņu," — Semam iešāvās prātā.

Ar dzīvības briesmām rāpdamies vai lēkdami no viena nodevīga zālaina ciņa uz citu, viņi pārvarēja melno ūdens klaju. Nereti kāja kur pašļuka sāņus, un viņi iebruka vai ar rokām pa priekšu iešļuka ūdeni, kas smirdēja kā samazgu bedre, līdz visi teju lidz kaklam bija nošķiedušies ar dūņām un smakoja tā, ka vai deguns bija jāspiež ciet.

Vēlā nakti viņi pēdigi aizkārpijās līdz cietākai zemei. Gollums nošņācās un čukstus iemurmuļojās, bet itin priecīgi — neizskaidrojamā kārtā, vadīdamies no dīvaina taustes, ožas un pārdabiski atmiņā iemūžinātu, vien tumsā redzetu apveidu sajaukuma, viņš, likās, atskārta, kur tieši atrodas, un nu skaidri zināja, kurp doties tālāk.

— Nu tik uz priekšu! — viņš ierunājās. — Labiņi hobitlši! Dūšīgi hobitlši! Gaužām, gaužām nomocījušies, tas jā, mēs ari, manu dārgumiņ, mēs visi. Bet mums jāaizvedina saimnieks tālāk no ļaunajām gaismiņām, jā, ja, kā gan citādi. — To teicis, viņš metās tālāk, tagad teju riksī, pa tādu kā augsta niedrāja ieskautu taku, un hobiti klunkuroja viņam nopakaļ, cik jaudas. Bet, necik ilgi, Gollums piepeši apstājās un aizdomu pilns ievilka gaisu nāsis, atkal nošņākdamies, tikai nu itin raizīgi un ar nepatiku.

— Kas ir? — Sems noburkšķēja, viņa izrlkošanos pārpraz- dams. — Kas te ko degunu raukt? Man pašam, kaut degunu aizspiedušam, no tās smakas vai gar zemi jākrīt. Tu esi apsmirdis, saimnieks tāpat — te viss piesmirdis.

—Jā, jā, un ari Sems apsmirdis! — Gollums atsaucās. — Nabaga Smeagolam deguntiņš jūt, bet labiņais Smeagols ciešas. Palīdz labiņajam saimniekam. Bet tas nekas. Gaiss kustas, Smeagols baidās, ka vējš var mainīties; Smeagols raizlgs.

Viņš lēkšoja tālāk, bet uztraukums vairojās — tagad ik pa laikam viņš izslējās pilnā augumā, kaklu staipīdams uz dienvidaustrumiem. Kādu bridi hobiti nedz dzirdēja, nedz manīja ko tādu, par ko Gollums varētu bažīties. Tad visi trīs piepeši apstājās kā zemē iemieti un sastinga ausīdamies. Frodo un Sems tālē sadzirdēja itin ka garu kaucienu — spalgu, griezīgu un ļaunigu. Abi notrīsēja. Tieši tobrid viņi samanija ari vēja pūsmu, un tā bija stindzinoši salta. Kamēr viņi tā stāvēja, saspringti ieklausīdamies, tālē iešalcās tāds ka viesulis. Nespodrās gaismiņas sapluinljās, vērtās blāvākās un apdzisa.

Gollums nepakustējās. Viņš stāvēja, trīcēdams pie visām miesām un nesakarīgi gurguļodams zem deguna, līdz purvājiem pāri šņākdams un rūkdams atskrēja viesulis. Nakts tumsa izklīda, un gaismas bija gana, lai viņi redzētu vai pa pusei nomanītu bezveidīgus miglas lēverus, kas virmodami un mutuļodami uz- jundljās visapkārt, aizraudamies vējam līdzi. Pavērušies augšup, viņi ieraudzīja mākoņus plīstam un jūkam, un tad augstu dienvidos cauri vēja dzīto skrandu jūklim iemirdzējās mēness.

Uz mirkli mēnesnīca ielēja prieku hobitiem sirdī, bet Gollums nokrita garšļaukus, pusbalsī zākādams Bālgīmi. Tad Frodo un Sems, debesīs vērdamies un ievilkdami plaušās spirgtāka gaisa malku, ieraudzīja, kas tuvojas: no nīstajiem kalniem šurp brāzās neliels mākonītis kā no Mordoras tumsības atšķēlusies ēna — spārnots un draudīgs milzenis. Tas aiztraucās šķērsam pāri mēnesim un ar asinis stindzinošu kliedzienu aizšāvās uz rietumiem, apsteigdams viesuli.

Hobiti nogāzās uz mutes, pieplakdami pie zemes, lai cik saltas. Bet šausminošā ēna apmeta loku un atgriezās, tagad laizdamās zemāk, viņiem tieši pāri, ar derdzīgajiem spārniem dum- brāja niedru galus aizķerdama. Un tad tā bija projām — aizlaidās atpakaļ uz Mordoru tik strauji ka Saurona dusmas, un saceltais viesulis noklusa, Miroņu purvājus atklādams skatam tukšus un drūmus. Kailais līdzenums, ciktāl bija pārredzams, līdz pat draudīgajiem kalniem bija ņirbošas mēnesnīcas izraibināts.

Frodo un Sems pieslējās kājās, berzēdami acis kā bērni, kas atmodušies no nelāga sapņa un ieraudzījuši, ka pasauli vēl aizvien klāj nakts, kas tuva un pazīstama. Bet Gollums gulēja garšļaukus kā nolēmēts. Hobiti viņu ar pūlēm uzpurināja, un labu laiku Gollums neparko necēla galvu augšā, tikai ļima kopā, uz elkoņiem atbalstījies un ar prāvajām, plakanajām plaukstām pakausi apķēris.

— Rēgi! — viņš činkstēja. — Rēgi ar spārniem! Dārgumiņš viņiem kungs. Viņi visu redz, visu. No viņiem nekas nevar no- bēdzināties. Nolādētais Bālgimis! Un viņi visu Viņam izstāsta. Viņš redz, Viņš zina. Vaimandieniņ, gollum, gollum, gollum! — Tikai tad, kad mēness norietēja, aizslēpdamies aiz tālīnās Tolbrandiras, viņš bija ar mieru pieslieties kājās un izkustēties no vietas.

Kopš tās reizes Sems sāka manīt, ka Gollums atkal ir itin kā pārgrozījies. Luncinājās viņš vēl vairāk un izlikās par draugu, bet reizumis Sems viņu pieķēra savādi glūnam — īpaši uz Frodo; un aizvien biežāk viņam uz mēles atkal bija tā pati vecā Golluma valoda. Un bija vēl kas, par ko Semam aizvien vairāk bija raizīgs prāts. Frodo rādījās pārguris — teju pavisam bez spēka. Teikt viņš neko neteica, vispār gandrīz nerunāja ne vārda un nesūrojās, bet kājas vilka, itin kā būtu apkrauts ar nastu, kura ar katru soli top aizvien smagāka, un viņš steberēja aizvien lēnāk un lēnāk, līdz Semam it bieži nācās lūgt, lai Gollums pagaida un neļauj saimniekam atpalikt.

Tā ari bija — ar katru soli, ko Frodo spēra tuvāk Mordoras vārtiem. Gredzens važiņā kārās arvien smagāks un smagāks. Tagad tas jau pa īstam vilka viņu pie zemes. Taču vēl lielākas raizes viņam darīja Acs — tā viņš to bija iedēvējis. Kūkumu uzmest un čokurā rauties viņam lika ne tikai Gredzena svars. Arī Acs — tā šausminošā sajūta, kas aizvien pieņēmās spēkā: naidpilna griba, kas ar milzu spēku tiecās izlauzties cauri vispēdējai mākoņu mestajai ēnai, zemei un miesai, lai tevi saskatītu, lai sakaltu mērdējoša skatiena važās kailu un pavisam bezpalīdzīgu. Aizsegs, kurš to līdz šim bija spējis atvairīt, tagad bija sadilis pavisam plāniņš — vārīgs un trausls. Frodo zināja, kur griba patlaban mīt un perinās, — zināja tikpat skaidri kā cilvēks, kurš, acis aizvēris, zina noteikt, tieši kurā vietā pie debesīm spīd saule. Tā bija tur, priekšā, un ar pilnu sparu triecās viņam tieši pierē.

Ari Gollums varbūt juta ko līdzīgu. Tikai, kas norisinājās viņa izkurtējušajā sirdī, ko dedzināja Acs, alkas pēc Gredzena, kas nu bija turpat ar roku sasniedzams, un lišķīgais apsolījums, pa pusei bailēs no saltas dzelzs dots, — to hobiti nespēja nojaust. Frodo par to galvu nelauzīja. Sems lielākoties domāja vien par saimnieku, par paša sirdī iekritušo aizdomu ēnu teju nelikdamies zinis. Nu viņš Frodo lika iet pa priekšu, tūliņ aiz Golluma, un saimnieku modri pieskatīja, piesteigdamies palīgā, kad tam kāja kur aizmetās, un raudzīdams viņu iedūšināt, kādus nebūt neveiklus vārdus piemeklēdams.

Kad beidzot atausa dienas gaisma, hobiti nevarēja vien nobrīnīties, redzēdami, cik daudz tuvāk piestūmušies baismīgie kalni. Gaiss nu bija svaigāks un dzestrāks, un Mordoras klintis, kaut arī joprojām tālu projām, tagad vidēja nevis kā draudīgs mākoņkalns paša pamalē, bet kā drūmi, melni torņi, kas slējās pāri nomācošajam klajumam. Slīkšņa jau teju beidzās, pārtap- dama nedzīvos kūdrājos un plašos izkaltušu, saplaisājušu dūņu laukos. Zeme priekšā lēzeni cēlās uz augšu — kailās, skarbās nogāzes veda uz tuksnesi, kurš plājās Saurona pievārtē.

Vājo dienas gaismu viņi pārlaida, nobēdzinājušies aiz kāda melna akmens, kā tārpi čokurā sarāvušies, bīdamies no spārnotajām šausmām, kas varētu, garām laizdamās, caururbt viņus ar nežēlīgo skatienu. Ceļa atlikusī daļa tinās tumsā, kur bailes bija pieņēmušās spēkā tiktāl, ka atmiņām nebija kur aizķerties. Vēl divas naktis viņi kūņojās uz priekšu tur, kur iešana bija smaga un ceļa nekāda. Gaiss itin kā bija tapis dzeldīgs un sūri smirdīgs, ķērās rīklē un dedzināja muti. •

Pēdīgi, piektajā rītā kopš dienas, kad viņi bija sastapuši Gollumu, visi trīs atkal apstājās. Varenie kalni, melni pret rītausmas iekrāsotajām debesīm, sniedzās lidz pat dūmu un mākoņu jumolam. To pakājē grēdojās milzīgi klints stabi un pusgruvušas grēdas, līdz kurām nu bija ne vairāk par jūdzēm divpadsmit. Frodo šausmās vērās visapkārt. Lai cik baismīgi bija Miroņu purvāji un neauglīgais, izmirušais tīrelis, apvidus, kurš austošajā dienas gaismā nupat palēnām atklājās viņa kaistošo acu priekšā, bija vēl jo derdzīgāks. Pat Miroņgīmju ezeru varēja piemeklēt kāds noplucis zaļa ziedoņa līdzinieks, bet šeit nemūžam vairs nebija sagaidāms nedz pavasaris, nedz vasara. Te nebija it nekā dzīva — pat ne sīkaugu, kas no puvekļiem barojas. Iedobes bija stāvgrūdām pieķipušas ar pelniem un šķebigi pelēkbaltu, staipīgu dubļu ķēpu, it kā kalni 1e visapkārt būtu izvēmuši savu smirdīgo iekšu saturu. Augsti sabirzušu akmeņu uzkalni, vareni apsvilušas un indes saēstas zemes konusi stiepās nebeidzamās virtenēs, līdzinādamies atbaidošiem kapa pieminekļiem un gausi atklādamies skatam rīta gaismā, kas itin kā liedzās pieņemties spēkā.

Te nu bija pamestais līdzenums, kas pletās Mordoras pievārte, — mūžīga piemiņa vergu mokpilnajiem pūliņiem, kam bija lemts palikt un pastāvēt vēl ilgi pēc tam, kad pati darbu iecere jau sen bija nogrimusi aizmirstībā; sagandēta, nedziedināmi sa- postita zeme — te ko līdzēt spētu vien Dižjūra, šurp pāri atvil- nljusi un visu aizskalojusi nebūtībā.

— Šķērmi metas, — Sems noteica. Frodo cieta klusu.

Labu bridi viņi tā stāvēja itin kā pusnomodā, kad murgs vēl slapstās, turpat ar roku aizsniedzams, un raudzīja to kā nebūt atvairīt, kaut ari labi zināja, ka vienīgais ceļš uz rītausmu ved caur melnu tumsu. Dienas gaisma tapa spēcīgāka un skadrāka. Staignās bedres un indes izēstām vātīm izraibinātie uzkalni skatam atklājās šausminoši skaidri. Debesis starp mākoņiem un garām dūmu šķieznām spīdēja saule, bet apgānīta te bija pat saules gaisma. Tā hobitiem prieku sirdi nelēja — gaisma šķita naidīga, saules stari viņus izgaismoja kā uz delnas — bezpalīdzīgus, sīkus, pikstullgus rēgus, kas maldījās starp Tumsas pavēlnieka pīšļu kalniem.

Tālāk kātot nebija speķa, tāpēc viņi uzmeklēja kādu vietiņu, kur atpūsties. Labu laiku viņi klusuciezdami kluknēja izdedžu grēdas paēnā, bet no tās garoja kodīgi dūmi, kas ķērās rīklē un ņēma ciet elpu. Gollums piecēlās pirmais. Spļaudīdamies un gānīdamies viņš pieslējās kājās un, hobitiem neveltījis ne vārdu, ne skatienu, aizlīda projām uz visām četrām. Frodo un Sems rāpās viņam nopakaļ, līdz visi nonāca pie platas, teju apaļas bedres, ko no rietumpuses sargāja paaugsts uzbērums. Tur bija salti un no dzīvības nebija ne miņas, turklāt pašā dibenā skalojās daudzkrāsaina, eļļaina, smirdīga peļķe. Te, šajā nelāgajā caurumā, viņi patvērās, cerēdami nobēdzināties no Acs skatiena.

Diena vilkās pagalam gausi. Neciešami slāpa, bet no blašķēm viņi iedzēra vien pāris pilienu — pēdējoreiz tās bija piesmeltas aizā, kas nu gara acīm rādījās tik mierpilna un skaista. Hobiti gulēja pēc kārtas. Iesākumā, pārguruma nomocīti, viņi nekādi nespēja iemigt, bet, kad saule, tālē uz leju laizdamās, ienira nesteidzīgi peldošā mākoni, Sems iesnaudās. Pienāca Frodo kārta būt par sargu. Viņš atgūlās, ar muguru atslējies pret bedres nogāzi, taču smagums, kas spieda viņu vai nost, vieglāks netapa. Vērdamies dūmu šķieznu aizaustajās debesis, viņš tur redzēja savādus tēlus — melnus jātniekus un pagātnes sejas. Tā, kavēdamies pa pusei sapni, pa pusei nomodā, viņš pazaudēja laikam skaitu, lidz iegrima nebūtibā.

Sems pietrūkās no miega, domājies sadzirdējis, ka saimnieks sauc. Bija vakars. Frodo nekādi nebūtu varējis viņu saukt, jo gulēja aizmidzis, noslīdējis teju lidz pašam bedres dibenam. Viņam līdzās čurneja Gollums. Vienubrīd Sems nosprieda, ka Gollums grib Frodo modināt, bet tad saprata, ka tā vis nav. Gollums sarunājās pats ar sevi. Smeagols strīdējās ar kādu citu, kurš runāja ar tām pašām lūpām, taču spiedzīgā un šņākuļojošā balsi. Acis viņam pārmijus gailēja te palsas, te zaļganas.

— Smeagols solijies, — bilda pirmā balss.

—  Jā, jā, manu dārgumiņ, — atskanēja atbilde, — mēs solījāmies: paglābt dārgumiņu, neļaut, lai Viņš to dabu — nemūžam. Bet tas pie Viņa iet, jā, ar katru soli tuvāk. Ko tas hobits ar dārgumiņu darīs, mēs sspriežams, jā, mēs sspriežams.

— Nezinu. Es tur neko nevaru darīt. Tas ir pie saimnieka. Smeagols solījies saimniekam palīdzēt.

—Jā, jā, palīdzēt saimniekam — dārgumiņa saimniekam. Bet, būtu mēs par saimnieku, mēs varētu palidzēt pašši sev, jā, un solījumu mēs nebūtu lauzušši.

— Bet Smeagols teicās būt gaužām, gaužām labiņš. Hobits labiņš! Nosēja nelabo valgu Smeagolam no kājiņas. Runā ar mani laipnīgi.

— Gaužām, gaužām labiņš, ko, manu dārgumiņ? Tad būsim labiņi, labiņi kā zivīte, milite, tikai pašši pret sevi. Labiņajam hobitam pāri nedarissim, kur nu, nē, nē.

— Bet es solījos pie dārgumiņa, — tiepās Smeagola balss.

— Tad ņem to ciet, — otrais ieteica, — paturēssim to pašši! Tad mēs būssim par saimnieku, golluml Lai tas otrais hobits, tas nejaukais, glūnīgais hobits, lai viņš lien uz vēdera, jā, golluml

— Bet labiņais hobits taču nē!

— Nē, nē, ja akurāt neievajadzēssies. Viņš tomēr ir Tuntaks, manu dārgumiņ, jā, Tuntaks. Un tas zaglis bija Tuntaks. Uzgāja un neteica ne puššplēsta vārda, it neko. Ienīžam Tuntakus.

— Nē, nejau šito Tuntaku.

—Jā gan, vissus Tuntakus. Visus, kas dārgumiņu pievākušši. Mums tas jādabū!

— Bet Viņš redzēs, Viņš dabūs zināt. Viņš atņems!

— Viņš redz. Viņš zina. Viņš dzirdēja, cik mēs dumji solījāmies, Viņa pavēli pārkāpdami, jā. Ņemssim ciet. Rēgi meklē. Ņemssim.

— Bet Viņam nedosim!

— Nē, mīlīt. Redzi, manu dārgumiņ: ar to mēss pat no Viņa aizššmauksim! Varbūt tapssim gaužām stipri, vēl stiprāki par Rēgiem, pavēlniek Smeagol! Būssim Gollums Lielais! Visu Gol- lumu Gollums! Katru dienu zivltes rlssim, trisreiz dienā, svaigas no jūriņas. Visudārgais Gollumiņš! Mumss tas jādabū. Mumss to vajag, mumss vajag, mumss vajag!

— Bet viņi ir divatā. Pamodīsies nelaikā un mūs nomušis, — Smeagols iečinkstējās, saņēmis pēdējos spēkus. — Uzreiz nē. Vēl nē.

— Mumss to vajag! Bet… — un iestājās ilgs klusums, it kā nupat būtu sakustējusies vēl kada doma. — Vēl nē, ko? Varbūt ari nē. Ššl varētu palīdzēt. Ššl varētu gan, jā.

— Nē, nē! Uz turieni nē! — Smeagols iegaudojās.

—Jā! Mumss to vajag! Mumss vajag!

Ikreiz, kolīdz atskanēja otrā balss, Golluma garā roka lēnītēm zaglīgi aizčamdījās uz Frodo pusi, bet ar joni parāvas atpakaļ, kad atkal ierunājās Smeagols. Visbeidzot abas rokas, izstiepušas garus, trīcošus pirkstus, aiztaustījās Frodo lidz rīklei.

Sems gulēja rāms, kā apmāts klausīdamies ķīviņā, tomēr no puspievērto plakstu apakšas modri vēroja katru Golluma kustību. Viņš savā vientiesībā visu laiku bija spriedis, ka visvairāk jābīstas no Golluma izsalkuma tin kāres hobitus aprit. Nu viņš aptvēra, ka īstenība ir citāda: Gollums cīnījās ar nepārvaramo Gredzena aicinājumu. Viņš, protams, bija Tumsas pavēlnieks, bet kas diez bija Šī, Sems prātoja. Laikam kāds nešķīstenis, ar ko tas nabaga pintiķis bija sapinies, apkārt klimzdams. Tad doma aprāvās, jo stāvoklis vienkārši kļuva pārlieku bistams. Visa miesa bija pielijuši ar svina smagumu, tomēr Sems sasparojās, nopurināja miegu un pieslējās sēdus. Sazin kas viņam lika iedomāties, ka der piesargāties un neatklāt, ka stridēšanos viņš dzirdējis. Skaļi nopūties, viņš uzkrītoši nožāvājās.

—Vai jau vēls? — viņš miegaini ieprasījās.

Gollums, sacirtis zobus, izgrūda garu šņācienu. Uz bridi viņš izslējās sasprindzis un draudīgs, tad atslāba, nozvēlās uz visām četrām un parāpās augstāk pa bedres slīpumu. — Labiņi hobitlši! Labiņš Sems! — viņš iemurdējās. — Miegapūžņi, jā, miegapūžņi! Lai krietnais Smeagols sargā! Bet laukā jau vakars. Metas krēsla. Ejam! Laiks!

"Laiks gan," Sems pie sevis nosprieda. "Un laiks mums arīdzan uz šķiršanos taisīties." Tomēr tūliņ viņam iešāvās prātā, ka uz brīvām kājām Gollums, kazi, būs vēl bīstamāks nekā tepat, kur bija acis paturams. — Sasodītais utubunga! Kaut tu izputētu! — viņš nomurmināja, nokūņodamies lejāk bedrē, lai uzmodinātu saimnieku.

Savādi, bet Frodo jutās labi izgulējies. Viņš bija redzējis sapni. Melnā tumsa bija aizvilkusies, un šajā sērgas saēstajā zemē viņu bija piemeklējis gaišs redzējums. Atmiņā tas nebija iegūlis, taču ap sirdi nu bija vieglāk un priecīgāk. Nasta vairs nešķita tik smaga. Gollums metās viņam klāt, gluži kā suns no prieka nezinādams, kur likties, — grudzināja, klukstēja, garos pirkstus lauzīdams un glaudīdams Frodo ceļgalus. Frodo viņam uzsmaidīja.

— Klausies nu! — viņš sacīja. — Tu mums esi bijis krietns un uzticams pavadonis. Nu drīz ceļam gals. Aizved mūs lidz Vārtiem, tad neprasīšu, lai ej tālāk. Aizved mūs līdz Vārtiem, un vari iet, kurp gribi, — tikai ne pie mūsu ienaidniekiem.

— Uz Vārtiem, ko? — Gollums iepīkstējās, rādīdamies pārsteigts un sabijies. — Uz Vārtiem, saimnieks saka? Jā, tā viņš saka. Un krietnais Smeagols dara, kā saimnieks prasa, jā gan. Bet, tiksim tuvāk, varbūt paskatīsimies, tad redzēsim. Nepavisam neizskatīsies tik labiņi. Nepavisam! Nē!

— Gana tukšus salmus kult! — Sems noteica. — Ved, lai reiz tiekam galā!

Mijkrēslim biezējot, viņi iztrausās no bedres un palēnām kūlās pāri izmirušajam klaidam. Necik tālu netikuši, viņi no jauna samanīja uzvilnījam šausmas, ko bija pārdzīvojuši, kad purvājiem pāri laidās spārnotais nešķīstenis. Visi apstājās, nometās garšļaukus, pieplakuši pie kodīgi dvakojošās zemes, bet drūmās vakara debesis bija un palika tukšas, un šausmas drīz pārskrēja, varbūt aizšāvušās augstu padebešos, steigdamās pildīt kādu neatliekamu Baradūras rīkojumu. Pēc brītiņa Gollums pieslējās kājās un atkal zagās tālāk, zem deguna murminādams un trīcēdams pie visām miesām.

Kādu stundu pēc pusnakts šausmas uzvilnīja trešo reizi, bet nu rādījās tālīnākas, it kā tās laistos augstu virs mākoņiem, baismīgā ātrumā brāzdamās uz rietumiem. Taču Gollums no bailēm pilnīgi pazaudēja galvu un ļāvās nesatricināmai pārliecībai, ka vajātāji jau uz pēdām, zinādami, kāds viņiem ceļš.

— Trīs reizes! — viņš ņerkstēja. — Trīs reizes — tātad briesmas. Samana, ka mēs te, samana dārgumiņu. Dārgumiņš viņiem pavēlnieks. Tālāk iet nevaram, nē. Nav vērts, nav vērts!

Visa lūgšanās un laipnā runāšana nu bija veltīga. Gollums kājās pieslējās tikai tad, kad Frodo viņam bargi uzkliedza un jau ķērās pie zobena. Tad viņš pedigi gremzdamies cēlās un aizvilkās pa priekšu kā nopērts suns.

Tā viņi klunkurēja visu ilgo nakti līdz pat ritam, kas iezvanīja jaunu baiļpilnu dienu: vilkās klusēdami, galvu nokāruši, neredzēdami it neko un neko arī nedzirdēdami — vien vējš svilpoja ausis.

Treša nodala

Melnie vārti ciet

Nākamā diena vēl nebija uzaususi, kad viņu ceļojumam uz Mordoru pienāca gals. Purvāji un tuksnesis palika aiz muguras. Priekšā pret miroņbālajām debesim draudīgās smailes slēja melnie, varenie kalni.

Mordoras rietumos drūmā grēdā stiepās Efelduati jeb Tumsas kalni, un ziemeļos - pelnu pelēko Ēredlituju pusbrukušās virsotnes un kailās klintis. Bet vietā, kur grēdas tiecās viena otrai pretim, īstenībā būdamas vien daļa no vienlaidu sienas, kura apjoza sērīgos Litladas un Gorgorotas līdzenumus, kam pašā vidū plājās sūrā Nurnenas iekšjūra, tās abas bija izsviedušas klints taustekļus uz ziemeļiem, veidodamas dziļu aizu. Tā bija Siritgorgora — Apsēstā pāreja, ieeja Naidnieka zemē. Abpus aizai slējās augstas, pārkarenas klintis, bet to starpā, gluži kā izlīduši uz priekšu, gulēja divi melni, kaili kalni. Tiem pašā virsotnē slējās Mordoras Zobi — divi stalti, vareni torņi. Sen aizmirstās dienās, pēc tam kad Saurons bija gāzts un devies bēgļu gaitās, tos savā lepnibā un varenībā bija uzcēluši Gondoras ļaudis, lai viņš nedomā atgriezties tur, kur viņam valstība bijusi. Bet Gondoras varenība gāja mazumā, un cilvēki ieslīga snaudā, un torņi ilgus gadus stāvēja tukši. Tad Saurons atgriezās. Sargtorņi, jau brukt sākuši, tika savesti kartībā, piekrauti pilni ar ieročiem un apgādāti ar allaž modriem sargkareivjiem. Torņiem bija akmens sienas, melnām šaujamlūkam līdzīgi logi, kas vērās uz ziemeļiem, ritiem un vakariem, un ik logā čumēja un mudžēja redzokļi, kas miegu nepazina.

Aizai šķērsām pāri no vienas klints līdz otrai Tumsas pavēlnieks bija uzmūrējis akmens cietokšņa valni. Tajā bija iebūvēti dzelzs vārti, virs kuriem stiepās nocietināta eja, pa kuru nemitīgi maršēja sargkareivji. Abās pusēs kalnu pakājē klintīs bija izcirstas simtiem alu un slepenu eju — tur slapstījās orku karapū- lis, gaidīdams zīmi, lai mestos laukā kā karam allaž gatavas melnas skudras. Nebija neviena, kurš nesadzelts jaudātu tikt garām Mordoras Zobiem, ja vien nebija paša Saurona aicināts vai nezināja slepenos vārdus, ar ko atdarīt Morannonus — viņa zemes melnos vārtus.

Abi hobiti vērās uz torņiem un mūri, pagalam izmisuši. Pat pa gabalu nespodrajā gaismā bija redzams, kā uz mūra čum un ņudz melnie sargi un gar vārtiem maršē patruļas. Viņi bija iegūluši klinšaina iedobe, Efelduatu tālākā ziemeļkalna garajā paēnā, un piesardzīgi šķielēja pari bedres malai. Vārnai, smagajā gaisā spārnus vēcinot, no viņu paslēptuvēs līdz tuvākā torņa melnajai virsotnei taisnā ceļā butu mērojama labi ja astotdaļ- jūdze. No torņa augšup vērpās plāna dUmu strūkla, it kā kalna dzīlēs gruzdētu uguns.

Atausa diena, un pāri nedzīvajām Eredlituju korēm ieblisi- nājās dzeltenīga saule. Piepeši ieķērkstējās misiņa taures — vispirms sargtorņos, tad tām atsaucās citas no tālu kalnos apslēptiem nocietinājumiem un posteņiem, un vēl citas, pavisam tālinas, toties dobjas un draudīgas, atbalsojās dobajā ieleja viņpus Baradūras varenajām smailēm un vaļņiem. Mordorā sākās jauna un baiga baiļu un moku pilna diena, naktssargi tika saukti uz pagrabiem un pazemes kambariem, un viņu vietā stājās tie, kuriem sardzē jāstāv pa dienu, no skata ļaunīgi un neganti. Uz cietokšņa vaļņa blāvi iespīgojās tērauds.

— Eku še, klāt esam! — noteica Sems. — Rau, kur tie Vārti, un man radās, ka tuvāk mēs tiem netapsim ne par matu. Kad es jums saku, tak, redzētu nu mani Tētiņš, viņam gan būtu vēl šis tas piebilstams! Vai netika man licis pie sirds, ka es nelabu galu ņemšu, ja bāzīšos visur bez sajēgas? To vien skandināja. Taču diez vai man vēl būs lemts večuku redzēt. Būs palaidis garām izdevību pakratīt pirkstu, sak, vai es tevim, Sem, netiku teicis?

Žēluma gals, nudien. Manis pēc lai baras, kamēr dvašas aptrūkstas, tik kaut es atkal reiz ieraudzītu viņa grumbaino vaigu! I.ai gan pirmāk derētu nomazgāties, citādi šis mani ij nepazīs. Prašņāt, sak, kurp nu griezīsimies, laikam nav ko. Tālāk jau netiekam, ja vien nesadomājam orkiem nagos dzīties.

—Nē, nē! — Gollums sabijās. — Nav ko. Tālāk netiekam. Smeagols jau teica. Viņš teica — aiziesim līdz Vārtiem un tad redzēsim. Un redzam. Jā gan, manu dārgumiņ, nu mēs redzam. Smeagols zināja, ka hobiti te cauri netiks. Jā gan, Smeagols zināja.

— Tad kāda joda pēc tu vilki mūs šurp? — Sems noprasīja, būdams neomā un tālab nelikdamies ne zinis nedz par taisnīgumu, nedz par veselo saprātu.

— Saimnieks teica. Saimnieks saka — aizved mūs pie Vārtiem. Tālab krietnais Smeagols tā ari dara. Saimnieks tā teica, gudrais saimnieks.

— Tā bija, — Frodo atzina. Vaigs viņam bija drūms un sakrities, tomēr skats apņēmīgs. Viņš bija viscaur netīrs, noskrandis un bezgala pārguris, taču vairs nerāvās čokurā, un acis viņam mirdzēja skaidras. — Tā es teicu, jo man padomā ietikt Mordorā un cita ceļa es nezinu. Tāpēc es iešu šo pašu. Nevienu citu līdzi iet es nelūdzu.

—  Nē, nē, saimniek! — Gollums savicināja rokas, izskatīdamies briesmīgi noraizējies. — Tur iet nav ko! Nav ko! Nevajag nest dārgumiņu Viņam! Viņš mūs visus apris, kolīdz to dabūs, apris visu pasauli. Paturi to pats, labiņo saimniek, un esi labiņš pret Smeagolu. Neļauj, lai Viņš to dabū! Vai ej projām, ej, kur labāk, un atdod to atkal Smeagoliņam. Jā, jā, saimnieks atdos, ja? Smeagols droši paglabās, viņš darīs visu ko labu, sevišķi labiņiem hobitlšiem. Hobiti iet mājās. Nevajag uz Vārtiem!

— Man vēlēts doties uz Mordoras zemi, un tālab es iešu, — Frodo atteica. — Ja cita ceļa nav, man tas jāmēro. Lai tad notiek, kas notikdams.

Sems cieta klusu. Pietika paskatīties uz Frodo, un bija skaidrs, ka te nav ko vārdus velti šķiest. Turklāt viņš jau no sākta gala nebija lolojis cerības, ka te kas var izdoties, tomēr, būdams visnotaļ dzīvespriecīgs hobits, bez tādām cerībām it labi iztika, kamēr izmisums gluži nemācās virsū. Nu bija klāt bēdīgais gals. Taču visu laiku viņš pie saimnieka bija turējies — tikai tālab jau galvenokārt bija ceļā devies, un pamest saimnieku viņam nenāca ne prātā. Viens pats Frodo kungs uz Mordoru vis neies. Sems trenksies līdzi — lai vai kā, vismaz no Golluma viņi būs atkratījušies.

Tomēr Gollums vēl nebūt negrasījās pieļaut, lai kāds no viņa atkratās. Viņš sabruka pie Frodo kājām, rokas lauzīdams un činkstēdams. — Turpu nē, saimniek! — viņš lūdzās. — Ir cita taka. Jā gan, ir gan, ir. Cita, tumšāka, grūtāk uzejama, slepenāka. Bet Smeagols zina. Smeagols parādīs, ja?

— Cita taka! — Frodo šaubu pilns novilka, pētoši vērdamies lejup uz Gollumu.

— Jā, jā gan! Cita bijal Smeagols tādu uzgāja. Iessim paskatīties, vai tā vēl turpat!

— Pirmīt tu par tādu ij neieminējies.

—  Jā. Saimnieks neprasīja. Saimnieks neteica, ko pasāks. Viņš nabaga Smeagolam nesaka. Viņš saka — Smeagol, aizved mani līdz Vārtiem un tad — paliec sveiks! Smeagols var projām skriet un palikt labiņš. Bet nu viņš saka — man padomā te iet, Mordorā iekšā. Tāpēc Smeagolam gaužām bailes. Viņš negrib pazaudēt labiņo saimnieku. Un viņš solījās — saimnieks viņam lika solīties — paglābt dārgumiņu. Bet saimnieks aiznesīs to Viņam, kur Melnā roka, ja saimnieks ies te. Tāpēc Smeagolam vajag paglābt abus divus, un viņš iedomājas par citu taku, kura te bija sensenos laikos. Labiņš saimnieks. Smeagols gaužām krietns, allaž palīdz.

Sems saviebās. Butu viņa« skatiens spējis caurumus izurbt, Gollums jau spīdētu ka siets. Pa galvu Semam grozījās viens vienīgs šaubu kamols. Gollums, ne ko pielikt, ne atņemt, par Frodo rādijās no tiesas noraizējies un no visas sirds kārs uz palīdzēšanu. Bet Sems, kolīdz atminējās dzirdēto ķīviņu, neparko nespēja noticēt, ka tik ilgi nomāktais Smeagols pēdīgi būtu guvis neapstrīdamu virsroku — katrā ziņā ne jau viņš toreiz bija teicis pēdējo vārdu. Sems savā nodabā sprieda, ka Smeagola un Golluma balsis (jeb, kā viņš tās klusībā dēvēja, — Glumiķis un Smerdelis) noslēgušas pamieru un uz laiku apvienojušās: neviens no abiem negribēja, lai Gredzenu dabū Naidnieks, abi gribēja Frodo pasargāt no krišanas gūstā un paturēt viņu acīs, cik ilgi vien iespējams, vismaz tik ilgi, kamēr Smerdelim aizvien vēl bija kāda iespēja dārgumiņu nogrābt. Vai uz Mordoru patiesi veda kads cits ceļš — par to Sems šaubijās.

"Un labi, ka nevienam no abiem nekrietneļiem nav ne prātā, kas saimniekam īsti padomā," viņš nosprieda. "Ja viņš zinātu, ka Frodo kungs lūko viņa dārgumiņam vienreiz par visām reizēm darīt galu, mēs būtu ķezā viens un divi, lieku galvu ķīlā. Lai cik dikti vecais Smerdelis no Naidnieka bīstas — un šim klausa vai klausīt solījies —, viņš drīzāk gan mūs nodos nekā ļausies būt pieķerams kā tāds, kurš mums palīgos, vai noskatīsies rokas klēpi salicis, ka dārgumiņš izkūst putrā. Mazākais, tā es to saprotu. Un es tik ceru, ka saimnieks visu krietni apsvērs. Prāta jau viņam netrūkst, tak sirds par mīkstu, tā nu reiz ir. Kur nu vienam Ekušekam noprast, ko šis sadomās pasākt!"

Frodo Gollumam acumirkli neatbildēja. Kamēr lēnīgais, tomēr asredzigais Sems nokāvās ar šaubām, viņš stāvēja, skatienu piekalis Siritgorgoras melnajai klintij. Iedobe, kurā viņi bija no- bēdzinājušies, atradās zema pakalna nogāzē, mazliet augstāk virs garās, ierakumu grāvim līdzīgās ielejas, kam otrā pusē slējās kalnu grēdas pirmie klintsbluķi. Pašā ielejas vidū melnēja rietumu sargtorņa pamati. Rīta gaismā palsi un putekļiem klāti nupat bija skaidri redzami ceļi, kas veda uz Mordoras vārtiem — viens aizvijās atpakaļ uz ziemeļiem, otrs aizllkumoja uz rītiem, pazuzdams miglā, kas vērpas ap Ēredlituju pakaji, bet trešais skrēja tieši šurp. Apmetis strauju līkumu ap torni, tas ietiecās šaurā aizā un stiepās pavisam netālu no iedobes, kur Frodo nupat stāvēja, tas aizvijās pa labi, uz rietumiem, pāri kalnu nogāzēm, un tālāk aizstiepās uz dienvidiem, ienirdams tumsā, kas tinās ap Efelduatu rietumu kraujām, no skata pagaisdams un vēl tālāk aizskriedams pa šauro spraugu starp kalniem un Dižupi.

Tā skatīdamies, Frodo attapās, ka klajumā sacēlusies varena kņada un rosība. Tā vien likās, ka veseli karapūļi uzrauti kājās, lai gan pa lielākai daļai tos aizsedza smirdīgā migla un dūmi, kas cēlās no dumbrājiem un izdegušās tukšaines. Taču te šur, te tur viņš manīja nozibsnijam šķēpus un bruņcepures, un pa līdzenumu gar ceļu auļoja jātnieki veseliem pulkiem. Prātā atausa skats, ko viņš bija redzējis, Amonhena galā sēdēdams, pirms pavisam nedaudzām dienām, lai gan nupat šķita, ka tas noticis pirms sazin cik gadiem. Tad viņš atskārta, cik veltīga bijusi cerība, kas vienā neprātīgā brīdī sakustējās sirdī. Taures nevis vēstija par uzbrukumu, bet skandināja sveicienu. Tie nebija gondorieši, kā rēgi cēlušies no sen pagaisušas varoņdrosmes pilniem kapiem, lai nestu pelnīto atmaksu Tumsas pavēlniekam. Tie bija pavisam citi ļaudis, no plašajām ritu zemēm, un viņi pulcējās, sava virspavēlnieka aicināti, — karapūļi, kas pie Vārtiem bija nakti pārlaiduši un nu soļoja viņa augošos spēkus vairot. It kā piepeši aptverdams, cik bīstami te vieniem pašiem stāvēt, kad dienas gaisma pieņemas spēkā un nepārvaramas briesmas tik tuvu, Frodo mudīgi pārvilka pāri galvai plāniņo, pelēko kapuci un atkāpās lejāk iedobē. Tad viņš uzrunāja Gollumu.

—  Smeagol, — viņš teica, — uzticēšos tev vēlreiz. Nudien rādās, ka nekas cits neatliek un man lemts pieņemt palīdzību no tevis, kad es tādu meklēju vismazāk, bet tev lemts palīdzēt man — tam, kuru tu tik ilgi esi vajājis, ļaunas domas perinādams. Tiktāl tu esi man kalpojis krietni un godam turējis savu solījumu. Godam, es saku un tā ari domāju, — viņš piebilda, pašķielējis uz Semu, — jo nu jau divreiz esam bijuši tavā varā un tu mūs neesi pievīlis. Tāpat tu neesi raudzījis atņemt man to, ko reiz tik nerimtīgi meklēji. Lai nu trešā reize izrādās pati labākā! Tikai brīdinu, Smeagol, ka tev draud briesmas.

— Jā, jā, saimniek! — Gollums atsaucās. — Šausmīgas briesmas! Smeagolam visi kauliņi trīc, kad viņš to iedomājas, bet projām viņš neskrien. Vajag palīdzēt labiņajam saimniekam.

— Es nerunāju par briesmām, kuras draud mums visiem, — Frodo iebilda. — Es domāju tās, kuras draud tev vienam pašam. Solījumu turēt tu zvērēji pie tā, ko pats dēvē par dārgumiņu. Paturi prātā! Tas tev neļaus solījumu lauzt, tomēr meklēs ceļu, kā ievilināt tevi ļaundarībās. Jau tagad tu esi aizvilināts sāņus. Vēl nupat tu muļķīgā kārtā pats s'evi atmaskoji. Atdod to atkal Stneagoliņam — tu teici. Tā vairs nesaki! Neļaujies, lai tev galvā tādas domas perinās! Atpakaļ tu to nemūžam nedabūsi. Bet alkas var tevi nodot un iegrūst postā. Atpakaļ tu to nemūžam nedabūsi. Ja nekas cits neatliks, Smeagol, man nāksies uzvilkt dārgumiņu pirkstā, un dārgumiņš tevi sagrābis savā varā jau sen. Ja es, to uzvilcis, tev ko pavēlēšu, tu klausīsi, pat ja likšu tev mesties bezdibeni vai ugunij rīklē. Un tieši to es likšu. Tāpēc piesargies, Smeagol!

Sems uzlūkoja saimnieku atzinīgi, tomēr ar zināmu izbrīnu — tādu viņš Frodo nemūžam vēl nebija ne redzējis, ne dzirdējis. Viņš, jau kur tas laiks, bija ieņēmis galvā, ka mīļais Frodo kungs ir tik pārmēru labsirdīgs, ka tālab noteikti lielā mērā ir itin kā ar aklumu sists. Protams, vienlīdz cieši viņš turējās pie pārliecības, kura ar iepriekšminēto nebija savienojama, — proti, ka Frodo kungs ir pats gudrākais no visiem (varbūt atskaitot veco Bilbo kungu un vēl Gendalfu). Gollums laikam no savas puses bija pieļāvis to pašu kļūdu, labsirdību noturēdams par tuvredzību, lai gan viņam tas bija daudz vieglāk piedodams, jo Frodo viņš pazina daudz īsāku laiciņu. Katrā gadījumā tādi vārdi viņu pārsteidza nesagatavotu un pārbiedēja līdz nāvei. Pieplacis pie zemes, viņš nespēja izdabūt pār lūpām nevienu sakarīgu vārdu, tikai vāvuļoja, "labiņo saimnieku" piesaukdams.

Labu brīdi pacietīgi nogaidījis, Frodo atkal ierunājās mazliet vēlīgāk. — Rimsties nu, Gollum vai, ja vēlies, Smeagol, un pastāsti par to citu taku. Un izstāsti, ja vari, cik lielas uz to cerības liekamas — vai gana lielas, lai es grieztos sāņus no sava taisnā ceļa? Man nav laika.

Bet uz Gollumu bija žēl skatīties, un, Frodo sabaidīts, viņš bija galīgi zaudējis dūšu. Pie skaidrības te tikt nebija iespējams — nabags tikai murkšķēja, činkstēja un ik pa bridim vispār tikai vārtījās pa zemi, lūgdamies tos abus divus, lai viņi esot "labiņi pret nelaimīgo Smeagoliņu". Pēc laiciņa viņš maķenīt nomierinājās, un vārdu pa vārdam Frodo izlobīja, ka tas, kurš ies pa ceļu gar Efelduatu rietumpusi, pēc laba gabala nonāks krustcelēs melnu koku ielokā. Pa labi ceļš ved uz Osgiliatu un Anduinas tiltiem, vidējais — uz dienvidiem.

— Tālu, tālu, tālu, — Gollums klāstīja. — Mēs tur neesam gājuši, bet runā, ka tas stiepjoties savas simt līgas, līdz ieraugi Dižūdeni, kurš nekad mierā nestāv. Tur ir lērums zivīšu, un lieli putni zivltes rij — gardi putnīši, bet mēs tur neesam gājuši, žēl, žēl! Nav izgadījies. Un vēl tālāk, stāsta, esot citas zemes, tikai Dzeltenģīmis tur gaužām karsts, mākonīšu tikpat kā neesot un cilvēki neganti, melni no vaiga. Negribam tādu zemi ne redzēt.

— Nepavisam! — Frodo atsaucās. — Bet turies pie lietas. Kas ar to trešo ceļu?

— Jā, jā gan, ir vēl trešais, — Gollums attapās. — Tas — pa kreisi. Tūliņ sāk kalnā iet, uz augšu vien, liču loču un kalnup — atpakaļ, kur garās ēnas. Kad melnā klints garām, tūliņ ieraugi, ui! — un skaties, šis turpat virs galvas, un tūliņ kur nobēdzināties gribas.

— Ieraugi? Ko tādu?

—  Veco cietoksni, gaužām veco, veco, kas tagadiņ gaužām briesmīgs. Esam dzirdējuši teikas, kuras no dienvidiem atklīdušas, — kad Smeagols bija jaunulis, sen, sen. Jā gan, tad mēs stāstījām teikas lērumiem vien, Dižupes krastā sēdēdami, kur vītolu birzis, kad ari upe nebija tik sirma, gollum, gollum. — Iešņukstējies viņš iegrima nesaprotamā murmuļošanā.

— Dienvidu teikas, — Gollums atkal ierunājās, — par lielajiem cilvēkiem ar spožām acīm un viņu namiem, kas kā akmens kalni, un viņu ķēniņa sudraba kroni, un Balto koku — brīnumainas teikas. Viņi cēla gaužām augstus torņus, un viens tāds bija sud- rabbalts, un tur glabājās tāds akmens kā mēness, bet visriņķī — vareni, balti mūri. Jā gan, par Mēness torni teiku bija lērums.

—Ta būs Minasitīla, ko Elendila dēls Isildurs cēlis, — Frodo noteica. — Isildurs, kas Naidniekam pirkstu nocirta.

—  Jā, Melnajai rokai ir četri vien, bet ar tiem pašiem gana, — Gollums notrīsēdams izgrūda. — Un viņš nida Isildura pilsētu.

—Vai tad ir kaut kas, ko viņš nenīst? — Frodo atsaucās. — Bet kam mums Mēness tornis?

— Redz, saimniek, tas stāv, kur stāvējis: ij lielais tornis, ij baltie nami, ij mūris, tikai tagad jaukuma nekāda, no skaistumiņa ne smakas. Viņš to sen, sen savā varā pārņēma. Tagad tā vieta ir gaužām briesmīga. Visi, kam garām iznāk iet, pie visām miesām trīc, to ieraudzījuši — manās projām, kā patapdami, ij uz ēnas bīstas virsū kāpt. Bet saimniekam turpu jāiet. Citas taciņas nav. Jo kalni tur zemāki, un vecais ceļš stiepjas augšā, augšā, līdz pašā galā nonāk pie tumšas pārejas, un tad atkal iet uz leju vien — lejā, lejā, atkal uz Gorgorotu. — Balss noslāpa līdz čukstienam, un viņš nodrebēja.

— Bet kas tad mums. no tā?. — noprasīja Sems. — Naidnieks, skaidra lieta, savus kalnus pazīst kā paša kabatu, un gan jau tas ceļš tikpat cieši sargāts! Tornis tak nestāv tukšs, ko?

—Nē, nē, tukšs nē! — Gollums izdvesa. — Tukšs tikai izskatās, bet nav gan — kur nu! Tur šausmoņi ieperinājušies. Orki, jā, kur nu bez orkiem, bet tur vēl citādi mošķi mitinās — vēl baigāki, vēl nelāgāki. Ceļš uz augšu iet gar pašiem mūriem un vārtiem. Nemanīts tur neviens nevar ne soliti spert. Tie, kas iekšā tup, visu redz — tie Mēmie Glūņas.

— Tātad tu mums iesaki, — Sems sacija, — sperties vēl sazin cik lielu gabalu projām uz dienvidiem, kur mēs iekulsimies tādā pašā ķīseli vai, kazi, vēl biezākā, kolīdz galā nonāksim, ja vispār tiktāl tiksim?

— Nē, nē, nepavisam, — Gollums teica. — Lai hobitlši saprot, lai rauga saprast! Viņš nedoma, ka no tās puses kāds uzbrukumā nāks. Acs uz visām pusēm grozās, bet citas vairāk vērā patur, citas — mazāk. Visu uzreiz Viņš redzēt nejaudā — vēl ne. Redz, nupat Viņš savā varā dabūjis visu zemi uz rietumiem no Tumsas kalniem līdz pat Dižupei, un tagad viņam tilti roka. Viņš domā, ka neviens lidz Mēness tornim nevar tikt, pie tiltiem varenu kauju neizcinidams vai nebraukdams ar sazin cik kuģiem, kas nav kabatā noslēpjami un par ko Viņš tūliņ zinātu.

— Ko tik visu tu nezini par to, kādi Viņam darbi un kādas domas galvā grozās! — Sems uzkrītoši nobrīnījās. — Pēdējā laikā būsit apspriedi turējuši, vai? Vai ar orkiem būsi brāļojies?

— Nelabs hobits, prātu izkūkojis, — Gollums izgrūda, nozi- binājis acis uz Sema pusi, un pievērsās Frodo. — Smeagols ar orkiem runājis, jā, no tiesas runājis, kad saimnieku vēl nebija sastapis, un ar citiem ari runājis — viņš garu ceļu staigājis. Un nu viņš saka, ko daudzi citi saka. Apjauš Viņš, ka te, ziemeļos, Viņam lielas briesmas, un mums tāpat. Kādudien Viņš nāks laukā pa Melnajiem vārtiem, un tas būs drīz. Liels karapulks tikai tur var cauri iet. Bet no rietumiem Viņš neko daudz nebīstas, un tur ir Mēmie Glūņas.

— Še tev reize! — Sems nerimās. — Un mums tātad jāsperas turpu un tik jāpiedauza pie vārtiem — sak, mīļie, vai riktigi uz Mordoru kātojam? Vai ari šie tādi memuļi, ka ij pateikt nejaudās? Kur prāts? Tad jau taisni tā varam izrīkoties šepat — mazākais, kājas būsim pietaupījuši.

—  Nav ko zobus trit, — Gollums iešņācās. — Nav nekāds smiekls, nepavisam! Nav joks. Mordorā raudzīt iekšā tikt vispār nav nekāds prāta darbs. Bet saimnieks saka — man jāiet un es iešu, tāpēc viņam vajag lūkot, kā. Bet uz šausmu pilsētu viņam iet nevajag, nepavisam, kur nu! Un tad Smeagoliņš palīdz, labiņais Smeagols, kaut neviens viņam nestāsta, kas par lietu. Smeagoliņš atkal palīdz. Viņš uzgāja. Viņš zina.

— Ko tādu tu uzgāji? — Frodo taujāja.

Gollums sarāvās čokurā un atkal ņēmās čukstēt. — Taciņu, kura augšā, kalnos, ved, un galā kāpnes, šauriņas kāpnītes, jā gan, gaužām garas un šauriņas. Un tad galā citas kāpnes. Un tad… — balss noslāpa teju pavisam, — …ejiņu — tumšu, tumšu — un pēdīgi aizu un taciņu, kura lielajai pārejai tālu pa augšpusi iet. Tā Smeagols no tumsības izkūlās. Taču tas bija pirms daudziem gadiem. Varbūt taciņa izčibējusi, bet varbūt arī nē, varbūt nē.

— Izklausās pagalam aizdomīgi, — Sems noteica. — Mazākais, par daudz viegli, kad tu tā stāsti. Ja taka vēl turpat, nebūs tak bez sargiem atstāta. Vai tur nebija neviena paša sargātāja, Gollum? — To izteicis, viņš pamanīja Golluma acis iezalgojamies, bet varbūt tas bija vien šķitums. Gollums sazin ko nomurmināja, taču neko neatbildēja.

—Vai sargātāju tur nav? — Frodo stingri noprasīja. — Un vai tu, Smeagol, no tumsības izbēgi? Vai drīzāk nebija tā, ka tu saņēmi atvēli doties projām, lai kādu rīkojumu pildītu? Vismaz tā sprieda Aragorns, kas tevi notvēra pirms dažiem gadiem slap- stāmies gar Miroņu purvājiem.

— Meli! — Gollums iešņācās un, padzirdējis pieminam Aragorna vārdu, ļaunlgi nozibsnlja acis. — Viņš mani apmelojis, jā gan. Es izbēgu, nabadziņš, pats saviem spēkiem. Jā gan, man tika vēlēts dārgumiņu uzmeklēt, un es meklēju un meklēju, kā gan citādi! Tikai ne tālab, lai Melnajam atdotu. Mūsu dārgumiņš, mūsu — manējais, kad es jums saku. Es izbēgu.

Savādi, bet Frodo jutās pārliecināts, ka šoreiz Golluma vārdi ir tuvāk patiesībai, nekā varētu domāt, un ka viņam tiešām sazin kā bija izdevies atrast ceļu, kurš ved laukā no Mordoras, un viņš pats vismaz bija pārliecināts, ka te līdzējusi vien paša izmaņa. Pirmām kārtām Frodo ievēroja to, ka Gollums par sevi sacīja "es", un tā vienādiņ šķita esam zime, kura, lai ari parādīdamās visai reti, liecināja, ka virspusē izcīnījušās kādreizējā patiesīguma un godprātības pārpalikas. Tomēr, pat ja šajā ziņā uz Gollumu varēja paļauties, Frodo paturēja prātā Naidnieka viltu. Uz "bēgšanu" Tumsas pavēlnieks tikpat labi varēja būt pievēris acis vai pats tādu sarīkojis, tāpēc par to it visu zinājis. Lai kā arī būtu, Gollums nepārprotami kaut ko noklusēja.

—  Prasu vēlreiz, — Frodo teica. — Vai slepenajai takai ir sargi?

Bet, dabūjis atminēties Aragornu, Gollums bija iesvēlies īgnumā un rādīja pagalam aizvainotu ģīmi kā melis, kurš vienreiz mūžā nospriedis vismaz pa daļai teikt taisnību, bet tiek apkrauts ar nelāgām aizdomām. Viņš saknieba lupas.

— Vai ir sargi? — Frodo nerimās.

—  Jā, jā, varbūt. Zeme te tāda, ka nekur nav droši, — Gollums nīgri izgrūda. — Nekur nav droši. Bet saimniekam jāpalūko, citādi jāiet mājās. Citas taciņas nav. — Vairāk no viņa itin nekas nebija izdabūjams. To, kā bīstamajai vietai un pārejai vārdā, viņš neizpauda vai izpaust negribēja.

To dēvēja par Siritungolu, un šī vieta bija apvīta ar baisiem nostāstiem. Varbūt Aragorns viņiem šo vārdu būtu minējis un pastāstījis, kāds tam svars; Gendalfs būtu viņus brīdinājis. Taču hobiti bija vieni paši, Aragorns tālu projām, un Gendalfs stāvēja Izengardas drupās un cīkstējās ar Sarumanu, nodevības dēļ nepiedodami aizkavējies. Tomēr pat brīdī, kad viņš Sarumanam teica pēdējos vārdus un pret Ortankas pakāpieniem tā, ka ugunis pašķīda, triecās palantirs, burvis ne uz mirkli nepiemirsa Frodo un Semiusu, un viņa domas, tos abus meklēdamas, skrēja pāri neskaitāmām līgām cerīgas un līdzcietīgas.

Varbūt Frodo tās nomanīja, pats neapjauzdams, kā bija nomanījis Amonhenā, kaut tobrīd cieši ticēja, ka Gendalfs ir pagalam, uz mūžiem zudis tālās Morijas tumsībā. Viņš ilgi sēdēja, zemē nometies, klusēdams un galvu nokāris, par varītēm raudzīdams atsaukt atmiņā visu, ko Gendalfs bija teicis, tomēr nespēja rast itin neko, kas derētu šādai reizei. Patiesi, Gendalfa padoms viņiem bija liegts par daudz ātri, par daudz — kad līdz Tumsas zemei vēl bija tik gaužām tālu. Kā tur galu galā iekļūt, Gendalfs netika stāstījis. Varbūt nemaz nezināja teikt. Reiz viņš bija sadūšojies spert kāju Naidnieka ziemeļu cietoksnī Dolgul- durā. Bet Mordorā, Ugunskalnā un Baradūrā pēc tam, kad Tumsas valdnieka vara bija no jauna pieņēmusies spēkā, vai turp viņam bija nācies aizklīst? Diez vai — Frodo sprieda. Un te nu viņš bija — Dalienas sīkaliņš, parasts hobits no klusa lauku no- stūrīša, un tādam vajadzēja atrast ceļu turp, kurp dižajie to atrast nebija jaudājuši vai meklēt baiļojās. Ļauns liktenis. Taču tādu viņš sev bija lēmis pats savā viesistabā tālajā pērnpavasarī, kas nule rādījās tik sens, ka šķita esam nodaļa iz stāsta par pasauli jaunības plaukuma, kad Sudraba un Zelta koki vēl stavēja pilnos ziedos. Izvēle bija smaga. Kuru ceļu izraudzīties? Un, ja reiz abi veda šausmās un navē, vai te vispār jēga lauzīt galvu?

Diena vilkās uz priekšu. Pāri putekļainajai iedobītei, kur viņi gulēja nobēdzinājušies pavisam tuvu šausmu zemes robežām, sliga dziļš klusums. Tas bija teju sataustāms, itin kā smags priekškars, kas viņus nošķīra no visas pasaules. Virs galvas vīdēja dūmu grīstēm aizausts blāvu debesu jumols, bet tas šķita augsts un tālīns, it kā rēgotos caur gaisa dziļjūras blīvu, kas sabiezējusi no drūmu domu smagmes.

Pat ērglis, saules gaismā riņķodams, nebūtu spējis saskatīt hobitus, kas tur kluknēja, likteņa nastas saliekti, klusi un nekustīgi, plānajos, pelēkajos apmetņos satinušies. Varbūt uz mirklīti viņš uzmestu ziņkāru skatienu Gollumam: siciņam stāvam, kurš izstiepies gulēja zemē, — kazi, izdēdējis cilvēkbērna liķītis ar šur tur pielipušām drānu skrandām, garās kājas un rokas izbalojušas un noliesējušas kā balti kauli, un nerāsi ne miesas kumšķīša, kur knābi iecirst.

Frodo sēdēja, zodu uz ceļgaliem atspiedis, bet Sems gulēja uz muguras, rokas zem pakauša salicis un no kapuces apakšas vērdamies tukšajās debesis. Krietni ilgi tās patiešām bija pavisam tukšas. Tad Semam norēgojās tāds kā melns putns, kas parādījās, lokus mezdams, palaidelējās un tad atkal šāvās projām. Pirmajam piebiedrojās vēl divi, tad vēl ceturtais. Pavisam sīciņi, tikko saskatāmi, tomēr Sems sazin kā noprata, ka tie ir milzum lieli un platiem spārniem, tikai laižas varen augstu. Aizklājis acis, viņš sakņupa, noslēpties raudzīdams. Uzmācās tās pašas brīdinošās bailes, ko viņš bija manījis ikreiz, kad tuvumā uzradās Melnie jātnieki — nepārvaramās šausmas, kas strāvoja no vēja atnestajām gaudam un ēnas, kura aizklāja mēnesi, lai gan tagad tās nebija tik iznīcinošas un uzmācīgas: draudi nebija tik tuvu. Tomēr nepārprotami draudi. Arī Frodo tos nomanīja. Doma pārtrūka. Viņš sakustējās un notrīsēja, tomēr galvu nepacēla. Gollums sarāvās čokurā kā stūrī iedzīts zirneklis. Spārnotie lidoņi apmeta loku un stāvi šāvās lejuļ), steigdamies atgriezties Mordorā.

Sems dziļi ievilka elpu. — Jātnieki atkaliņ plosās, tik tagad pa gaisu, — viņš neskanīgi izdvesa. — Redzēju savām acīm. Domājat — redzēja mūs ar'? Varen augstu laidās. Un, ja šie ir tie paši melnie, kas pirmiņ, pa dienu daudz neko vis saredzēt nejaudā, vai ne?

— Jā, varbūt nejaudā, — Frodo atteica. — Bet rumaki gan varētu redzēt. Un tiem ar spārniem, kas viņus tagad nes, acis, kazi, labākas par visiem. Rādās pēc maitas putniem, tikai milzum lieli. Kaut ko izlūko — vai tikai Naidnieks nav sarosījies?

Bailes pārskrēja, bet visaptverošais klusums nu bija pagaisis. Labu laiku viņi bija sēdējuši itin kā uz neredzamas saliņas, kas nošķirta no visas pasaules, bet nu atkal sajutās kā uz delnas, briesmas atkal atgriezās. Tomēr Frodo vēl arvien nedz Gollumam ko sacīja, nedz bija nospriedis, ko iesākt. Acis aizvēris, viņš itin kā kavējās sapni vai cieši vērās pats sev sirdī un prātā. Pēdigi viņš sakustējās un pacēla galvu — tā vien šķita, ka teju ko teiks un izšķirsies. Bet…

— Klau! — viņš ierunājās. — Kas tas?

Uzvilnīja atkal jaunas bailes. Ieskanējās dziesma un ķērcošas klaigas. Vispirms šķita pavisam tālu, bet tad aizvien tuvāk — uz šo pusi. Visiem tūliņ iešāvās prātā, ka Melnspārņi viņus samanījuši un nu sūta šurp bruņotus gūstītājus — varbūt tiešām Saurona kalpi ko tādu spētu paveikt zibens ātrumā. Viņi ausi- damies pieplaka pie zemes. Balsis klaigāja, ieroči žvadzēja un iemaukti klinkstēja jau pavisam tuvu. Frodo un Sems sataustīja zobenus. Bēgt nebija kur.

Gollums, lēnltiņām pieslējies kājās, kā vabole aizrāpās līdz iedobes malai. Gaužām piesardzīgi viņš stiepa kaklu aizvien garāku, līdz varēja palūrēt pāri vietā, kur klintī vīdēja ierobījums. Tur viņš sastindzis palika labu laiku, neizdvesdams ne skaņas. Tad balsis sāka noklust, līdz pamazām pagaisa pavisam. Uz Morannonu vaļņa ieķērkstējās taure. Tad Gollums klusiņām ievilka galvu plecos un noslidinājas lejāk iedobē.

— Atkal cilvēki uz Mordoru iet, — viņš paklusām pavēstīja. — Melniem ģīmjiem. Tādus ļautiņus mēs nemūžam neesam redzējuši, nē, Smeagols nav redzējis. Neganti. Melnas acis, garas, melnas pinkas, un zelta riņķi ausīs, jā, pulka skaista zeltumiņa. Un citiem vaigi sarkani nopervēti un sarkani apmetņi; un karogi viņiem sarkani, un šķēpiem uzgaļi tāpat. Un apaļeniski vairogi — dzeltenmelni ar gariem dzelkšņiem. Nelabi — no skata gaužām nikni, ļaunīgi ļaudis. Teju tik nelāgi kā orki, tikai pulka lielāki. Smeagols domā, ka viņi no dienvidiem nākuši, kur Dižupe jau beigusies, — pa to ceļu nākuši. Pa Melnajiem vārtiem iegāja, bet pēcāk var nākt vēl vairāk. Vienādiņ nāk un nāk uz Mordoru pulks pakaļ pulkam, aizvien lielāki. Un kādudien visi lidz pēdējam būs tur iekšā sagājuši.

— Olifauntus neredzēji? — ieprasījās Sems, savā dedzīgajā kārē dzirdēt ko par svešām zemēm bailes pavisam piemirsis.

— Nē, nekādus olifauntus ne. Kas tie tādi — olifaunti? — Gollums nesaprata.

Sems piecēlās, salika rokas aiz muguras (ka allažiņ darīja, "vārsmas penterēdams") un ņēmās deklamēt:

— Pelēks es pūslis,

Šņukurs kā čūslis.

Kur lieku kāju,

Saminu māju,

Dreb mežu gali,

Koki man — skali.

Rīklē man ragi,

Soļoju smagi,

Ausis kā zēģeles —

Vējam tur šūpoles.

Dienvidos brienu

Nakti un dienu,

Mirstu pat stāvus.

Citu tik prāvu,

Mūžvecu kustoni

Pasaulē nerasi.

Olifaunts lielais es.

Mūžīgi atminēs

Mani, kurš sastaps.

Kurš mani nesastaps,

Spriedis, ka māņi,

Smīnēs vien skāņi;

Tak olifaunts brien,

Vari ticēt, aizvien.

— Tāds, — Sems sacīja, kad skaitīt bija beidzis, — tāds pantojums ir pie mums, Dalienā. Kazi, tukša gvelšana, bet, kazi, nav vis. Tak pie mums ar', vai zini, par dienvidiem šādi tādi nostāsti klīst. Vecos laikos hobiti reizumis mēdza šur tur aizceļot. Nebija jau pulka tādu, kas atpakaļ pārradās, un nejau visu, ko šie klāstīja, citi par pilnu ņēma — viens, redz, ir Virpils pilītes, un tas, kas Dalienā iegrāmatots, atkaliņ pavisam kas cits, kā tas parunās iegājies. Bet man nākušas ausīs valodas par milzu lamzakiem, kuri Saulzemēs mīt. Mēs šamējos teiksmās par melnišķiem dēvējam, un runā, ka viņi kaujoties, uz olifauntiem satupuši. Un tiem olifauntiem šie uz kumbra ij mājas, ij torņus ar visu labu sakraujot, un olifaunti tik cits citam akmeņus un kokus virsū lidinot.

Tālab, kad tu teici, sak, cilvēki no dienvidiem, sarkanā un zeltā vien, es prasīju, vai olifauntus neredzēji. Jo, būtu šie tur bijuši, es būtu gājis skatīties, lai tur lūst vai plīst. Bet nu es sāku domāt, ka diez vai kādu olifauntu manas acis maz skatīs. Kazi, tāda lopiņa nemaz ar' nav. — Viņš nopūtās.

— Nē, nekādus olifauntus ne, — Gollums atkārtoja. — Smeagols par tādiem nav dzirdējis. Negrib tādus redzēt. Negrib, lai tādi būtu. Smeagols grib projām tikt un nobēdzināties, kur drošāk. Smeagols grib, lai saimnieks iet. Labiņais saimnieks — nenāks Smeagoliņam līdzi?

Frodo piecēlās. Kaut ari ar raizēm nokāvies, viņš, klausīdamies, kā Sems penterē pie kamīna vakarēšanas reizēs tik bieži dzirdēto olifaunta gabalu, bija kārtīgi izsmējies, un smiekli visas šaubas bija aizslaucijuši kā ar slotu. — Kaut mums būtu viens tūkstotis olifauntu un pašā priekšā Gendalfs vienam tādam baltam mugurā, — viņš sacīja. — Varbūt tad mēs jaudātu ielauzties tajā ļaunuma perēkli. Bet nekā tāda mums nav — tikai kājas, un tās pašas pagalam piekusušas, tas ari viss. Labs ir, Smeagol, lai nu trešais ceļš izrādās pats labākais. Iešu tev līdzi.

—   Krietns saimnieks, gudrinieks, labiņš saimnieks! — Gollums aizrautīgi nopriecājās, mezdamies paijāt Frodo ceļgalus. — Labiņš saimnieks! Tad tagad labiņie hobitlši liekas atpūsties, kur akmeņiem ēna — cieši, cieši pie pašiem akmeņiem! Pūtinās un guļ klusītiņām, kamēr Dzeltenglmis aizvelkas. Tad varēsim skriet žigli. Klusiņiem un mudīgiem kā ēnas — tādiem mums vajag būt!

Ceturta nodala

Par garšzālītēm un sutinātiem trusēniem

-Tās pāris stundas, kas bija atlikušas lidz saulrietam, viņi  gulēja un purinājās, pieraudzīdami, lai paliktu ēnā, kas, saulei pār debesjumu slidot, pamazām pārvietojās, lidz pēdigi iedobes rietummalas paēna izstiepās gara un visu ieplaku pārklāja krēsla. Tad viņi drusku ko ieeda un taupīgi padzērās. Gollums neēda ne kripatas, toties no ūdentiņa neatteicās.

— Drīz atdzersimies, — viņš aplaizīdamies noteica. — Tirs ūdentiņš strautos uz Dižupi skrien, labiņš ūdens tur, kurp iesim. Smeagoliņš tur, kazi, ari ko uz kārā zoba dabūs. Viņš dikti izbadējies, jā gan, golluml — Abas prāvās, plakanās plaukstas viņš piespieda pie iekritušā vēdera, un acis viņam iezalgojās blāva uguns.

Kad krēsla jau bija pamatīgi sabiezējusi, viņi pēdigi devās ceļā, no iedobes paslepšus aizlīzdami uz vakarpusi un kā rēgi aizslīdēdami gar ceļmalu, kur grēdojās akmeņu atlūzas. Līdz pilnmēnesim bija jāgaida vēl tris naktis, bet tad, kad sirpis pacēlās pāri kalnu korei, bija jau teju pusnakts, un lidz tam brīdim tumsa bija tik melna, ka vai aci dur. Augstu Zobu torņos spīgoja viena vienīga sarkana uguns actiņa, bet nekā citādi modrā Morannonu sardze sevi nelika manīt.

Sarkanās acs skatiens itin kā dūrās mugurā vēl daudzas jūdzes, ko viņi mēroja, cīnīdamies pa klintsbluķiem pilno apvidu.

Pa pašu ceļu viņi iet neiedrošinājās, bet, cik nu jaudādami, raudzīja turēties tam turpat līdzās, gar kreiso maliņu. Beidzot, kad nakts jau sliecās pret ritu un ari nogurums lika sevi manīt, jo atpūtušies viņi bija vien īsu brītiņu, ugunīgā actiņa saruka līdz sīkam punktiņam un tad pagaisa — nupat bija apmests loks piekalnes melnajai ziemeļu grēdai, un ceļš aizlīkumoja uz dienvidiem.

Savādi, bet sirds acumirklī tapa vieglāka, un viņi atkal atvilka elpu, tomēr ilgi ne. Gollums hobitus skubināt skubināja. Viņš lēsa, ka no Morannoniem līdz krustcelēm augšpus Osgiliatas ejamas teju trīsdesmit līgas, un ceļu cereja nomērot četros paņēmienos. Tālab, necik ilgi, viņi no jauna ņēma kājas par pleciem, līdz pār pelēko, vienmuļo klaidu palēnām iegaismojās ausma. Nupat bija nomērotas teju astoņas līgas, un tālāk kātot hobitiem nebija spēka, pat ja dūšas vēl būtu gana.

Rītausma acu priekšā atklājās zeme, kas nu vairs nebija tik tukša un izpostīta. Pa kreisi vēl arvien draudīgi slējās kalni, bet turpat rokas stiepiena attālumā vīdēja dienvidceļš, kas no grēdu melnās pakājes slīpeni skrēja projām uz rietumiem. Viņpus ceļam ka negaisa mākoņi tumsa ar mežu klātas nogāzes, bet šai pusē visapkārt pletās pinkuļains tīrelis, pieaudzis ar viršiem, irbu- lenēm, kiziliem un citiem krūmiem, ko hobiti nemaz nepazina. Šur tur vidēja augstu priežu puduri. Par spīti gurdumam, dūša hobitiem drusku vairojās — gaiss bija spirgts un smaržīgs un atmiņā atsauca Ziemeļāju augstienes tur, mājās. Kas nekaitēja tā uzelpot ar pilnu krūti un pastaigāties pa zemi, kura Tumsas pavēlnieka varā bija kritusi tikai pirms pāris gadiem un vēl nebija līdz pēdējam sagandēta? Tomēr briesmas viņi paturēja vērā un arī Melnos vārtus, kas vēl bija teju ar roku aizsniedzami, kaut arī slēpās drūmo kalnu aizsegā. Derēja pameklēt vietiņu, kur nolīst paslēpties no ļaunas acs, kamēr laukā gaišs.

Diena vilkās lēni un urdīgi. Nobēdzinājušies dziļi viršos, viņi skaitīja gausās stundas, kas teju līdzinājās cita citai kā ūdens piles, jo debesis joprojām aizklāja Ffelduati un saule slēpās mākoņos. Frodo brīžiem iekrita saldā un mierpilnā miegā — vai nu Gollumam uzticēdamies, vai arī tālab, ka bija pārāk noguris un tādiem kreņķiem vienkārši atmetis ar roku; bet Sems, lai kā centās, labi ja iesnaudās ar pusactiņu pat tad, kad Gollums nepārprotami gulēja kā nosists — šņākuļoja vien un, savos slepenajos sapņos dzīvodamies, lāgiem noraustījās. Miegs varbūt bēga ne tik daudz nelāgo aizdomu, kā izsalkuma dēļ — vēders sāka ilgoties pēc sātiga mājas paēdiena — kāda karsta brūķīša.

Kolīdz novakara mijkrēslis apkaimi bija vērtis bezveidīgu un pelēku, viņi atkal devās tālāk. Necik ilgi, Gollums noveda hobitus lejā uz dienvidceļa, un nu iešana vedās ātrāk, kaut arī bija nedrošāka. Visi ausljās, cik spēka, bīdamies priekšā vai aiz muguras izdzirdēt pakavu klaboņu vai soļu dipoņu, bet nakts aizritēja, un ne no jātniekiem, ne kājniekiem nebija ne miņas.

Ceļš bija izbūvēts neatminamos laikos un jūdzes trīsdesmit no Morannoniem svaigi labots, bet tālāk uz dienvidiem jau krietni ar zāli un brikšņiem aizaudzis. Veclaiku meistari savu amatu bija labi pratuši: ceļš stiepās taisns kā stīga un līdzens kā galds — lāgiem tas izcirtās nogāzēm cauri vai pa lokā izliektu izturīgu mūra tiltu pārlaidās strautiem pāri, taču pēdīgi akmeņkaļu liktais segums vairs nebija pat samanāms, tikai šur tur vēl vienā vai otrā pusē no krūmāja izslējās pa pusgruvušam stabam vai nezālēs un sūnās norēgojās pa vecam brugakmenim. Ceļmalas bija visgarām noaugušas ar viršiem, kokiem un kazenājiem, kas ceļam kārās pāri un spraucās tam cauri. Beidzot bija atlicis tik vien kā tāds novārtā pamests lauku celiņš, kur retumis rati cauri izbrauc, tomēr līkumus tas joprojām nemeta un droši rādīja īsāko un ātrāko ceļu.

Tā viņi iesoļoja tās zemes ziemeļu robežās, ko cilvēki reiz bija dēvējuši par Itīliju, — zeme bija skaista, ar mežainiem pakalniem un straujiem kalnu strautiem rotāta. Nakts noskaidrojās, debesīs spulgoja zvaigznes un apvēlies mēness. Hobitiem šķita, ka gaiss ar katru soli top aizvien smaržīgāks, un, pēc Golluma sprauslāšanas un murmuļošanas spriežot, arī viņam tas nebija paslīdējis garām nemanīts, tomēr pie sirds vis negāja. Kolīdz iegaismojās rītausma, viņi apstājās. Ceļš pa garu, dziļu aizu, kam viduci abās pusēs slējās kailas klints sienas, bija izcirties cauri akmens kalnam. Uztrausušies ceļmalas rietumpuses nogāzē, viņi pavērās visapkārt.

Ausa diena, un kalni nu bija atkāpušies uz austrumiem, sastājušies ieloka, kas pagaisa tālē. Priekšā, rietumos, lēzenas nogāzes laidās lejup — dzijā ielejā, kas tinās neskaidrā dūmakā. Visapkārt izkaisītas vidēja sveķainu skuju koku audzes — egles, ciedri, cipreses un vēl citi, kādus Dalienā neviens nepazina, bet pa vidu pletās plašas lauces, un it visur pārpārēm zēla saldi smaržīgas zāles un krūmi. Mērojuši garo ceļu no Rivendellas, hobiti bija krietni vien pagājuši uz dienvidiem no pašu zemes, bet tikai šeit, kur no visām pusēm kā sargādami bija sastājušies kalni, viņi samanīja pārmaiņu gaisā. Te pavasaris jau bija pilnā sparā: sūnām un trūdiem cauri spraucās papardes, lapegles rotāja zaļi dzinumi, melnajā zemē ziedu kausus vaļā vēra sīkas puķītes, dziedāja putni. Gondoras dārzs Itīlija, nu pamesta un izmirusi, aizvien vēl bija saglabājusi izspūrušas meža nimfas neatvairāmo jaukumu.

Dienvidos un rietumos tā aizstiepās lidz siltajām Anduinas zcmlejām, kamēr austrumos sargādami slējās Efelduati, ar savu ēnu to tomēr nepārklādami, un ziemeļos — Emonmuili, tā ka te ieplūda dienvidu vēji un valgme no tālās jūras. Te netrūka dižkoku, sendienās sastādītu un draisku pēcnācēju pulkā savā nodabā nosirmojušu; tāpat tur auga birztalās un puduros sastājuši tamariski, sīvi smaržīgie terpentīnkoki, olīvu un lauru koki, arī kadiķi, mirtes un mārsili — vietumis sapinušies necaurejamos brikšņos, vietumis pārkoksnējušās atvases līču loču pāraudušās pāri akmeņiem kā gobelēns. Te zilus, sārtus un gaišzaļus ziediņus plaucēja dažādu pasugu salvijas, zaļoja majorāns, pētersīļu asni un dažnedažādu apveidu augi, kas dvesa visvisādas smaržas, par kādām Sems, dārznieks būdams, līdz šim bija dzīvojis neziņā. Odeņu izskalotās alas un klints sienas jau bija izspraudītas ar akmeņlauzītēm un zaķkapostiem. Lazdājos modās tuberozes, anemones un asfodeli, un sulīgi zaļā zālē visapkārt ezeriem, kur kalnu strauti, sakrituši vēsās palejās, brīdi atelsās, iekams metās tālāk, uz Anduinu, pusplaukušas ziedu galvas klanīja lilijas.

Visi tris, ceļu atstājuši aiz muguras, kāpa lejā no kalna. Jo tālāk viņi brida, lauzdamies cauri krūmājam un zāļu audzei, jo stiprāka kļuva skurbinošā smarža. Gollums kāsēja un rīstījās vien, bet hobiti aizgūtnēm vilka elpu, un Sems piepeši iesmējās — ne jau tālab, ka prāts uz kumēdiņiem nestos, bet no tā, ka sirds tik viegla. Turpat līdzās lejup urdza strauts. Tam gar krastu iedami, viņi nonāca pie dzidra ezeriņa, kas skalojās lēzena, senlaikos izmūrētā, nu pusgruvušā akmens baseinā, kura griezumiem rotātā apmale bija teju pavisam ieaugusi sūnās un mežrozītēs; visapkārt, rindās sastājušies, slējās īrisu zobeni, tumšajā, viegliem vilnīšiem klātajā ūdenī šūpojās ūdensrožu lapas, bet pats ūdens bija dziļš un spirdzinošs un viņā galā klusiņām plūda pāri akmens apmalei, kā strautiņš tālāk skriedams.

Tur viņi nomazgājās, pie strauta ietekas padzērās tiku tikām un tad lūkoja pec vietas, kur apmesties un paslēpties, jo vieta, lai cik no skata skaista, tagad tomēr bija Naidnieka varā. No ceļa nostāk viņi nebija aizbriduši necik tālu, taču pat tik mazā gabaliņā jau bija manāmas senu karu atstatas rētas un svaigākas vātis, ko cirtuši orki un citi Tumsas pavelnieka nešķīstie pakalpiņi: neaizbērta bedre, piegāzta ar drazām un mēsliem, bez vajadzības nogāzti koki, turpat pamesti, lai mirst, — ar mizā šā tā iecirstām lāstu rūnām vai ieskrīpātu Acs zīmi.

Nokārpījies lejāk, kur strauts plūda laukā no ezeriņa, Sems, ostidams un čamdīdams nepazīstamos augus un kokus un uz bridi pavisam piemirsis visu Mordoras būšanu, piepeši dabūja kā ar mietu pa pieri, sak, briesmas nekur nav pazudušas — viņš uzdūrās vēl manāmai apaļai izdegai, kam pašā vidū grēdojās pār- ogļojušies sadragāti kauli un galvaskausi. Savvaļas steidzīgā audze — mežrožu atvases un staipekņi — jau auda šķidrautu pāri baismīgajai dzīru un slaktiņa vietai, bet tā vis nebija te palikusi no senlaikiem. Sems ar skubu metās atpakaļ pie pārējiem, tomēr nebilda ne vārda: labāk lai kauli paliek dusam mierā — nav ko Gollumam tur gramstīties un rakāties.

— Sameklējam, kur nolikties, — viņš tikai noteica. — Uz leju gan ne. Man labāk tiktos kur paaugstāk.

Drusku pagājušies atpakaļ uz ezeriņa pusi, viņi atrada biezu, sabrūnējušu pērno paparžu klājienu. Tūliņ tālāk sākās tumšla- painu laurkoku briksnājs, kurš klāja stāvu nogāzi līdz pašai korei, apaugušai ar veciem ciedriem. Tur viņi nosprieda apmesties un pārlaist dienu, kas jau solījās būt saulaina un silta. Tāda būtu īsti reizē, ko mērot ceļu pa Itīlijas birzīm un laucēm, bet orki, kaut no saules varbūt ari vairījās, te uz katra soļa varēja kur satupt, slēpni nobēdzinājušies, un netrūka jau ari citu glūnīgu acu — Sauronam kalpu bija atliku likām. Un Gollums tik un tā ne sitams nekustētu no vietas, kamēr Dzeltenģīmis pie debesīm rēgojas. Kuru katru brīdi saulei vajadzēja parādīties virs

Efelduatu melnajām korēm, Gollumu ar gaismu un karstumu vārdzinot tā, ka čokurā jāraujas.

Soļodams Sems bija cieši piedomājis par paēdienu. Tagad, kad izmisums, neieņemamo Melno vārtu uzvēdits, bija palicis aiz muguras, viņš pretstatā saimniekam nebūt nebija ar mieru nelikties ne zinis par to, kas notiks, kad uzdevums būs paveikts; turklāt, lai vai kā, viņam šķita prātīgāk elfu ceļamaizi pietaupīt kādai nebaltākai dienai — vai nu tāda izpaliks? Dienas sešas vai pat vairāk bija aizritējušas kopš brīža, kad viņš aplēsa, ka ēsmas tik tikko būs gana trim nedēļām.

"Ja tikmēr pagūsim līdz tai Ugunij aizkātot, šai ziņā būsim vinnētajos!" viņš sprieda. "Un tad, kazi, sakārosies atpakaļ tikt. Kā nu nesakārosies?"

Turklāt, augu nakti uz kājām bijis, dabūjis nomazgāties un padzerties, viņš nomanīja vēderu burkšķam skaļāk nekā jebkad. Ko nu no tiesas kārojās — vakariņas vai brokastiņu pie pavarda Maztuntu vecajā ķēķītī. Doma apsēda viņu kā uts, un Sems ņēmās raudzīties pēc Golluma. Tas nupat grasījās aizklīst pats savās gaitās — uz visām četrām jau manījās prom caur papardēm.

—KukU! Gollum! — Sems uzsauca. — Kur šmauksi? Medībās? Paklau, šņakari, mūsu ēdmaņa tev neiet pie dūšas, un es pats ar' nelietu asaras, ja dabūtu ko citu uz kārā zoba. Tu te esi ieņēmies skandināt, sak, palīdzētājs, palīdzētājs. Varēsi sadabūt ko tādu, kas hobitam tukšā māgā iebāzljams?

—  Jā, varbūt, jā gan, — Gollums noteica. — Smeagoliņš allaž palīdz, ja viņš ir prasīts — ja laipnīgi paprasīts.

— Kā tad! — Sems apstiprināja. — Tad nu viņš ir paprasīts. Un, ja vēl nav gana laipnīgi, — palūdzīts.

Gollums pazuda. Kādu bridi viņš bija projām, un tikmēr Frodo, noēdis pāris kumosu lembu, ierušinājās dziļi rūsganajās papardēs un iemiga. Sems uz viņu noskatījās. Koku paēnas pustumsā tikai tagad iezagās pirmais dienas gaismas svīdums, bet saimnieka seja bija saskatāma pavisam skaidri, un ari rokas, ko viņš bija gar sāniem izstiepis. Piepeši Semam Frodo atmiņā atausa tāds, kāds bija gulējis Elronda namā, pēc nāvīgā ievainojuma atkopdamies. Toreiz, aizmigušajam vājiniekam klāt sēdēdams, Sems bija ievērojis, ka saimnieka vaigs lāgiem blāvi iegais- mojas, itin kā iekšējas uguns apspīdēts, bet nu gaisma bija tapusi vēl skaidrāka un spēcīgāka. Seja bija mierpilna, no bailēm un raizēm tur nebija ne miņas, tikai tā izskatījās veca — gaužām novecojusi un skaista, it kā gadu ievilktās pēdas tagad atklātos neskaitāmās smalkās rieviņās, kas pirmiņ slēptas bijušas, lai gan seja nepārprotami bija tā pati. Gluži tādi vārdi Semam Ekušekam galvā gan neuzpeldēja. Nogrozījis galvu, itin kā ar runāšanu te nekas nebūtu līdzams, viņš nomurmināja: — Miļš viņš man. Tāds jau ar' ir, un lāgiem gaišums sazin kā uz āru iznāk. Tak mīļš tik vai tā — tais citās reizēs ar'.

Gollums, klusiņām pārradies, pablenza Semam pār plecu. Pavēries uz Frodo, viņš aizmiedza acis un aizlavījās projām kā ēna. Brīdi vēlāk Sems piegāja viņam klāt — Gollums tupēja, sazin ko gremodams un zem deguna gurguļodams. Turpat līdzās zemē gulēja divi trusēni, uz kuriem viņš jau sāka mest kāru aci.

— Smeagoliņš allaž palīdz, — Gollums ierunājās, — atnes tru- šēnus, gardus trušēnus. Bet saimnieks aizgājis gulēt, un arī Semam varbūt miedziņš nāk. Trušēnus tagad negrib? Smeagoliņš cītīgi palīdz, bet nevar visu vienā rāvienā noķert.

Tomēr Semam pret trusēniem itin nekas nebija iebilstams, un tieši tā viņš arī pateica. Vismaz ne pret trusēniem, kuri pagatavoti, ka nākas. Hobiti, protama lieta, visi kā viens zina, kas un kā cepams un vārāms, jo šajā mākslā sāk ieprasties, iekams vēl lasīt un rakstīt iemācījušies (ar ko liela tiesa tā arī netiek galā), bet Sems bija labs pavārs pat hobitu izpratnē un pārgājienos bija maltītes gatavojis, kad vien izgadījās tāda iespēja. Līdzpaņemtajā nastiņa viņš vēl aizvien cerīgi staipīja līdzi to, bez kā šāda reizē kā bez rokām: krama šķiltaviņas, divus seklus kastrolīšus — mazāko lielākajā ieliktu —, augšējā bija ieguldita koka karote, strupa divzaru dakšiņa un pāris cepamo iesmiņu, bet maišelim pašā dibenā plakanā koka dozītē bija nobēdzināts dārgums, kurš aizvien gāja mazumā, proti, šķipsniņa sāls. Bet nu vajadzēja pakurt uguntiņu, un trūka vēl šā tā. Sems drusku apdomājās, kamēr vilka laukā nazi, to notīrīja, uztrina un ķērās pie trusēnu dīrāšanas. Viņam nebija ne prātā aizmigušo Frodo atstāt vienu pašu ij ne uz pāris minūtiņām.

— Klau, Gollum, — viņš uzsauca. — Šeku, tev būs vēl viens darbiņš. Aizteci un piepildi kastrolīšus ar ūdeni, tad atstiep man!

—Smeagols dabūs ūdentiņu, jā, — Gollums sacīja. — Bet kam hobitam tik daudz ūdentiņa? Padzēries ir, nomazgājies ir.

—  Kas tad tev tur? — Sems atsvieda. — Ja reiz pats nesaproti, gan redzēsi. Un, jo drizāk ūdentiņu dabūsi, jo drīzāk redzēsi. Tikai tā ka lai kastrolīšus tu man sargātu kā aci pierē, citādi sakapāšu tevi putrā.

Kamēr Gollums bija projām, Sems vēlreiz uzmeta acis Frodo, kas joprojām gulēja mierīgā miegā, bet nu Sems pārsteigts attapās, ka seja un rokas saimniekam briesmīgi izdēdējušas. — Tik gaužām kārns un sakrities, — viņš nomurmināja. — Hobits tak — kur tas der? Ja vien pamanīšos tos lopiņus ēdamus pataisīt, raušu viņu augšā.

Savācis kaudzē pašas sausākās paparžu lapas, viņš uzkār- pljās kalnā un salasīja saišķi žagaru un sprunguļu — te krietns atspaids izrādījās kalngala ciedram nolūzis nokaltis zars. Palejā, kur paparžu audze beidzās, viņš izcēla no zemes pāris velēnu, izkašāja paseklu iedobi un sakrāva tur iekurus. Ar kramu un posu rīkoties viņš nebija mācāms, un drīz jau kurējās maza uguntiņa, kas nedūmoja teju nemaz, toties izplatīja patīkamu smaržu. Tā viņš likņāja pār sārtu, uguntiņu no vēja sargādams un klāt kraudams paresnāku malciņu, kad atgriezās Gollums, uzmanīgi stiepdams kastrolīšus un zem deguna sazin ko ņurdēdams.

Nolicis nešļavu zemē, viņš piepeši ieraudzīja, ko Sems dara, izgrūda spalgu, šņācošu brēcienu un rādijās tiklab sabijies, kā pārskaities. — Ahhh! Ssss — nē! —viņš izspēra. — Nē! Hobiti dumiķi, tukšu pauri, jā, tukšu! Tā nedrīkst!

—Kā nedrīkst? — Sems izbrīnījies noprasīja.

—  Taisit kodīgās, sarkanās mēles, — Gollums nošņāca. — Uguns, uguns! Briesmas, jā gan. Svilina, galē nost. Un ienaidniekus šurpu atvedinās, jā gan.

— Diezin vai, — Sems atteica. — Ne nu atvedis, nekā, tikai nevajag sviest uguntiņā slapju malku — lai nesāk kūpēt. Tak, ja atvedinās, — atvedinās. Es tomēr paraudzīšu, lai tur vai kas. Tos lopiņus gribu izsutināt.

— Trušēnus sutināt? — Gollums sašutis iespiedzās. — Maitāt skaisto galiņu, ko Smeagoliņš jumsim pataupīja, nabaga tukšais vēderiņš? Kamdēļ? Kamdēļ hobits, stulbiķis, tā? Tādi jauniņi, mīksti, labiņi. Ēdiet tak nost, ēdiet! — Viņš pakampa tuvāko tru- sēnu, kurš jau nodīrāts gulēja līdzās ugunskuram.

— Paga, paga! — Sems viņu apsauca. — Kā nu kurš ieradis. Mūsu maizīte tev rīklē sprūst, bet man rīklē ķeras jēls trusēns. Ja reiz tu man iešķieb trusēnu, galiņa ir manējā, un es ar to varu izrīkoties pēc patikas, skaidrs? Un man labpatīk to izsutināt. Nav ko acis bolīt. Laidies, noķer vēl kādu un nolobi, kā pašam patīk, tikai, lūgtum, nolien patālāk no manām acim. Tad tu uguntiņu neredzēsi, es atkaliņ neredzēšu tevi, un mums abiem būs līksmāks prāts. Pieraudzīšu, lai sārts nedūmo, ja tev tālab būs mierīgāk ap sirdi.

Gollums pukstēdams atkāpās un ielīda papardēs. Sems rosījās ap kastrolīšiem. — Ar ko hobits aizdara trušgaļiņu? — viņš zem deguna ierunājās. — Te neiztiksi bez šādam tādām garš- zālltēm un saknītēm, īpaši tupenlšiem — un kur nu bez maizītes! Zālītes mēs, rādās, kā nebūt varam sadabūt.

— Gollum! — viņš klusiņām pasauca. — Tris lietas — labas lietas. Man vajag drusku zālišu garšai. — Golluma galva pabāzās laukā no papardēm, bet viņš nepavisam neizskatījās nedz uz izpalīdzēšanu, nedz draudzēšanos kārs. — Pārītis laurlapu, maķenīt timiāna un salviju būtu pašā reizē — kamēr ūdentiņš nav uzviris, — Sems sacija.

— Nē! — Gollums atcirta. — Smeagols pikts. Un Smeagolam nepatīk smirdošas lapas. Viņš negrauž ne zāles, ne saknes, nē, dārgumiņ, — tikai kad it nekā cita nav vai viņš smagi savārdzis, nabaga Smeagoliņš.

—Ja Smeagoliņš neklausīs, viņš applaucēsies ar riktīgi karstu ūdentiņu, kad tas uzmetis mutuliti, — Sems noburkšķēja. — Se- miņš iegrūdis viņu kastrolītī ar galvu, jā, dārgumiņ. Un būtu licis vēl rāceņus pameklēt un burkānus, un tupenīšus ar', nebūtu vēl vien pavasaris laukā. Lieku galvu ķīlā, ka te savā vaļā visādas labas mantas aug. Ko visu es neatdotu par pusduci tupeņu!

— Smeagols neies, nepavisam neies, dārgumiņ, šoreiz ne, — Gollums atšņāca. — Viņam bailes, un viņam nav spēka, un hobits nav laipnīgs, nepavisam, nav labiņš. Smeagols nekašās saknes, burkānus un… Tupeņus. Kas tie par tupeņiem, dārgumiņ, mmm? Kas tie par tupeņiem?

—Kar-tu-pe-ļi, — Sems noskaitīja. — Tētiņa acuraugs un tukšam vēderam reti sātīga ēsma. Tak tādus tu mekledams nesameklēsi, tālab paliec mierā. Tik esi nu labs Smeagoliņš, saplūc man zālītes, un būsi manās acīs uzkalpojies. Vēl vairāk — ja sāksi jaunu dzīvi un turpatiņ ar' paliksi, es tevi vienudien ar ceptiem tupenlšiem pamielošu. Tici, ko saku: dabūsi nobaudīt ceptu zivtiņu ar tupeņiem S. Ekušeka gaumē. No tādas tu neatteiksies, kauču gribēdams.

— Atteikšos, atteikšos gan. Maitāt gardo zivīti, svilināt! Dod ziviti tūliņ un nejaukos tupeņus rij pats!

— Nu ko ar tevi lai iesāk? — Sems nopūtās. — Vāķies sust!

Galu galā viņam visu nācās iet meklēt pašam, tikai ne tālu, lai varētu paturēt acis aizmigušo saimnieku. Labu bridi Sems domigi tupēja pie sārta un pieskatīja uguntiņu, kamēr ūdens sāka mest mutuļus. Dienas gaisma pieņēmās spēkā, gaiss iesila, zālē un lapās nožuva rasa. Drīz trusēni, sašķērēti gabalos, gulēja burbuļojošajos kastrolīšos kopā ar garšzāļu saišķišiem. Laiks ritēja, un Sems kāvās ar miegu. Viņš ļāva trusēniem sutināties teju veselu stundu, ik pa laikam ar dakšiņu paraudzldams, cik gaļa mīksta, un nogaršodams virumu.

Pēdīgi nospriedis, ka viss gatavs, viņš nocēla kastrolīšus no uguns un uz pirkstgaliem aizlavījās pie Frodo. Kad Sems pārliecās viņam pāri, saimnieks, pavēris acis, uztrūkās no sapņa — tas atkal bija liegs, mierpilns un tūliņ aizslīdēja, atmiņās netverams.

—Sveiki, labdien, Sem! — viņš ierunājās. — Neguli? Kaut kas lēcies? Kāda tagad stunda?

— Otrā vai trešā pēc rītausmas, — Sems atteica, — un pēc Dalienas mera, kazi, pusē deviņi. Bet viss kā nākas. Tak pēc manas saprašanas riktīgi, kā nākas, nav vis — ne tev saknīšu, ne sīpolu, ne tupenlšu. Es te jums šo to pasutināju, un virumiņš ar' ir, Frodo kungs. Nāks par labu. Ko darīsi — nāksies ar krūziņu pasmelties vai strēbt no visa kastrolīša, kad drusku padzisīs. Galīgi bešā esmu — ne kādas bļodeles, nekā.

Frodo nožāvājās un izstaipījās. — Labāk būtu gulējis, Sem, — viņš sacīja. — Un uguni te kurt nav droši. Bet ēst man nudien gribas ka vilkam. Mmm! Vai patiesi jau no šejienes var saost? Ko tad tādu sutināji?

— Smeagola dāvaniņu, — Sems atbildēja. — Pārītis trusēnu, kaut man rādās, ka nu viņš par to kož pirkstos. Tik aizdaram nekā nav — vien pušķītis garšzālīšu.

Iesēdušies papardēs, abi hobiti ņēmās strēbt sautējumu tieši no kastrolīšiem, pārmijus brālīgi lietodami veco dakšu un karoti. Katrs atļāvās noēst vēl pa pusītei elfu lembas. Abi nudien sajutās tikuši itin kā pie dzīru galda.

— Gollum! — Sems pasauca un klusiņām nosvilpās. — Kukū! Vēl vari pārdomāt. Drusku vēl atlicis, ja gribi nobaudīt sutinātu trušgaļiņu. — Atbildes nebija.

— Ek, labi vien ir, laikam aizlaidies ko pats sev samakarēt. Ēdīsim tik laukā, — Sems noteica.

— Un tad tev jāliekas nosnausties, — Frodo piebilda.

—  Tik pieraugiet, ka jums acis neaizkrit, kamēr es ar to snaušanu, Frodo kungs. Es par viņu galvu ķilā vis neliktu. Laba tiesa Smerdeļa — tā nelāgā Golluma, ja tik noprotat, ko saku, — šim pa iekšu vēl grozās un atkaliņ spiežas uz āru. Un man tik prātā, ka vispirmāk viņš man raudzīs rīkli aizžmiegt. Mēs viens otru ij ne acu galā nevaram ieraudzīt, un viņš uz Semiņu ir pikts, jā gan, dārgumiņ, gaužām pikts.

Kad maltīte bija galā, Sems aizcilpoja līdz strautam traukus izmazgāt. Iztaisnojis muguru un jau grasīdamies atpakaļ doties, viņš pār plecu pavērās uz kalna nogāzi. Tobrīd no izgarojumiem, dūmakas vai melnās ēnas, vai sazin kas tas bija, kas mūžam klājās pāri austrumu pamalei, izlida saule, liedama zelta starus pāri kokiem un laucītēm visapkārt. Tūliņ viņš ieraudzīja vāru zilpelēku dumu vērpetīti, kas cēlās no briksnāja, saules gaismā skaidri pamanāma, un ar pārbīli atskārta, ka dūmi ceļas no mazā ugunskuriņa, ko viņš, auša, bija piemirsis nodzēst.

— Tas nekur neder! Savu mūžu nebūtu domājis, ka tas tik briesmīgi krīt acis! — viņš nopurpināja un ar skubu metās atpakaļ. Tad apstājās kā zemē iemiets un ieklausījās. Svilpiens bija vai nebija? Varbūt kāds svešāds putns? Lai kurš, tikai ne Frodo — svilpiens nāca no citas puses. Tad atkal — tikai vēl no citas! Sems, cik jaudas, skriešiem metās kalnā.

Tur viņš atklāja, ka viens sprungulitis, līdz galam nenode- dzis, bija aizsvilinājis papardes sārta malā, un tās uzliesmodamas bija aizdedzinājušas kūdras veļēnu, kas gruzdēja dūmodama. Steigšus izbradājis ugunskura paliekas, viņš izkaisīja pelnus, sārta vietu apsedza ar velēnām un aizlavījās atpakaļ pie Frodo.

— Vai dzirdējāt — svilpa un tad itin kā atbildēja? — viņš ieprasījās. — Nupat, pirms brītiņa. Kaut nu būtu vien putnelis, bet īsti vis neizklausījās — drīzāk, lēšu, kads putnam pakaļ taisījās. Un mana uguntiņa būs drusku dūmus gaisā palaidusi. Būšu nelaimi piesaucis, nemūžam sev nepiedošu. Lai gan, kazi, ij mocīties neiznāks!

— Kuš! — Frodo viņu čukstus apsauca. — Man likās — balsis dzirdēju.

Abi hobiti aizsēja maišeļus, sagatavojās ņemt kājas pār pleciem un tad ielīda dziļāk papardēs. Tur viņi ietupa ausidamies.

Balsis nupat skanēja skaidri — paklusas, apvaldītas, bet pavisam tuvu un aizvien tuvāk. Piepeši kāds skaidri ierunājās tepat blakus: — Re! No šenes dūmi cēlās! Tālu nebūs ticis. Papardēs ielidis, kur citur. Iesprucis kā trusis slazdā. Gan izdibināsim, kas šis par putnu.

—Tā ja, un arīdzan, kas šim zināms! — piebalsoja otrs.

Tūliņ paparžu audzē no dažādām pusēm iebrida četri vīri. Ne

aizmukt, ne paslēpties nu vairs nebija ko cerēt, tālab Frodo un Sems pieleca kājās, ar mugurām kopā sastājušies un izraudami zobentiņus.

Ja arī hobiti jutās pārsteigti, ieraudzījuši to, ko ieraudzīja, tie otrie izbrīnījās vēl jo vairāk. Četri labi noauguši vīri apstājās kā sasaluši. Diviem rokā bija pa šķēpam ar platu, spožu uzgali. Otriem diviem — katram liels šaujamloks, teju viņu pašu augumā, un uz muguras — ietilpīgs bultu maks, pilns ar garām, zaļspalvotām šautrām. Visiem pie sāniem bija zobens, un visi bija tērpušies dažādu nokrāsu brūni zaļās drānās, kādas Itīlijas laucēs kājniekam vislabāk ļāva iet un nakt nemanītam. Rokās viņiem bija zaļi cimdi, sejas slēpa kapuces un zaļi apsēji — tikai acis mirdzēja vērigas un spožas. Frodo tūliņ atminējās Boromiru, jo šie vīri bija tikpat stalti un iznesīgi un ari valoda viņiem bija tāda pati.

—Ko meklējām, neuzgājām, — viens ierunājās. — Bet ko tādu esam uzgājuši?

— Orki nebūs, — piebilda cits, atlaizdams zobena spalu, ko bija sakampis, ieraudzījis Frodo rokā paspīdam Dzeloni.

— Elfi? — trešais šaubīdamies minēja.

— Nekā! Elfi nebūs, — sacīja ceturtais, pats raženākais, kurš, kā atklājās, visiem bija par vadoni. — Elfi šais dienās vairs Itilijā nesper kāju. Un elfi esot brinum skaisti no vaiga — vismaz tādas runas klīst.

—  Tad mēs par skaistuļiem turami nebūtu, ja riktīgi noprotu, — Sems atsaucās. — Lielais paldies par tik laipnīgiem vārdiem. Un, kad nu būsit galā, mūs tā un šitā aprunadami, kazi, pateiksit, kas paši tādi un kālab neļaujat diviem izvārgušiem ceļiniekiem elpu atvilkt.

Raženais zaļvirs drūmi pasmīnēja. — Esmu Faramirs, Gondoras karavadonis, — viņš sacīja. — Tikai ceļinieku šai zemē nav — vien tie, kuri vai nu Tumsas, vai Baltajam tornim kalpo.

<l> 306 «3>

— Bet mēs nekalpojam ne vienam, ne otram, — Frodo iebilda. — Un no tiesas esam ceļinieki, lai ko sacītu karavadonis Faramirs.

— Tad ar skubu izpaudiet, kas esat un kurp jums ejams, — Faramirs norādīja. — Mums darbs darāms, un nedz miklām, nedz aplinkus mēļošanai še nav ne īstais laiks, ne vieta. Nu? Kur tas trešais, kas jums biedros?

—Trešais?

— Jā, tas slapstlgais zellis, ko manījām tur, projām, šņukuru ezerā mērcējam. No skata īsts nejaucēns. Okšķeris, kam orku asinis dzīslās rit, es lēšu, vai arī tāds, kurš viņu pusē nostājies. Bet izspruka, aizmanījās kā kūmiņš.

— Es nezinu, kur viņš ir, — Frodo atteica. — Viņš mums nejauši pa ceļam pieklida, un atbildēt par viņu es negrasos. Ja dabūsiet rokā, saudzējiet. Atvediet vai atsūtiet pie mums. Viņš ir tikai nožēlojams, neceļos noklīdis kustonis, bet uz laiku esmu viņu ņēmis savā paspārnē. Taču mēs paši — mēs esam hobiti no Dalienas, kas tālu ziemeļrietumos, aiz daudzām upēm. Frodo, Drogo dēls, man vārdā, un man biedros ir Semiuss, Hemduka dēls, krietns hobits, kurš man par puisi. Garu ceļu esam mērojuši no pašas Rivendellas jeb Imladrisas, kā to citi dēvē. — Te Faramirs satrūkās un cieši ieklausījās. — Pavisam bijām septiņi: vienu pazaudējām Morijā, pārējos — pie Atspirgas, kas augšup Raurosam: divi tur bija mani tautieši, vēl arīdzan rūķis, elfs un divi cilvēki. Aragorns un Boromirs, kas teicās nācis no Minastirītas — dienvidos tāda pilsēta esot.

— Boromirs! — visi četri viri izsaucās vienā balsi.

— Boromirs? Pavaldoņa Denetora dēls? — Faramirs pārjautāja, un viņa vaigā iegūla savāds skarbums. — Ar viņu kopā šurp nācāt? Tad ta' jaunumi, ja tu no tiesas runā! Vai zināt, mazie svešatnieki, ka Denetora dēls Boromirs bija Baltajam tornim virs- sargs un mūsu karapulkam virspavēlnieks? Gauži mums bez viņa klājas. Tad kas jUs tādi, un kas jums ar viņu kopā darāms bija? Sakiet laukā drīz, jo saule kāpj arvien augstāk!

— Vai pazīsti mīklainos vārdus, kurus Boromirs uz Riven- dellu aizgādāja? — Frodo atbildēja un noskaitija:

— Ej, mckle zobenu, kas lauzts: Tas Imladrisā dus.

— Vārdi patiesi pazīstami, — Faramirs pārsteigts atzina. — Ja reiz arīdzan tev tie zināmi, esmu gatavs ciešāk uz to, ko saki, paļauties.

— Aragorns, ko pieminēju, ir Lūzušā zobena saimnieks, — Frodo turpināja. — Un mēs esam sīkaliņi, par kuriem vārsmās stāstīts.

— To noprotu, — Faramirs domīgi novilka. — Vai noprotu, ka tā varētu būt. Un kas ir Isildura lāsts?

— Tas nav atklājies, — Frodo atbildēja. — Droši, ka atklāsies, kad īstais laiks būs pienācis.

— Par to mums jāizdibina kas vairāk, — Faramirs sacīja. — Un ari par to, kas jūs atvedis tik tālu uz rītiem, kur tumst… — no- vēcinājis ar roku, viņš vārdu balsi neizrunāja. — Tikai ne tūliņ. Mums steidzams darbs paveicams. Jums draud briesmas — šodien jūs nebūtu tālu tikuši nedz pa ceļu, nedz klaju lauku. Vēl pirms dienvidus še barga ciršanās būs. Tad vai nu nāve, vai ātrām kājām uz Andulnu atpakaļ. Divus atstāšu pie jums par sargiem — tā jums būs labāk un man tāpat. Gudrais šai zemē nepaļausies uz tādu, kurš ceļā netīši pagadās. Ja atgriezīšos, pārmisim vēl kādu vārdu.

— Paliec sveiks! — novēlēja Frodo, zemu paklanīdamies. — Domā, ko gribi, bet es esmu draugs visiem, kuri Naidniekam ienaidnieki. Mēs ietu tev palīgos, ja tādi sīkaliņi varētu cerēt kā nebūt noderēt jums — tik bezbailīgiem stipriniekiem, kādi esat no skata, — un ja man nebūtu pašam savs darbs veicams. Lai gaiši mirdz jūsu zobeni!

— Sīkaliņiem, lai kādiem, smalkas iznešanās gan netrūkst, — Faramirs noteica. — Palieciet sveiki!

Hobiti atkal apsēdās, bet nedz par savām domām, nedz šaubām viens otram nebilda ne vārda. Turpat netālu, ieslēpušies melnējošo laurkoku audzes ņirbigajā ēnā, kavējās tie divi, kas atstati par sargiem. Ik pa laikam viņi nosēja sejsegus, lai atvēsinātos, jo karstums pieņēmās spēkā, un Frodo redzēja, ka no vaiga abi ir izskatigi, ar gaišu ādu, tumšiem matiem un pelēkām acīm, skumīgi, bet lepni. Viņi paklusām sarunājās — vispirms kopus mēlē, tikai tādā, kas itin kā no sendienu dzīlēm skanēja, bet tad pārgāja paši uz savu valodu. Tajā klausīdamies, Frodo pārsteigts atklāja, ka skan itin kā elfu mēle vai kāda, kura tai cieši līdzīga, un uzlūkoja viņus ar apbrīnu, jo atskārta, ka abiem jābūt dienvidu dandaniem, Aizrietu ķēniņu pēctečiem.

Pēc laiciņa viņš raudzīja uzsākt sarunu, bet sargi atbildēt nesteidzās un izturējās gaužām piesardzīgi. Viens teicās esam Mablungs, un otrs — Damrods. Abi bija Gondoras kareivji un Itilijas Pēddziņi, jo bija cēlušies no ļaudīm, kuri reiz mita Itīlijā, pirms tā tika pārmākta. No viņu vidus pavaldonis Denetors izraudzījās savus priekšpulka sirotājus, kas paslepšus cēlās pāri Anduīnai (kā un kur — to viņi neizpauda), lai negaidīti triektos virsū orkiem un citiem ienaidniekiem, kas bija apsēduši visu apkaimi no EFelduatiem līdz pat Dižupes krastam.

— Tuvu desmit līgām no šenes līdz Anduīnas austrumkras- tam, — stāstīja Mablungs, — un tik tālu pa klaju lauku mēs atklīstam reti. Tak šai reizē mums citāds darbs — esam nākuši Haradas vīriem uzglūnēt. Kauču šie izputētu!

—  Tā ja, kauču izputētu tie dienvidieši! — Damrods piebalsoja. — Runas klīst, ka vecos laikos Gondorai veikali bijuši ar Haradas ķēniņzemēm, kas tālu dienvidos, tak draugu būšanas nekādas. Tais laikos robeža Gondorai gāja prom pa dienvidiem, lejāk vēl, kur Andulna jūrā gāžas, un Umbara, kas visciešākā mums no viņējām ķēniņzemēm, mums par vasali bija. Taču tas bija sen. Pulka paaudžu gājumu jau, kopš te kāds šurpu turpu ceļu mērojis. Nule tik zināt dabūjām, ka Naidnieks viņiem piemeldējies un šie viņa pusē nosvērušies jebšu atpakaļis pārgājuši — vienādiņ jau bijuši gatavi šim klausīt, tikpat jau daudzi citi ar', kas aus- trumieši. Nav man šaubīšanās, ka Gondoras dienas nu skaitītas un Minastirītas mūri iznīcībai lemti — gaužām liels ir Naidnieka spēks un Jaunība.

—Tak mēs neiesim vis sēdēt rokas klēpi salikuši, lai viņš izrīkojas pēc sava prāta, — noteica Mablungs. — Tagadiņ tie sasodītie dienvidieši pa senlaiku lielceļiem šurpum soļo, lai Tumsas torņa karapūļiem piepulcētos. Tā ja, pa tiem pašiem lielceļiem, kuri Gondoras meistaru likti. Un iet, tā vien raugi, arvienu drošāk, spriezdami, ka jaunā saimnieka vara gana stipra, tā ka pat viņa kalnu pavēnī nav no kā bīties. Tad nu nākam viņus pie prāta vest. Pirms dažām dienām dabūjām zināt, ka varens karapūlis uz ziemeļiem dzenas. Vienam pulkam, lēšam, te garām jāsoļo jau pirms dienvidus — tur, pa kalna ceļu, kas aizai cauri iet. Ceļš lai iet, kur ejams, tak viņi cauri vis netiks! Neparko, kamēr Faramirs mums par vadoni. Nu viņš pa priekšu triecas visur, kur briesmas draud. Tak vienādiņ dzīvajos izkuļas — vai nu apvārdots kā, vai liktenis viņu kādam citam galam vēl taupa.

Runas apsīka, viņi vērīgi ieklausījās. Valdīja nogaidošs klusums. Sems, aizrāpojis līdz paparžu audzes malai, piesardzīgi pabāza lauka galvu. Būdams asredzīgs, kā jau hobits, viņš tūliņ ieraudzīja, ka apkārt cilvēku saradies ka biezs. Viņi zagās augšup pa nogāzēm pa vienam un veselām rindām, turēdamies birztalu un krūmāju paēnā, vai, brūni zaļajās drānās tikko pamanāmi, līda cauri zālei un brikšņiem. Visiem bija kapuces galvā un seja aizklāta, rokas cimdotas un bruņojums tāds pats kā Faramiram un viņa biedriem. Necik ilgi, viņi bija garām un pazuda bez miņas. Saule kāpa arvien augstāk, līdz aizripoja teju līdz dienvidiem. Ēnas sarāvās isiņas.

"Diez kur tas nolāpītais Gollums licies?" Sems prātoja, dziļāk paēnā aizrāpdamies. "Tā vien skaties: par orku šo noturēs — uz iesma uzdurs, jebšu Dzeltengīmis ņems un izcepinās. Tak, es lēšu, gan šis pats par sevi zinās gādāt." Atlaidies līdzās Frodo, viņš ieslīga snaudienā.

No miega Sems uztrūkās, itin kā padzirdējis taures skanam, un uzrāvās sēdus. Pusdienlaiks bija klāt. Sargi koku paēnā stāvēja modri un saspringuši. Piepeši taures ieskanējās vēl jo sparīgāk — nepārprotami kalnā, pašā nogāzes korē. Sems domājās padzirdējis arī saucienus un nešpetnas klaigas, bet tās bija tikko saklausāmas, itin kā nāktu no kādas tālīnas alas. Tad kaujas kņada sacēlās turpat blakus, tikai drusku augšup no viņu slēptuves. Skaidri bija sadzirdams, kā, žvadzēdams un griezīgi šņirkstēdams, triecas tērauds pret tēraudu, pret dzelzs bruņcepurēm šķindēdami cērtas zobeni, asmeņi būkšķēdami sitas pret vairogiem, skanēja klaigas un brēka, un visam pāri kāds dzidri, skaļi sauca: — Gondora! Gondora!

— Tā vien rādās, ka simt kalējmeistaru pa vienu smēdi ņemas, — Sems sacīja Frodo. — Tuvāk labāk lai ij soli nesper.

Bet kņada tuvojās. — Nāk! — iesaucās Damrods. — Raugiet! Pulks dienvidiešu no slazda izlauzies — no ceļa nost bēg. Pavei, kā triecas! Mūsējie nopakaļis, un Faramirs visiem pa priekšu.

Sems, dedzīgi kārodams visu savām acīm redzēt, aizjoza pie sargiem un parāpās uz augšu vienā no raženākajiem laurkokiem. Uz bridi viņš manija pazibam melnīgsnējus, sarkanās drānās tērpušos Vīrus, kas lēkšoja lejup pa nogāzi, bet viņiem nopakaļ dzinās karavīri viscaur zaļā, bēgļus ar zobeniem kapādami. Šautras spindza, ka biezs. Piepeši tieši pār kores malu, zem kuras viņi bija patvērušies, pārvēlās kāds virs, izbrlkšķinādamies cauri pajauniem kociņiem un uzkrizdams viņiem teju uz galvas, tad palika guļam uz mutes papardēs pāris pēdas atstatu — lejpus zelta kaklarotai viņam kaklā ieurbušās vīdēja zaļspalvotas bultas. Koši sarkanais ģērbs bija lupatās, misiņa zvīņu bruņukrekls saplīsis un pušu pārcirsts, melnās, ar zeltu cauraustās matu pīnes — asinīm piemirkušas. Brūnie pirksti vēl aizvien cieši turēja nolūzušu zobena spalu.

Sems pirmoreiz redzēja, kā cilvēki ar cilvēkiem kaujas, un nekāds tīkamais skats tas nebija. Viņš no sirds priecājās, ka nevar redzēt nokauto vaigā. Diez kā viņam vārdā, Sems ieprātojās, un no kurienes tāds nācis, vai viņš patiesi sirdī ļauns bijis un ar kādiem meliem vai draudiem piedabūts tik garu ceļu no mājām prom mērot, un vai drīzāk nebūtu gribējis turpatiņ palikt vienā mierā, — tas viss izšāvās caur galvu kā viens vienīgs zibsnis, lai tūliņ atkal izskrietu no prāta. Jo, kolidz Mablungs spēra soli, lai kritušajam klāt piesteigtos, sacēlās milzu jezga — varena brēka un klaigas. Pa to vidu Sems padzirdēja griezīgu pūšanu vai taurē- šanu. Un tad apdullinošu dimdoņu un būkšķus, itin kā pret zemi sistos milzīgi tarāni.

— Sargās! Sargās! — Damrods pakliedza biedram. — Kauču valāri šim ceļā stātos! Mūmaks! Mūmaks!

Apstulbis, pārbijies.un vēl ilgi nezinādams, kur no prieka likties, Sems no pameža ieraudzīja izlaužamies milzonīgu stāvu, kas dipinājās lejā pa nogāzi. Liels kā māja un vēl daudz lielāks tas viņam likās — staigājošs kalns, ar pelēku ādu apvilkts. Varbūt hobita acīs to izbaiļu un brīnumu dēļ viņš vēl jo lielāks pataisījās, bet Haradas mūmaks patiesi bija varen liels lops — tādu Vidus- zemē vairs nav, un mūmaka ciltsbrāļi, kas nule vēl sastopami, ne tuvu vairs nav tik diženi un iznesīgi. Mumaks triecās uz priekšu, viņiem tieši virsū, un tad pēdēja bridi pacirtās sāņus, aizgāz- damies garām tikai pāris jardus atstatu, zemi drebinādams, — varenās kājas kā koku stumbri, milzīgās ausis kā plandošas buras, garais snuķis gaisā saslējies kā uzbrukumam gatava čūska, negantās ačeles ar asinim pielijušas. Ilkņi, uzliekti kā ragi, bija ar zelta lentēm nosieti un ar asinīm notriepti. Visriņķi viņam plandījās sarkanzeltainais iejūgs, skrandās saplosīts. Uz līganās muguras vēl turējās tas, kas bija palicis pāri no paša kaujas torņa, kurš bija lupatās satriekts, mūmakam ar joni cauri mežam laužoties, bet, zvēram kumbrā iekampies, vēl izmisīgi turējās mazs īkstītis — varens karavīrs, īsts melnišķu milzenis.

Dižais lops aizbūkšķinājās kā plēsts, aklās dusmās aiztriekdamies pāri ūdeņiem un cauri brikšņiem. Šautras atlēca no mumaka sānu biezās ādas vai ieķērās tur un palika karājamies, neko padarīt nejaudādamas. Ij viena, ij otra karapulka vīri bēga, kur patapa, bet daudzus viņš panāca un sabradāja, ka nebija ko redzēt. Drīz viņš pagaisa tālē, aizvien vēl taurēdams un dimdinā- damies. Kur likās — to Sems tā ari nedabūja zināt: kazi, tas vēl ilgi savvaļā klimta, līdz tālu svešatnē galu kur atrada vai kur dziļā bedrē kā sprostā iegāzās, bet varbūt joņoja, līdz Dižupē ieskrēja un ūdeņi viņu aprija.

Sems dziļi uzelpoja. — Tas tak olifaunts! — viņš izsaucās. — Tad olifaunti tomēr pa pasauli brien, un vienu tādu manas acis ir skatījušas. Tad ta' dzīvīte! Tik mājās man itin neviens neparko ar' neticēs. Uh, ja nu tas reiz ir galā, es drusku nosnaudīšos.

—Guli vien, kamēr vari, — Mablungs sacīja. — Tikai Faramirs atpakaļis nāks, ja sveiks palicis, un, kad viņš nāks, mums ar skubu prom doties nāksies. Kolīdz vēstis par to, ko pastrādājuši esam, līdz Naidniekam aizskries, vajātāji mums būs uz pēdām, un ilgi vis nebūs jāgaida.

— Ejiet vien! Tikai paklusām, — Sems noteica. — Mani no miega augšā neraujiet. Es augu nakti uz kājām bijis.

Mablungs iesmējās. — Diezin vai Faramirs atstās tevi iepaka- ļis, Semiusa kungs, — viņš sacija. — Tak gan redzēsi.

Piektā nodala

Logs uz vakariem

Itin ka snaudis vien dažas minūtiņas, Sems pamodies attapās, ka laukā jau vēla pēcpusdiena un Faramirs atgriezies. Gon- dorietis bija līdzi atvedis veselu pulku — nudien, tuvīnajā nogāzē bija sanākuši visi līdz pēdējam, kas kaujā bija palikuši dzīvi, pavisam simti divi trīs. Vīri bija satupuši plašā puslokā, Faramirs — ar muguru pret savējiem vidū nosēdies, un viņam iepretim stāvēja Frodo. Skats likās savāds — gluži kā gūsteknis tiktu tiesāts.

Sems izlavījās no papardēm, bet par viņu neviens nelikās ne zinis, un hobits iekārtojās cilvēku puslokam galā, kur viņš varēja redzēt un dzirdēt visu, kas notiek. Acis un ausis viņš turēja vaļā, vajadzības gadījumā gatavs tūliņ brāzties saimniekam talkā. Sems redzēja Faramira seju, ko tagad vairs neaizklāja apsējs: vaigs viņam bija nepielūdzams un paVēlniecisks, un pētošajā skatienā jautās ass prāts. Pelēkās acis šaubu pilnas cieši vērās uz Frodo.

Drīz vien Sems noprata, ka Faramiram Frodo stāstā daža laba vieta šķiet aizdomīga: kas viņam īsti bijis darāms Pulkā, kurš no Rivendellas ceļā devies; kālab viņš no Boromira nošķīries un kurp tagad iet? Jo īpaši viņš atkal un atkal gribēja dzirdēt par Isildura lāstu, skaidri atskārzdams, ka Frodo noklusē kaut ko ļoti svarīgu.

— Bet Isildura lāstam pār mums vajadzēja krist, kad sīkaliņš nāks, vismaz tā vārdi bija nolasāmi, — viņš uzstāja. — Tātad, ja reiz esi piesauktais sīkaliņš, visādā ziņā būsi to mantu, lai kādu, aizgādājis uz Sanāksmi, par kuru stāsti, un tur Boromiram tā būs acīs nākusi. Vai liegsies?

Frodo cieta klusu. — Tā! — Faramirs noteica. — Tad nu es no tevis par to gribu ko ciešāk izdibināt, jo viss, kas ar Boromiru saistās, arīdzan mani skar. Isilduru nomaitāja orku šautra, ciktāl vecās teikās stāstīts. Tak orkiem šautru, ka ne saskaitīt, un diezin vai Gondoras Boromirs, vienu tādu ieraudzījis, par likteņa zīmi to būtu ieskatījis. Vai tu glabāji ko tādu? Tu saki — tas esot apslēpts, tak, kazi, tikai tamdēļ, ka esi nospriedis to slēpt?

—  Nē, ne jau tamdēļ, ka es tā būtu nospriedis, — Frodo atbildēja. — Manta nepieder man. Tā nepieder nevienam mirstīgajam — nedz diženam, nedz šikam, lai gan, ja vispār kāds ir tiesīgs to par savu saukt, tā pienāktos Aragornam, Aratorna dēlam, kuru es minēju, — viņam, kas mūsu Pulkam par vadoni bija no Morijas līdz Raurosam.

— Kālab viņam un ne Boromiram — tās pilsētas valdnieka dēlam, kam Elendila dēli pamatus likuši?

— Tālab ka Aragorns no tēva puses, tā ka dēls aizvien dēlam bijis, ir cēlies no paša Isildura, Elendila dēla. Un zobens, kas viņam pie sāniem, ir tas pats, kurš Elendilam piederējis.

Visu loku pāršalca pārsteiguma pilna murdoņa. Atskanēja izsaucieni: — Elendila zobens! Elendila zobens nāk uz Minastiritu! Brangas vēstis! — Bet Faramira sejā nepakustējās ne vaibsts.

— Varbūt, — viņš sacīja. — Bet- tam, kurš tik skaļus vārdus saka, nāksies tiem pamatojumu sniegt, un tiks prasīti droši pierādījumi, ja šis Aragorns vispār kad Minastiritā parādisies. Un tur nebija nedz viņa, nedz kāda cita no tava Pulka, kad pirms sešām dienām ceļā devos.

— Boromiram ar tādiem pierādījumiem bija gana, — Frodo atteica. — No tiesas — būtu Boromirs še, viņš atbildētu uz visiem taviem vaicājumiem. Un, tā kā jau daudzas dienas aizritējušas, kopš viņš līdz Raurosam bija ticis un cieši apņēmies no turienes taisnā ceļā doties uz jūsu pilsētu, atgriezies tu atbildes varētu izdibināt visai drīz. Kas man Pulkā darāms, viņam bija zināms — tāpat kā pārējiem, jo manu darbu nosauca Imladrisas Elronds visas Sanāksmes priekšā. Uzdevumu veikdams, es šajā zemē ierados, bet nav manā ziņā to izpaust kādam, kurš pie Pulka nepieder. Tomēr tie, kuri apgalvo, ka ir Naidniekam pretinieki, rikotos prātīgi, ja man šķēršļus ceļā neliktu.

Frodo izsacījās lepnā garā, lai kā ari jutās, un Sems atzinīgi noklanlja galvu, taču Faramiram ar to vis nebija gana.

—  Tā! — viņš nerimās. — Tu vēli man svešās darīšanās degunu nebāzt, mājās doties un atstāt tevi mierā. Boromirs visu izstāstīs, kad pārnāks. Kad pārnāks — tā tu saki! Vai tu Boro- miram biji draugs?

Frodo atmiņā spilgti atausa brīdis, kad Boromirs viņam metās virsū, un vienu acumirkli viņš saminstinājās. Faramira pētošais skatiens vērtās caururbjošs. — Boromirs mums bija drosmīgs biedrs, — Frodo pēdīgi sacīja. — Jā, es no savas puses viņam biju draugs.

Faramirs drūmi pasmīnēja. — Tad tu skumtu, dabūjis zināt, ka Boromirs miris?

— Skumtu gan — kā nu ne! — Frodo apliecināja, bet tad, pamanījis Faramira skatienu, sastomījās. — Miris? — viņš izsaucās. — Tu gribi teikt, ka viņš ir miris un tu to zināji? Raugi piedabūt, lai es vārdos sapinos? Spēlējies? Vai centies mani ar meliem cilpā iedzīt?

— Ar meliem es cilpā nedzītu pat orku, — Faramirs atteica.

— Tad kā viņš bojā gāja, un kā tev tas zināms? Tu taču apgalvoji, ka neviens no Pulka līdz pilsētai neesot nonācis, kad tu ceļā devies.

— Kādā nāvē viņš aizgājis — to es cerēju dzirdēt no viņa drauga un biedra mutes.

— Bet viņš bija dzīvs un vesels, kad šķīrāmies. Un, ciktāl man zināms, ir dzīvs joprojām. Lai gan pasaulē, tiesa, briesmu netrūkst.

— Netrūkst gan, — Faramirs piekrita, — un nodevības ne tik.

Sems, sarunā klausīdamies, aizvien vairāk iesvēlās nepacietībā un dusmās. Pēdējas vārdus izdzirdis, viņš vairs nejaudāja nociesties un, lieliem soļiem iespēries aplim vidū, nostājās līdzās saimniekam.

— Atvainošanu, Frodo kungs, — viņš izgrūda, — bet nu jau būs gana. Viņam nav tiesību ar jums šitā runāt. Pēc tā, ko esat izcietis tiklab viņa paša un visu šiteno dižvīru dēļ, tāpatiņ kā visu pārējo dēļ. Tad nu paklau, karavadoni — Viņš izslējās, Faramira priekšā nostājies, rokas sānos iespraudis un savilcis tādu ģīmi, itin kā strostētu kādu hobitu jaunuli, kurš, kā Sems mēdza izteikties, "ar bezkaunēšanos" ko atcirtis uz vaicājumu, sak, kas šim tāds bijis meklējams viņa augļu dārzā. Sacēlās neskaidra murdoņa, bet skatītāju sejās arī atplaiksnījās pa smaidam — savu mūžu nebija nācies redzēt ko tādu: viņu karavadonis sēdēja zemē aci pret aci ar jaunu hobitu, kurš stāvēja, kājas izpletis un pikti sabozies, — abi vienā augumā. — Paklau! — Sems turpināja. — Tu kurpu vedini? Ķersimies vērsim pie ragiem, iekams visi Mordoras orki mums virsu saklupuši! Ja tu spried, ka mans saimnieks šiteno Boromiru nomaitājis un tad mucis kur prom pagalam, tev sajēgas nav, "bet tad runā skaidru valodu, un cauri! Un tad stāsti laukā, ko tu te iesākt domā! Tikai žēluma gals, ka ļautiņi, kas par cikstēšanos ar Naidnieku runā tā un šitā, nevar citiem ļaut savu tiesu pa savam lāgam darit, pa vidu nejaukdamies. Viņš nu gan varen priecātos, tevi tagadiņ redzēdams. Spriestu, ka jaunos draugos iedzīvojies, nu ka!

— Pacieties! — Faramirs sacīja, taču bez dusmām. — Nerunā saimnieka vārdā — viņam prāta vairāk nekā tev. Un nevajag man neviena pamācītāja, kurš klāstītu, kādas briesmas mums draud. Pat ja tā, es atlicinu brītiņu, lai smagā lietā taisnu tiesu spriestu. Butu es tāds vējgrābslis kā tu, kazi, būtu jūs jau sen nogalējis. Jo man likts nogalēt visus, ko uzeju pa šo zemi klīstam bez Gondoras pavaldoņa atvēlēs. Tomēr bez vajadzības es dzīvību neatņemu nedz cilvēkam, nedz zvēram un arī, kad citādi nevar, neba ar vieglu sirdi. Arīdzan tukšu runāt nemēdzu. Tālab esi nu mierā! Sēsties saimniekam līdzās un ciet klusu!

Sems smagi nokrita sēdus, koši pietvīcis. Faramirs atkal uzlūkoja Frodo. — Tu vaicāji, kā man zināms, ka Denetora dēls miris. Nāves vēstīm spārnu netrūkst. Runā, ka nakts mēdz ziņu dot tiem, kam vienas asinis dzīslās plūst. Boromirs man bija brālis.

Viņa seju apēnoja skumjas. — Vai atminies jelko iezīmīgu, kas pavēlniekam Boromiram līdzi ceļā bija?

Frodo brīdi apdomājās, bīdamies no jauniem slazdiem un pratodams, diez kā visa runāšana beigsies. Tikai par mata tiesu bija izdevies paglābt Gredzenu no Boromira pašpārliecinātā grābiena, un, kā klāsies tagad, kad visapkārt tik daudz kareivīgu un spēcīgu vīru, viņš nezināja. Tomēr dziļi sirdī Frodo juta, ka Faramiram, kaut arī no skata viņš brālim itin lidzinājās, patmīlības bija iemērīts mazāk, toties vairāk gan stingrības, gan prāta. — Atminos, ka Boromiram bija kaujas rags, — viņš beidzot sacīja.

— Atmiņa tevi neviļ, un to var zināt tikai tas, kurš viņu no tiesas redzējis, — Faramirs teica. — Tad varbūt vari uzburt to acu priekšā — varens austrumu savvaļas buļļa rags, ar sudrabu apkaldināts un senlaiku zīmēm izrakstīts. Tas rags jau daudzās paaudzēs mUsu dzimtas vecākajam dēlam mantojumā bijis, un runā, ka, Gondoras robežās, kādas tās senlaikos bija, jelkur nestundā skandināts, tas allaž sadzirdēts taps. Pirms piecām dienām, iekams es šurpceļā devos, tātad pirms vienpadsmit dienām ap šo pašu stundu, es ragu dzirdēju — itin kā ziemeļos, taču neskaidri, gluži kā vien prātā man atbalsojamies. Mēs ar tēvu spriedām, ka zīme nelāga, jo par Boromiru nekādas vēstis nebija atskrējušas, kopš viņš projām devās, un neviens uz robežām viņu nebija manījis garām ceļu mērojam. Un trešajā nakti pēc tam mani piemeklēja vēl kas dīvaināks.

— Naktī sēdēju, kur Anduina ūdeņus veļ, — viņš stāstīja. — Tumsa balsnija pelēcīga, jo pie debesīm spīdēja nespodrs jauna mēness sirpis, vērdamies mūžam nemierīgajā straumē, un skumīgi šalkoja niedres. Tā mēs allaž krastus sargājam pie Osgiliatas, kas nu pa daļai mūsu ienaidnieku varā kritusi un no kurienes viņi gāžas pa mūsu zemēm sirot. Tak tonakt visa pasaule ap pusnakti miegā slīga. Tad es ieraudzīju vai ari domājos redzam ūdeņu nestu laivu — pelēki vizošu. Laiviņa bija maza, svešādi darināta, ar augstu priekšgalu, un nebija neviena, kurš pie irkļiem vai stūres būtu. Aizgrābts tapu, jo laiva bija blāvas spozmes apņemta. Tomēr piecēlos, līdz krastam aizgāju un straumē iebridu, jo mani turpu kas vilka. Tad laiva pagriezās uz manu pusi, gaitu lēnāku uzņemdama, un gausi aizlīgoja man garām, ar roku sasniedzama, taču man nebija dūšas tai klāt skarties. Dziļi tā bija iegrimusi, itin kā smagi piekrauta, un, kad tā garām slīdēja, man šķitās, ka laiva teju pilna ar skaidru ūdeni, no kura tā gaisma nāca, un apakš ūdens tur dusēja karavīrs. Uz ceļiem viņam gulēja pušu lūzis zobens. Pašu redzēju, daudzām brūcēm1 klātu. Mans brālis Boromirs tas bija — miris. Pazinu viņa mantību, zobenu, viņa mīļo vaigu. Tik viena man trūka — raga tur nebija. Tik viena manta man tur svešāda bija — spoža josta, itin kā no zelta lapām savērta, viņam ap vidu bija apjozta. "Boromir!" es saucu. "Kur tavs rags? Kurpum tu brauc? Ai, Boromir!" Bet viņš jau bija gabalā. Laiva iegriezās straume un vizēdama pazuda nakti. Gluži kā sapnī tas bija, tomēr ne īsti sapnis, jo atmosties neatmodos. Un man nav šaubu, ka viņš ir nāvē aizgājis un pa Dižupi lejup uz jūru aizlīgojis.

— Ak vai! — Frodo noteica. — Patiesi tādu es Boromiru pazinu. Jo zelta jostu viņam Lotloriēnā uzdāvāja ķēniņiene Gala- driēla. Viņa mūs ietērpa drānas, kādās mūs redzi — elfu pelēkās.

Šo piespraudi tie paši meistari darinājuši. — Viņš pieskārās zaļi sudrabotajai lapai, kas sastiprināja apmetni zem zoda.

Faramirs to vērigi nopētīja. — Skaista, — viņš atzina. — Jā, tāds pats darinājums. Tātad gājāt cauri Loriēnas zemei? Par Lau- relindorenanu to senlaikos dēvēja, bet nu jau ilgi, kopš tā no cilvēku miņas pagaisusi, — viņš klusiņām piebilda, Frodo no jauna uzlūkodams ar pārsteigumu. — Lielu tiesu no tā, kas man savāds tevi rādījās, es nu sāku apjaust. Vai neizstāstīsi ko vairāk? Jo sūri man domāt, ka Boromirs kritis, kur dzimtā zeme jau saredzama.

— Visu, ko varēju, jau esmu izstāstījis, — Frodo atbildēja. — Kaut gan tavs stāsts mani iesveļ nelāgu nojausmu. Manuprāt, tevi piemeklēja vien redzējums, ne vairāk — ļauna liktens pirksts, vēsts par to, kas bijis vai būs. Ja vien no tiesas Naidnieks kādu meligu viltību netika izspēlējis. Esmu redzējis senlaiku varoņus ar gaišu vaigu miegā dusam Miroņu purvāju akaču dzīlēs, bet varbūt tie tikai rēgi, ko viņš pesteļodams uzbūris.

— Nekā, tā vis nebija, — Faramirs iebilda. — Jo viņa pesteļi sirch derdzīgumu iesveļ, bet man sirds bija sāpju un žēluma pilna.

—  Tomēr kā kaut kas tāds no tiesas varēja lēkties? — Frodo šaubījās. — Jo no Tolbrandiras neviena laiva nebūtu sveika tikusi pāri klinšu krācēm un Boromirs bija apņēmies doties mājās pāri Entavai un Rohānas pļavām. Un kura laiva spētu pa lielo, putojošo ūdenskritumu lejā nobraukt, nenogrimdama kūsājošajos atvaros, kaut pati ar ūdeni pilna?

— Es nezinu, — Faramirs atteica. — Bet no kurienes ir laiva?

— No Loriēnas, — Frodo paskaidroja. — Trijās tādās laivās mēs īrāmies lejup pa Anduinu līdz ūdenskritumam. Arī tās elfi darinājuši.

— Esi devies Paslēpu zemei cauri, — Faramirs bilda, — bet, rādās, tās spēku īsti neizproti. Kolīdz cilvēki ielaižas darīšanās ar Burvju kundzi, kura Zeltmežā mīt, kaut kas savāds var lēkties — to vien gaidi. Jo mirstīgam cilvēkam bīstami spert kāju, kur viņa saules apspīdētai pasaulei gals, un runā, ka vecos laikos no turienes maz kurš atgriezies, kāds bijis.

— Boromir, ai, Boromir! — viņš izsaucās. — Ko vīna tev sacīja — ķēniņiene, kas nāvi nepazīst? Ko viņa redzēja? Kas tev tai brīdī sirdī sakustējās? Kamdēļ tu spēri kāju Laurelindorenanā, nevis savu ceļu gāji un ar Rohānas zirgiem rītausmā mājās pārjāji?

Tad, atkal pievērsies Frodo, viņš no jauna ierunājās paklusām. — Man rādās, uz šiem vaicājumiem tu, Frodo, Drogo dēls,

ko zinātu atbildēt. Tak varbūt ne še un ne tagad. Bet, lai tu aizvien vēl nedomātu, ka mans redzējums vien šķitums bijis, pastāstīšu tev, luk, ko. Boromira rags pēdīgi atgriezās no tiesas, nevis kā šķitums. Rags pārradās, tikai uz pusēm pārcirsts itin kā ar cirvi vai zobenu. Gabali krastā katrs savrup izskalojās: viens tika uziets niedrājā, kur Gondoras izlūki bedzinājās — ziemeļos, lejpus Entavas ietekai; otrs straumē uz riņķi griezās — to atrada kāds, kam uz ūdens bija darbs. Savādas sakritības, tomēr slepkavību, kā runā, nenoslēpsi. Un nu vecākā dēla kaujas rags divos gabalos dus klēpi Denetoram, kas troni sēd, vēstis gaidīdams. Un tu man neko nezini teikt par to, kā rags pārcirsts tapis?

—  Nē, par to man nebija ne jausmas, — Frodo sacīja. — Bet diena, kad dzirdēji to skanam, ja tu lēs pareizi, bija tā pati, kad mēs šķīrāmies — kad es un mans puisis Pulku atstājām. Un nu tu stāsti ko tādu, ka man baisi metas. Ja reiz Boromirs tad bija briesmās un tika nonāvēts, atliek vien domāt, ka bojā gājuši ari visi pārējie. Un viņi bija mani ciltsbrāļi un draugi. Vai nemetīsi aizdomas pie malas un neļausi man iet? Man nav spēka, esmu nokāvies ar sirdssāpēm un bailēm. Taču man ir darbs darāms — vismaz man katrā ziņā jāmēģina, iekams arī topu nonāvēts. Un jāsteidzas ar vēl jo lielāku skubu, ja reiz no mūsu brālības atlikuši vien mēs — divi sīkaliņi. Dodies mājup, Faramir, drosmīgais Gondoras karavadoni, un aizstāvi savu pilsētu, kamēr vari, un laid man vaļu iet, kurp liktenis mani nes!

—  No mūsu runām sirds man it nemaz netop mierīgāka, — Faramirs atteica, — tomēr baiļojies tu pārlieku. Ja vien paši Lo- riēnas ļaudis pie Boromira neieradās, kurš gan viņu saposa pēdējai gaitai? Taču ne orki vai tie, kas Bezvārdim kalpi! Es lēšu, ka no tava Pulka kāds aizvien vēl dzīvajos staigā. Tak lai kas tevi, Frodo, piemeklējis uz ziemeļu robežām, man šaubu vairs nav. Ja grūtos laikos esmu dabūjis ieprasties patiesību nolasīt cilvēku vārdos un sejās, kazi, ari par sīkaliņiem es zināšu ko teikt! Kaut gan… — Nu viņš pasmaidīja. — Tevī, Frodo, ir kas svešatnigs — varbūt elfu dvesma. Taču tavos vārdos slēpjas kas vairāk par to, kas man iesākumā rādījās. Tagad man nāksies vest tevi uz Minas- tirltu, kur tevi Denetoram bus iztaujāt, un būšu pelnījis dzīvību zaudēt, ja nu izraudzišos ceļu, kurš rnanu pilsētu postā iegrūdis. Tālab to, kas darāms, steigā nespriedīšu. Tomēr ilgāk še kavēties vairs nedrīkstam — projām jādodas tūliņ.

Pielēcis kājās, viņš izkliedza rīkojumus. Tūdaļ vīri, kas bija sapulcējušies apkārt, sadalījās nelielos pulciņos un izklīda uz visām pusēm, ātri vien pazuzdami klinšu un koku paēnā. Drīz palikuši bija vien Mablungs ar Damrodu.

—  Tagad jūs abi, Frodo un Semius, nāksiet līdzi man un maniem apsargiem, — Faramirs sacīja. — Tālāk uz dienvidiem pa ceļu iet nevarat, ja tas jums bija padomā. Tur vēl vairākas dienas rādities būs bīstami un pēc tāda kautiņa pēcāk vērīgu acu būs vairāk nekā jebkad. Un šodien tik un tā jūs tālu netiktu, jo guruši esat. Un mēs tāpat. Tagad iesim uz paslepenu vietu, līdz kurai no šenes nav ne desmit jūdžu. Orki un Naidnieka spiegi to vel nav uzgājuši, un, ari ja uzietu, mēs tur ilgi varam pret lielu pulku noturēties. Tur varēsim nolikties un laiciņu pūtināties, un jūs ar mums kopā. Rītā nospriedīšu, ko labāk iesākt gan man, gan jums.

Frodo neatlika nekas cits kā paklausīt Faramira lūgumam — vai pavēlei. Jebkura gadijumā acumirklī tas rādījās visai prātīgi, jo gondoriešu sarīkotais jandāliņš Itīlijas ceļus bija padarījis nedrošākus kā jebkad.

Viņi tūliņ saposās uz iešanu — Mablungs un Damrods gāja gabaliņu pa priekšu, Faramirs ar Frodo un Semu — nopakaļ. Nogājuši gar malu ezeriņam, kur hobiti bija mazgājušies, viņi pārbrida pāri strautam, uzrāpās iegarenā pakalnā un iegāja zaļi ēnainā mežā, kas laidās aizvien uz leju un vakariem. Soļodami tik ātri, cik vien hobiti jaudāja, viņi paklusām sarunājās.

— Runāšanu aprāvu, — Faramirs klāstīja, — ne vien tālab, ka laiks negaida, kā Semiusa kungs man lika pie sirds, bet arī tamdēļ, ka teju sākām apspriest to, par ko lielā ļaužu pulkā mēli kulstīt labāk nevajag. Tāpēc es par brāli uzņēmu valodu, Isildura lāstam mieru mezdams. Tu, Frodo, man nebūt neizliki visu kā uz delnas.

— Melus neteicu un no patiesības stāstīju visu, ko varēju, — Frodo taisnojās.

— Es nepārmetu, — Faramirs sacīja. — Tu, sprukās nonācis, runāji veikli un ar gudru ziņu — tā man rādījās. Tak no taviem vārdiem es izdibināju vai nopratu vairāk, nekā tie paši pauda. Ar Boromiru jūs nebijāt draugos vai arī kā nedraugi šķīrāties. Tev un arīdzan Semiusa kungam es manu kādu rūgtumu sirdī. Boromiru es karsti mīlēju un viņa nāvi būtu atriebt gatavs, tomēr labi viņu pazinu. Isildura lāsts — varu likt galvu ķīlā, ka Isildura lāsts starp jums bija nogūlis un Pulkā par strīdus ābolu tapis. Skaidrs, ka tas ir kāds varens senlaiku dārgums, un tādas mantas mieru starp sabiedrotajiem nevairo, ja jelko no vecām teiksmām varam mācīties. Vai trāpīts?

— Gandrīz, — Frodo atbildēja, — taču ne pašā desmitniekā. Strīdiņu Pulkā nebija, kaut ari trūka vienprātības par to, uz kuru pusi no Emonmulliem doties. Tomēr, lai notiek, kas notikdams, vecas teiksmas mums māca arīdzan mēli pievaldīt, kad runa par tādām mantām kā… Kā senlaiku dārgumi.

— A, tātad ir, kā spriedu — Boromirs viens pats tev raizes darīja. Viņš to mantu gribēja uz Minastiritu aizgādāt. Ak vai! Cik nelāgs liktenis — tev, kurš viņu pēdējais redzējis, lupas slēgtas, un man paliek slēpts, ko es karsti zināt ilgojos — kas viņam sirdi un prātā tais pēdējās stundās bija? Vai nu viņš tika kļūmīgu soli spēris, vai uz taisnas takas palicis, par vienu esmu drošs — aizgāja viņš krietnā nāvē, ko labu paveicis. No vaiga viņš bija vēl skaistāks nekā dzīvs būdams.

—  Bet es iesākumā ņēmos tevi par Isildura lāstu tērpināt. Piedod man, Frodo! — Faramirs turpināja. — Tādā stundā un vietā tā izrīkoties nebija prātīgi. Man nebija laika apdomāties. Tikām bargi kāvušies, un nekas cits man nebija ij ne prātā. Tak, ar tevi runādams, es bīstamai robežai klātu piestūmos, tālab apķēries sarunu sāņus aizvedināju. Jo tev jāzina, ka pilsētas pavaldoņi aizvien vēl glabā lielu tiesu no senlaiku nostāstiem, ko nevienam no svešatniekiem neizpauž. Manis paša dzimtā Flendila asins nav, kauču esam nUmenori. Mūsu ciltstēvs ir Mardils — krietnais pavaldonis, kurš ķēniņa vietā palika, kad tas karā aizgāja. Un ķēniņš bija Earnurs, pēdējais no'Anariona cilts, un bez bērniem, un tā ari nepārnāca. Un kopš tās dienas pilsēta ir pavaldoņu pārziņā — lai gan jau daudzas cilvēku paaudzes aizritējušas. Un par Boromiru man prātā palicis, lūk, kas. Kad mazi bijām un abi mācījāmies, kas mums senči un kāda mūsu pilsētai pagājība, viņš allaž piktojās, ka viņa tēvs nav ķēniņš. "Cik simtiem gadu jāpaiet, lai pavaldonis taptu par ķēniņu, ja reiz ķēniņš neatgriežas?" viņš nelikās mierā. "Varbūt cituviet, kur asinis nav tik dižciltīgas, ari mazāk," mans tēvs mēdza atteikt, "tak Gondorā nebūs gana pat ar desmit tūkstošiem." Ak vai! Nabaga Boromirs. Vai, tavuprāt, tas kaut ko par viņu liecina?

— Liecina gan, — Frodo piekrita. — Tomēr pret Aragornu viņš vienādiņ bija godbijīgs.

— Par to man šaubu nav, — Faramirs atsacīja. — Ja tu runā no tiesas un Boromirs tika atzinis Aragornu par Elendila mantinieku, viņš to būtu dziļi godājis. Tikai liktenīgais bridis vēl bija vien priekšā. Vēl viņi nebija lidz Minastiritai tikuši, vēl nebija par sāncenšiem tapuši, par pilsētu kaudamies. Bet atpakaļ pie lietas. Mēs Denetora namā zinām daudz senu nostāstu, kas ilgi no paaudzes paaudzē tālāk nodoti, un mūsu kambaros vēl jo vairāk mantu glabājas: grāmatas un raksti, izbalojušos pergamentos iemūžināti, jā gan, un akmenī cirsti, un uz zelta un sudraba lapām visvisādos burtos ieskrīpāti. Dažu labu tagadiņ neviens vairs nemāk izlasit, un arīdzan pārējiem aizvien retāks zina atslēgu. Es tur jaudāju cik necik ielasīties, jo mācibā esmu gājis. Tieši šo rakstu dēļ Pelēkais Ceļinieks pie mums atklīda. Pirmoreiz viņu redzēju, kad biju vēl bērns, un pēc tam vēl reizes divas tris.

—Pelēkais Ceļinieks? — Frodo pārvaicāja. — Vai vārds viņam bija?

— Dēvējām viņu par Mitrandiru — elfu dotā vārdā, — Faramirs atbildēja, — un ar to viņš bija mierā. "Man vārdu daudz — kā nu kurā zemē," viņš teica. "Elfiem esmu Mitrandirs, rūķiem — Tarkūns, rietumos, kad jauns biju, — Olorins, tikai nu tas viss jau aizmirstībā nogrimis, dienvidos — Inkanuss, ziemeļos — Gendalfs, uz austrumiem es ceļot nemēdzu."

—Gendalfs! — Frodo izsaucās. — Man jau likās, ka tas ir viņš. Gendalfs Pelēkais — visumīļais padomdevējs. Mūsu Pulka vadonis. Viņš aizgāja zudībā Morijā.

— Mitrandirs aizgājis zudībā? — Faramirs sadrūma. — Jūsu brālību, rādās, ļauns liktenis vajājis. Nudien grūti noticēt, ka zudībā var aiziet tāds, kurš tik diži vieds un varens — jo pie mums viņš pulka brīnišķa paveicis —, un līdz ar viņu tik daudz sendienu zinību no pasaules pagaisušas. Vai tu to zini droši? Kazi, viņš vien pameta jūs, lai ietu pats savu ceļu?

— Diemžēl zinu droši, — Frodo sacīja. — Pats redzēju, kā viņš bezdibeni iekrita.

— Noprotu, ka te slēpjas stāsts par dižām briesmām, — Faramirs teica, — ko varbūt reiz izpaudīsi man pie vakarēšanas. Nupat man prātā, ka šis Mitrandirs bija kas vairāk, ne vien sendienu nostāstu zinātājs — dižs mūslaiku darbu virzītājs. Butu viņš bijis līdzās, kad sapņa miglainie vārdi prasījās būt tulkojami, gan viņš butu skaidrību viesis, un vēstnesi kur sūtīt būtu lieki. Tomēr, kazi, tā viņš nebūtu darījis vis, un Boromira ceļš bija likteņa lemts.

Mitrandirs mums nemūžam neklāstīja, kas gaidāms, un arīdzan savus nolūkus neizpauda. No Denetora viņš izdabūja atvēli — kā, es nezinu — uzmest aci mūsu mantu kambaru noslēpumiem, un es no viņa teju neko neizdibināju, kad viņš uz pamācīšanu bija noskaņots (un tā gadījās reti). Aizvien viņš nemitējās pētīt un prašņāt par Lielo kauju, kas Dagorladā notika Gondoras rītausmā, kad Viņš, kuru vārdā nepiesaucam, tika pievārēts. Un viņš bija kārs uz stāstiem par Isilduru, kauču par to mums bija vismazāk ko klāstīt, jo par viņa galu mēs nemūžam neko neesam droši zinājuši.

Faramira balss noslāpa līdz čukstam. — Tak vienu gan esmu izdibinājis, jebšu nopratis, un esmu noslēpumā dziļi sirdī glabājis: Isildurs Bezvārdim no rokas ko tika ņēmis, iekams no Gondoras projām aizgāja, lai starp mirstīgiem ļaudīm vairs redzēts netaptu. Šeitan, manuprāt, atbilde ir uz Mitrandira klaušinašanu. Tak tolaik tā rādījās vien tāda, kas vienīgi tiem no svara, kuri sendienu zinības pētī. Vien tad, kad sapņa mīklainos vārdus ķērāmies tulkot, es ieprātojos, ka Isildura lāsts būs tā pati manta. Jo Isilduram no slēpņa orki uzklupa, ar šautrām viņu nomaitādami, kā vien vienīgajā mums zināmajā leģendā vēstīts, un neko vairāk Mitrandirs man netika stāstījis.

— Kas tā īsteni par mantu, es aizvien vel neapjaušu, — viņš turpināja, — tak kas cits kā varas un briesmu pilns mantojums? Kazi, nelāgs ierocis, Tumsas pavēlnieka sameistarots. Būtu tas kas cīņā liekams lietā, es it labi varu iedomāties, ka Boromirs, būdams tik lepnīgs un bezbailīgs, nereti pārsteidzīgs un allaž tiekdamies pēc Minastirītas uzvaras (un tiklab pēc paša slavas), pēc tādas mantas varētu kārē iesvelties un tās kārdinājumam par upuri krist. Žēluma gals, nudien, ka viņš tādā ceļā devās! Tēvam un vecajiem derēja mani izraudzīties, tak viņš pieteicas pats, būdams vecāks un rūdītāks (abējādi tiesa!), un nebija novaldāms. Tik nebīsties nenieka! Es to mantu nepaceltu, pat ja tā ceļmalā kur mētātos. Neparko, pat ja Minastirīta gulētu drupās un es viens jaudātu to glābt, likdams lietā Tumsas pavēlnieka ieroci, lai tās likteni par labu vērstu un pats slavā iedzīvotos. Nē, pēc tādas uzvaras man sirds nekāro, Frodo, Drogo dēls.

— Ari Sanāksme nosprieda tāpat, — Frodo bilda. — Un es pats. Es vispār gribētu tādās lietās nejaukties.

— Es pats, — Faramirs turpināja, — labprāt redzetu ķēniņpils pagalmā atkal reiz Baltkoku ziedos un Sudrabkroni atgriežamies, un Minastirltā mierlaikus atnākam: lai Minasanora atkal butu tāda kā sendienās — gaismas pilna, dižena un skaista, daiļa kā ķēniņiene lidzās citām ķēniņienēm, nevis neskaitāmu vergu kundze, nē, pat ne laipnīga kundze vergiem, kas paši tādi grib būt. No kara neizbēgsim, ja reiz nākas uz dzīvību vai nāvi stāties pretim nicinātājam, kurš grasās aprit mūs visus, tak man netik spožs zobens tālab, ka tas ass, nedz šautra tālab, ka tai straujš skrējiens, nedz karavīrs tālab, ka viņš dižs. Man mīļš vien tas, ko tie sargā, — nūmenoru pilsēta, un mīļu man to dara piemiņa, se- natnlgums, daile un viedums, kas tur šodien iemājo. Nejau bīties tās vajag — lai bīstas vien tie, kuri no vecu un viedu ļaužu spēka vairās. Tālab manis nebīsties! Neprasu, lai tu man ko vairāk izpaud. Pat neprasu, lai saki, vai nu esmu patiesībai tuvāk. Tak, ja uzticēsies man, kazi, jaudāšu dot tev padomu, kas var izrādīties noderīgs, lai kāds, — ja gan, pat palīdzību tev sniegt.

Frodo cieta klusu. Viņš jau teju ļāvās alkām rast palīgu un padomu un nopietnajam jauneklim, kura vārdi šķita tik viedi un patiesi, izpaust it visu, kas viņam grozījās prātā. Tomēr kaut kas lika apvaldīties. Sirdi nospieda bailes un skumjas: ja no visiem deviņiem ceļiniekiem, kā rādijās, sveiki tiešām palikuši tikai viņi ar Semu, viņš viens bija atbildīgs par to, lai ceļa mērķis netaptu atklāts. Labāk nepelnīta neuzticēšanās nekā pārsteidzīgas pļāpas. Turklāt tagad, kad viņš raudzījās uz Faramiru un klausījās viņa balsi, acu priekšā spilgtas uznira atmiņas par Boromiru, par baismīgo pārvērtību, ko Gredzena valdzinājums bija viņā rosinājis: abi gondorieši bija atšķirīgi, tomēr ari tik līdzīgi.

Viņi klusēdami soļoja labu laiku, zem sirmkokiem slīdēdami kā zaļpelēkas ēnas un nesaceldami ne mazāko troksnīti; zaru vainagos vīteroja neskaitāmi putni, un Itīlijas mūžzaļajos mežos saule spulgoja pār tumšzaļo skuju spodro jumolu.

Sems sarunā nejaucās, kaut ari spicēja ausis, un vienlaikus, kā jau hobits, kam dzirde tik smalka, ieklausījās apslāpētajos meža trokšņos. Viņš ievēroja vienu — runās ne reizi netika uzpeldējis Golluma vārds. Un Sems par to priecājās, lai arī noprata — nav ko cerēt, ka tas nemūžam vairs ausīs nenonāks. Tāpat viņš drīz atskārta, ka, tā iedami, viņi nebūt nav vientuļi: turpat lidzās ceļu mežam cauri mēroja ne vien Damrods un Mablungs, kuri ik pa bridim iznira no paēnas kur priekšā, bet arī vēl citi te vienā te otrā pusē, nadzīgi un paslepšus virzīdamies uz kādu iepriekš noteiktu vietu.

Vienubrīd, piepeši pavērdamies pār plecu, it kā sajuzdams mugurā duramies skatienu, viņš domājās pamanījis pavīdam sīku, melnu stāvu aiz koka stumbra aizsprūkam. Pavēris muti, lai ko teiktu, viņš to atkal aizvēra. — īsti drošs neesmu, — viņš pie sevis noteica, — un kālabad man vajadzētu par to veco neģēli ko atgādināt, ja reiz viņiem labpatīk šo izmest no galvas? Kaut es to jaudātu!

Tā viņi gāja, līdz mežs kļuva retāks un pamats zem kājām aizvien stāvāk laidās uz leju. Tad viņi atkal pagriezās sāņus, pa labi, un, necik ilgi, nonāca pie upītes, kas plūda pa šauru aizu: tas bija tas pats strauts, kurš pirmiņ kalnā bija no apaļā baseina iztecējis, nu pārtapis krāčainā straumē, kas pāri akmeņiem gāzās lejup pa dziļi izgrauztu, akmeņozolu un skābaržu apēnotu gultni. Rietumpusē, dziļi palejā, gaismas mirgā plājās zemienes un nepārredzamas pļavas, bet pamalē rietošajā saulē spīguļoja Anduinas platā josla.

—Te man diemžēl nāksies laipnību pie malas likt, — Faramirs ierunājās. — Ceru, ka piedosit tam, kurš tiktāl rīkojumus piemirsis pieklājības labad un nav jūs nedz nomaitājis, nedz saitēs savažojis. Tak rīkojums ir tāds, ka neviens svešatnieks, kauču no rohāņiem, kas mūsu pusē kaujas, ar vaļā acim lai ceļu tagadiņ neredz. Man jums acis jāaizsien.

— Kā vēlies, — Frodo atteica. — Pat elfi tā rīkojas, kad citādi nevar, un ar aizsietam acīm mēs šķērsojām skaistās Lotloriēnas robežas. Rūķis Gimlins to ļaunā ņēma, bet hobiti pārcieta.

—  Vieta, kurpum jūs vedu, tik skaista vis nebūs, — sacīja Faramirs. — Tomēr man prieks, ka jūs to labprātīgi pieņemat, ne ar varītēm piespiesti.

Viņš klusiņām pasauca, un tūdaļ no pameža pustumsas iznira Mablungs un Damrods. Abi piesteidzās klāt. — Aizsaitējiet viesiem acis! — Faramirs vēlēja. — Droši, tak ne par ciešu. Rokas lai paliek svabadas. Viņi vārdu dos — noskatīties neraudzīs. Es varētu paļauties, ka viņi paši acis ciet turēs, tak, ja kāja kur aizķersies, plaksti paši pavērsies. Vediet viņus tā, lai kāja neaizmetas!

Abi apsargi ar zaļām, platām saitēm aizsēja hobitiem acis un kapuces viņiem pārvilka sejai pāri teju līdz zodam, tad ar skubu saņēma viņus aiz rokas un veda tālāk. Pēdējo jūdzi Frodo un Sems atminējās vien tik daudz, cik itin pa tumsu taustījās. Pēc brītiņa viņi noprata, ka taka strauji laižas lejup pa nogāzi, drīz tā tapa tik šauriņa, ka gājēji tur tikai pa vienam jaudāja cauri tikt — pleci skrāpējās gar klinti. Sargi gāja no mugurpuses, hobitus apņēmigi uz priekšu bīdīdami. Ik pa laikam ceļš bija grūti pārvarams, hobiti tika pacelti gaisā un tad atkal nostatīti uz kājām. Labajā pusē nemitīgi šalca ūdens — aizvien tuvāk un skaļāk. Pēdīgi viņi tika apturēti. Mablungs un Damrods abus veikli vairākas reizes apgrieza riņķi apkārt, un hobiti pazaudēja jebkādu virziena izjūtu. Tad viņi maķenīt pakāpās kalnup — uzdvesa saltums, un strauta čalas noklusa. Pēc tam sargi viņus paņēma uz rokām un nesa lejup pa daudziem pakāpieniem, pagriezās ap stūri. Piepeši atkal iešalcās ūdens — tagad skaļi, burzguļodams un krāčains. Tas itin kā bija visapkārt — rokas un seju apšļāca sīki ūdens putekļi. Pēdīgi viņi atkal tika nostatīti uz kājām. Vienu bridi viņi palika stāvam, pa pusei sabijušies, neko neredzēdami un neapjauzdami, kur atrodas, un neviens nebilda ne varda.

Tad turpat līdzās atskanēja Faramira balss: — Noņemiet apsējus! — viņš teica. Šalles tika nosaitētas, kapuces — noņemtas, un hobiti, acis blisinādami, bez elpas vērās visapkārt.

Viņi stāvēja uz miklas, ūdens nogludinātas grīdas — īstenībā uz raupji tēsta, melna vārtu joma sliekšņa. Bet priekša plājās ūdens aizkars — tik tuvu, ka Frodo pastiepies tajā būtu varējis iemērkt roku. Ūdenskritums vērās uz rietumiem. Tam cauri lauzās vakara saules lēzenie staru kūļi, un sarkanais saulriets zibsnījās mainīgos atspulgos. Viņi itin kā stāvēja pie kāda elfu torņa loga, aizausta ar zelta, sudraba, rubīnu, safīru un ametistu dzīpariem, gailējošiem neremdināmā ugunī.

— Pēdīgi, lai paldies liktenim, esam īstā laikā galā tikuši, lai atalgotu jūs par pacietību, — Faramirs sacīja. — Tas ir Saulrieta logs — Hennetannūns, skaistākais no krāču zemes Itīlijas ūdenskritumiem. Retais svešatnieks to savām acīm skatījis. Tak ķeniņkambari aiz tā nebūt nav tik grezni — nāciet nu iekšā un apraugiet!

Kamēr viņš runāja, saule noslīdēja aiz apvāršņa, un uguns ūdens priekškarā apdzisa. Pagriezušies viņi ielīda pazemā, nemīlīgā velvē un nonāca raupji izcirstā plašā klints jomā ar nelīdzeniem, nolaideniem griestiem. Tur dega vairākas lāpas, mezdamas nespodru gaismu uz vizuļojošajām sienām. Telpā bija sapulcējušies ļaudis. Citi pa diviem un trim vēl nāca klāt pa tumšām un šaurām sānu durvim. Kolīdz acis aprada ar pustumsu, hobiti ieraudzīja, ka ala ir plašāka, nekā iesākumā licies, un tur netrūkst nedz ieroču, nedz pārtikas krājumu.

—  Nu re, te mums patvērums, — Faramirs sacīja. — Nav jau nekāda miera vieta, tak nakti varēsit pārlaist, nenieka nebīstoties. Vismaz sausumā, un ir ko vēderā likt, kauču uguns nav. Reiz te ūdens gāzās cauri un pa arku laukā, tak senlaiku meistari to aiz- plūdināja augstāk pa aizu, tā ka strauts no klintīm divkārt augstākā kritumā metas. Tad visas ejas ūdenim tika aizziegelētas, tik viena atstāta palika. Nu še izejas vien divas — tā, pa kuru jūs ar aizsaitētām acīm atnācāt, un vēl cauri ūdens aizkaram un dziļajam ezeriņam, kas asu akmens nažu pilns. Tagad pūtinieties, līdz vakara maltīte būs saposta.

Hobiti tika aizvesti līdz kaktam, kur viņiem ierādīja pazemu lāviņu gulēšanai, ja nu iegribas. Tikmēr vīri klusiņām un pavēlēm žigli klausīdami rosījās pa alu. No sienmales viņi atnesa galdus, uzstatīja uz kājām un salika virsū visu, kā klājas. Trauki lielākoties bija vienkārši un ne sevišķi grezni, toties pamatīgi un glīti: apaļas paplātes, bļodas un šķīvji no glazēta rūsgana māla vai virpota skābarža koka — gludeni un tīri. Pa vidu bija manāms ari kāds nospodrinātas bronzas kauss vai bļoda, un Faramira vietā — vidusgalda galā — bija nolikts šķīvis no tīra sudraba.

Faramirs ienācis apstaigāja savējos, viņus klusiņām izklaušinādams. Daži bija atgriezušies no dienvidiešu vajāšanas, citi, ceļmalā par izlūkiem atstāti, tikai nupat pārradušies. Neviens dienvidietis nebija nemanīts izsprucis, vienīgi lielais mūmaks — kur tas palicis, neviens nezināja teikt. Ienaidnieku rosāmies neviens nebija manījis, ne miņas nebija pat no orku spiegiem.

— Neko neredzēji un nedzirdēji, Anborn? — Faramirs vaicāja pēdējam atnācējam.

— Nē, pavēlniek, — tas atbildēja. — Vismaz orkus nemanīju. Tak redzēju — norēgojās, vai? — ko ērmotu. Krēsla savilkās, kad viss pārmēru vairāk rādās. Tālab, kazi, vien vāvere bija. — Sems tūdaļ saausijās. — Tomēr, ja tā, vāvere bij* no melnajām, un asti nemanīju. Itin kā ēna pie zemes sakustējās un aizspruka aiz koka, kolīdz soli tuvāk spēru, un uzkārpijās augšā tik naski, kā vien vāvere jaudātu. Tu nevēlēji bez iegansta meža zvērus bendēt, un tāds tas vien rādījās, tālab šautru lietā neliku. Tik un tā bij' par tumšu, lai varētu uz drošu trāpījumu cerēt, un tas kustonis lapotnē pazuda, ka nepaguvu ij ne acu pamirkšķināt. Tak brīdi pastāvēju, jo savādi man tas rādījās, un tad ar skubu atpakaļis devos. Kolīdz muguru pagriezu, man norēgojās, ka šis no augšas nošņācās. Kazi, paprāva vāvere. Varbūt Bezvārža tumsas aizsegā kādi Drūmmeža lopi līdz mūsu mežiem atklīduši. Runā, tur esmot tādas vāveres, kas melnas.

— Varbūt, — Faramirs sacīja. — Tomēr tā būtu ļauna zīme. Itīlijā Drūmmeža bēgļus nevajag. — Semam likās, ka, to sacīdams, gondorietis pamet skatu uz hobitiem, taču viņš pievaldīja muti. Labu laiku viņi ar Frodo gulēja līdzās, lāpu liesmās vērdamies, bet gondorieši rosījās, klusināti sarunādamies. Tad Frodo piepeši ieslīga miegā.

Sems pūlējās palikt nomodā, pats ar sevi tā un šitā strīdēdamies. "Kazi, viņš ir no krietniem ļaudīm," viņš prātoja, "bet, kazi, nav vis. Runā kā no grāmatas, bet to pieprot arīdzan tie, kam sirds melna." Viņš nožāvājās. "Es varētu nogulēt vai veselu nedēļu no vietas — nāktu tik par labu. Un ko es jaudātu iesākt, nomodā palicis — viens pats, kad vi-si tie dižvīri riņķī apkārt? Itin neko, Sem Ekušek, tak gulēt tu tik un tā nedrīksti." Un sazin kā viņam izdevās palikt nomodā. Alas mute apdzisa, ūdenskrituma pelēkais aizkars ietinās krēslā un saplūda ar biezējošo tumsu. Odens gan čaloja, kā čalojis, — vienādi vienmuļš, vai rīts vai vakars, vai nakts. Murdēja un piečukstēja miegu. Sems sparīgi izberzēja acis.

Iedegās vēl citas lāpas. Viri vīna vātij sānos izurba caurumu, atlauza vākus ēdamlietu mucām un pietecināja kausos ūdeni no ūdenskrituma. Daži bļodā mazgāja rokas. Faramiram tika pienests liels kapara kauss un balts dvielis, un arī viņš nomazgājās.

— Modiniet viesus, — viņš vēlēja, — un pienesiet viņiem ūdeni! Laiks baudīt maltīti.

Frodo pieslējās sēdus, nožāvājās un izstaipījās. Sems, nebūdams radis pie apkalpotājiem, drusku izbrīnījies, noraudzījās uz lamzaku, kurš paklanījies turēja rokās ūdens bļodu.

— Liec to pie zemes, kundziņ, esi nu tik labs! — viņš teica.

— Man būs vieglāk un tev tāpat. — Tad, gondoriešiem par pārsteigumu un uzjautrinājumu, viņš iegrūda galvu saltajā ūdeni, apšļākdams kaklu un ausis.

— Vai jūsu zemē ierasts pirms vakariņām galvu mazgāt? — ieprasījās vīrs, kurš hobitiem bija norīkots par apteksni.

— Nekā, pirms brokasta gan! — Sems atsaucās. — Tak pie miega trūkuma auksts ūdentiņš uz spranda der kā lietutiņš uz noļekušām salātlapām. Eku še! Nu es jaudāšu acis vaļā noturēt gana ilgi, lai drusku iestiprinātos.

Tad viņi tika nosēdināti līdzās Faramiram — sēdekļi bija ar zvērādām pārklātas mucas un gana augstāki par cilvēku soliem, lai hobiti pie galda justos ērti. Pirms ķerties pie maltītes, Faramirs un visi gondorieši pagriezās ar seju pret vakariem un brīdi klusēja. Faramirs deva zīmi Frodo un Semam, lai viņi rīkojas tāpat.

—Tā mēs allaž darām, — viņš sacija, kad visi apsēdās. — Veramies, kurp Nūmenora reiz bija, tālāk, kur elfi joprojām mīt, un vēl jo tālāk — kur zeme, kas viņpus elfu mājokļiem ir un mūžam būs. Vai jūs pirms maltītes tā nedarāt?

— Nē, — Frodo atbildēja, ērmotā kārtā sajuzdamies kā nemācīts lauķis. — Bet, kad esam viesos, mājastēvam paklanāmies un paēduši kājās pieceļamies, un viņu tencinām.

—Tā arī mēs esam paraduši, — Faramirs teica.

Pēc tik ilgas klejošanas un nakšņošanas klaja laukā, pēc dienām ilgas klīšanas izmirušā tukšainē vakara maltīte hobitiem šķita īstas dzīres: gaišdzeltens, vēss un smaržīgs vīns, maize un sviests, sālita gaļa, kaltēti augļi, nobriedis, iesarkans siers — ar nomazgātām rokām un spodriem galda rīkiem no tīriem traukiem. Ne Frodo, ne Sems neatteicās ne no kā, kas tika celts priekša, — nedz no otrās, nedz arī trešās papildporcijas. Vīns ielija dzīslās un gurdajās miesās, un hobitiem ap sirdi sametās tik priecīgi un viegli, kā nebija kopš Loriēnas bijis.

Kad ēšana bija galā, Faramirs aizveda viņus līdz nišai alas dziļumā, ko pa daļai sedza aizkars, un turp tika aiznests krēsls un divi soliņi. Sienas iedobumā dega māla kvēpeklis.

— Drīz laikam karosit uz auss likties, — viņš sacīja, — un sevišķi krietnais Semiuss, kas pirms maltītes ne acu neaizdarīja — vai nu bīdamies, ka lieliskais salkums māgā pierimsies, vai no manis, to es nezinu. Tak pārāk drīz pēc maltītes migt nav labi — kur nu vēl, ja pirms tādas gavēt iznācis. Aprunāsimies maķenīt! Ceļā no Rivendellas tak bUsit daudz stāstāma pieredzējuši. Un paši arīdzan, kazi, gribēsit ko uzzināt par mums un zemi, kur nonākuši esat. Pastāstiet man par manu brāli Boromiru un veco Mitrandiru, un Lotloriēnas gaišļaudīm!

Frodo vairs miegs nenāca, un viņš labprāt vēlējās parunāties. Bet, kaut arī sātīgās ēdmaņas un vīna dēļ iesvēlies omulībā, viņš gluži visu modrību nebija zaudējis. Sems starot staroja un dungoja zem deguna, bet, kad Frodo ierunājas, bija ar mieru palikt klausītājos, tikai reizumis iesprauzdams pa piekrītošam izsaucienam.

Frodo stāstīja un stāstīja visu ko, tomēr vienādiņ vairījās pieminēt Pulka gaitas mērķi un Gredzenu, vairāk toties pievērsdamies drosmei, kādu Boromirs bija parādījis viņu kopīgajās dēkās: cīņā ar savvaļas vilkiem, Karadrasa pakājes sniegājos un Morijas raktuvēs, kur Gendalfs gāja bojā. Faramiru visdziļāk satrieca stāsts par kauju uz tilta.

— Boromirs, droši, īgņojās, ka no orkiem iznāk bēgt, — viņš bilda, — un pat no tā nešķīsteņa, no Balroga, ko tu pieminēji, arīdzan ja viņš tam pats pēdējais muguru pagrieztu.

— Viņš bija pats pēdējais, — Frodo sacīja, — bet Aragornam, gribi negribi, nācās mums priekšgala stāties. Pēc tam kad Gendalfs bija pagalam, viņš vienīgais zināja ceļu. Bet, nebūtu neviens vājāks sargājams, nedz viņš, nedz Boromirs, manuprāt, bēgt vis neietu.

—Varbūt labāk būtu, ja Boromirs būtu kritis tur — ar Mitrandiru kopā, — Faramirs noteica, — nevis devies pretim liktenim, kas viņu pie Raurosa gaidīja.

— Varbūt. Bet nu izstāsti, kā jums klājas, — Frodo bilda, sarunu atkal izgudrēm novirzīdams sāņus. — Jo es labprāt uzzinātu ko vairāk par Minasitīlu un Osgiliatu, un seno, stipro Minas- tirltu. Vai tai pilsētai jūsu ilgajā karā ir kāda cerība noturēties?

—  Vai ir kāda cerība? — Faramirs pārvaicāja. — Cerības mums nav jau sen. Flendila zobens, ja patiesi atgriezīsies, to varētu iesvelt no jauna, tak es lēšu, ka diez vai tas ko iespēs — vien novilcinās ļauno dienu, ja tik vēl citi necerēti palīgi neuzrodas no elfiem vai cilvēkiem. Jo Naidnieks pieņemas spēkā un mūsu spēks iet mazumā. Mūsu cilts nīkst — rudens mums klāt, un pavasara vairs nebūs. Nūmenori reiz L.ielzemē mita visgarām piejūras krastiem un vēl uz iekšzemes pusi, tak pa lielākai daļai ļaunumam un ģeķībai par upuri krita. Daudzus Naidnieks un melnās zintis apbūra, citi viscaur dīkai dzīvei un priekiem nodevās, un vēl daži cits ar citu plūkties ņēmās, līdz, vājus tapušus, viņus savvaļnieki pārmāca.

—   Nav dzirdēts, ka Gondorā kāds būtu pesteļojies vai Bezvārdis ar cienīšanu tur būtu piesaukts tapis; no Rietumiem līdzi atnestā sendienu viedlba un daile Elendila Gaišā dēlu valstībā ilgi bija dzivas un vēl tagad nav pavisam zudībā aizgājušas. Tak ar visu to Gondora pati uz savu galu gāja, pamazām vecuma plānprātībā ieslīgdama un iedomādama, ka Naidnieks snauž, taču viņš bija tikai padzīts, ne iznīdēts. Nāve visam klājās pāri, jo numenori aizvien, tāpat kā senlaiku ķēniņvalstī, ko tālab pazaudēja, salka pēc dzīves, kurā mūžam nekas nemainītos. Ķēniņi kapenes cēla krāšņākas par mājokļiem, kur dzīvajie mita, un tīstokļos ierakstītos ciltstēvu vārdus turēja par mīļākiem nekā tos, kuri pašu dēliem doti. Augstmaņi, bērnus neradījuši, sēdēja senatnīgās zālēs, par ģerboņiem pārdomās kavedamies, slepenos kambaros savītuši sirmgalvji brūvēja spēcinošus eliksīrus vai augstos, saltos torņos raudzīja ko par zvaigznēm izdibināt. Un pēdējam ķēniņam, kam dzīslās Anariona asins ritēja, nebija mantinieka. Toties pavaldoņi bija gudrāki, un viņiem liktenis bija labvēlīgāks. Gudrāki, jo karakalpos ņēma jūrmalas stipriniekus un sīkstos Erednimraīsu kalniešus. Un viņi saliga pamieru ar lepnajām ziemeļtautām, kas mums nereti virsū klupa, — neganti drosminieki, tak mums tālīna rada, kādi nav nedz mežonīgie autru- mieši, nedz nežēlīgie haradrimi. Tā divpadsmitā pavaldoņa Si- riona laikā (un mans tēvs ir pēc skaita divdesmit sestais) viņi jāja mums palīgos un lielajā Selebrantas laukā satrieca Gondoras ienaidniekus, kas mūsu ziemeļu pierobežas bija sagrābuši. Viņus mēs par rohāņiem dēvējam, par zirgvalžiem, un atdevām viņiem Kalenardonas laukus, kurus kopš tā laika par Rohānu sauc, jo tas apvidus ilgi bija stāvējis teju neapdzīvots. Un rohāņi mums par sabiedrotajiem tapa un allaž mums uzticami bijuši, nestundā palīgos nākdami un sargādami mūsu ziemeļu robežas un Rohānas aizu.

— No mūsu zinību pūra un ieražam viņi ņēmuši, ko nu paši gribējuši, un viņu dižmaņi, kad vajag, mūsu mēli pieprot lietā likt, tomēr pa lielākai daļai viņi turas pie pašu senču gudrībām un pašu atmiņām un savā pulkā paši savā ziemeļnieku mēlē runā. Un mums viņi tīk: vīri stalti, sievas daiļas no vaiga, visi vienlīdz drosminieki, ar zelta matiem, spulgām acīm un stiprinieki; viņi mums prātā atsauc cilvēku cilti jaunības plaukumā — kāda tā Sendienās bija. Nūja — mUsu zinību vīri stāsta, ka viņi mums izsenis rada, jo cēlušies no tiem pašiem trim cilvēku namiem, no kuriem arīdzan nUmenori aizsākušies, — ja ne no paša Zeltma- tainā Hadora, elfu drauga, kazi, no viņa dēliem un ļaudīm, kuri, aicinājumam neklausīdami, neaizceļoja jūrai pāri uz vakariem. Jo mūsu teiksmās cilvēki trejādi nošķirti: Augstļaudis — rietumieši, kas nūmenori bija; Vidļaudis, Mijkrēšļa ciltis — tādi ir rohāņi un viņiem rada, kas aizvien vēl tālu ziemeļos mīt; un Savvaļnieki, Tumsas ļaudis. Tak nu, ja rohāņi mums tapuši šā tā vairāk līdzinieki, amata prasmes un lēnprātību vairodami, arīdzan mēs esam viņiem pielīdzinājušies un diezin vai varam vairs par Augst- ļaudlm godam dēvēties. Esam par Vidļaudīm, kas no Mijkrēšļa, tapuši, tikai atmiņā mums kas cits glabājas. Jo nu mēs, tāpat kā rohāņi, karu un drošu dūšu mīlam un atzīstam par labiem esam pašus par sevi — ij kā laika kavēkli, ij kā īpaši kopjamu māku. Un, kauču arī aizvien vēl turamies pie ieskata, ka krietnam karavīram der prast un zināt ko vairāk, ne vien ar ieročiem rīkoties un citiem dzīvību atņemt, karavīra amatu mēs tomēr turam augstākā vērtē nekā visus citus. Šais laikos citādi nevar. Tāds bija arīdzan mans brālis Boromirs — caurcaurēm drosminieks un kara mākslas zinātājs, un tālab viņš par dižāko Gondoras vīru tika turēts. Un dūšas viņam nudien netrūka — ilgs laiks aizritējis, kopš Minas- tirītai bijis troņmantnieks, kurš pūliņos tik neatlaidīgs, kaujā tik neapturams un tik skaņi jaudāja Lielo ragu pūst. — Faramirs nopūtās un labu brīdi klusēja.

—Par elfiem gan, godātais, tavos stāstos nekā daudz vis nav, — ierunājās Sems, piepeši sadūšojies. Viņš tika ielāgojis, ka Faramirs elfus piemin itin kā ar bijību, un tamdēļ gondorietis pat vairāk nekā laipnās izturēšanās, cienasta un vīna dēļ bija izpelnījies viņa cieņu un mazinājis neuzticību.

— Patiesi tā, Semiusa kungs, — Faramirs atsaucās, — jo es neesmu skolots elfu zinībās. Tomēr, ja reiz ieminejies, arīdzan šai ziņā esam norietu piedzīvojuši, no Numenoras uz Viduszemi pārceldamies. Jo, kā varbūt zināt, ja reiz Mitrandirs jums bija biedros un ar Elrondu esat runājuši, edaini, kas nūmenoriem ciltstēvi, pirmajos karos ar elfiem plecu pie pleca kāvās un par atalgojumu kā velti saņēma ķēniņvalsti vidū jūras, no kurienes Elfu zeme saredzama bija. Tak tumsas laikos Viduszemes ļaudis un elfi svešāki tapa — tur pie vainas bija ij Naidnieka zintis, ij tas, ka, gadiem ritot, viss palēnām mainijās un abas ciltis aizvien tālāk aizklīda katra pa savu taku. Tagad cilvēki no elfiem bistas un aizdomas perina, tomēr neko daudz par viņiem vis nezina. Un mēs Gondorā esam tapuši citiem ļaudīm lidzīgi, tādi kā rohāņi, jo pat viņi, kauču Tumsas pavēlniekam ienaidnieki, no elfiem vairās un Zeltmežu baiļodamies piesauc. Tomēr mūsu vidū aizvien vēl atrodas pa kādam, kas ar elfiem biedrojas, kad gadās, un arvien kāds atkal lāgiem paslepšus uz Loriēnu dodas, kauču atgriežas retais. Es nē. Jo, pēc manas saprašanas, mirstīgajam bīstami tīši iet senļaudis meklēt. Tomēr man skaudīgs prāts, ka ar Baltkundzi esat runājuši.

— Ar Loriēnas ķēniņieni? Ar Galadriēlu? — Sems izsaucās.

— Tev derētu viņu redzēt, godātais, nudien, derētu. Es esmu vien hobits, un mājās dārza darbi manā pārziņā, ja tik noprotat, ko saku, un no vārsmām neko lāgā nejēdzu — no vārsmu darināšanas: ja nu, zinies, reižu reizēm saburas kāds joku pantiņš, tak ne jau īstenas vārsmas, tālab nejaudāšu pateikt, kas man prātā. Te bez dziedāšanas nekādi. Tur derētu dabūt rokā Nerimšu, nu, Aragornu, vai ar' veco Bilbo kungu. Tik kaut es spētu tādu dziesmu saburt, kur viņa apdziedāta! Viņa ir daiļa, godātais! Brīnišķa! Lāgiem kā dižkoks ziedu plaukumā, lāgiem kā sniegbalta narci- site — gaužām sīciņa un slaika. Cieta ka dimants un liega itin kā mēnesnīca. Silta kā saulīte, salta kā zvaigžņota sarma. Lepna un tāla kā kalngalā sniegs un tikpat draiska kā ikkura meiča, ko man nācies ziedoņa laikā redzēt dejām ar pīpenēm matos. Tak tāda gvelšana vien iznāk, un izteicis neesmu ij ne tuvu.

—Tad viņai nudien jābūt brīnišķai, — Faramirs sacija. — Bīstami skaistai.

— Par to "bīstami" nezinu teikt, — Sems atteica. — Tā vien liekas, ka ļaudis paši savas briesmas nastiņā uz Loriēnu līdzi vāc un tur ar' atrod, tālab ka turpu aizstiepuši. Tomēr, kazi, par bīstamu viņu varētu dēvēt, jo spēks viņā tik varens. Itin kā varētu pret viņu triekties un smalkās šķēpelēs sašķīst kā kuģis pret klinti vai ar' noslikot kā hobits upē. Tik pie vainas še nebūtu nedz klints, nedz upe. Šeku, Boro… — Viņš apravās un pietvīka gluži sarkans.

— Jā? Šeku, Boromirs — tu gribēji sacīt? — Faramirs vaicāja.

— Kas tev bija uz mēles? Vai viņš savas briesmas līdzi stiepa?

— Jā, godātais, atvainošanu, kaut brālis tev bija diža kaluma, ja tā var izsacīties. Tak tu ko tādu saod jau no sākta gala. Šeku, es Boromiru turēju acīs visu to ceļu no pašas Rivendellas un ne vārdiņu nelaidu gar ausīm — sapratīsi tak, ka, par saimnieku rūpi turēdams, nejau tamdēļ, ka Boromiram kāda vaina bUtu bijusi. Un es teikšu, ka Loriēnā viņš pirmoreiz skaidri noprata, ko es pats jau sen biju atskārtis — sak, ko viņš tādu grib. Kolīdz ieraudzīja, tā ar' uzkaroja — Naidnieka gredzens šim bija vajadzīgs.

— Sem! — Frodo šausmās iekliedzās. Uz brīdi viņš bija dziļi iegrimis pats savās domas un iztrūkās no tām piepeši un pārāk vēlu.

—  Mīļo stundiņ! — Sems attapās, vispirms nobālēdams un tūliņ koši piesarkdams. — Atkaliņ vecā indeve! "Kolīdz paver kla- batas, tūdaļ ar kāju sprUdī ciet," Tētiņš man mūžam skandināja, un riktīgi vien bija. Ak vai, ak vai!

—  Tagadiņ paklau, godātais! — Pagriezies pret Faramiru, Sems viņu uzlūkoja, sadūšojies, cik spēka. — Ij nedomā manu saimnieku kā apvest ap stūri tik tālab, ka par puisi viņam īstens dulburis! Tu no sākta gala runā kā no grāmatas, tā ka es gluži aizmirsos, par elfiem un visu ko tādu klausīdamies. Tak par vīru pēc darbiem spriež — tā pie mums mēdz teikt. Nu tev reize parādīt, no kādas miklas esi mīcīts.

— Tā rādās, — Faramirs noteica gausi un tikko sadzirdami, ar savādu smaidu uz lūpām. — Tad lūk, kur visām mīklām atminējums! Lielvaras gredzens, ko visi domāja no pasaules zudušu esam. Un Boromirs raudzija to ar spēku atņemt? Un tu izglābies? Un bēgi garu ceļu — pie manis! Un še, kur vieta nomaļa, man ir divi sīkaliņi, karapulks, kas atskries, kolīdz saukšu, un visu Gredzenu Gredzens. Tad ta' likteņa pirksts! īstā reize Faramiram, Gon- doras karavadonim, parādīt, no kādas mīklas viņš mīcīts! Ha! — Kājās piecelies, viņš izslējās visā augumā — stalts, bargs, pelēkās acis meta zibeņus.

Frodo un Sems pielēca kājās un plecu pie pleca nostājās ar muguru pret sienmali, taustīdamies pēc zobentiņiem. Valdīja klusums. Viri alā visi kā viens mitējās sarunāties un pārsteigti vērās šurp. Bet Faramirs no jauna apsēdās krēslā un, bridi klusiņām smējies, piepeši atkal tapa nopietns.

—  Nabaga Boromirs! Pārbaudījums bija pārlieku smags! — viņš teica. — Un cik daudz smagākas esat darījuši manas bēdas — jūs, divi nepazīstami ceļinieki, no tālīnas zemes atklīduši, līdzi nesdami nastu, kas cilvēkiem par postu! Tak jUs par cilvēkiem zināt spriest mazāk nekā es par sīkaliņiem. Mēs, gondorieši, melus teikt nemēdzam. Lielibā iesveļamies reti un tad turam vārdu vai ari bojā ejam, to turēt raudzīdami. Es to mantu nepaceltu, pat ja tā ceļmalā kur mētātos, — tā es teicu. Kauču es būtu tāds cilvēks, kurš pēc tās alktu, un kauču īsti nezināju, kas tā par mantu, kad tā sacīju, mani vārdi būtu turami par apsolījumu, kas nav laužams. Tak es tāds cilvēks neesmu. Vai arī man prāta gana, lai noprastu, ka ir briesmas, no kurām cilvēkam bēgšus jābēg. Sēdiet vien bez bažu! Un esi mierā, Semius! Nezūdies, ka tevi sazin kas aiz mēles parāvis, — varbūt tas bija pats liktenis! Sirds tev ne vien uzticama, bet arīdzan par acīm redzīgāka. Jo, kauču tas savādi var rādīties, man tādus vārdus varēji teikt bez baiļu. Kazi, saimniekam, kas tev tik dārgs, tas pat būs par palīdzēšanu. Viņam tas par labu iegrozīsies, cik nu manos spēkos būs. Tālab esi mierā! Tikai balsi gan vairs to mantu nepiesauc! Gana ar vienu reizi.

Hobiti atkal iekārtojās uz soliņiem un sēdēja klusi kā peles. Vīri no jauna ņēmās tukšot kausus un runāties, noprazdami, ka Faramirs ar mazajiem ciemiņiem izspēlējis kādu joku vai ko tādu, bet nu tas galā.

— Tā, Frodo, nu mēs pēdīgi saprotamies, — Faramirs turpināja. — Ja to mantu esi apņēmies glabāt pret savu gribu, svešam lūgumam klausīdams, žēlums man pret tevi un bijāšana. Un apbrīnoju, ka tu paslēptu to turi, lietā nelikdams. Jūs man esat neredzēta cilts un jauna pasaule. Vai visi jūsējie tādi? Tur, kur mītat, laikam miers un omulība' valda un dārznieki augstā godā.

—Nejau viss rit tik gludi, — Frodo atbildēja, — bet dārznieki tiešām ir lielā cieņā.

— Tak gurdums, droši, jūsļaudis māc pat dārzos — kā visu, kas zem saules mīt. Un jūs esat tālu no mājām un garu ceļu mērojuši. Šovakar būs gana. Liecieties uz auss — abi divi — un dusiet mierīgi, ja spējat! Nebīstieties nenieka! Nav man kāres to nedz. redzēt, nedz klāt skarties, nedz zināt par to ko vairāk, nekā zinu [jau pietiek!), lai es netīši no ceļa nenoklīstu un Frodo, Drogo dēla, acis godu nezaudēju. Tagad dodieties pie miera, tikai pirmāk, lūdzami, izstāstiet vien to, kurpum gribat doties un ko iesākt! Jo man jāpaliek nomodā un jāgaida, un jāapdomā. Laiks rit. No rīta mums jāsteidzas tālāk, kur nu katram ceļš nolikts.

Kolīdz bija pārskrējušas pirmās bailes, Frodo apjauta, ka trīc pie visām miesām. Tagad kā mākonis uzkrita nepārvarams gurdums. Nebija vairs spēka nedz izlikties, nedz pretim stīvēties.

— Grasījos meklēt ceļu uz Mordoru, — viņš vārgi izmocīja. — Uz Gorgorotu gāju. Man jātiek līdz Uguns kalnam un jāiesviež tā manta Likteņa bezdibenī. Gendalfs tā vēlēja. Diez vai es līdz turienei aizkulšos.

Faramirs bridi vērās uz Frodo drUmā pārsteiguma, tad, ieraudzījis viņu sagrīļojamies, saķēra, saudzīgi pacēla, aiznesa līdz lāviņai, noguldīja un silti sasedza. Frodo acumirklī ieslīga dziļā miegā.

Līdzās bija saklāta otra guļvieta. Sems, mirkli minstinājies, dziļi paklanījās. — Labu nakti, augstu godātais karakungs, — viņš sacīja. — Tu sevi paradīji godam.

— No tiesas? — Faramirs atsaucās.

—Jā gan, un mīcīts esi no pašas krietnākas mīklas.

Faramirs pasmaidīja. — Tu esi nekaunīgs kalps, Semiusa kungs.

Kauču nē — nav augstākas balvas par uzslavu, kura no godavīra mutes nākusi. Tomēr nebija še uzslavai vietas. Man nebija nedz kāres, nedz vēlmes jelkā citādi rīkoties.

— Labs ir, godātais, — Sems nerimās, — tu sacīji, ka no mana saimnieka vēdījot elfu dvesma, un tas bija krietni teikts un tiesa. Bet es teikšu, rau, ko: arīdzan no tevis, godātais, tāda dvesma nāk, kas man prātā atsauc itin kā… Nu, Gendalfu, burvjus.

— Varbūt, — Faramirs noteica. — Varbūt tu samani tālīnās Nūmenoras dvesmu. Labu nakti!

Sestā nodala

Aizliegtais ezers

Pamodies Frodo ieraudzīja Faramiru pāri pārliekušos. Uz mirkli viņu atkal sagrāba bailes — pietrūcies sēdus, Frodo mudīgi paravās nostāk.

— Nav ko baiļoties, — Faramirs teica.

— Vai jau rīts? — Frodo nožāvādamies jautāja.

—Vēl ne, tak nakts jau iet uz galu, un pilns mēness laižas uz rietu. Vai nenāksi pavērties? Arīdzan ir vēl kas, par ko gribu pēc tava padoma taujāt. Piedod, ka tevi no miega uzcēlu, bet vai nenāksi?

— Nākšu, — Frodo sacīja, rausdamies laukā no cisām un no- drebinādamies, no siltās segapakšas un zvērādām izllzdams. Alā, kur uguni neviens nebija kūris, likās salti. Klusumā skaļi šalkoja ūdenskritums. Uzvilcis apmetni, toņš devās nopakaļ Faramiram.

Sems, it kā neiemidzināmas modrības vadīts, ar joni uztrūkās, tūliņ ieraudzīja saimnieka tukšo gultu un pielēca kājās. Tad viņš pamanīja divus stāvus — Frodo un vēl kādu viru — melnējām arkā, ko nu piestrāvoja bālgana gaisma. Sems metās turp garām karavīriem, kas visgarām sienmalei rindās bija sagūluši uz cisu maisiem. Ticis lidz alas mutei, viņš ieraudzīja, ka ūdenskrituma aizkars tagad pārvērties par žilbīgu zīda šķidrautu, izliktu ar pērlēm un sudraba dzīpariem izaustu, itin kā no kūstošām mēnesnīcas lāstekām darinātu. Taču viņš nekavējās ne mirkli, lai to apbrīnotu, bet, sāņus pacirties, saimniekam nopakaļ iespruka šaurās durtiņās, kas vīdēja alas sienā.

Vispirms izgājuši cauri tumšam gaitenim, viņi kāpa augšup pa garām, miklām kāpnēm, līdz nonāca nelielā, līdzenā, klinti izcirstā laukumiņā, ko apgaismoja palsais debesjums — tas vizēja augstu virs galvas dziļas lūkas viņā galā. Tālāk sākās divējas kāpnes: pirmās itin ka veda augšup, uz strauta krasta krauju, otras aizstiepās pa kreisi. Turp viņi ari devās. Kāpnes lokiem vijās uz augšu, kā uz torņa galu vezdamas.

Beidzot izniruši no stingās tumsības, viņi pavērās visapkārt. Zem kājām bija plaša, līdzena klints, ne ar kādām margām ne- norobežota. Pa labi, austrumpusē, lejup gāzās straume, šļakstinādamās pāri akmens terasēm, tad, stāvus krizdama lejup, līdz malām piepildīja gludeni tēstu reni ar melnu, nevaldāmu, putu pikām izraibinātu ūdeni un, turpat pie kājām burzguļodama un virpuļos griezdamās, tālāk metās pāri klints kraujai, kas melnēja turpat pa kreisi. Tur, pie pašas maliņas, stāvēja kāds vīrs, klusu lejup vērdamies.

Frodo iesāņus noskatījās gludeni spīdošajās vērpetēs, kas izvldamās grima straumē, tad viņš pacēla galvu un pavērās tālē. Pasaule grima klusumā, gaisā vēdīja saltums itin kā pirmsausmas stundā. Tālu rietumos rietēja pilns mēness — apaļš un balts. Dziļi plašajā ielejā balsnldama virmoja migla — varens, sudrabainu mutuļu pilns atvars, kura dzīlēs vēsos nakts ūdeņus vēla Anduīna. Tālāk tumsa melns blāķis, kura vietumis saltas, asas, tālīnas, spoži baltas kā rēgu zobi vizēja Ērednimraīsu — Gondoras valstības Balto kalnu — smailes ar nemūžam nenokūstošiem sniegiem virsotnē.

Labu bridi Frodo tā stāvēja, pasaulei pāri noraudzīdamies, un manīja šermuļus pārskrienam, kolīdz ieprātojās par Pulka biedriem, kas varbūt tagad kur klīda pa naktī nogrimušajiem plašumiem, varbūt miegā kur dusēja, bet varbūt gulēja bez dzīvības, miglas līķautā ievīstīti. Kālab gan Faramirs viņu bija atvedis šurp, izraudams no miega saldās aizmirstības?

Arī Sems vai dega nepacietība dzirdēt atbildi uz to pašu jautājumu un nespēja novaldīties, nenoburkšķēdams ko tādu, ko, viņaprāt, vien saimnieks varēja saklausīt: — Skatam nav ne vainas, tur šaubu nav, Frodo kungs, tik saldē gan, ka tik turies, līdz kaulam! Kas te ir?

Faramirs tomēr sadzirdēja un atbildēja. — Mēnessriets pār Gondoru. Daiļā Itīla, no Viduszemes promiedama, uzlūko sirmā

Mindollulna baltās cirtas. Tamdēļ vērts maķenīt padrebināties. Tak nejau tālab saucu jūs lūkoties — kauču tu, Semius, saukts vis netiki, tamdēļ maksā vien par modrību, ko citu! Malks vīna še labos, kas labojams. Un nu nāciet, paverieties!

Viņš piegāja klāt klusējošajam sargkareivim, kas stāvēja uz melnās kraujas malas, un Frodo sekoja. Sems vilkās nopakaļ. Viņam jau tāpat bija nelāgi ap sirdi te, kur klints bija tik augsta un no ūdens gluma. Faramirs un Frodo raudzījās lejup. Tālu lejā baltie ūdeņi, putās sakūlušies, sakrājās ieplakā un pēc tam tumšās vērpetēs griezās dziļā, ieapaļā, klinti izcirstā padziļinājumā, līdz atkal uzgaja šauru eju, kur laukā tikt, un putodami, čalodami aizplūda rimtāku gaitu, vairs ne tik stāvu ceļu mērodami. Mēness staru kūļi aizvien vēl ieslipi apspīdēja ūdenskrituma pakāji un ūdenskrātuves ņirblgo virsmu. Piepeši Frodo tepat, šai krastā, pamanīja melnējām siku stāvu, bet, kolīdz piepūlēja acis, tas ienira un pazuda tieši kūsājošajā, burbuļojošajā ūdenskritumā, melnos ūdeņus šķeldams tik viegli kā bulta vai sāniski sviests plakans olis.

Faramirs uzrunāja viru, kurš stāvēja līdzās. — Ko nu teiksi, Anborn — kas tas tāds? Vāvere vai zivju dzenis? Vai Drūmmeža ezeros ir melni zivju dzeņi, kam nakti nav miera?

— Putns nebūs, lai kas, — Anborns atsaucās. — Visas četras liek lietā un nirst kā cilvēks — un gaužām izmanīgi. Kas tādam padomā? Lūko aiz Aizkara uziet taku, lai tiktu līdz mūsu slēpnim? Rādās, pēdīgi mums kāds uz pēdām uztapis. Loks man ir Ildzi, un arīdzan citus strēlniekus, kam roka tik trāpīga kā man pašam, nolicis esmu abos krastos. Saki tik, un šausim.

—  Vai šaut? — Faramirš noprasīja, pacirzdams galvu uz Frodo pusi.

Frodo acumirklī neatbildēja. Tad noteica: — Nē. Nē! Lūdzami nešaujiet! — Būtu Semam dūša, viņš būtu izsaucies: — Jā! — mudīgāk un skaļāk. Redzēt viņš neko neredzēja, bet no sarunas it labi noprata, uz ko visi tur lūkojas.

—  Tātad tu zini, kas tas par kustoni? — Faramirs taujāja. — Kad nu esi viņu redzējis, stāsti, kamdēļ viņš saudzējams butu! Runājām garas runas, tak tu ne reizi neesi savu neceļos noklīdušo biedru piesaucis, un es viņu nesteidzos nomaitāt. Spriedu, lai pagaida, līdz notverts taps un manā priekšā stāsies. Aizsūtīju modrākos ķērājus viņu uzmeklēt, tak loms izspruka, un neviens netika viņu manījis lidz šim brīdim, vien Anborns, rau, vakarvakara puskrēslā. Šoreiz viņa noziegums smagāks par trušu tvarstīšanu kalnājos — viņš iedrošinājies Hennetannūnam tuvoties, un par to ar dzīvību maksājams. Man par to kustoni brīnums: tik slapstīgs un izmanīgs, tak pa ezeru nak lustēties mums zem paša loga. Vai viņš domā, ka cilvēki augu nakti miegā guļ, sargus neizlikuši? Kamdēļ viņš tā?

—  Atbildes te, manuprāt, divas, — Frodo sacīja. — Pirmām kārtām, viņš par cilvēkiem neko lāgā nezina, un jūsu patvērums ir tik labi noslēpts, ka, lai cik izmanīgs, viņš, kazi, nemaz nenojauš, ka cilvēki kur tepat. Un vēl, es spriežu, viņu šurp vilktin velk nepārvaramas alkas, stiprākas par visu, kas viņam liek piesargāties.

— Tu saki, viņu šurp vilktin velk? — Faramirs klusām atkārtoja. — Vai viņš var zināt… Tad viņš zina par tavu nastu?

—Jā, zina gan. Viņš pats to daudzus gadus nesis.

— Viņš nesis? — Faramiram no brīnumiem aizrāvās elpa. — Te aizvien viss jaunās mīklās sapinas. Tad viņš tai pēdas dzen?

— Varbūt. Tā viņam dārga. Bet ne jau to es domāju.

— Kas tad tam kustonim meklējams?

— Zivis, — Frodo atteica. — Re!

Viņi pavērās lejup, tumšajā dzelmē. Iedobes viņā gala, tieši līdzās klinšu necaurredzamajai ēnai, virs ūdens iznira melna galviņa. Pazibēja sudrabs, un sacēlās sīki vilnīši. Tie stūmās uz malu, un tad apbrīnojami izveicīgi no ūdens izlēca vardulēnam līdzīgs stāvs, kas uzkūņojās augšā pa krastu, tūliņ aptupās un iegrauzās sudrabainā vizulī, kurš, viņam grozoties, iemirdzējās pēdējos mēness staros — tie jau nāca no ezermalas klints sienas viņas puses.

Faramirs klusiņām iesmējās. — Zivis! — viņš izsaucās. — Tāds salkums nav tik bīstams. Lai gan — par Hennetannūna ezera zivīm viņš, var gadīties, dabūs atdot pēdējo kreklu.

— Mana šautra uz viņu skatās, — ieminējās Anborns. — Nešaut? Pēc mūsu likuma nelūgts viesis te ar dzīvību maksā.

—Pagaidi, Anborn, — Faramirs atteica. — Nav tik vienkārši, kā rādās. Ko nu teiksi, Frodo? Kālab mums viņu saudzēt vajadzētu?

— Tas kustonis ir nomocījies un izbadējies, — Frodo sacīja, — un briesmas nenojauš. Un Gendalfs, jūsu Mitrandirs, būtu vēlējis tālab vien viņu nenokaut un arī citu iemeslu dēļ ne. Viņš elfiem noliedza viņam dzivibu atņemt. īsti nezinu, kāpēc, un to, ko noprotu, es še klaji izpaust nevaru. Bet šis kustonis ir sazin kā saistīts ar to, kas man veicams. Pirms jūs mūs uzgājāt un lidzi aizvedat, viņš man ceļu rādija.

—  Ceļu rādija? — Faramirs atkārtoja. — Aizvien dīvaināk. Es, Frodo, tavā labā esmu daudz gatavs darīt, tak vienu nevaru apsolīt — ļaut, lai tāds paslepšus klaidonis svabads, pēc paša gribas, projām tiek, lai pēcāk tev piebiedrotos, ja labpatīk, vai orku nagos krīt un, sāpju bīdamies, izpauž visu, ko zina. Viņš jānokauj vai jāsavaņgo. Jānokauj, ja nav vienā rāvienā savaņ- gojams. Tak kā lai tādu apsviedīgu glumiķi notver — vien ar spalvotu šautru!

—  Ļauj, paklusām nokāpšu lejā, — Frodo sacīja. — Lokus varat turēt uzvilktus un vismaz mani nošaut, ja pievilšu. Projām nebēgšu.

—  Tad ej un aši! — Faramirs atļāva. — Ja izspruks ar veselu ādu, tu būsi pelnījis, lai viņš tev padevīgi kalpo līdz sava nožēlojamā mūža galam. Noved Frodo līdz krastam, Anborn, un ejiet klusītēm! Viņam ir deguns un ausis. Dod man loku!

Anborns, kaut ko noburkšķējis, aizgāja pa priekšu: pa vītņu kāpnēm nokāpa līdz laukumiņam un devās augšup pa otrajām kāpnēm, līdz viņi nonāca pie šauras, ar kupliem krūmiem aizaugušas spraugas. Klusiņām izlīdis laukā, Frodo attapās stāvam uz dienvidkrasta kores. Ezers skalojās gabalu lejāk. Nu tas tinās tumsā, un ūdenskritums balsnīja iepelēks, atstarodams vien mēness blāzmu, kas gaismojās rietumu pamalē. Gollums nekur nebija manāms. Frodo pagājās gabaliņu tālāk, un Anborns sekoja, sperdams nedzirdamus soļus.

— Ej tālāk! — viņš izdvesa Frodo pie auss. — Pa labi krauja — uzmanies! lekritīsi ezerā, neviens nejaudās lidzēt, tik tavs draudziņš — zivju makarētājs. Un paturi prātā, ka strēlnieki tepat blakus, kauču redzēt viņus varbūt neredzi.

Frodo zagās uz priekšu, gluži kā Gollums likdams lietā rokas, lai ceļu iztaustītu un nezaudētu līdzsvaru. Klintis pa lielākai daļai bija lidzenas un gludas, toties slidenas. Viņš sastinga un ieklausījās. Iesākumā nebija dzirdams nekas, vien aiz muguras nemitīgi krāca ūdenskritums. Tad piepeši priekšā, necik tālu, atskanēja šņakajoša murmuļošana.

— Zzivīte, garrrda zzivīte. Bālgimis pazudis, dārgumiņ, pēdīgi, jā gan. Nu varam nolocīt ziviti vienā mierā. Nē, kur nu

vienā mierā, dārgumiņ! Jo dārgumiņš pagalam, jā, pagalam. Nekrietnie hobiti, nejaukie hobiti. Aiziet un pamet mūsus, gollum, un dārgumiņš projām. Paliek nabaga Smeagoliņš pavisam viens. Ne dārgumiņa, neka. Nejaukie cilvēki — atņems, nozags rnanu dārgumiņu. Zagļi. Ienīžam. Zzzivite, garda zzivīte. Mumsim spēks būs. Actiņas būs gaišas, pirkstiņi krampigi, jā. Aizžņaugsim rīkli, dārgumiņ. Visiem līdz pēdējam aizžņaugsssim, jā gan, lai tik tiekam klāt. Garda zzivīte. Garrrda zzivīte!

Un tā aizvien, teju tikpat vienmuļi kā ūdenskritums, tikai reizumis kaut kas klusu nočapstēja un noguldzēja. Frodo trīsēdams klausījās, žēluma un riebuma pārņemts. Viņš ilgojās, kaut tam reiz pienāktu gals un nemūžam vairs nevajadzētu šo balsi dzirdēt. Anborns bija turpat netālu. Varētu aizlavīties atpakaļ un palūgt, lai viņš strēlniekiem liek šaut. Droši vien šāvēji tiktu gana tuvu, kamēr Gollums rij, neko nenojauzdams. Viena drošas rokas raidīta bulta, un Frodo no pretīgās balss būtu atsvabināts uz visiem laikiem. Taču nekā — Gollumam tagad bija tiesības uz viņu paļauties. Kalpam ir tiesības uz saimnieku paļauties, ja tas viņam kalpojis, kaut vai tikai izbaiļu mākts. Nebūtu Golluma, viņi Miroņu purvājos būtu galu atraduši. Un sazin kā Frodo arīdzan visai skaidri noprata, ka Gendalfam te būtu kas iebilstams.

— Smeagol! — viņš klusītēm pasauca.

— Zzivīte, garrrda zzivīte, — murdēja balss.

— Smeagol! — viņš pasauca mazliet skaļāk. Balss apklusa.

— Smeagol, saimnieks atnācis tevi uzmeklēt. Saimnieks ir klāt. Nāc, Smeagol! — Par atbildi atskanēja tikai kluss šņāciens, itin kā ieelpa.

— Nāc, Smeagol! — Frodo aicināja. — Mums draud briesmas. Cilvēki tevi nogalēs, ja te uzies. Nāc aši, ja gribi no nāves izsprukt! Nāc pie saimnieka!

— Nē! — balss noskaldīja. — Nelabs saimnieks. Pamet nabaga Smeagoliņu un aiziet ar jauniem draugiem. Saimnieks var pagaidīt. Smeagols nav paēdis.

— Nav laika, — Frodo neatlaidās. — Ņem zivi līdzi. Nāc!

— Nē! Zivīti vajag noēst.

—Smeagol! — Frodo izmisis izgrūda. — Dārgumiņš dusmosies. Paņemšu dārgumiņu un teikšu — lai viņš ar asakām aizrijas! Lai nemūžam vairs zivi nedabū nobaudīt! Nāc, dārgumiņš gaida!

Atskanēja skaļa šņākāšana. Tūliņ no tumsas iznira Gollums, uz visām četrām līzdams kā nogrēkojies suns, kuram saimnieks pavēlējis klāt nākt. Zobos viņam bija pusēsta zivs, un vēl otra — saujā sažņaugta. Pierāpies Frodo cieši klāt, teju degunu klāt pie- grūdis, Gollums viņu apošņāja. Bālganās acis spīdēja. Tad, izņēmis zivi no mutes, viņš izslējās stāvus.

— Labiņš saimnieks! — viņš iečukstējās. — Labiņš hobits, nāk atpakaļ pie nabaga Smeagoliņa. Labiņais Smeagols nāk. Tagad iesim, iesim naski, jā gan. Kokiem cauri, kamēr Ģīmji apdzisuši. Jā, nāču, iesim!

— Jā, drīz iesim, — Frodo sacīja. — Bet ne uzreiz. Es iešu ar tevi kopā, kā solījos. Un solos aizvien. Bet ne tūliņ. Tu vel neesi drošībā. Es tevi paglābšu, tikai tev nāksies man uzticeties.

— Mumsim nāksies saimniekam uzticēties? — Gollums šaubīgi novilka. — Kā tā? Kāpēc neiesim uzreiz? Kur tas otrais — tas ķildīgais, nelaipnais hobits? Kur viņš ir?

—Tur, augšā, — Frodo norādīja uz ūdenskritumu. — Es bez viņa nekur neiešu. Mums jāuzkāpj pie viņa atpakaļ. — Sirds viņam iesmeldzās. Par daudz līdzinājās krāpšanai. Viņš īsti neticēja, ka Faramirs savējiem ļaus Gollumu nobendēt, tomēr gūstā, visticamāk, saņems un sasies, un tas, kā Frodo izrīkojies, nabaga nodevīgajam kustonim visādā ziņā izskatīsies pēc nodevības. Varbūt Gollums nemūžam nedz. sapratīs, nedz noticēs, ka saimnieks viņam izglābis dzīvību, nekādu citu ceļu nezinādams. Ko citu Frodo .varēja iesākt? Vien turēt vārdu, cik nu iespējams, ko viņš bija abām pusēm devis.

— Nāc! — viņš teica. — Citādi dārgumiņš dusmosies. Tagad iesim atpakaļ, gar straumi uz augšu. Ej nu, ej, tu ej pa priekšu!

Gollums gar pašu krasta maliņu aizrāpās mazu gabaliņu, dziļās aizdomas ošņādamies, bet tūliņ sastinga un paslēja galvu.

— Tur kaut kas ir! — viņš iemirtējās. — Hobits nē. — Piepeši viņš cirtās atpakaļ. Izvalbītajās acīs dzalkstīja zaļa uguns. — Ssaim- niekss, ssaimniekss! — viņš iešņācās. — Ļaundariss! Krāpniekss! Melisss! — Nospļāvies viņš kampa uz priekšu ar garajām rokām, balganos pirkstus izpletis.

Tobrīd viņam aiz muguras izslējās Anborna varenais, melnais stāvs un klupa Gollumam virsū. Prāva, spēcīga roka sagrāba viņu aiz spranda un pienagloja pie zemes. Gollums zibensātrumā apsviedās un, viscaur slapjš un dūņām notriepies, locījās kā zutis, kozdams un skrāpēdamies kā kaķis. Bet no tumsas piesteidzās vēl divi vīri.

— Paliec mierā! — viens uzsauca. — Citādi piebakstīsim tevi ar šautrām pilnu kā ezi. Mierā!

Gollums sašļucis ņēmās smilkstēt un šņaukāties. Gondorieši viņu sasēja, mezglus savilkdami bez žēlastības.

—  Saudzīgāk, saudzīgāki — Frodo bilda. — Viņš par jums daudz vājāks. Nedariet viņam pāri bez vajadzības! Tad ari viņš būs rāmāks. Smeagol! Viņi nedarīs tev pāri. Es iešu līdzi, un tev nekas ļauns nenotiks. Citādi viņiem arī mani nāksies nogalēt. Paļaujies uz saimnieku!

Gollums nospļāvās uz viņa pusi. Gondorieši, paķēruši gūstekni, uzgrūda viņam kapuci pār acīm un aizstiepa projām.

Frodo gāja nopakaļ, juzdamies pagalam satriekts. Ielīduši pa krūmiem aizaugušo spraugu, viņi pa kāpnēm un gaiteņiem atgriezās alā. Tur dega divas trīs lāpas. Vīri modās. Sems jau bija priekšā un, uzmetis savādu skatienu gondoriešu ļenganajai neš- ļavai, uzrunāja Frodo: — Dabūjāt rokā?

—Jā. Nē, nejau es. Pasaucu, un viņš nāca, jo iesākumā man laikam noticēja. Negribēju, lai viņu tā sasien. Ceru, ka viss būs labi, bet man riebjas visa tā padarīšana.

— Man tāpat, — Sems atsaucās. — Un tur, kur šitā grēkapa- gale degunu parāda, savu mūžu nekas labi nebūs.

Ienāca kāds vīrs un, hobitiem pamājis, aizveda viņus uz nišu alas dziļumā. Tur krēslā sēdēja Faramirs, un viņam virs galvas sienas iedobumā no jauna bija aizdegts kvēpeklis. Faramirs pa- maja, lai hobiti apsēžas viņam līdzās uz soliņiem. — Atnesiet viesiem vīnu! — viņš norīkoja. — Un atvediet vaņģinieku šurp!

Tika atnests vīns, un tad ienāca Anborns, Gollumu stiepdams. Novilcis viņam kapuci no galvas, gondorietis nostatīja gūstekni uz kājām, pats viņu no mugurpuses balstīdams. Gollums samie- dza acis, ļaunīgo skatienu zem pietūkušajiem, bālganajiem plakstiem slēpdams. Viņš izskatījās gaužām nožēlojams — no nosalušajām miesām uz klona pilēja ūdens, viņš smakoja pēc zivīm (viena joprojām bija pirkstos cieši sažņaugta), plānās matu šķiez- nas karājās par kaulaino pieri kā puspuvušas aļģes, un no deguna tecēja slapjums.

—Sieniet mūsus vaļā! Sieniet vaļā! — viņš kunkstēja. — Aukla mumsim grauž, jā gan, mumsim grauž, un mēs neko neesam nodarījuši.

— Neko? — Faramirs pārjautāja, nožēlojamo kustoni uzlūkodams vērīgi, tomēr viņa sejā nebija lasāms it nekas — nedz dusmas, nedz žēlums, nedz pārsteigums. — Neko? Vai nemūžam neesi nodarījis ko tādu, lai pelnījis būtu, ka sasiets tiec, vai sodu, kurš vel smagāks? Tomēr laime, ka ne jau man tas izspriežams. Tak šonakt tu esi kāju spēris tur, kur par to nāve pienākas. Par šā ezera zivim dārgi jāmaksā.

Gollums izlaida zivi no pirkstiem. — Negribam zivīti, — viņš izgrūda.

— Neba par zivīm maksājams, — Faramirs sacīja. — Ar nāvi sodāms ikviens, kurš šurpu nācis un ezeru uzlūkojis. Tiktāl esmu tevi saudzējis, jo, rau, Frodo par tevi vārdu aizlika, apgalvodams, ka, mazākais, viņš tev esot zināmu pateicību parādā. Tak arīdzan manā priekšā tev par atbildētāju jābūt. Kā tev vārdā? No kurienes esi nācis? Un kurpu dodies? Kas tev darāms?

—Esam nomaldījušies, nomaldījušies, — Gollums dīca. — Vārdiņa nav, nekā darāma nav, dārgumiņa nav, itin nekā. Pavisam tukšā. Tikai izbadējušies, jā, mēs izbadējušies esam. Pārītis nieka zivlšu, nejauku, asakainu nieka zivišu vienam nabadziņam, un viņi sakās nost galēt. Tik gudri, tik taisnīgi, tik gaužām taisnīgi.

—  Gudrības te maz, — Faramirs piekrita, — tak taisnīgi ir — jā, varbūt tieši tik taisnīgi, cik ļauj tas nieciņš gudrības, kas mums iemērīts. Atsien viņu, Frodo! — Izvilcis aiz jostas aizbāztu kabatas nazīti, viņš pasniedza to Frodo. Gollums, nazi ieraudzījis, visu pārprata un iespiedzies sabruka uz klona.

—  Nu taču, Smeagol! — Frodo viņu uzrunāja. — Tev man jāuzticas. Es tevi nepametīšu. Atbildi vaļsirdīgi, ja spēj. Tev tas nāks par labu, ne par ļaunu. — Pārgriezis auklas, kas Gollumam bija savilktas ap delnām un potītēm, viņš palīdzēja gūsteknim piecelties.

— Nāc tuvāk! — Faramirs uzsauca. — Skaties man acis! Vai zini, kā šo vietu sauc? Vai esi še jau bijis?

Gollums lēnām pacēla galvu un negribīgi uzlūkoja Faramiru. Skatiens tagad bija apdzisis — drūms un blāvs tas brīdi urbās gondorieša skaidrajās, apņēmīgajās acis. Iestājās kapa klusums. Tad Gollums nokāra galvu un sāka rauties čokurā, līdz noslīga tupus uz klona, trīcēdams pie visām miesām. — Mes nezinām, un mēs negribam zināt, — viņš činkstēja. — Neesam te nākuši, nemūžam vairs nenāksim.

— Domas tev aizslēģotu duravu un logu pilnas, un aiz tām tumši kambari, — Faramirs sacija. — Tomēr lēšu, ka šoreiz tu taisnību saki. Tas runā tev par labu. Kādu zvērestu dosi, solīdams nemūžam vairs šurpu nenākt un nevienu dzīvu radību šurpu neatvedināt nedz ar vārdu, nedz kādu zīmi?

— Saimnieks zina, — Gollums izgrūda, iesāņus pašķielēdams uz Frodo. — Jā, viņš zina. Mēs solīsimies saimniekam, ja viņš mūsus paglābs. Mēs solīsimies, pie Tā zvērēdami, jā. — Viņš pierāpās Frodo pie kājām. — Paglāb mūsus, labiņo saimniek! — viņš smilkstēja. — Srneagols solās, pie dārgumiņa zvēr — no tiesas. Nemūžam nenāks, nemūžam neteiks, nē, nemūžam! Nē, dārgumiņ, nē!

— Vai tev ar to gana? - Faramirs vaicāja.

—Jā, — Frodo atbildēja. — Tev vai nu jāpieņem viņa solījums, vai ari jārīkojas, kā jūsu likums prasa. Neko vairāk tu nesagaidīsi. Bet es solījos, ka viņam, pie manis nākušam, nekāds ļaunums netiks nodarīts. Un es negribētu pieredzēt, ka esmu viltus vārdu devis.

Faramirs bridi sēdēja, domās iegrimis. — Labi, — viņš pedigi sacīja. — Nododu tevi saimniekam — Frodo, Drogo dēlam. Lai viņš pasludina, ko ar tevi iesāks!

— Bet, pavēlniek Faramir, — Frodo palocīdamies iebilda, — tu vel neesi pasludinājis, ko tev labpatiks iesākt ar minēto Frodo, un, iekams tas nav zināms, viņš nevar nedz pats savā, nedz savu biedru sakarā nekādas ieceres vērpt. Tavs spriedums tika līdz ritam atlikts, bet rīts jau teju klāt.

—  Tad pasludināšu, ko nolēmis esmu, — Faramirs teica. — Tevi, Frodo, ciktāl man augstāka vara teikšanu devusi, es pasludinu par svabadu esam Gondoras valstībā līdz pašām tālākajām senlaiku robežām, tik šajā vietā nedz tu, nedz neviens no tiem, kas tev līdznācējos, nedrīkst neaicināts kāju spert. Šim spriedumam būs spēkā palikt gadu un vienu dienu, un tad tas atcelts taps, ja vien, līdz noteiktais laiks bUs garām, tu Minastintā neieradīsies un pilsētas pavēlnieka un pavaldoņa vaiga priekšā nestāsies. Tad es viņu lūgšu apstiprināt to, ko darījis esmu, un noteikt, ka šis spriedums uz mužu paliek spēkā. Tikmēr ikvienam, ko tu savā aizbildnībā ņemsi, būs ari manā aizbildnībā un Gondoras paspārne būt. Vai esmu atbildējis?

Frodo zemu paklanījās. — Tu esi atbildējis, — viņš apstiprināja, — un es sevi pasludinu par tavu padevīgu kalpu, ja tāds tik godājamam augstmanim kur der.

— Viņš lielā vērtē turams, — Faramirs atsaucās. — Un nu — vai tu ņem šo kustoni, šo Smeagolu, savā aizbildnībā?

— Es ņemu Smeagolu savā aizbildnībā, — Frodo apliecināja. Sems izgrūda paskaļu nopūtu — ne jau par to apmainlšanos ar laipnībām, uz ko viņš, kā jau kurš katrs hobits, raudzījās caurcaurēm atzinīgi. Taisnību sakot, Dalienā tādā reizē nekādi nevarētu iztikt bez daudz garākas runāšanas un pamatīgākas klanīšanās.

— Tad es tev saku, — Faramirs turpināja, uzrunādams Gol- lumu, — ka tev nāve piespriesta, tak, kamēr tu ar Frodo kopā ej, no mūsu puses drošībā esi. Tomēr, ja kāds, kurš gondorietis, uzies tevi no viņa aizklīdušu, spriedums stāsies spēkā. Un kauču nāve tevi drīzi piemeklētu, lai Gondorā vai citur kur, ja nekalposi viņam krietni! Tagad atbildi man: kurpu gribi iet? Frodo saka — tu viņam esot ceļu rādījis. Kurpu tu viņu vedini? — Gollums nebilda ne vārda.

— Tam es neļaušu noslēpumā palikt, — Faramirs noteica. — Atbildi, citādi spriedumu grozīšu! — Gollums joprojām cieta klusu.

— Es atbildēšu viņa vietā, — Frodo ieminējās. — Viņš, manam lūgumam klausīdams, līdz Melnajiem vārtiem mani aizveda, bet tur mēs nevarējām cauri tikt.

— Bezvārža zemei nav vārtu, kas vaļā stāv, — Faramirs sacīja.

— To apjauzdami, griezāmies sāņus un nācām pa dienvid- ceļu, — Frodo stāstīja tālāk, — jo viņš teica, ka esot vai varot būt taka, kura garam Minasitīlai iet.

— Minasmorgulai, — Faramirs noteica.

—Skaidri nezinu, — Frodo turpināja, — bet, manuprāt, tā taka ved kalnos, kas ziemeļpusē ieleja'i, kur senā pilsēta stāv. Stiepjas līdz aizai, kura kalnam galā, un tad laižas lejā, kur… Kur tas, kas viņā pusē.

— Vai zini, kā to pāreju sauc? — Faramirs ievaicājas.

— Nē, — Frodo atzinās.

—Tai vārdā Siritungola.

Gollums izgrūda aprautu šņācienu un iegurguļojās. — Vai nav tiesa? — Faramirs viņu uzlūkoja.

— Nē! — Gollums atcirta un tad spalgi iebrēcas, it kā dunča dūrienu sānos dabūjis. — Ja, jā, mēs vienu reizīti to vārdu esam dzirdējuši. Bet vai mumsim tas vārds no svara? Saimnieks saka — viņam iekšā jātiek. Tālab mumsim vajag raudzīt, kā. Citas taciņas nav, ko raudzīt nav.

—  Citas takas nav? — Faramirs pārjautāja. — Kā tev tas zināms? Un kurš gan tai tumsas valstībai visas robežas izpētījis? — Ilgi un domīgi noraudzljies uz Gollumu, viņš beidzot sacīja: — Ved to kustoni projām, Anborn. Apejies saudzīgi, tak nenolaid no viņa ne acu. Un tu, Smeagol, ūdenskritumā mesties ij nemēģini! Klintis tur tik zobainas, ka atņems tev dzīvību pirms laika. Tagad ej un savu zivi ņem līdzi!

Anborns pagriezās uz iešanu, un Gollums, verdzisku kūkumu uzmetis, aizklunkurēja viņam pa priekšu. Nišas ieejai priekšā tika aizvilkts priekškars.

—Tu, Frodo, manuprāt, še nerīkojies prātīgi, — Faramirs ierunājās. — Es teikšu, ka tev viņam līdzi iet nevajag. Viņš ir samaitāts.

— Nē, nejau pavisam, — Frodo iebilda.

—Varbūt caurcaurēm ne, — Faramirs piekrita, — tak ļaunums viņu kremt kā tārps un pieņemas spēkā. Pie laba gala viņš tevi nevedīs. Ja iesi ar viņu šķirtus ceļus, es došu viņam atvēli sveikam projām tikt un likšu aizvest līdz Gondoras robežai, lai kuru vietu viņš nosauktu.

— Viņš nebūs ar mieru, — Frodo atteica. — Viņš sekos man pa pēdām, kā, jau kur tas laiks, darījis. Un es viņam daudzkārt esmu solījis savu aizbildnību un iet, kurp viņš ved. Tu taču nelūgsi, lai laužu vārdu, ko esmu viņam devis?

— Nē, — Faramirs sacīja. — Tak sirds runā pretim. Jo ļaunums rādās mazāks, kad tu citam dod padomu vārdu lauzt, nekā tad, kad pats tā rīkojies, — un vēl jo mazāks, kad redzi, ka draugs nesamanigi solījies, sevi postā grūzdams. Tak nē — ja reiz ņemsi viņu biedros, tev nāksies viņu paciest, ko citu? Tomēr, manuprāt, tev nevajag par varītēm uz Siritungolu iet — par to viņš tev mazāk izpaudis, nekā pašam zināms. Tik daudz es viņa domās skaidri nolasīju. Uz Siritungolu neej!

— Kurp tad lai eju? — Frodo atsaucās. — Atpakaļ uz Melnajiem vārtiem? Sargiem rokās doties? Kas tev tik nelāgs par šo vietu zināms? Kālab lai to pat piesaukt butu bail?

— Droši man zināms nav nekas, — Faramirs atbildēja. — Mēs, kas Gondorā, šais laikos uz austrumiem no ceļa aizklīst nemēdzam, un no mums, kas gados jaunāki, tur neviens nav bijis, tāpat kā neviens no mums nav kāju spēris Tumsas kalnos. Par tiem mēs zinām vien no senlaiku nostāstiem un runām, kas klīda dienās, kuras pagājībā nogrimušas. Tak pārejās, kas augšpus Mi- nasmorgulas, mīt kādas melnas šausmas. Kolīdz Siritungolas vārds top piesaukts, sirmgalvji un zinību vīri bailēs balti nobāl un valodu pazaudē.

— Minasmorgulas ieleja ļaunuma varā krita sensenos laikos, — viņš turpināja, — un tur bija briesmu un šaušalu vieta, kamēr padzītais Naidnieks vēl tālu projām mitinājās un Itilijā pa lielākai daļai mēs paši par saimniekiem bijām. Tu zini, ka tā pilsēta — Minasitīla, mūsu pašu Minastiritai asinsmasa — reiz bija varena, lepna un skaista. Tak to ieņēma nekrietni ļaudis, kuri Naidniekam viņa pirmajā varas laikā par apakšniekiem bija un pēc viņa gāšanas bez pajumtes un valdīšanas apkārt klimta. Stāsta, ka par kungiem viņiem bijuši nūrnenori, kuri ļaunuma varā krituši, — viņiem Naidnieks devis varas gredzenus un pašus aprijis: par dzīviem rēgiem viņi tapuši, baigiem un ļauniem. Pēc Naidnieka aiziešanas viņi Minasitīlu ieņēma un tur ieperinājās, un pilsētu līdz ar ieleju visriņķī ar nāves dvašu piepildīja: viss itin kā izmiris rādījās, tak īsti ne, jo sagrautajos mūros dzivas bija šausmas, kam apveida trūka. Tur mita Deviņi karakungi, un, kad atgriezās Tumsas pavēlnieks, kur viņi par palīgiem bija, slepenībā viņa gailu posdami, visi deviņi no jauna pieņēmās spēkā. Tad no šausmu vārtiem izbrāzās Deviņi jātnieki, un mēs viņiem nejaudājām pretim turēties. Citadelei netuvojies! Nemanīts garām netiksi. Ļaunums tur miega nezina — tur čum un mudž redzokļi, kas bez plakstiem un allaž vaļā. Neej turp!

— Bet kurp tad tu man vēlēsi doties? — Frodo vaicāja. — Pats, tu saki, nevari mani nedz aizvest līdz kalniem, nedz tiem pāri ceļu parādīt. Bet kalniem pāri man jātiek — es Sanāksmes priekša svinīgi apņēmos ceļu uzmeklēt vai arī, to meklēdams, galu atrast. Un, ja griezīšos atpakaļ, liegdamies grūto ceļu līdz galam mērot, kur es likšos? Nedz elfiem, nedz cilvēkiem nespēšu acis raudzīties. Vai tu gribi, lai es eju uz Gondoru ar visu to mantu — ar to pašu, kura tavu brāli iesvēla neprātīgās alkās? Ko tā Minastiritā sapesteļotu? Vai būs divām Minasmorgulām būt, kas ņirdz viena otrai pretim pāri izmirušai zemei, ar trūdiem un puvekļiem pilnai?

— To cs negribētu, — Faramirs noteica.

— Tad saki — ko man iesākt?

— Tas man nav zināms. Tikai negribu, ka tu ej nāvei un mocībām pretim. Un es nedomāju, ka Mitrandirs būtu šo ceļu izraudzījies.

— Tomēr viņa vairs nav, tālab man atliek mērot tos ceļus, kādus nu protu uziet. Un ilgi meklēt nav laika, — Frodo piebilda.

— Sūra izšķiršanās, un cerību nekādu, — Faramirs sacīja. — Tak, mazākais, ielāgo, ko teikšu: sargies no tā ceļa zinātāja, no Smeagola. Viņš dzīvību atņēmis ne reizi vien. Tas viņam acīs lasāms. — Viņš nopūtās. — Tā nu mēs sastopamies un šķiramies, Frodo, Drogo dēls. Pēc smalkiem vārdiem kabatā nemeklē — es neceru tevi jelkad vēl šaisaulē ieraudzīt. Tak nu tev tālāk būs doties ar manu svētību, un lai mana svētība arī visai tavai ciltij! Tagad atpūties, līdz ceļamaizi jums sapošam. Man kārojas zināt, kā tas rāpulīgais Smeagols tika pie mantas, par kuru runājam, un kā to pazaudēja, tak nu tevi netirdīšu. Ja jelkad, kauču cerību nekādu, tu tomēr atgriezīsies, kur dzīvajie mīt, un mēs savus stāstus vēlreiz kamolā tīsim, piesaulītē sienmalē sēdēdami un smiedamies par reiz piedzīvotām bēdām, gan tu man pastāstīsi. Līdz tai reizei vai kādai citai, kura tai laikā būs, kas Nūmenoras Redz- akmeņu skatam slēpts, paliec sveiks!

Piecēlies viņš pagriezās pret Frodo un zemu paklanījās, tad, pašķīris aizkaru, izgaja alā.

Septītā nodaļa

Uz krustcelēm

Frodo un Sems, līdz savām guļvietām aizgājuši, apgūlās un, ne vārda neparmijuši, maķenīt atpūtās. Tikmēr vīri modās no miega, un sākās dienas rosība. Pēc laiciņa viņiem tika atnests ūdens, un pēc tam hobiti tika aizvesti pie galda, kas saklāts trijiem. Ar viņiem kopā maltīti iebaudīja arī Faramirs. Kopš vakardienas kaujas viņš nebija gulējis, tomēr no skata nepavisam nelikās noguris.

Paēduši viņi piecēlās. — Lai ceļā jums salkums raizes nesagādā! — Faramirs novēlēja. — Edmaņas jums līdzi maz, tak liku, lai maisos jums tiek iekrauts kāds nieks krājuma, kas ceļavīram panesams. Kamēr Itīlijā būsit, ūdens netrūks, tik nebaudiet no ūdeņiem, kas no Imladmorgulas jeb Dzīvās nāves ielejas plūst. Un sakāms man vēl kas. Mani izlūki un sargi visi kā viens atgriezušies — pat tie, kuri aizlasījušies tika turp, kur Morannoni ar roku aizsniedzami. Visi ko savādu stāsta. Apkaime kā izmirusi. Ceļi tukši, nedz soļi dip, nedz taures skan, nedz loka stiegra nodžinkstam dzirdēta. Nogaidošs klusums klājas pār Bezvārža zemi. Nezinu, ko tas vēstī. Tak laiks auļiem skrien pretim varenam galam. Briest negaiss. Steidzieties, kamēr varat! Ja gatavi esat, iesim! Drīz saule tumsai pāri pacelsies.

Tika atnesti hobitu maišeļi (maķenīt smagāki, nekā bijuši) un arī divi paresni nospodrināta koka spieķi, ar dzelzi apkalti, — abiem bija ar grebumiem rotāts rokturis, kam cauri izvērta grodi sapīta ādas cilpa.

— Nav man atvadu veltes, kādu jūs pelnījuši būtu, — Faramirs sacīja, — tomēr ņemiet šos spieķus. Tie var noderēt tādiem, kas pa neapdzīvotu klaidu ceļu mēro un kalnos kāpj. Balto kalnu ļaudis tādus lietā liek, kauču šie īsāki pataisīti, lai jums pēc mēra, un nule par jaunu apkalti. No skaistā lebetrona koksnes tie drei- jāti — Gondoras kokgriezēji to lielā vērtē tur, un kokam spēks piedevēts — tas palīdzot uziet meklēto un atpakaļceļu rast. Lai lebetrona labais spēks neapsīkst jūsu ceļa tumsā!

Hobiti zemu paklanījās. — Visužēlīgo mājastēv, — Frodo bilda,

—           Elronds Puselfs man lika pie sirds, ka es ceļā uziešot nezināmus draugus, kad vismazāk uz tādiem cerēšot. Un tādu draudzību, kādu no tevis sagaidīju, es neparko nebiju domājis atrast. Bet atradu — un tas ļaunu lieliski par labu vērš.

Viņi bija gatavi ceļam. No kāda kakta vai lienamā cauruma tika izvilkts un šurp atvests Gollums, un viņš, salīdzinot ar to, kāds bija pirmiņ, rādījās itin apmierināts, kaut arī ne soli neatkāpās no Frodo un vairījās no Faramira skatiena.

—  Tavam pavadonim būs acis jāaizsien, — Faramirs pavēstīja,

—tak tev un tavam kalpam Semiusam es ļauju to nedarīt, ja vien esat ar mieru.

Kad gondorieši pienāca, lai Gollumam aizsietu acis, viņš ņēmās spalgi brēkt, locīties kā tārps, un pieķērās pie Frodo, tā ka nebija ne atraujams, un Frodo teica: — Aizsieniet acis mums visiem trim un man pašam pirmajam, tad viņš varbūt apjēgs, ka no tā nekāds ļaunums necelsies. — Sacīts — darīts, un viņi tika izvesti laukā no Hennetannūna alas. Nomērojuši gabalu pa gaiteņiem un kāpnēm, viņi samanīja visapkārt vējojam vēsu rīta dvesmu, spirgtu un smaržīgu. Tomēr vēl krietnu laiku viņi gāja, neko neredzēdami, drusku kalnup, tad lejup pa lēzenu nogāzi. Pēdīgi Faramira balss vēlēja noņemt apsējus.

Viņi atkal stāvēja zem koku zaru jumola. Ūdenskrituma šalkas vairs nebija saklausāmas, jo aiza, pa kuru plūda strauts, nu slēpās aiz iegarenas kalnu grēdas, kas stiepās uz dienvidiem. Rietumpuse starp stumbriem spiedās gaisma, it kā tur pasaule piepeši nobruktu bezdibeni, kur, nostājies uz kraujas, vari vērties vien debesis.

— Še nu mēs šķirsimies pavisam, — Faramirs ierunājās. — Klausiet, ko teikšu: tūliņ uz rītiem vēl negriezieties! Labak taisni uz priekšu, jo tā vel daudzas jūdzes būsit meža aizsega. Rietumos ir krauja, kur zeme nobrūk plašās ielejās — te piepeši un stāvi, te kā lēzena nogāze lejup laižas. No kraujas projām neaizklīstiet un no mežmalas arīdzan! Kādu gabalu, es lēšu, varat droši pa dienas gaismu ceļu mērot. Te viss mānīgā mierā dus un ļaunais spēks uz brīdi atkāpies. Lai jums labi klājas, kamēr tā maz var būt!

Tad viņš apskāva hobitus, kā Gondorā ierasts, — pieliecies noguldīja plaukstas viņiem uz pleciem un noskūpstīja abus uz pieres. — Ejiet, un lai jums palīgos visu krietno ļaužu labā griba! — viņš novēlēja.

Hobiti paklanījās līdz zemei. Tad Faramirs pagriezās un, ne skatu nepametis atpakaļ, devās pie diviem saviem sargiem, kas stāvēja gabaliņu atstatu. Hobiti nevarēja vien nobrīnīties, cik žigli kustējās šie zaļā ģērbtie vīri — vienā acumirkli no viņiem vairs nebija ne miņas. Mežs, kur nule vēl bija stāvējis Faramirs, tagad likās tukšs un drūms, it kā sapnis būtu par nomodu pārvērties.

Frodo nopūtās un atkal pavērās uz dienvidiem. Itin kā lai tīši izrādītu, ka par visu to smalko izrunāšanos viņam nospļauties, Gollums šņakarējās pa trūdiem koka pakājē. "Jau atkal izbadējies?" Sems klusībā ieprātojās. "Tā, atkal jau viss no gala!"

—Pēdīgi aizvilkās? — Gollums ieprasījās. — Nelabie, negantie csssilvēki! Smeagolam vēl ssprandiņš smeldz, jā gan. Iesim!

— Jā, iesim, — Frodo piekrita. — Tikai, ja par tiem, kas pret tevi žēlsirdīgi bijuši, tu proti vien ļaunu runāt, labak nesaki neko!

— Labiņš saimnieks! — Gollums steigšus atsaucās. — Smea- goliņš tikai jokus plēš. Viņš mūžam piedod, jā gan, jā, jā, pat labiņajam saimniekam piedod, ka viņš drusku krāpnieks. Ja, jā, labiņš saimnieks, labiņš Smeagols!

Frodo un Sems par atbildi cieta klusu. Uzvēluši mugurā mai- šeļus un paņēmuši spieķus, viņi iegāja Itīlijas mežā.

Todien viņi divreiz atvilka elpu un noēda nelielu tiesu Faramira līdzdotās ēdmaņas: tur bija kaltēti augļi un sālīta gaļa, vēl daudzām dienām krājums, un maize — notērējama, kamēr nav saziedējusi. Gollums neēda ne kripatas.

Saule uzlēca un, aiz koku vainagiem noslēpusies, aizslīdēja pāri debesjumam, tad sāka laisties uz rietu, un gaisma, kas rietumpusē spiedās caur kokiem, vērtās zeltaina, bet viņi tikai gāja un gāja, vēsas, iezaļganas pustumsas apņemti, un visapkārt viss slīga klusumā. Likās, ka putni visi kā viens ir vai nu kur projām aizlaidušies, vai arī balsi pazaudējuši.

Klusajā mežā satumsa agrs vakars, un, pirms savilkās nakts, viņi apstājās, gluži nokausēti, jo, aizgājuši no Hennetannūna, bija nomērojuši ligas septiņas vai pat vairāk. Frodo cauru nakti nogulēja viena mierā, nolicies uz biezas trūdu kārtas sirma koka pakājē. Sems viņam lidzās tik saldi vis negulēja, ik pa brīdim uztrūkās no miega, bet no Golluma nebija ne miņas — kolīdz hobiti bija iekārtojušies uz naktsguļu, viņš tūdaļ sazin kur aizlavījās. Ko darījis — gulējis uz savu roku, kādā dobumā ielīdis, vai augu nakti sirojis — viņš neizpauda, bet uzradās līdz ar pirmajiem rīta blāzmas stariem un hobitus modināja.

— Celties vajag, jā, celties! — viņš skubināja. — Tāls vēl ceļš uz dienvidiem un austrumiem. Hobitiem vajag steigties!

Jaunā diena no iepriekšējās daudz neatšķīrās, tikai klusums šķita vēl jo stingāks, gaiss tapa spiedīgs, un pamežā sāka trūkt elpas. Tā vien likās, ka tuvojas negaiss. Gollums it bieži apstājās, vilkdams gaisu nāsis, iegurguļojās un atkal un atkal mudināja hobitus pielikt soli.

Trešajā dienas gājuma cēlienā, kad pēcpusdiena jau sliecās pret vakaru, mežs kļuva skrajāks — koki tapa prāvāki un auga vairāk izklaidus. Plašās laucēs melni.un svinīgi slējās milzum lieli un resni akmeņozoli, starp tiem te šur, te tur vidēja sirmi oši un dižozoli, kas nupat briedināja brūnganzaļus pumpurus. Visapkārt ceroja gara zāle, izraibināta ar zilām un baltām balzamlnēm un anemonēm, kam ziedi jau aizvērušies uz nakti, un šur tur lieli lauki bija no vienas vietas klāti ar savvaļas hiacinšu lapām — trūdiem cauri jau spraucās slaikie ziedu zvārguļu kāti. Nekur nebija manāma neviena dzīva būtne, ne zvērs, ne putns, tomēr tik klajā vietā Gollumam sametās bailīgi ap sirdi, un nu viņi uz priekšu virzījās piesargādamies, no vienas koka paēnas sprukdami uz nākamo.

Kad viņi nonāca vietā, kur mežs beidzās, gaisma jau strauji dzisa. Tur visi nosēdās zem veca, červeļaina ozola, kas saknes kā čūskas snaikstīja lejā pa stāvu, drupanu nogāzi. Priekšā neskaidri vidēja dziļa ieleja. Viņā pusē atkal sākās mežs, drūmajā novakarā zili pelēks, un aizstiepās uz dienvidiem. Pa labi, pie rietumu pamales, zem ugunīgajām debesim sarkani gailēja Gondoras kalni. Pa kreisi viss tinās tumsā — tur melnēja augstās Mordoras sienas, un no tumsības šurp stiepās garā ieleja, krauja un aizvien platāka laizdamās lejup uz Anduīnu. Tās dibenā putoja straume —

Frodo dzirdēja tās krāčaino balsi šalcam klusumam pāri, un upei gar tuvāko krastu kā palsena lente lejup vijās ceļš, pazuzdams saltā, pelēkā miglā, kas virmoja, rieta blāzmas neskarta. Frodo vienubrīd likās, ka tālē, itin kā slejamies pāri tumsas jūrai, pavīd augstu, veclaicīgu, sen pamestu, melnu torņu apdrupušas smailes.

Viņš pavērās uz Gollumu. — Vai zini, kur esam? — viņš vaicāja.

— Jā, saimniek. Briesmu vietas. Tur ceļš no Mēness torņa, saimniek, iet lejā uz sagruvušo pilsētu, kas Dižupei krastā. Tā sagrautā pilsēta, jā, gaužām nejauka vieta, ienaidnieku pilna. Nevajadzēja kļausit, ko cilvēki teica. Hobiti lielu gabalu no ceļa aizklīduši. Tagad vajag iet uz austrumiem — tur, augšā. — Viņš novēcināja izdēdējušo roku pret tumstošajiem kalniem. — Un pa ceļu iet nedrikst. Kur nu! Tur staigā tādi, kam cieta sirds, — no torņa nāk.

Frodo palūkojās lejup uz ceļu. Vismaz šobrīd tur nebija manāma ne mazākā kustība. Ceļš izskatījās vientulīgs un pamests, tā stiepdamies lejup uz pilsētas drupām, kas slēpās miglā. Bet gaisā vēdīja ļaunuma dvaša, it kā tur patiesi varētu staigāt kāds, kas acīm paliek neredzams. Vēlreiz pametis skatu uz tālīnajām smailēm, kas nu jau teju saplūda ar tumsu, Frodo nodrebinājās, un straume itin kā iešalkojās salti un nežēlīgi — tur runāja Morgul- duīna, piegānītā upe, kas iztecēja no Rēgu lejas.

— Ko iesāksim? — viņš noprasīja. — Esam ilgi un tālu gājuši. Varbūt uzmeklēsim mežā kādu vietu, kur varam nobēdzinājušies nakti pārlaist?

— Kas tumsā ko bēdzināties? — Gollums iebilda. — Tagad hobitiem pa dienu jābedzinās, jā, pa dienu.

— Liecies mierā! — Sems izsaucās. — Mums tak drusku jāatpūšas, pat ja nakts vidū atkal augšā raujamies. Vēl būs tumsiņa stundām ilgi — gana, lai mūs garu gabalu aizvedinātu, ja ceļu zini.

Gollums negribīgi piekrita un griezās atpakaļ, kur koki, gar pareto mežmalu labu gabalu aizbrizdams tālāk uz austrumiem. Viņš neparko nebija ar mieru nakšņot uz zemes tik tuvu bīstamajam ceļam, un, drusku pastrīdējušies, visi uzrāpās liela akmeņ- ozola staklē, kas tālab, ka resnie zari visi reizē no stumbra atzarojās, noderēja par labu paslēptuvi un samērā omulīgu patvērumu. Pār zemi nolaidās nakts, un zem koka vainaga tumsa savilkās tik melna kā piķis. Frodo un Sems iedzēra pa malkam ūdens, iebaudīja pa kumosam maizes un kaltētos augļus, bet Gollums tūliņ saritinājās kamolā un aizmiga. Hobiti ne acu neaizvēra.

Varēja būt nedaudz pāri pusnaktij, kad Gollums pamodās: piepeši hobiti apjauta, ka no tumsas pretim gail viņa blāvās, plaši ieplestās acis. Gollums paausijās un ievilka gaisu nāsis — hobiti jau agrāk bija ievērojuši, ka tā viņš laikam nosaka, cik tālu līdz rītam.

— Esam atpūtinājušies? Esam skaisti pagulējuši? — viņš ierunājās. — Ejam!

— Ne nu esam, nekā, — Sems noburkšķēja. — Bet ejam, ja reiz jāiet!

Gollums vienā paņēmienā nolēca no koka, piezemēdamies uz visām četrām, un hobiti viņam sekoja — tikai lēnāk un prātīgāk.

Tikuši zemē, viņi atkal ņēmās kātot nopakaļ Gollumam, bet nu uz austrumiem, augšup pa tumšo nogāzi. Viņi gaja, teju neko neredzēdami, jo nakts biezēja tik melna, ka pat koku stumbri bija pamanāmi vien tad, kad hobiti pret tiem jau teju ar degunu atdūrās. Pamats zem kājām vairs nebija tik līdzens, un iešana vedās grūtāk, bet Gollums, pēc visa spriežot, par to nebēdāja. Viņš līda cauri brikšņiem un kazenājiem, reizumis pa pašu maliņu apgāja dziļu aizu vai tumsas pielietu bedri, reizumis laidās lejā melnās, ar krūmiem pieaugušās palejās un tad atkal rāpās laukā, bet ikreiz, kad viņi bija nokāpuši maķenīt lejāk, atklājās, ka nākamā nogāze ir augstāka un stāvāka. Tā nu viņi pamazām virzījās aizvien kalnā. Pirmoreiz apstājušies atvilkt elpu, hobiti pavērās atpakaļ un tikko samanīja mežu, no kura bija iznākuši, plājamies lejāk kā apjomīgu, blīvu tumsas seģeni, itin kā zem melnā, tukšā debesjuma tumstu otra, vēl necaurredzamāka nakts. No austrumiem palēnām augšup cēlās tāds kā melns blāķis, aprīdams vārās, nespodrās zvaigznītes. Vēlāk rietošais mēness izlauzās no mākoņa, kurš tam nemitīgi pakaļ dzinās, bet ari tam visapkārt plājās šķebīgi dzeltens gaismas loks.

Pēdīgi Gollums pagriezās pret hobitiem. — Driz diena, — viņš pavēstīja. — Hobitiem vajag steigties. Te klajā vietā palikt nav labi. Steigšus!

Viņš pielika soli, un hobiti gurdi klunkurēja nopakaļ. Drīz viņi sāka rāpties augstā, stāvā korē. Pa lielākai daļai zemi klāja biezi saaugušas irbulenes, melleņu mētras un pazemi, sīksti ērkšķu krūmi, kaut vietumis vidēja klajas vietas — uguns cirstas, vēl neaizdzijušas brūces. Jo tuvāk virsotnei, jo irtauleņu krūmi ceļā gadījās biežāk — tagad gaužām veci un lieli, pie saknēm kārni un izstīdzējuši, toties sazarojuši kupli un jau klāti ar pus- plaukušiem dzelteniem ziediņiem, kas vizēja cauri tumsai un izplatīja vāru, saldenu smaržu. Dzeloņainie krūmi bija izstiepušies tik gari, ka hobiti, ij ne galvu nepieliekdami, varēja soļot cauri briksnājam pa garām, sausām ejām, izklātām ar biezu, ērkšķiem piebirušu trudu segu.

Aizgājuši līdz platās kalna muguras malai, viņi apstājās, lai atpūstos, un ierāpās noslēpties zem mudžekļaina ērkšķu krūma. Krustu šķērsu savijušos zarus, kas slīga līdz pašai zemei, bija pārmācis vecu mežrozīšu labirints. Dziļi biezokni bija tāda kā istabiņa ar nokaltušu zaru un kazenāju griestiem, kas pārjumti ar tikko izplaukušu lapu un jauno dzinumu klājienu. Tur viņi labu bridi pagulēja, pārāk noguruši, lai spētu ko ieēst, un pa spraugām patvēruma sienās noraudzijās, kā palēnām aust diena.

Taču dienas gaismu viņi nesagaidīja — tikai mironigi brūnganu mijkrēsli. Austrumos zem smagā mākoņa dega vienmērīga, sarkana blāzma — nejau rītausmas sārtums. Pāri krokās sagrūstajai zemei pretim bargi raudzījās Efelduatu kalni: zemāk, kur neatkāpdamās gūlās nakts tumsa, melni un bezveidīgi, bet augstāk ar zobainām smailēm un korēm, kas skaidras un draudīgas iezīmējās pret ugunīgo blāzmu. Projām pa labi slējās varena kalnu grēda, izbīdīta uz rietumiem un tumsā kā piķis melnēdama.

— Uz kuru pusi tagad? — Frodo noprasīja. — Vai tur sākas… Morgulu leja, tur, aiz tā melnā blāķa?

— Vai nu gluži tagadiņ par to der galvu lauzīt? — Sems atsaucās. — Šodien tak tālāk vairs nekustēsim, ja to maz par dienu var saukt?

— Varbūt nē, varbūt nē, — Gollums noteica. — Bet iet mums vajag drīz — uz krusttelēm. Jā, uz krustcelem. Turpu, turpu, ja, saimniek.

Sarkana blāzma virs Mordoras apdzisa. Mijkrēslis sabiezēja — austrumos sacēlās miklu dūmu mākonis, šurp vilkdamies. Frodo un Sems drusku ko ieeda un apgūlās, bet Gollums dldījās vien. No hobitu ēdmaņas viņš neko ne mutē neņēma, bet mazliet padzērās un tad ošņādamies un murminādams aizlīda pa brikšņiem. Piepeši viņš pazuda kā zemē iekritis.

— Laikam aizdevies medībās, — Sems noteica un nožāvājās. Viņam bija kārta gulēt pirmajam, un, necik ilgi, jau sapnis bija klāt. Semam rādījās, ka viņš atkal rosās pa Tuntmales dārzu, sazin ko mekledams, bet uz muguras bija smaga neslava uzsieta, tā ka ragā vien jātiecas. Dārzs izskatījās pagalam aizaudzis un aizlaists, un dobēs pie lejas dzīvžoga saviesušies ērkšķu krūmi un papardes.

— Te man darba cik uziet, tas nu skaidrs, tak nokusis esmu pie nabaga, — viņš daudzināja un tad ar joni atminējās, ko meklējis. — Pīpīte! — viņš izsaucās un tūdaļ pamodās.

— Dulburis! — viņš sev lika pie sirds, atvērdams acis un nobrīnīdamies, diez kālab pie dzīvžoga garšļaukus nolicies. — Maišeli tak iepaunota,jau kurtas laiks! — Tad viņš apjēdza, ka pīpīte maišeli varbūt arī guļ, taču pīpes zāles gan nav, un tūliņ attapās, ka lidz Tuntmalei simtiem jūdžu. Sems pieslējās sēdus. Laukā jau valdīja teju pilnīga tumsa. Kālab saimnieks bija ļāvis viņam gulēt ilgāk, nekā runāts, lidz pašam vakaram?

— Vai jūs, Frodo kungs, it nemaz ar' neesat uz auss licies? — viņš noprasīja. — Kas tagad par stundu? Rādās, jau vēls!

— Nē, nav vis, — Frodo atteica. — Tikai dienas gaisma nevis spēkā pieņemas, bet mazumā iet — tumsa arvien biezāka savelkas. Pēc manas saprašanas, vēl nav ne dienvidus, un tu tikai stundas trīs esi nogulējis.

— Diez ko tas nozīmē? — Sems pabrīnījās. — Negaiss nāk virsū? Ja tā, bargāks par visiem, kādi jelkad redzēti. Ka tik nebūs ar ilgošanos jācer, kaut mēs kur dziļi alā būtu ielīduši, ne nieka krūmiņos ietupuši. — Viņš ieklausījās. — Kas tas? Pērkons vai bungas rībinās, vai kas?

—  Nezinu, — Frodo atteica. — Nu jau labu laiku ducina. Reizumis itin kā zeme drebinās, reizumis itin kā spiedīgi ausis pukst.

Sems palūkojas visapkārt. — Kur Gollums? — viņš iejautajās.

— Vēl nav atpakaļ?

— Nē, — Frodo atbildēja. — Ne ziņas, ne miņas.

— Uh, nevaru viņu ciest ne acu galā. — Sems noskurinājās.

— Taisnību sakot, pirmo reizi man ceļā līdzi kas tāds, ko pazaudējis es ij nedomātu sūroties. Tak tas būtu itin viņa garā: aizvedināt jūdzēm tālu un tad kā akā iekrist — akurāt, kad mums viņu kā ēst vajag, tas ir, ja no viņa maz kāda jēga būtu, par ko es galvu ķīlā vis neliktu.

—Purvājus esi piemirsis, — Frodo atgādināja. — Kaut nu viņš nebūtu iekūlies kādā nelaimē!

—  Un kaut nu nebūtu ko nelāgu izperinājis. Un kaut nu viņš nebūtu iekritis svešos nagos, kā sacit jāsaka. Tālab ka tad, necik ilgi, būsim ķezā.

Tobrīd dārdoņa nograndēja no jauna — tagad skaļāka un dobjāka. Zeme zem kājām itin ka salīgojās. — Manuprāt, ķezā mēs esam šā vai tā, — Frodo noteica. — Bīstos, ka mūsu ceļam drīz gals būs klāt.

— Varbūt, — Sems atsaucas, — tak, kamēr kusti, pagalam vēl neesi, kā Tētiņš daudzināja, un tikām ij spēks kaulos nav par skādi — viņš vienādiņ mēdza piemetināt. Uzēdiet nu kādu kumosiņu, Frodo kungs, un tad liecieties drusku nosnausties!

Pēcpusdiena (laikam taču, jo kā diez citādi tā būtu dēvējama? — Sems sprieda) vilkās kā gliemezis. Izbāzis galvu no krūmu aizsega, viņš redzēja vien pelēcīgi brūnganu, nomākušos pasauli, ko palēnām aprija vienmuļš, bezkrāsains mijkrēslis. Gaiss bija spiedīgs, tomēr ne silts. Frodo gulēja nemierīgi, grozīdamies un svaidīdamies, un reizumis miegā ko murminādams. Divreiz Semam likās, ka Frodo piesauc Gendalfa vārdu. Laiks vilkās neciešami gausi. Piepeši aiz muguras atskanēja šņāciens — Gollums bija klat, nometies uz visām četrām un piekalis hobitiem spīdošo acu skatienu.

—Augšā! Augšā! Lai miegapūžņi mostas! — viņš iečukstējās. — Augšā! Nav laika, nedrīkst kavēties. Mums vajag iet, jā, vajag iet uz karstām pēdām. Nedrīkst kavēties!

Sems uzmeta viņam aizdomu pilnu skatienu: Gollums rādījās sabijies vai uztraucies. — Tūliņ? Kas tev aiz ādas? Vēl tak nav laiks. Ij ne tējas laiks vēl nav klāt, mazākais, pie kārtīgiem ļaudīm, kas tādu ievēro.

— Tukššpauris! — Gollums atšņāca. — Nav te nekādu kārtīgu ļaužu. Laika vairs nav, jā, skriešus skrien. Nedrīkst kavēties. Vajag iet. Augšā, saimniek, augšā! — Viņš ar nagiem iekampās Frodo plecā, un tas, no miega uzrauts, ar joni pietrūkās sēdus un sagrāba viņu pie rokas. Gollums izrāvās un pamuka gabaliņu nostāk.

— Nedrīkst tukšpauri bUt, — viņš šņākāja. — Vajag iet. Nedrīkst kavēties! — Un vairak no viņa itin nekas nebija izdabūjams. Kur Gollums bija aizklīdis un ko savā nodabā izperinājis tādu, ka piepeši vajadzēja steigties pa kaklu, pa galvu, viņš neparko neizpauda. Sems nokāvās ar dziļām aizdomām un nemaz nedomāja to slēpt, bet Frodo it nekā nelika manīt, kas viņam prātā.

Nopūties viņš uzvēla mugurā maišeli un sagatavojās doties laukā, kur krēsla biezēja ar katru mirkli melnāka.

Gaužām piesardzīgi Gollums viņus veda lejā no kalna, turēdamies aizsegā, cik vien iespējams, un klajākām vietām, teju pie zemes pieplacis, jozdams pāri, ko nagi nes, bet mijkrēslis nu bija savilcies tik biezs, ka pat asredzigs meža zvērs nez vai butu spējis pamanīt hobitus, kas bija ietinušies pelēkajos apmetņos un kapuces pār acīm pārvilkuši, nedz ari sakļausit mazļautiņu soļus, ko viņi spēra, cik klusu vien mācēdami. Ne zariņš nenobrikšķēja, ne lapiņa nenočaukstēja — te viņi bija, te izbija.

Tā viņi gāja kādu stundu, nebilzdami ne vārda, cits pakaļ citam. Ap sirdi bija smagi — apkaime tinās tumsā un pilnīgā klusumā, kuru laiku pa laikam sadrebināja tikai tādi kā tālīna pērkona grandi vai doba kalna vēderā rībinātu bungu dunoņa. No paslēptuves izlīduši, viņi devās lejup pa nogāzi un tad, pagriezušies uz dienvidiem, steidzās pāri garai, nelīdzenai nogāzei, kas veda augstāk kalnos, likumus mezdami vien tad, kad Gollumam taisnu ceļu atrast neizdevās. Pēkšņi netālu priekšā izslējās tāds kā melns mūris, un hobiti ieraudzīja koku joslu. Tuvāk piegājuši, viņi atskārta, ka koki ir milzum resni, no skata gaužām veci, tomēr aizvien vēl brīnum augsti — galotnes zari gan bija nīkulīgi un aplūzuši, it kā pāri būtu brāzies viesulis, ar zibeni šķiez- damies, tomēr nedz kokus nogalēt, nedz izkustināt dziļi zemē iezīdušās saknes tas nebija spējis.

— Krustceles, jā, — Gollums iečukstējās, visu ceļu no paslēptuves nebildis ne vārda. — Vajag iet tur. — Pagriezies uz austrumiem, viņš hobitus veda augšā pa nogāzi, un piepeši priekšā parādījās dienvidceļš, kas, apmetis līkumu ap kalnu grēdas pakāji, ienira lielajā koku lokā.

— Citas takas nav, — Gollums čukstēja. — Ceļam otrā pusē nav. Nevienas taciņas. Vajag iet uz krustcelēm. Tikai aši! Klusu!

Gluži kā izlūki, kuri ienaidnieka nometne iezagušies, viņi lavījās līdz ceļam un manījās tam gar pašu rietumu maliņu, kur tūliņ sākās klints siena, — paši pelēki kā akmeņi un soļus likdami tik klusi kā kaķis, medībās izgājis. Beidzot tikuši līdz kokiem, hobiti attapās, nonākuši varenā lokā, kuram griestu vietā pašā vidū vidēja klajš, drūms debesjums, bet tukšumi starp milzīgajiem stumbriem melnēja itin kā diženas arkas pusgruvušas pils zālē. Pašā vidu sastapās četri ceļi. Tas, kurš bija palicis aiz muguras, veda uz Morannoniem, tālāk uz priekšu atkal uzņemdams tālo gaitu uz dienvidiem. Pa labi no palejas šurp stiepās ceļš, kurš nāca no senās Osgiliatas, un otrpus krustcelēm tas ienira austrumu tumsībā — tas bija ceturtais ceļš, kurš viņiem mērojams.

Uz bridi šausmās sastindzis kā zemē iemiets, Frodo atskārta, ka sazin no kurienes atspīdējusi sarkanīga gaisma — tā atblāz- mojās sejā Semam, kas stāvēja turpat līdzās. Pagriezies uz gaismas pusi, viņš ieraudzīja Osgiliatas ceļu viņpus koku arkai stiepjamies no kalna lejā uz vakariem, teju tik taisnu kā uzvilkta stīga. Tur, tālu projām, aiz skumīgās, nu jau tumsā tītās Gondoras, rieteja saule, pēdīgi tikusi līdz milzīgā, gausā mākoņu blāķa malai un, aizsvilusies draudīgās ugunīs, slīdēdama uz vēl neaptraipītās jūras pusi. Atblāzma uz īsu mirkli apspīdēja milzigu, sēdošu stāvu — rimtu un svinīgu kā diženie Argonatas akmens ķēniņi. Tēlu bija sagrauzis laikazobs un sakropļojušas uz posta darbiem kāras rokas. Galvas vairs nebija uz pleciem, un tās vietā par apsmieklu bija uzsliets šā tā aptēsts apaļenisks akmens, kam mežoņu rokas bija pavirši uzkrāsojušas ņirdzīgu viepli ar vienu pašu lielu, sarkanu redzokli pieres vidū. Tēla klēpis, varenais tronis un pjedestāls bija visgarām apskrīpāts ar nesakarīgiem ķeburiem, bet pa to vidu rēgojās arī Mordoras kalnu orku pretīgās zīmes.

Piepeši rietošās saules staros Frodo ieraudzīja pamirdzam senķeniņa galvu — tā gulēja ceļmalā, turp velšus aizvelta. — Skaties, Sem! — viņš iekliedzās, no uztraukuma atguvis valodu. — Skaties! Ķēniņam atkal ir kronis!

Acis tēlam bija dobās un tukšas, cirtainā bārda noskaldīta, bet augsto, bargo pieri rotāja sudraba un zelta vainags. Kāds vīteņaugs, ar baltu ziedu zvaigznītēm klāts, bija apvijies gāztajam ķēniņam ap galvu, tam itin kā godu izrādīdams, un akmens matos plaisās vizēja zeltainas akmeņlauzītes.

— MUžīgi viņi par uzvarētājiem nevar būt! — Frodo noteica. Un tad gaistošā atblāzma strauji nodzisa. Saule nogrima aiz pamales un pazuda, un, itin kā lākturi kāds būtu aizklājis, visapkārt ar joni satumsa melna nakts.

Astotā nodaļa

Siritungolas kāpnes

Gollums saķēra Frodo pie apmetņa stērbeles un izbīlī nepacietīgi iešņācās: — Vajag iet. Nedrīkst te stāvēt. Aši!

Negribīgi pagriezis vakariem muguru, Frodo devās, kurp Gollums vedināja — tieši austrumu tumsībā. Koku ieloks palika aiz muguras, un viņi pa ceļu zagās uz kalnu pusi. Ari šis ceļš kādu gabalu stiepās taisns, taču drīz palēnām aizliecās uz dienvidiem, līdz aizveda pie tās pašas klints grēdas, ko viņi bija redzējuši no paugura kores. Tumša un atbaidoša tā slējās turpat virs galvas, vēl melnāka par melnajām debesim. Ceļš, pie klints pakājes spiezdamies, izlīda cauri grēdas ēnai, tad, ar likumu garām ticis, atkal pacirtās uz austrumiem un stāvs metās kalnup.

Frodo un Sems klunkuroja ar smagu sirdi, par draudošajām briesmām vairs necik nejaudādami raizēties. Frodo steberēja, galvu nokāris — nasta atkal vilktin vilka pie zemes. Kolīdz lielās krustceles palika aiz muguras, tās svars, Itīlijā teju piemirsies, no jauna sāka likt sevi manīt. Noprazdams, ka ceļš zem kājām kļūst stāvāks, viņš gurdi pavērās augšup un tūliņ ieraudzīja — tieši kā Gollums bija stāstījis — Gredzenrēgu pilsētu. Viņš pieplaka pie ceļmalas klints.

Dziļi kalnos iestiepās gara, nolaidena ieleja — dziļa, tumsas pielieta aiza. Viņā pusē, labu gabalu tālāk ielejā, itin kā Efelduatu melnajā akmens klēpi iesēdināti, augstu slējās Minasmorgulas mūri un tornis. Apkārt it viss tinās tumsā — gan zeme, gan debess —, bet cietoksnis spīdēja. Tā nebija sagūstītā mēnessgaisma, kura sensenos laikos strāvoja no Minasitilas, Mēnesstorņa, marmora sienām, ielejā spodra starodama. Tagad gaisma bija vārāka par blāzmu no mēness, kurš sirgst ar nebeidzamu aptumsumu: trīsuļojoša un krampjaina kā puvekļu izgrūsta smirdoņa, trūdoša līķa blāzma — tāda, kas neko neapgaismo. Mūros un tornī kā neskaitāmi melni caurumi vīdēja logi, itin kā vērdamies paši savā dobajā tukšumā, bet torņa augšdaļa lēnām grozījās — te uz vienu, te otru pusi — kā milzīga rēgaina galva, tumsā vērīgi glūnēdama. Hobiti un arī Gollums uz acumirkli sastinga, čokurā raudamies un vērdamies augšup — turp, kurp nevienam negribējās iet. Gollums atģidās pirmais. Viņš atkal ņēmās uzstājīgi raustīt hobitus aiz stērbelēm, bet nebilda ne vārda. Teju vilkšus viņš aizvilka abus tālāk. Ik solis bija sperams par varītēm, un laiks itin kā ritēja arvien lēnāk un lēnāk, tā ka, pacēlis kāju, tu dabū gaidīt mokoši ilgas minūtes, iekams to atkal vari spert pie zemes.

Tā viņi lēnām tuvojās baltajam tiltam. Te ceļš, blāvi spīdēdams, stiepās pāri upei, kas plūda ielejas dziļumā, un tad tālāk, līču loču kalnā, uz pilsētas vārtiem, kas kā melna rīkle ņirdza ziemeļpuses mūru ārsienā. Upei abos krastos plājās līdzenas, tumsā tītas pļavas, ar bālganiem ziediem nosētas. Ari tie izstaroja gaismu — skaisti, tomēr baismi kroplīgi, it kā neprāta murgos izsapņoti, — un izplatija vāru, šķebīgu kapsētas dvaku. Gaisā vēdīja trūdu smaka. Tilts bija pārsviests no vienas pļavas uz otru, un šai galā abās pusēs stāvēja pēc cilvēku un zvēru līdzības prasmīgi cirsti akmens tēli, tomēr visi ļaunlgi un atbaidoši. Upe lejā plūda bez skaņas, un ūdens kūpēja, bet izgarojumi, kas cēlās augšup un grīstēs vērpās ap tiltu, bija salti kā ledus. Frodo samanīja uzmācamies reiboni — tumšs sametās gar acīm. Tad piepeši, it kā sazin kāda cita spēka, nevis paša gribas vadīts, viņš sarosījās un aiztenterēja uz tilta pusi kā divi deviņi, rokas drebelīgi izstiepis un galvu nevarīgi kūļādams. Sems un Gollums metās viņam pakaļ. Teju jau uz tilta ticis, Frodo paklupa un būtu pakritis, nebūtu Sems viņu paguvis saķert.

— Turp nē! Nē, nē, nejau turp! — Gollums iečukstējās, bet apvaldītā elpa, izlauzdamās caur zobiem, stingo klusumu satricināja itin kā svilpiens, un viņš šausmās pieplaka pie zemes.

—Lēnāk pār tiltu, Frodo kungs! — Sems iemurmināja saimniekam ausī. — Griezīsimies nu atpakaļ! Turpu nē. Gollums saka — turpu nē, un nu ir tā reize, kad es ar viņu esmu vienisprātis.

Pārvilcis ar roku pār pieri, Frodo piespieda sevi novērsties no pilsētas kalna galā. Zaigojošais tornis viņu nepārvarami valdzināja, un viņš apvaldīja dedzīgās alkas pa spīdošo ceļu skriet tieši uz vārtiem. Pēdīgi viņš ar pūlēm pagriezās uz iešanu un tūliņ sajuta, ka Gredzens tam par varītēm turas pretim, ap kaklu apmesto važiņu nostiepdams, un ari acis, kolīdz viņš novērsās, uz bridi itin kā aklas tapa. Priekšā plājās necaurredzama tumsa.

Gollums jau bija teju pazudis, četrrāpus līzdams projām kā pārbiedēts zvērēns. Sems, grīļīgo saimnieku balstīdams un līdzi vilkdams, metās viņam nopakaļ, cik naski vien jaudāja. Netālu no upes krasta ceļmalas akmens mūrī bija sprauga. Tur viņi iespruka, un Sems ieraudzīja, ka tālāk ved šaura taciņa. Iesākumā tā blāvi gaismojās tāpat kā lielceļš, bet tad, tikusi augšpus miroņ- ziedu pļavām, apdzisa un tālāk stiepās tumša, aizlikumodama arvien augstāk ielejas ziemeļpuses kalnos.

Tā nu hobiti plecu pie pleca aizklunkurēja pa taciņu, Gollumu priekšā nemaz nejaudādami saskatīt, ja neņem vērā brīžus, kad viņš pavērās atpakaļ, abus skubinādams pasteigties. Tad tumsā iezalgojās viņa acis — ar zaļganbālu gaismu. Kazi, tajās atspīdēja atbaidošā morgulblāzma, bet varbūt viņā paša kas līdzīgs bija iededzies. Mironīgo gaismu un melnos, tukšos redzokļus Frodo un Sems aizvien juta aiz muguras palikušus — abi atkal un atkal bailīgi šķielēja atpakaļ, par varītēm novērsdamies, lai melnajā tumsā ar acīm sameklētu taku zem "kājām. Iešana vedās smagi un lēnām. Augstāk kalnā, tikuši laukā no indīgās upes smirdoņas un izgarojumiem, hobiti uzelpoja brīvāk, un galva noskaidrojas, bet nu miesā ielija nepārvarams nogurums, it kā viņi augu nakti butu akmeņu maisus stiepuši vai ilgi pret straumi peldējuši. Pēdīgi tālāk iet vairs nebija spēka.

Frodo apstājās un nosēdās uz akmens. Nupat viņi bija uzkāpuši augsta, kaila klints paugura virsotnē. Priekšā ielejas malas klinti vīdēja izbīdījums, un taciņa, tam apkārt apliekusies, veda tālāk — tik vien kā pa paplatu dzegu, kam labajā pusē pavērās bezdibenis. Tā stiepās uz augšu pa kalna dienvidpusi gar kailu klints sienu arvien augstāk, lidz pazuda tumsā, kas melnēja virs galvas.

— Man drusku jāatelšas, Sem, — Frodo čukstēja. — Man tik smagi, Sem, puis, tik gaužām smagi. Diez cik tālu jaudāšu to aizstiept? Lai kā, man jāatpūšas, iekams rāpjamies, palūk, kur. — Viņš noradīja turp, kurp aizvijās šaurā taciņa.

— Šššš! Ššš! — iešņācās Gollums, viņiem klāt piesteigdamies. — Ššš! — Pirkstus pie lupām piespiedis, viņš sparīgi purināja galvu. Sagrabis Frodo aiz piedurknes, viņš norādīja uz taciņu, bet Frodo nekustējās ne no vietas.

— Vēl nē, — viņš noteica, — vēl nē. — Gurdums un vēl kas smagāks viņu spieda vai pie zemes — itin ka ij miesa, ij prāts būtu apkrauti ar kādu nesalaužamu burvestību. — Man jāatelšas, — viņš nomurmināja.

To dzirdēdams, Gollums tik briesmīgi pārbijās un satraucās, ka, visam par spīti, ierunājās — tikko sadzirdami šņākādams, plaukstu mutei priekšā aizgrūdis, itin kā sargādamies no tādiem, kas virs galvas neredzami ausās. — Te nē, nē. Nedrīkst te atelsties. Dumiķi! Acis vēl skatās. Aizies līdz tiltam un ieraudzīs. Nāk nu prom! Augšā, augšā! Nāk nu!

— Nāciet, Frodo kungs! — Sems teica. — Ko tur — viņam at- kaliņ taisnība. Te palikt nevaram.

— Labs ir, — Frodo novilka svešādi vienaldzīgi, it kā runātu pa sapņiem. — Pamēģināšu. — Viņš gurdi pieslējās kājās.

Bet bija jau par vēlu. Tieši tobrīd klints zem kājām iedrebējās un salīgojās. Zemi satricināja dobjā rīboņa, vēl nepieredzēti skaļa, un atbalss grandēdama aizvēlās pāri kalniem. Tad piepeši apžilba acis — nošķīda sarkana uguns. Tālu viņpus austrumu kalniem tā uzšķīlās augstu debesīs, smagos mākoņus itin kā ar asinīm ap- šļākdama. Tumsas un saltās miroņblāzmas pielietajā ielejā tās gaisma šķita neciešami spoža un neganta. Gorgorotas liesmās kā asi trīti dunči augšup triecās klints bluķi un radzes, žilbīgajā svelmē piķa melni. Tad apdullinoši nodārdēja pērkons.

Un Minasmorgula atsaucās. Nošķīda zilbalti zibeņi — gaišzilas strēles no torņa un kalniem visapkārt aizplaiksnījās satumsu- šajos padebešos. Zeme ievaidējās, un no pilsētas atvilnīja klaigas. Sajaukdamās ar skaļiem, plēsīgu putnu balsīm līdzīgiem ķērcieniem un saniknotu, pārbiedētu zirgu griezīgajiem zviedzieniem, visam pāri pacēlās sirdi plosoša, trīsoša, šausminoša kaukoņa — ar katru bridi arvien spalgāka, līdz vairs nebija ar ausi saklausāma. Hobiti, pacirtušies uz pilsētas pusi, nokrita garšļaukus, ausis ar plaukstām aizspieduši.

Baigais kliedziens partapa stieptās, šķebigās gaudās, tad noklusa, un Frodo piesardzīgi pacēla galvu. Otrpus šaurajai ielejai, tagad teju tieši iepretim, slējās ļaunuma pilsētas mūri, un melnais vārtu caurums, kas līdzinājās atplestai, spīdošu zobu pilnai rīklei, bija plaši vaļā. Un pa vārtiem laukā nāca karapulks.

Tas bija viscaur piķa melns kā nakts. Pret vāri spīdošajiem mūriem un uz gaismas klātā ceļa Frodo saskatīja sīkus, melnus stāvus rindu pēc rindas soļojam ātri un klusi, un viņi plūda laukā pa vārtiem nebeidzamā straumē. Priekšgalā kā ierindās sastājušās ēnas slīdēja milzīgs jātnieku pulks, un pats pirmais no viņiem bija lielāks par citiem — viscaur melns jātnieks, tikai galvā, ko slēpa kapuce, viņam bija bruņcepure itin kā kronis, kas meta draudīgus zibšņus. Jātnieks tuvojās tiltam, un Frodo raudzījās uz viņu kā noburts, nespēdams nedz acis aizmiegt, nedz novērsties. Vai tiešām Deviņu jātnieku virsvadonis bija šaisaulē atgriezies, lai vestu cīņā savu baismīgo karapulku? Jā, patiesi, te nu bija izdēdējušais ķēniņš, kura saltā roka bija Gredzena glabātāja plecā ietriekusi nāvīgo dunci. Aizdzijusi brūce neciešami iesmeldzās, un uz sirds pusi ar joni aizlīda ledains aukstums.

Kamēr viņš tā gulēja, ar bailēm nokaudamies un nespēdams ne pirkstu pakustināt, itin kā pārakmeņojies būtu, Jātnieks piepeši apturēja zirgu pie paša tilta, un aiz viņa uz vietas sastinga viss karapulks. Iestājās kapa klusums. Varbūt Rēgu ķēniņš samanīja Gredzena aicinājumu vai arī uz bridi ar nepatiku sajuta ielejā svešas varas dvesmu. Viņš pagrieza ar šausmu kroni rotāto melno galvu uz vienu, tad uz otru pusi, ar neredzamajām acīm meklējoši urbdamies tumsā. Frodo gaidīja, nespēdams ne pakustēties — kā putniņš, kurš sastindzis vēro čūsku tuvojamies. Un tikmēr viņš samanīja vēl nepieredzēti spēcīgu pavēli uzvilkt pirkstā Gredzenu. Tomēr, lai cik dziņa bija uzmācīga un nepārvarama, šoreiz viņam nebija ne mazākās vēlmes tai pakļauties. Frodo skaidri zināja, ka Gredzens viņu nevis glābs, bet nodos un ka pat ar Gredzenu pirkstā viņam nebūs spēka stāties morgulu ķēniņam pretī — vēl ne. Paša sirds, bailēs un šausmās sastingusi, uz aicinājumu vairs it nekā neatsaucās, un Frodo juta tikai nesatricināmu svešu varu, kas triecās virsū joņiem. Tā sagrāba viņa roku, un, kamēr Frodo noskatījās itin kā no malas — negribēdams pieļaut, lai notiek tas, kam jānotiek, tomēr ar savādu aizrautību (it kā vērotu kādu senlaikos bijušu ainu), pamazītiņām vilka to aizvien tuvāk važiņai, kas viņam bija apmesta ap kaklu. Tad pamodās viņa paša griba — tā palēnām atvilka roku atpakaļ un lika sataustīt ko citu, kas glabājās azotē. Pirksti sakļāvās ap salto un cieto Galadriēlas doto pudelīti — tik ilgi glabatu un līdz šai nestundai teju pavisam piemirstu. Kolīdz Frodo lai pieskaras, visas domas par Gredzenu uz kadu laiku pagaisa kā nebijušas. Viņš uzelpoja, un ar seju pieplaka pie klints.

Tobrīd Rēgu ķēniņš novērsās, iecirta piešus zirgam sānos un pārjāja tiltam pāri. Melnais karapūlis viņam sekoja. Varbūt elfu kapuces bija pievīlušas ķēniņa neredzamās acis un niecīgā pretinieka apņēmība, spēkā pieņēmusies, viņa domas bija novirzījusi sāņus. Bet viņam nebija vaļas. Stunda jau bija situsi, un varenais saimnieks bija zīmi devis — viņam vajadzēja doties karā uz rietumiem.

Drīz viņš bija pagaisis kā ēna tumsā, kurp aizlocījās ceļš, un viņam nopakaļ aizvien vēl melnās ierindas cita pēc citas soļoja pāri tiltam. Tik milzīgs pulks no šīs ielejas nebija karā devies kopš Isildura varenības laikiem, nemūžam vēl tik nikns un neganti bruņots karaspēks nebija Andulnas brasliem uzbrukumā triecies, un tomēr tas bija tikai viens un ne jau pats lielākais no karapūļiem, ko Mordora tagad sūtīja cīņā.

Frodo sakustējās. Un piepeši viņa domas aizklīda pie Faramira. "Negaiss beidzot ir klāt," viņš atskārta. "Tas milzu pulks ar šķēpiem un zobeniem iet uz Osgiliatu. Vai Faramirs pagūs laikus pāri tikt? Viņš nojauta, bet vai zināja to stundu? Un kurš jaudās braslus noturēt, kad Deviņu jātnieku ķēniņš ies triecienā? Un ies vēl citi karapūļi. Esmu nokavējis. Viss pagalam. Par daudz ilgi vilcinājos. Viss pagalam. Pat ja paveikšu, kas man uzticēts, neviens to nemūžam nedabūs zināt. Nebūs neviena, kam izstāstit. Viss velti." Uzmācās nepārvarams bezspēks, un viņš izplūda asarās. Un morgulu karapūlis arvien vēl soļoja un soļoja tiltam pāri.

Tad no tāles, it kā nākdama no Dalienas, kāda tā atmiņā bija palikusi, kad saulainā vasaras rītā visi no miega mostas un durvis ver vaļā, atskanēja Sema balss: — Mostieties, Frodo kungs! Mostieties! — Butu sekojusi piebilde: "Brokastis galdā!", viņš ne drusciņas nebūtu izbrīnījies. Sems nelikās un nelikās mierā. — Mostieties, Frodo kungs! Viņi ir projām, — viņš pavēstīja.

Kaut kas truli nošķindēja. Minasmorgulas vārti bija aizdarīti. Pēdējā šķēpu rinda bija pagaisusi ceļa galā. Tornis aizvien vēl ņirdza pāri ielejai, bet blāzma dzisa. Visa pilsēta no jauna ieslīga melnā, smagā tumsā un klusumā, tomēr aizvien vēl modri vērīga.

— Mostieties, Frodo kungs! Šie ir projām, un mums ar' der ņemt kājas pār pleciem, 'fur vēl kaut kas kust - kam acis pierē vai ij bez acīm redzētājs, ja noprotat, ko saku, un, jo ilgāk mēs uz vietas paliekam, jo drīzāk šis mūs pieķers. Kustieties, Frodo kungs!

Frodo paslēja galvu un uzcīnījās kājās. Izmisums nekur nebija zudis, tomēr nespēks atkāpies. Viņš pat drūmi pasmaidīja, tagad apjauzdams tikpat skaidri, cik pirrniņ pavisam pretējo, — jādara, kas darāms, ja vien tas stāv viņa spēkos, un tam, vai Faramirs, Aragorns, Elronds, Galadriēla vai Gendalfs jelkad uzzinās vai neuzzinās, ko viņš paveicis, ar viņa mērķi nav saistības. Viņš paņēma spieķi vienā rokā un otrā satvēra pudelīti. Kolīdz pirkstiem cauri sāka spiesties skaidrā gaisma, viņš pudelīti iebāza azotē un piespieda to pie sirds. Tad, novērsies no morgulu pilsētas, kas tagad melnās aizas viņā krastā vien balsnija pelēcīga, viņš sagatavojās kāpienam kalnā.

Gollums, kolīdz Minasmorgulas vārti atvērās, pēc visa spriežot, bija aizlavijies tumsā viņpus dzegas, pamezdams hobitus vienus. Nu viņš līda atpakaļ ar klabošiem zobiem un trīcošiem pirkstiem. — Tukšpauri! Dumiķi! — viņš šņāca. — Steigšus! Nedrīkst domāt, ka briesmas garām. Nav. Steigšus!

Hobiti par atbildi cieta klusu — tikai rāpās viņam nopakaļ pa klints dzegu. No tādas kāpaļāšanas abiem dūša itin saskrēja papēžos pat par spīti tam, ka visādas briesmas bija piedzīvotas, tomēr ari tai drīz vien pienāca gals. Necik ilgi, taciņa atdūrās pret apaļumu, kur kalna sāns atkal izbīdījās uz āru, un negaidīti ienira šaurā plaisā. Tur nu bija pirmās kāpnes, par ko Gollums tika stāstījis. Tumsa bija teju necaurredzama, un kaut kas bija nojaušams labi ja rokas stiepiena attālumā, bet tad pāris pēdu augstak iegai- lējās Golluma acis.

— Uzmanās! — viņš iečukstējās. — Pakāpieni. Daudz. Vajag uzmanīties!

Bez uzmanīšanās tiešām butu klājies plāni. Iesākumā Frodo un Sems jutās drusku atviegloti, jo nu vismaz sienas bija abās pusēs, bet kāpnes bija teju tik stāvas ka redeļtrepes, un, jo augstāk viņi rāpās, jo skaidrāk apjauta, ka apakšā paliek arvien garāks gabals, kur tumsā krist. Un pakāpieni bija šauriņi, izcirsti kā pagadās un bieži vien nodevīgi: malas visiem nodeldetas un gludenas, cits izbrucis, cits nokrakšķēdams ieplaisāja, kolīdz kāja pret tādu atspērās. Hobiti rāpās un rāpās, ar rokām izmisīgi tvar- stīdamies gar nākamajiem pakāpieniem un ar mokām saliekdami un atkal iztaisnodami smeldzošās kājas, bet kāpnes tikai arvien dziļāk grauzās akmens kalnā, un arvien stāvākas un augstākas virs galvas izslējās klints sienas.

Pēdīgi, kolīdz hobiti jau nosprieda, ka tālāk vairs netiks ne sitami, viņi atkal ieraudzīja priekšā iegailejamies Golluma acis.

— Esam augšā, — viņš iečukstējās. — Pirmās kāpnītes garām. Prātīgi hobitiši — tik augstu uzrāpušies, gaužām prātīgi hobitlši. Tikai vēl drusku pakāpienu, un viss, jā.

Apdulluši un galīgi bez spēka Sems un Frodo viņam nopakaļ uzlīda uz pēdējā pakāpiena un nokrita sēdus, rīvēdami pēdas un ceļgalus. Viņi bija nonākuši garā, tumšā ejā, kas tālāk šķita joprojām stiepjamies augšup, kaut ari lēzenāk un bez kādiem pakāpieniem. Ilgi pūtināties Gollums neļava.

— Vēl būs kāpnītes, — viņš piesolīja. — Daudz garākas. Pū- tināsieties, kad pa tām augšā uzrāpsimies. Vēl ne.

Sems novaidējās. — Garākas, tu saki? — viņš pārjautāja.

—  Jā, jā, garākasss, — Gollums apstiprināja. — Bet vieglāk būs. Hobitlši pa Stāvajām uzrāpušies. Tagad būs Vitņu kāpness.

— Un tad? — Sems nelikās mierā.

—Tad redzēssim, — Gollums klusiņām novilka. — Jā gan, re- dzēssim!

— Man tā kā prātā, tu sacīji — te esot eja, — Sems ieteicās.

— Vai tad te neiet cauri kāds gaitenis vai kas?

—Jā gan, stiepjas eja, — Gollums atsaucās. — Bet hobitlši var atelsties, pirms tur iekšā līdis. Ja viņi tur tiks cauri, gandrīz pašā kalna galā būs. Gandrīz, ja cauri tiks. Jā gan!

Frodo kratīja drebuļi. Rāpdamies viņš bija sakarsis, bet nu samanīja, ka viscaur klāts saltiem, lipīgiem sviedriem un melnajā ejā kaut kur no galvu reibinošiem augstumiem — tumsā nebija saskatāms — vilka ledains caurvējš. Piecēlies viņš sapurinājās.

— Labi, aiziet! — viņš teica. — Te nav ko tupēt.

Eja stiepās vai jūdzēm tālu, un, jo augstāk, jo saltais caurvējš pieņēmās spēkā, līdz rava cauri vai līdz kaulam. Kalni itin kā pulējas viņus iebiedēt ar savu nāvējošo dvašu, piespiest griezties atpakaļ, nosargāt virsotņu dzīlēs glabātos noslēpumus vai, vislabāk, aizpūst lejā, tumsība. To, ka nonākuši ejas galā, hobiti noprata tikai tad, kad labajā pusē siena piepeši beidzās. Saredzams nebija gandrīz nekas. Virs galvas un visapkārt vīdēja milzīgi, melni, bezveidīgi blāķi un tumšpelēkas ēnas, bet ik pa laikam zemu slīgstošo mākoņu pavēderēs noplaiksnļjās tumšsarkana atblāzma, uz bridi skatam atklādama augstas smailes gan priekšā, gan abās pusēs — tās itin kā vareni stabi balstīja plašos, ieliektos griestus. Sazin cik simtus pēdu augstāk uzrāpušies, viņi nonāca uz platas, līdzenas dzegas. Pa kreisi stāva slējās klints, pa labi pavērās bezdibenis.

Gollums lida pa priekšu, cieši pie klints piespiedies. Nupat ceļš pret kalnu vairs neveda, toties pamats zem kājām bija daudz nelīdzenāks un tādā tumsā bīstamāks, turklāt priekšā ik uz soļa grēdojās klintsbluķi un akmeņu nogruvumi. Uz priekšu viņi virzījās gaužām lēnām un piesardzīgi. Cik stundu Morgulu lejā aizritējis, ne Frodo, ne Semam vairs nebija ne jausmas. Nakts itin kā vilkās bezgalīga.

Pēdīgi atkal līdzās izslējās siena, un atkal priekšā sākās kāpnes. Vēlreiz brīdi atpūtušies, viņi no jauna rāpās augšup. Kāpšana bija ilga un nogurdinoša, bet šoreiz pakāpieni nebija izcirsti klints stāvumā. Te milzīgā krauja slējās nolaidena, un kāpnes kā čūska vijās pa to augšup. Vienubrīd tās aizlocījās sāņus līdz pat melnā bezdibeņa malai, un Frodo, pašķielējis lejup, dziļi zem kājām kā milzīgu, tumsas pielietu bedri ieraudzīja melnējām Morgulu lejas pievārtes lielo aizu. Tās dzīlēs kā izstīdzējis jāņtārpiņš spīgoja rēgu ceļš, no miroņu pilsētas uz Bczvārža pāreju stiepdamies. Frodo steigšus novērsās.

Kāpnes, līkločus mezdamas, veda aizvien augstāk, līdz beidzot pēdējais laidiens, īss un taisns, viņus izveda uz nākamā līdzenā laukumiņa. Taka bija aizmetusies sāņus no galvenās pārejas, kurp veda ceļš no lielās aizas, un nu bīstami aizlocījās tālāk pa mazāku aizu, tuvāk Efelduatu virsotnēm. Hobiti neskaidri nomanīja abas pusēs slejamies augstus klints vaļņus un zobainas smailes, ko šķīra dziļas, par vistumšāko nakti melnākas aizas un plaisas, kur neskaitāmas ziemas bija grauzušas un ārdījušas akmeni, kas saules gaismu nemūžam nebija redzējis. Un sarkanā atblāzma padebešos tagad šķita spēcīgāka, lai gan nebija nosakāms, vai šajā tumsas valstībā patiesi aust draudīgs rīts vai ari Saurons nevaldāmajā negantībā nemitējas plosīties, Gorgorotu ar uguni spīdzinādams. Atgāzis galvu, Frodo tālu priekšā un vēl aizvien milzum augstu redzēja laikam taču šā sūrā ceļa galu. Pret sarkanu mākoņu pilno austrumu pamali visaugstākajā grēdā, skaidri saskatāma, vidēja plaisa — melnajā kalnā iegrauzusies šau- riņa un dziļa, abās pusēs ar smailu akmens ragu vainagota.

Apstājies viņš ielūkojās vērīgāk. Kreisajā puse klintsrags bija augsts un slaiks un gailēja sarkans kā ogle, bet varbūt vien tālab, ka spraugai cauri spiedās ugunīgā blāzma. Tagad viņš redzēja — tas bija melns tornis, uzsliets izejai līdzās. Piebikstījis Semam pie rokas, viņš norādīja turp.

—Tas man nepavisam nepatīk! — Sems atteica. — Tātad tava slepenā taciņa tomēr bez sargiem vis nestāv! — viņš pikti izgrūda, pret Gollumu pacirzdamies. — Un, man rādās, tu to zināji no sākta gala.

—Sargi visām taciņām ir, jā, — Gollums atsaucās. — Skaidrs — kā citādi? Bet hobitīšiem vajag raudzīt, kā cauri tikt. Te sargāšana var būt vismazākā. Varbūt visi uz lielo kaušanos aizdevu- šies, ko var zināt!

— Ko var zināt! — Sems nogremzās. — Labs ir, tik vai tā vēl tālu, iekams turpu aizkārpisimies. Un vēl tā eja. Man rādās, jums, Frodo kungs, derētu atpūtināties. Kas tagadiņ par stundu, ej nu sazini, tak klunkurējam jau stundām ilgi.

— Jā, atpūta mums vajadzīga, — Frodo piekrita. — Uzmeklēsim kadu kaktu, kur aizvējš, un sakoposim speķus — un tad līdz galam! — Jo sirds viņam sacīja priekšā, ka tā ari būs — kā citādi? Šausmu zeme, kas priekšā plājās, un darbs, kas tur veicams, tagad šķita tik tālu esam — ko tur lieki raizēties? Viņš domāja tikai par to, kā tam necaursitamajam mūrim un sardzei cauri vai garam tikt. Ja tas, visam par spīti, izdosies, gan jau ari padarīsies, kas padarāms, — vismaz tā rādījās šobrīd, kamēr viņš, pagalam nomākts un piekusis, aizvien vēl cīnījās uz priekšu pa Siritungolas pakājes krēslainajiem akmens labirintiem.

Tikuši līdz tumšai spraugai starp diviem augstiem akmens vaļņiem, viņi nosēdās atpūsties: Frodo un Sems ielīda dziļāk, bet Gollums saritinājās likumā tuvāk izejai. Tur hobiti iebaudīja, pa- šuprāt, pēdējo maltīti ārpus Bezvārža zemes robežām — kazi, pēdējo, ko vispār iznāca abiem kopā baudit. Viņi noēda drusku no gondoriešu līdzdotās ēdmaņas, mazliet no elfu ceļamaizes, iedzēra pāris malciņus ūdens. Bet ūdeni viņi taupīja un tik vien kā apslapēja izkaltušās lūpas.

— Diez kad mēs atkaliņ pie ūdens tiksim? — Sems ieteicās. — Tik vai tad šie paši tur slāpēs dzīvo? Orki tak dzer ko?

— Kā nu bez dzeršanas, — Frodo atbildēja. — Taču par to nerunāsim. Mums viņu padzēriens nav baudāms.

— Tad vēl jo ciešāk der padomāt, kā butelītes piepildīt, — Sems atsaucās. — Tik no ūdens te ne miņas — ausies, kā gribi, ne urdz kur kas, ne lāso. Un Faramirs šā vai tā piekodināja, lai Mor- gulā ij ne pilītes nedzeram.

— No tā ūdens, kas no Imladmorgulas plūst, viņš teica, — Frodo atgādināja. — Paša ielejā mēs vēl neesam, un, ja avotu uziesim, tas ielejā lejup plūdīs, nevis no turienes laukā tecēs.

— Tik vai tā paļaušanās maza, — Sems sacīja, — ja nu vien galīgi no slāpēm jābeidzas nost. Te visriņķī tāds ļaunīgums. — Viņš ievilka gaisu nāsīs. — Vai nesmako ar'? Manāt? Tāda ērmota dvaka — itin kā kas sastāvējies būtu. Netīkama.

— Man te vispār nekas netīk, — Frodo piebilda. — Nedz pakāpieni, nedz klintis, nedz vējš, nedz kalni. Visa zeme, gaiss un Ūdeņi itin kā ar lāstu apkrauti. Bet tāds nu mums ceļš.

—Jā, tā viņš ir, — Sems piekrita. — Un nebūtu no mums te ij ne smakas, būtu mēs maķenīt vairāk zinājuši, iekams šurpu spē- rāmies. Tak laikam jau tā mēdz notikt. Es par tām varoņgaitām, Frodo kungs, kas vecās pasakās un dziesmās, — par tām dēkām, kā es reiz tādas dēvēju. Spriedu, ka tur brīnumļaudis tādās tīši devušies, jo paši gribējuši, jo kāri uz ko tādu bijuši, tālab ka dzīvošana maķenīt par vienmuļu rādījusies, — lai asins naskāk riņķo, kā sacīt jāsaka. Tomēr ar stāstiem, kas no tiesas svarīgi un prātā paliek, tā vis nav. Tādos tu parasti itin kā iemests topi — ceļš tev tāds, kā jūs te teicāt. Un viņi ar' laikam tā un šitā būtu varējuši rīkoties, tāpatiņ kā mēs: būtu ilksis atpakaļ griezuši, tak nē. Un, būtu tā darījuši, mēs nemūžam zināt nedabūtu, jo neviens viņus ij neatminētos. Ko padzirdam jau vien par tiem, kuri tik uz priekšu cirtušies un, ielāgojiet, nejau visi labu galu ņēmuši, mazākais, ne tādu, kas stāstam iekšpusē, ne no malas, par labu galu dēvējams. Zināt tak, par to mājās pārnākšanu, kur viss kā nākas, lai ar' ne gluži tāpat, kā bijis, — kā ar veco Bilbo kungu. Tak tādi stāsti ne vienādiņ ausīm paši labākie, lai arī, kazi, labākie no tiem, kādos iemests topi! Diez kas tas par stāstu, kurā mēs ar jums esam iekūlušies?

— Kas to lai zina, — Frodo noteica. — Es nezinu. Un tā jau ir ar stāstiem, kas no tiesas risinās. Izraugies, kāds nu iet pie sirds. Varbūt tu zini vai nojaut, kas tas par stāstu — ar laimīgām vai skumīgām beigām —, tikai tiem, kuri stāstā mīt, par to nav ne jausmas. Un nepavisam negribas, lai viņi to zinātu. , .

—  Nē, saimniek, kur nu! Eku še, Berens — vai viņam bija prātā, ka nāksies Tangorodrimā to Silmarillu no Dzelzs kroņa laukā lauzt? Tomēr viņš to paveica, un ij vieta bija nelāgāka, ij laiki bargāki par tiem, kas mūsējie. Bet tas stāsts ir garš, skaidra lieta, — tur ij laimiba, ij bēdas un vēl aizvien tālāk viss stiepjas, kamēr Silmarills pie Ēarendila tiek. Un kā tas nākas, saimniek, ka es nekad ar' agrāk par to netiku iegādājies? Mums — jums tak ir drusciņa tās gaismas zvaigžņu stikliņā, ko ķēniņiene iedāvāja! Palūk, kad tā padomā, mēs tak tai pašā stāstā vien esam! Nav ij ne galā, nekā! Vai lielie stāsti nemūžam ar' nebeidzas?

—Nē, kā stāsti tie nebeidzas nekad, — Frodo atbildēja. — Tikai arvien citi ļaudis tur ienāk un aiziet, kad savu padarījuši. Tas, kas mums paveicams, beigsies drīz — varbūt pavisam driz.

—Un tad mēs varēsim drusku atpūtināties un pagulēt, — Sems piebilda un drūmi iesmējās. — Un taisni tā es to ar' domāju, Frodo kungs. Tā vienkārši atpūtināties nolikties, kā ierasts, un pagulēt, un atmosties, lai no rita dārzā parosītos. Atvainošanu, tak uz to vien es visu laiku ceru. Tās dižlielās, pārpasaulīgās perināšanas manai galvai par smagu. Tomēr ej nu sazini — kazi, ietikšu kādā dziesmā vai pasakā. Vienā, skaidra lieta, esam jau iekūlušies, tak kārotos tādā, kas vārdos, vai zināt, izdreijāta, kas pie kamīna vakarēšanā stāstāma vai vēl ilgus gadus no biezas, prāvas grāmatas lasāma, kur burti sarkani un melni. Un ļaudis teiks: "Lai skan stāsts par Frodo un Gredzenu!" Un visi atsauksies: "Jā, tas stāsts man no pašiem mīļākajiem. Frodo gan bija dūšīgs, vai ne, papu?" — "Jā, puisīt, pats slavenīgākais no visiem hobitiem, un tas jau kaut ko nozīmē."

— Tas nu gan nozīmē pārlieku daudz, — Frodo atsaucās un smējās — dzirkstoši un ilgi, no visas sirds. Kas tāds te vēl ne reizi nebija dzirdēts, kopš Saurons Viduszemē bija ieradies. Semam piepeši likās, ka saausās visi akmeņi un klintsgredas virs galvas. Bet Frodo nelikās ne zinis un smējās vēl gardāk. — Klau, Sem, — viņš teica, — kad tu te tā izrunājies, man prāts top tik priecīgs, itin kā stāsts jau butu līdz galam uzrakstīts. Tikai vienu no pašiem galvenajiem varoņiem tu esi no acīm izlaidis — drosminieku Semiusu. "Pastāsti man par Semu, papu! Kamdēļ viņi nav ierakstījuši, kā viņš mēļo, papu? Man patīk — ne nosmieties. Un Frodo bez Sema necik tālu vis nebūtu ticis, pareizi, papu?"

—Ejiet nu, Frodo kungs, — Sems teica, — nav nekāds joks. Es no tiesas runāju.

—  Es tāpat, — Frodo atsaucās. — Un uz jokiem man prāts nenesas. Tikai mēs ar tevi drusku uz priekšu esam aizsteigušies. Nule esam iestrēguši stāstam pašā nelāgākajā vietā, un, tā vien skaties, tūliņ kāds teiks: "Papu, taisi to grāmatu ciet, tālāk lasit negribam!"

— Var gadīties, — Sems piekrita, — tomēr es tā vis neteiktu. Kas viss lielos stāstos nenotiek un neiepinas! Kā tad — pat Gollums stāstā varētu itin krietni iederēties — kazi, labāks rādītos par to, kāds tepat, acu priekša! Un stāsti viņam pašam reiz itin kā pie sirds gājuši. Diez kas viņš paša acīs - varonis vai ļaundaris?

— Gollum! — viņš pasauca. — Vai tev kārotos par varoni būt? Tā, kur nu šis atkaliņ licies?

No viņa nebija ne miņas — nedz pie plaisas izejas, nedz kur tepat tumsā. No ēdmaņas viņš bija atteicies, kaut ari, kā allaž, iedzēra malciņu piedāvātā Ūdens, un tad itin kā saritinājās līkumā, lai nosnaustos. Hobiti sprieda, ka iepriekšējā dienā Golluma ilgā prombūtne vismaz daļēji bija izskaidrojama ar to, ka viņš bija devies meklēt kaut ko, kas pašam derēja uz kārā zoba, un nu, kamēr abi runājās, viņš atkal bija paklusām aizšmaucis. Bet kurp tagad?

— Man netīk, ka viņš tā aizlavās, ne vārda nebildis, — Sems sacīja. — Un tagadiņ nepavisam netīk. Medīt te nav ko, ja vien šis akmeņus negrauž. Taču nav te ij ne sunu kušķīša!

— Nav vērts tagad par viņu galvu lauzīt, — Frodo atteica.

— Nebūtu viņa, mēs pārejai ij ne tuvu nebūtu tikuši, tālab nāksies vien samierināties ar viņa untumiem. Ja viltu vērpj, neko nepadarīsi.

— Šā vai tā, es labāk gan viņu paturētu acīs, — Sems nepiekāpās. — Ja šis viltu vērpj, vēl jo vairāk. Vai atminaties, ka viņš neparko neizpauda, vai pāreja tiek sargāta vai ne? Un nu skaidri redzam, ka tur tornis — ej nu sazini, pamests vai nepamests. Vai patiesi būs aizspēries turpu — orkiem pakaļ vai kas nu tur?

— Nē, diezin vai, — Frodo sacīja. — Pat ja viņam kas ļauns padomā, un, manuprāt, tā varētu bUt. Tikai diez vai viņš būtu pie orkiem vai citiem Naidnieka kalpiem spēries. Tamdēļ tik ilgi vis nebūtu vajadzējis gaidīt, sūri grūti kalnā rāpties un tik tuvu pielīst klāt zemei, no kuras viņš gaužām bīstas. Kopš viņš mums pieklīda, jau sazin cik reižu būtu varējis mūs orkiem nagos iegrūst. Nē, ja viņam kas aiz ādas, tas būs kas tads, ko viņš pats savā prātā izperinājis un domā esam noslēpumu.

— Laikam jau tiesa vien būs, Frodo kungs, — Sems noteied.

—Tomēr sirds man tālab nepaliek vieglāka. Par vienu esmu drošs: mani šis orkiem nagos iegrūdis, ij ne aci nepamirkšķinādams. Tak piemirsu vienu — to dārgumiņu. Nē, man rādās, no sākta gala tas vienīgi nabaga Smeagoliyia dārgumiņš bijis. Lai ko šis perina, tur cita nekā ij ar uguni nesameklēsi. Tak kālab tā dēļ mūs šurpu vajadzēja atvedināt — tur man prāta par maz.

— Es teju derētu, ka ari viņš pats to isti neapjēdz, — Frodo sacīja. — Un diez vai viņa apmiglotajā prātiņā kas viens skaidri izperināts. Manuprāt, viņš no tiesas pUlas dārgumiņu no Naidnieka paglābt, cik nu jaudādams. Jo viņam pašam vairs nebūs nekādu cerību, ja tas Naidnieka nagos nonāks. Un, no otras puses, viņš varbūt novilcina laiku un gaida, kad izdevība rāsies.

—Jā, Glumiķis un Smerdelis — es jau teicu, — Sems piekrita. — Tak, jo tuvāk Naidnieka zemei, jo vairāk Smerdelis nāk uz āru. Kad es jums saku: ja līdz pārejai maz aiztiksim, gan viņš savārīs kādu putru, lai mēs dārgumiņu robežai pāri neaizstieptu.

—Tik tālu vēl jātiek, — Frodo atgādināja.

—  Jā, tomēr līdz tam der turēt acis plati vaļā. Aizsnaudīsi- mies, un Smerdelis, tā vien skaties, klups virsū, ka nebūs ko redzēt. Tak ne jau tālab to saku, ka tagadiņ jūs nevarētu vienā mierā maķenīt nosnausties, saimniek. Tik noliecieties tepat, man pie sāniem, un būs droši! Es no sirds priecāšos, redzēdams, ka miegu drusku dabūjat. Pasargāšu, un, ja blakus būsit un roku jums apkārt aplikšu, neviens nevarēs klātu piegramstīties bez Sema ziņas.

— Nosnausties! — Frodo noteica un nopūtās, it kā, pa tuksnesi klimzdams, butu ieraudzījis tālē trisuļojam veldzējošu, zaļu saliņu. — Jā, pat te es varētu aizmigt uz līdzenas vietas.

— Tad guliet, saimniek! Lieciet galvu man klēpi!

Un tādus Gollums viņus ieraudzīja, kad pēc sazin cik stundām atgriezās, zaglīgi izlizdams no tumsas, kur ienira taciņa. Sems, skaļi šņākuļodams, sēdēja, atslējies pret klinti, galva viņam bija noslīgusi uz pleca. Frodo gulēja dziļā miegā, galvu noguldījis Semam klēpī: uz viņa baltās pieres zvilnēja Sema brūnā plauksta, bet otra saudzīgi atdusējās saimniekam uz krūtīm. Abiem sejā gaismojās miers.

Gollums noraudzījās hobitos, un viņa kalsnajā, badīgajā vaigā iegūla savāda izteiksme. Acis apdzisa, vērzdamās nespodras un pelēkas, vecas un nogurušas. Viņš sarāvās itin kā sāpēs un novērsās, uz pāreju blenzdams un galvu grozīdams, kā pats ar sevi sazin par ko strīdēdamies. Tad viņš pielīda hobitiem klāt un, lēnām pastiepis trīsošu roku, gaužām piesardzīgi pieskārās Frodo ceļgalam — bet pieskāriens bija teju glāsts. Vienu netveramu acumirkli, ja kāds no gulētājiem to būtu varējis redzēt, viņi butu nosprieduši, ka Gollums ir gadu nastas saliekts, saguris hobits, pārdzīvojis ij draugus, ij visus savējos, pieredzējis aizaugam laukus un izsīkstam upes, kur bija rotaļājies zēna gados, — sirms, sanīcis nelaimes putns.

Bet Frodo, pieskārienu samanījis, sakustējās un miegā klusu iekunkstējās, un Sems acumirklī uztrūkās. Acis atvēris, viņš tūliņ ieraudzīja Gollumu, kas, viņaprāt, "gramstījās saimniekam klāt".

—Tu tur! — viņš skarbi izgrūda. — Kas tev aiz ādas?

—Nekas, nekas, — Gollums klusiņām atteica. — Labiņš saimnieks!

— Kā citādi, — Sems piekrita. — Tak ko tu te — paklusām aiz- slapsties, paklusām pārrodies, pagāns tāds?

Gollums pamuka nostāk, un zem pietūkušajiem plakstiem iedzalkstījās zaļa uguns. Tagad viņš teju atgādināja zirnekli — uz rokām, kājām pie zemes pieplacis, acis izvalbījis. Netveramais acumirklis bija garām un vairs nebija atsaucams. — Slapsties, slapsties! — viņš iešņācās. — Hobitīši mūžam tik laipnīgi, jā! Labiņie hobitīši! Smeagols viņus atved pa slepenām taciņām, ko neviens nezina uziet. Viņš nokusis, viņš izslāpis, jā, izslāpis, un viņš ved un taciņas meklē, un viņi saka — slapsties, slapsties. Tik labiņi draugi, jā gan, dārgumiņ, gaužām labiņi.

Semam drusku tā kā ierunājās sirdsapziņa, bet aizdomas tālab mazumā negāja. — Piedod, — viņš sacīja. — Neņem nu ļaunā, tak tu mani no miega uzrāvi. Un gulēt nedrīkstēju, tālab iztrū- cinājos. Tak Frodo kungs tā nomocījies, ka lūdzu, lai viņš no- snaužas, un tā nu iznāca. Atvaino. Tad kur tu biji?

— Slapstījos, — Gollums atteica, un acis viņam aizvien vēl gailēja zaļas.

— Labi jau, labi, — Sems noburkšķēja, — lai nu bUtu pēc tava prāta! No patiesības, lēšu, tālu vis nebūs. Un tagadiņ būtu labāk, ja mēs visi kopā slapstītos. Kada tagad stunda? Vēl šodiena vai jau rītdiena?

— Rītdiena, — Gollums atbildēja, — vismaz rītdiena bija, kad hobiti gulēt likās. Gaužām dumji, gaužām bīstami — labi, ka ha- baga Smeagoliņš slapstījās tepat sargādams.

—Man rādās, tas vārds mums visiem drīz ausis sāks griezties, — Sems noteica. — Tak lai nu paliek. Pamodināšu saimnieku. — Saudzīgi atglaudis matus Frodo no pieres, viņš pieliecies klusiņām ierunājās: — Mostieties, Frodo kungs! Mostieties!

Frodo sakustējās, atvēra acis un pasmaidīja, ieraudzījis Sema seju. — Vai nav par agru, Sem? — viņš bilda. — Vēl taču pavisam tumšs!

—Te tumšs vienādiņ, — Sems atbildēja. — Tak Gollums pār- radies, Frodo kungs, un saka — jau rītdiena esot. Tālab mums tālāk jāiet. Līdz galam.

Dziļi ievilcis dvašu krūtīs, Frodo pieslējās sēdus. — Lidz galam! — viņš atkārtoja. — Sveiks, Smeagol! Uzgāji ko ēdamu? Kaut drusku atpūties?

— Ēdis nav, gulējis nav, Smeagolam nekā nav, — Gollums atteica. — Viņš slapstoņa.

Sems noklakšķināja mēli, tomēr apvaldijās.

— Nevajag pašam sevi apsaukāt, Smeagol, — Frodo sacīja.

—Tas nav prāta darbs — vienalga, pelnīti vai nepelnīti.

— Smeagolam vajag ņemt, kas dots, — Gollums atsaucās.

— Viņam tādu vārdu devis laipnīgais Semiusa kungs — hobits, kurš gaužām liels gudrinieks.

Frodo uzlūkoja Semu. — Tiesa gan, — tas atzinās. — Tā es viņu patiesi nosaucu, piepeši no miega uzrauts un viņu tepat blakus ieraudzījis. Piedošanu jau palūdzu, tak vēl drusku, un nenožēlošu it nemaz.

—  Rimstieties nu, izlīgstiet, — Frodo teica. — Bet nu mums, Smeagol, laikam īstais brīdis izrunāties. Saki man, vai tālāk ceļu jaudāsim paši atrast? Pāreja, kur Mordorā iekļūstams, nu jau saredzama, un, ja reiz turp tiekam, mūsu derība laikam ir uzskatāma par piepildītu. Tu esi paveicis, ko solīji, un nu esi brīvs: dodies, kur varēsi sātīgi paēst un izgulēties, ej, kur gribi, tikai ne pie Naidnieka kalpiem! Un kādudien, kazi, es tevi atalgošu — ja ne es, tie, kas mani pieminēs.

— Nē, nē, vēl nē, — Gollums iesmilkstējās. — Nē! Paši viņi ceļu nezinās uziet, vai tad zinās? Nē, nezinās gan. Vēl eja priekšā. Smeagolam vajag vēl iet. Atpūsties nevar. Ēst nevar. Vēl nē.

Devītā nodala

Šilobas midzenis

Droši vien bija klāt diena, kā apgalvoja Gollums, taču hobiti necik lielu atšķirību neredzēja — varbūt vienīgi smagiem padebešiem aizklātās debesis nebija gluži piķa melnumā, bet slīga teju līdz zemei kā blīvs drūmi pelēku dūmu mākonis, un kailos akmeņus visapkārt klāja nevis necaurredzama nakts tumsa, kas aizvien vēl kavējās plaisās un ieplakās, bet pelēka, miglas caurausta krēsla. Viņi devās tālāk pa garo aizu, kur apdrupuši un vēju ārdīti klints vaļņi un stabi abās pusēs slējās ka milzīgi, bezveidīgi akmens tēli: Gollums priekšgalā, un abi hobiti tagad turējās viens otram blakus. Valdīja pilnīgs "klusums. Kādu jūdzi tālāk priekšā vidēja milzīga, pelēka siena — kalnu pēdējā varenā klintsgrēda. Jo tuvāk, jo melnāka un augstāka tā cēlās, kamēr izauga lidz debesim, skatu aizklādama. Grēdas pakāje tinās necaurredzamā tumsā. Sems ievilka nāsis gaisu.

—Uhh! Atkaliņ tā dvaka! — viņš noteica. — Arvienu stiprāka un stiprāka.

Nonākuši pie pašas klints, viņi pašā sienas vidu ieraudzīja melnējām alas muti. — Tur iekšā, — Gollums klusiņām pavēstīja. — Tur tja sākas. — Ka šai vietai vārdā, viņš noklusēja — Torekun- gola, Šilobas midzenis. Pretim vēlās smaka — nevis sāja, šķebiga, kāda morgulu pļavās, bet pretīga smirdoņa, it kā visa tumšā ala būtu stāvgrūdām piegrūsta ar vārdā neminamu draņķību.

— Vai cita ceļa nav, Smeagol? — Frodo vaicāja.

—Nav, nav, — viņš atsaucās. — Nav, mums tagad vajag iet te.

—Vai tiešām tu esi te jau cauri līdis? — Sems noprasīja. — Fūū! Tak, kazi, tev smirdīgas padarīšanas iet pie dūšas.

Gollumam iezalgojās acis. — Viņš nezina, kas mums iet un neiet pie dūšas, vai ne tā, dārgumiņ? Nē, viņš nezina gan. Bet Smeagoliņš ir pacietīgs. Jā. Viņš gājis cauri. Jā gan, izlīdis tur cauri. Citas takas nav.

— Un diez kas tad tur tā smird? — Sems neatlaidās. — Itin kā… Nu labi, neteikšu. Orku piedraņķēts caurums, lieku galvu ķīlā, kur šie sazin cik simtus gadu mēslus grūduši.

—Kaut vai orki, — Frodo noteica. — Ja cita ceļa nav, iesim — ko tur daudz!

levilkuši plaušās kārtīgu malku gaisa, viņi devās iekšā un, paspēruši pāris soļus, nonāca piķa melnā, necaurredzamā tumsā. Tādu Frodo un Sems atminējās redzējuši Morijas pazemes gaiteņos, taču te, ja vien kas tāds maz bija iespējams, tumsa bija vēl jo melnāka un biezāka. Morijā strāvoja caurvējš, vilnīja atbalsis un bija nojaušams plašums. Te gaiss bija nekustīgs, sastāvējies, smacīgs un ik skaņa acumirkli noslāpa. Hobiti tam virzījās cauri itin kā melniem, no pašas tumsas saverptiem izgarojumiem, kas ieelpoti aklas darīja ne vien acis, bet arī prātu, tā ka atmiņā vairs nebija atsaucams nekas, kas saistījās ar krāsu, apveidu vai gaismu. Nakts bija mūžam bijusi un būs, un nebija itin nekā cita.

Tomēr kādu laiku saglabājās tauste — taisnību sakot, pēdas un pirksti iesākumā šķita tapuši teju līdz sāpēm jutīgi. Sienas, kā par brīnumu, izrādījās gludenas, un, ja neņem vērā pa retam pakāpienam, pamats zem kājām bija līdzens un vienmērīgi lēzens veda kalnup. Griesti bija augsti, un eja tik plata, ka hobiti, raudzīdami turēties blakus un, roku uz sāniem izstiepuši, uz priekšu gar sienu taustīties, tumsā tūliņ viens otru pazaudēja.

Gollums, ejā iesprucis pirmais, itin kā bija tikai pāris soļus priekšā. Kamēr hobiti vēl jaudāja ko tādu samanīt, viņi dzirdēja Gollumu turpat tuvumā šņākājam un elšam. Bet, necik ilgi, maņas notrulinājās — gan tauste, gan dzirde itin kā apslāpa pavisam, un viņi tikai kūlās uz priekšu, gramstīdamies un kājas cilādami, lielākoties tā gribasspēka dzīti, ar kādu bija bruņojušies, alā iekšā līzdami, apņēmušies izkļūt cauri un vēlēdamies beidzot tikt līdz lielajiem vārtiem viņā pusē.

Necik lielu gabalu viņi vēl nebija nomērojuši — tā varēja būt, lai gan ne par laiku, ne attālumu vairs nebija nekādas nojausmas —, kad Sems, kas taustījās gar labējo sienu, samanīja tur tādu kā caurumu — no turienes uzvēdīja itin kā drusku mazāk sasmacis gaiss, un tad caurums palika aiz muguras.

— Te ir vēl citas ejas, - viņš ar mokām iečukstējās — ik vārds bija par varītēm pār lūpām izspiežams. — Riktīgs orku perēklis — ne ko pielikt, ne atņemt!

Pēc tam viņi par abiem gan labajā, gan kreisajā pusē uzgāja vēl trīs četrus tādus pašus caurumus — citus lielākus, citus mazākus, bet par to, kura eja galvenā, nebija ne mazāko šaubu, jo tā stiepās taisna, bez pagriezieniem un aizvien veda augšup. Bet cik gara tā bija — cik ilgi vēl nāksies ciesties, vai maz pietiks spēka? Jo augstāk, jo gaiss kļuva smacīgāks, un, aklajā tumsā taustīdamies, viņi aizvien biežāk nomanīja sazin ko, kas bija blīvāks par smirdoņu. Uz priekšu kuldamies, viņi juta kaut ko te gar galvu, te gar rokām aizšļūcam — itin kā garus taustekļus vai varbūt ķērpjus, bet tas nebija nosakāms. Un dvaka kļuva arvien neciešamāka. Tā pieņēmās spēkā tiktāl, ka hobitiem jau sāka likties — oža viņiem atstāta vienīgā no visām maņām un tikai tālab, lai sagādātu neizturamas mokas. Stundu, divas, trīs — cik ilgi jau virii maldījās pa melno alu? Stundas? Drīzāk dienas, nedēļas! Pametis ejas sienu, Sems pietaustījās tuvāk Frodo, viņu rokas sastapās, pirksti cieši sakļāvās, un abi kopā viņi steberēja tālāk.

Pēdīgi Frodo, kas aizvien taustījās gar ejas kreiso sienu, piepeši zaudēja līdzsvaru un sāniski teju iegāzās tukšumā. Tur klintī pavērās dobums — daudz lielāks nekā pirmiņ tie citi, un no tā pretim cirtās tik neganta smirdoņa un glūnīgs ļaunums, ka Frodo sagrīļojās. Arī Semam saļodzījās ceļgali, un viņš nogāzās uz mutes zemē.

Cīnīdamies ar nelabumu un bailēm, Frodo sagrāba Semu pie rokas. — Augšā! — viņš sēcoši izdvesa. — No šejienes viss nāk — tā smirdoņa un briesmas. Aiziet, ko kājas nes! Žigli!

Sakopojis pēdējās spēka un gribas paliekas, viņš uzrāva Semu kājās un par varītēm piespieda pats sevi izkustēties no vietas. Sems klunkurēja līdzi. Solis, divi, trīs — pēdīgi seši. Varbūt baismīgais, neredzamais caurumus bija garām — ej nu sazini, taču piepeši locekļi atkal tapa paklausīgāki, it kā sveša, naidīga griba viņus uz brīdi būtu palaidusi vaļā. Hobiti steberēja tālāk, aizvien vēl rokās saķērušies.

Bet ar to vēl nelaimes nebija galā. Teju tūliņ eja priekšā, šķiet, sazarojās divās, un tumsā nebija nosakāms nedz tas, kura platāka, nedz arī — kura tālāk ved apmēram tajā pašā virzienā. Kurp griezties — pa kreisi vai pa labi? Nebija itin nekā, kas palīdzētu izšķirties, tomēr kļūmīga izvēle gandrīz noteikti varēja izrādīties liktenīga.

— Pa kuru tad Gollums aizlīda? — Sems aizelsies izdvesa. — Kālab nepagaidīja?

— Smeagol! — Frodo mēģināja saukt. — Smeagol! — Bet pār lūpām izlauzās tikai tāds gārdziens, un arī tas acumirklī noslāpa. Atbildes nebija nekādas — ij ne atbalss, ij ne gaiss nesakustējās.

— Vai tik šoreiziņ nebūs riktīgi pamucis, — Sems nomurmināja. — Vai tik taisni šurp ar' mūs negribēja atvedināt? Gollum! Pag, vēlreiz tikšu tev klāt, gan tu man redzēsi!

Tad, pa tumsu taustīdamies un gramstīdamies, viņi atklāja, ka eja pa kreisi ir ciet — vai nu tur bija strupceļš, vai arī kāds liels akmens priekšā aizbrucis. — Tā nevar būt īstā, — Frodo nočukstēja. — Lai kā būtu, iesim pa to otro.

— Un mudīgi! — Sems elsa. — Te slapstās kaut kas par Gol- lumu ļaunīgāks. Nomanu, ka glūn.

Hobiti nebija paspēruši vēl ne desmit soļus, kad aiz muguras, spiedīgajā, smacējošajā klusumā piepeša un baismīga, atskanēja klunkstoša žļurkstoņa un stiepts, indīgs šņāciens. Viņi apcirtās, bet itin nekas nebija saredzams. Viņi stāvēja kā ragā sasaluši, tumsā cieši raudzīdamies un gaidīdami — paši nezinādami, ko.

— Lamatas! — Sems atskārta, sataustīja zobenu un tūliņ atminējās kapeņu tumsību, no kuras tas bija nācis. "Kaut nu vecais Toms būtu kur tepat!" viņam iešāvās prātā. Tad, kamēr Sems tā stāvēja, pats aklā tumsā un ar melnu izmisumu un dusmām sirdī, viņam acu priekšā itin kā atmirdzēja gaismiņa — tā atausa prātā, pirmajā acumirklī teju neciešami spoža kā saules stars acīm, kas ilgi tikai tumša pagraba sienas skatījušas. Tad iegaismojās krāsas — zaļš, zelts, sudrabs, balts. Tālu, tālu, itin kā elfu darinātā sīciņā zīmējumā, Loriēnas zālienā stāvēja ķēniņiene Galadriēla ar veltēm rokās. Un nu tu, Gredzena glabātāji Sems dzirdēja viņas balsi tālīnu, bet skaidru. Tev es gribu dot, lūk, šo.

Žļurkstošā šņākoņa tuvojās ar čīkstoņu, it kā pa tumsu šurp lēnām, bet apņēmīgi rāptos kaut kas milzīgs un no posmiem un gabaliem kopā salikts. Tam pa priekšu vēlās smirdoņa. — Saimniek! Saimniek! — Sems iekliedzās — balsī no jauna bija atgriezusies dzīvība un spars. — Ķēniņienes velte! Zvaigžņu stikliņš! Lai tas noder par gaismeklīti tur, kur tumsa, — tā viņa teica. Zvaigžņu stikliņš!

— Zvaigžņu stikliņš? — Frodo izstomija itin kā pa sapņiem, teju neko neapjēgdams. — Ak tā! Kā gan es to varēju piemirst? Lai noder par gaismekliti tur, kur citu gaismas stariņu meklēt veltil Un nu patiesi mums vien gaisma var lidzēt.

Lēnam viņa roka aiztaustījās līdz azotei un lēnām pacēla Ga- ladriēlas doto pudelīti augstu virs galvas. Vispirms tā vizēja vāri kā austoša zvaigzne cauri smagiem, pār zemi sagulušiem miglas vāliem, bet tad blāzma pieņēmās spēkā, un iedegās ari cerība Frodo sirdī, un gaismeklītis iesvēlās arvien spožāks, līdz pārtapa par sudrabainu liesmu, sīciņu žilbinošas gaismas avotiņu, it kā pa debesu saulrieta takām šurp būtu nokāpis pats Ēarendils ar pēdējo Silmarillu pierē. Tumsa atkāpās, līdz spožo gaismeklīti itin kā apņēma caurspīdīga kristāla lode, un roka, kas to turēja, iedzirk- stījās baltās ugunis.

Frodo ar apbrīnu vērās uz brīnumaino velti, ko tik ilgi bija līdzi nesis, ne tuvu nenojauzdams, cik dāvana vērtīga un kāds spēks tajā slēpjas. Pirms Morgulu lejas viņš par to bija iegādājies reti un ne reizi netika licis lietā, bīdamies, ka gaismu varētu nedraugi pamanīt. — Aiya Earendil Elenion Aticalimal — viņš izsaucās, pats nezinādams, ko tādu pateicis, jo caur viņa balsi itin kā runāja kāda cita: tīra, skaidra — tāda, kam alas smirdoņa it neko nevarēja padarīt.

Tomēr Viduszemē mita vēl citāda vara — nakts spēki, senseni un stipri. Un Šī, kas tumsa ceļus staigāja, sadzirdēja elfu saucienu iz neatminamām pagātnes dzilēm, un tas viņai nebija par šķērsli, un no tā viņa neizbijās. Vēl vārdi, pār lUpām laisti, nebija izskanējuši, kad Frodo samanīja virsū triecamies nepārvaramu ļaunumu un nāvējošu, caururbjošu skatienu. Mazu gabaliņu tālāk ejā starp viņiem un dobumu, pie kura hobitiem galva sareiba un kājas atsacījās kļausit, viņš samanīja iespigojamies acis — divus gailējošus redzokļu čumurus: ļaunigais uzbrucējs vairs neslepās. Salikto acu skaldņu tūkstošos lūza un atstarojās zvaigžņu stikliņa gaisma, bet to dzīlēs aizvien spēcīgāka iesvēlās mironīgi bāla guns — liesma, kas iedegta ļaunīgu domu bezdibenīga bedrē. Acis bija briesmīgas un atbaidošas, dzīvnieciskas, tomēr, izlēmīgas un baigas tīksmes pilnas, tās ar skatienu aprija upuri, kam izglābties nebija ne mazāko cerību.

Frodo un Sems, šausmas parakmeņojušies, palēnām kāpās atpakaļ, paši ar skatienu ļaunigajos redzokļos iezīdušies, bet acis neparko neatkāpās. Frodo roka notrīcēja, un Galadriēlas gais- meklltis palēnām slīga arvien zemāk. Tad piepeši, samanījuši atvēli izrauties no sastinguma un drusku paskriet paniskās izbailēs — redzokļiem par uzjautrinājumu —, abi apcirtās un laidās bēgt, bet Frodo, pametis skatu atpakaļ, šausmas ieraudzīja, ka acis ar joni metas pakaļ. Nāves dvaka viņu apņēma kā mākonis.

— Stāt! Stāvi! — viņš izmisis iekliedzās. — Skriet nav vērts.

Redzokļi palēnam lavījās tuvāk.

—  Galadriēla! — Frodo iesaucās un, dūšu sakopojis, vēlreiz pacēla gaismekliti. Acis apstājās. Uz bridi vērīgais skatiens atslāba, it kā siku šaubu mākts. Tad Frodo sirds iesvēlās gaišās liesmās, un, pats neapjauzdams, vai muļķības, izmisuma vai drosmes vadīts, viņš gaismeklīti saķēra kreisajā rokā un ar labo izrāva zobenu. Dzelonis nozibsnlja, un elfu kaltais asmens uzšķīlās sudrabainās dzirkstis, bet zobena apmales gailēja zilganas ugunis. Tad, pacēlis zvaigzni augstu gaisā un paslējis spožo zobenu, Dalienas hobits Frodo apņēmīgi devās redzokļiem pretim.

Tie saminstinajās. Jo tuvāk nāca gaisma, jo šaubas tajos iesvēlās aizvien lielākas. Gailējošie punkti cits pēc cita apdzisa un palēnām atkāpās. Tik nāvējošu spozmi acis vēl nemūžam nebija skatījušas. Pazemē tās bija droši pasargātas no saules, mēness un zvaigznēm, bet nu zvaigzne bija zemzemē ietriekusies. Tā virzījās arvien tuvāk, un redzokļi notrīsēja bailēs. Cits pēc cita tie apdzisa, novērsās, un tumsā, lidz kurai gaismekliša stari nesniedzās, milzīgs blāķis ievilkās piķa melnumā. Projām bija.

—Saimniek, saimniek! — Sems iekliedzās. Viņš bija turpat uz papēžiem, arī savu zobenu izrāvis, uz kaušanos gatavs. — Lai slava zvaigznēm! Elfi dziesmu sadarinātu, kā likts, būtu par šito padzirdējuši! Un kaut nu es nodzīvotu tik ilgi, lai viņiem visu pavēstītu un to dziesmu dzirdētu! Tikai tālāk gan neejiet, saimniek! Midzenī līst nevajag! Nu mums pēdējā iespēja. Tagadiņ sprūkam, ko kājas nes, lai tiekam no šitenā draņķa cauruma laukā!

Un hobiti vēlreiz apsviedās, lai pirmāk soļos, tad skriešiem projām dotos, jo ejas grīda slējās arvien stāvākā, necaurredzamā tumsā slīgstošās migas smirdoņa ar katru soli tapa arvien vajāka un arvien stiprāki tapa gan locekļi, gan dūša. Bet Sargātājas naids arvien vēl cirtās mugurā — uz. laiku varbūt ari apslāpēts, tomēr nesatriekts un joprojām pilns slepkavniecisku alku. Un tad sejā iesitās auksta, vāra gaisa strāva. Beidzot priekšā pavīdēja izeja — alas gals. Bez elpas un karsti ilgodamies pēc klajas debess virs galvas, hobiti metās uz priekšu, bet tad pārsteigti un apstulbuši atsprāga atpakaļ. Izeja bija aizšķērsota — ne jau ar klints- bluķiem, bet ar kaut ko mīkstu un it kā viegli pārvaramu, tomēr izturīgu un nepārraujamu: gaiss tur cauri gan vēdīja, tomēr ne gaismas stariņš šai pusē neietika. Viņi triecās cauri vēlreiz, un atkal nekā.

Pacēlis gaismekliti, Frodo priekšā ieraudzīja plājamies ko pelēku, kam zvaigžņu stikliņa gaisma netika nedz cauri, nedz to kā apstaroja — it kā tā būtu tumsa, pār ko gaismai nav varas, ko nekāda gaisma nespēj izkliedēt. Plašajai izejai šķērsām pāri bija priekša aizausts timeklis, itin kā milzu zirnekļa darināts, tomēr daudz blīvāks un pamatīgāks — katrs pavediens bija tauvas resnumā.

Sems drūmi pasmīnēja. — Zirnekļa tīmeklis! — viņš noteica. — Tik vien! Tīmeklītis! Tak kas par zirnekli! Aiziet, lai izput laukā!

Viņš dusmās ar joni cirta ar zobenu, bet pavedienu pušu vis nedabūja. Maķenīt padevies, tas nostrinkšķēja kā novilkta loka stiegra, tā ka gan asmens, gan cirtēja roka atlēca atpakaļ. Trīs reizes Sems cirta, cik jaudas, un pēdīgi viens vienīgs no neskaitāmajiem pavedieniem partruka un džinkstēdams izlocījās kā atspere. Gals noskrāpējās Semam gar plaukstu, un viņš sāpēs iekliedzās, atpakaļ atlēkdams un delnu pie mutes piegrūzdams.

— Lai te cauri izcirstos, dienas paies, — viņš noteica. — Ko iesākt? Vai tie redzokļi vēl nav atpakaļ?

—Nē, vismaz manāmi nav, — Frodo atsaucās. — Bet es tik un tā sajūtu, ka tie uz mani veras vai par mani domā — kazi, ko citu rauga izperināt. Kolīdz gaismiņa noplaks vai apdzisis, gan tūliņ atkal būs klāt, tā vien skaties.

— Slazdā pie pašas izejas! — Sems nogremzās, iekaisis niknumā tiktāl, ka ij gurdums, ij izmisums piemirsās. — Kā odi tīklā. Lai Faramira lāsts krīt par to Gollumu un, jo drīzāk, jo labāk!

— Mums tas tagad nelīdzēs, — Frodo sacīja. — Aiziet! Paraudzīsim, kāds Dzelonim spēks! Elfu darbs. Beleriandas melnajās aizās, kur tas izkalts tika, šausmu timekļu netrūka. Tikai pastāvi sardzē, lai redzokļi klāt nepielavās! Šeku, ņem zvaigžņu stikliņu! Nebīsties! Turi to, augstu paceltu, un esi modrs!

Frodo piegāja pie blīvā, pelēkā timekļa un, kārtīgi atvēzējies, cirta no visa spēka, trīto asmeni triekdams pret ciešo tauvu pinumu un tūliņ atlekdams atpakaļ. Zilgi gailejošais zobens pāršķēla timekli gluži kā izkapts zāles vālu — pavedieni pārcirsti saritinājās čokurā un slābani nokārās. Timeklī pavērās plata plaisa.

Frodo cirta un cirta, līdz timeklis, ciktāl aizsniedzams, bija lēveros un no griestiem, caurvējā pluinidamās, nokarājās vien šūpanas ļerpatas. Nu ceļš bija vaļā.

— Aiziet! — Frodo iekliedzās. — Uz priekšu! Prom! — Piepeši viņā iesvēlās mežonīga līksme par to, ka izdevies izsprukt no neglābjama izmisuma. Galvā sagriezās reibonis, it kā nule butu iedzerts stipra vīna malks. Ar saucienu uz lūpām viņš izlēca laukā.

Krēslā ietītā zeme acīm, kas no pekles tumsas bija iznirušas, šķita gaismas pilna. Blīvie dūmu mākoņi bija pacēlušies augstāk un izklīduši, un ritēja drūmās dienas pēdējās stundas — Mordoras asinssarkano blāzmu pamazām aprija tumšpeleks mijkrēslis. Tomēr Frodo likās, ka viņš veras uz negaidītas cerības apstarotu rītu. Viņš jau teju bija ticis lidz vaļņa korei. Vēl tikai mazliet. Aiza, Siritungola, vīdēja turpat priekšā — mijkrēsli tīts ierobījums melnajā grēdā ar klintsradzēm, kas tumsa pret debesīm tam abās pusēs. Cik tur tā skrējiena, atlika vien drusku saņemties, un viņš būtu galā!

— Uz pāreju, Sem! — viņš iekliedzās, nelikdamies ne zinis par to, cik griezīga pār lūpām izlauzās balss, kas, vairs ejas spiedīgās dvakas nemākta, ieskanējās spiedzīga un nevaldāma. — Uz pāreju! Joz, joz, un tiksim cauri, iekams kāds mūs jaudās aizkavēt!

Sems šāvās pakaļ, ko kājas nesa, bet, kaut arī priecādamies, ka laukā ticis, viņš nokāvās ar nelabām aizdomām un skriedams tā vien šķielēja atpakaļ, uz ejas melno velvi, bīdamies tur ieraudzīt acis vai sazin ko — to viņš nespēja ne iedomāties — no turienes izlecarn un nopakaļ dzenamies. Nedz Semam, nedz viņa saimniekam par Sllobas izmaņu nebija ne jausmas. No viņas midzeņa laukā veda ne viena vien taciņa.

Te viņa bija mitinājusies kopš neatminamiem laikiem — zirneklim līdzīgs nešķīstenis, kādi izsenis dzīvojuši elfu zemē rietumos, kas nu dus jūras dzīlēs. Ar tādiem Berens reiz bija cīnījies Doriatas Šausmu kalnos, kad pēc tam tika uzgājis Ludiēnu zaļaja maurā dejām starp suņuburkšķiem. Ka Šiloba nonākusi še, 110 postažas bēgdama, ziņas nebija nevienā teiksma atrodamas, jo no Melndienām teju neviens nostāsts nebija saglabajies. Tomēr te nu viņa iemitinājās, kad vēl nebija ne Saurona, ne Baradūrai pamati bija likti, un kalpoja viņa vienīgi pati sev, dzerdama elfu un cilvēku asinis, uzblīzdama un aptaukodamās, nemitīgi arvien jaunas dzīres prātā izlolodama, tumsas tīmekļus auzdama, jo viņai par barību derēja viss, kas dzīvs, un atvēma viņa tumsību. Tālu pasaulē aizklīda viņas nīcīgie pēcnācēji, nožēlojami, pa roku galam ieņemti izdzimteņi, pašas atvases, ko viņa laida pasaulē tumšās aizās no Efelduatiem līdz austrumu pakalniem, līdz Dol- guldurai un Drummežam. Tomēr neviens nespēja mēroties ar viņu, Lielo Šīlobu, Ungoliantas pastarīti, kas pasaulē bija nākusi, lai nedienas un nemieru celtu.

Jau pirms daudziem gadiem Gollums bija viņu redzējis — Smeagols, kas okšķerējās pa tumšām ejām, un tai reizē viņš Šilobas priekšā bija zemojies un viņu pielūdzis, un turpmāk viņas ļaunīgā griba no viņa neatkāpās par spīti visam gurdumam, nelaizdama gaismu un nožēlu klāt. Un Gollums bija solījies viņai ko uz kārā zoba piegādāt. Bet viņas kāre nebija Gollurna kāre. Viņa nedz daudz ko zināja, nedz rūpi turēja par torņiem vai gredzeniem, vai jebko, kas roku vai prāta darināts, jo alka vien nāvē iegrūst it visus, kam miesa un asinis, un pati kāroja parsātinātlbā dzīvot — viena bilst un pūsties arvien lielāka, līdz kalni zem kājām iebruktu un tumsā vairs vietas, nepietiktu.

Taču šādu vēlmju piepildījums vēl ilgi bija jāgaida, un, nu jau kur tas laiks, viņa slapstījās tumšajā midzenī, ar badu kaudamās, kamēr Saurona vara pieņēmās spēkā; gaisma un dzlvajie sargāja viņa valstības robežas, un ielejas pilsēta bija izmirusi, un tuvumā nerādijas nedz elfi, nedz cilvēki, tikai nelaimīgie orki. Ēdmaņa pieticīga un vienveidīga. Bet kaut kas jau bija jāēd, un, lai cik dūšīgi orki no sava torņa raka jaunas ejas, kas līču loču aplinkus viņas tuneļiem veda, viņa allaž uzgāja, kā laupījumam uzklupt. Tomēr kārojās ko gardāku. Un nu Gollums ko tādu bija piegādājis.

— Redzēssim, redzēssim, — viņš, mērodams bīstamo ceļu no Emonmuīliem uz Morgulu leju, sev atgādināja ne reizi vien, — redzēssim. Var itin gadīties, jā gan, var itin gadities, ka šī pametīs kauliņus un tukšās lupatiņas, un tad mēs atradīsim, mēs dabūsim dārgumiņu — par algu nabaga Smeagoliņam, kas labo ēdmaņu aizgādājis. Un mēs paglābsim dārgumiņu, kā solījušies. Jā gan! Un, kad paglābsim, ši dabūs zināt, jā gari, un tad mēs viņu atalgosim, dārgumiņ. Tad mēs visiem atmaksāsim!

To viņš perināja prāta aizkaktiņā, ko joprojām cerēja no viņas pasargātu esam pat tad, kad pie viņas aizlīda, zemu klanīdamies, kamēr hobiti gulēja.

Un par Sauronu: viņš zināja, kur Šlloba ieperinājusies, un viņam sagādāja prieku doma, ka viņai tur jāslapstās, izsalkušai un neremdināmi ļaunlgai — par drošāku sargu sensenajai takai uz. viņa zemi nekā jebkas, ko viņš izprātot spētu. Un orku, lai ari vergi tie bija noderīgi, viņam bija gana. Ja Šlloba reižu reizēm kādu nokampa, lai ēstgribu remdētu, laipni lūgtum! Orku bija atliku likām. Un retumis, kā saimnieks pamet kārumu kaķītim (mana kakenite — tā viņš Šllobu dēvēja, kaut viņa to neatzina), Saurons viņai aizsūtīja pa gūsteknim, kuriem labāku izmantojumu nerada: ietrieca alā un tad noklausījās, kā viņa kaitējusies.

Tā viņi abi dzīvoja, katrs saviem priekiem nododamies un nebīdamies nedz no uzbrukuma, nedz dusmām, nedz savas ļau- nibas gala. Nevienam vēl nebija izdevies izsprukt no Šīlobas tikliem, un viņas niknums un izsalkums tagad zvēroja stiprāk nekā jebkad.

Bet par ļaunumu, ko hobiti bija uzjundījuši, nabaga Sems dzīvoja neziņā, tikai bailes gan sirdī auga augumā itin kā acim neredzams blāķis, lidz uzgūlās kā smaga nasta, kas kājas teju ar svinu pielēja, tā ka skriešana neko lāgā nevedās.

Apkārt savilkās šausmas, un pārejā gaidīja ienaidnieki, un saimnieks savā apmātībā joza viņiem tieši pretim. Novērsies no alas mutes melnuma un necaurredzamās tumsas pa kreisi, klints pakājē, viņš pameta skatu uz priekšu un pamanīja divējas lietas, kas izbīli vērta vēl jo lielāku. Frodo zobens, ko viņš aizvien vēl rokā turēja, zaigoja zilās liesmās, un, kaut arī debesis bija satum- sušas melnas, torņa logs gailēja ugunssarkans.

— Orki! — viņš nomurmināja. — Garām te nemūžam neaiz- šmauksim. Orki visriņķī un sazin kas vēl jo ļaunāks. — Tad, jau kur tas laiks, iedīdīts slēpties, viņš aizgrūda plaukstu priekšā dārgajam gaismeklītim, ko aizvien vēl turēja rokā. Plauksta vēl bridi spīdēja iesārtena, ritošās asins izgaismota, bet tad Sems nodevīgo pudelīti iegrūda dziļi azotē un pārvilka pāri elfu apmetni. Nu viņš raudzīja pielikt soli. Saimnieks jau bija aizsteidzies uz priekšu soļus divdesmit, šaudamies kā ēna, — tā vien skaties, tūliņ pelēkajā mijkrēsli pagaisis bez miņas!

Tikko Sems noslēpa zvaigžņu stikliņu, viņa metās uzbrukumā. Mazu gabaliņu priekšā pa kreisi viņa piepeši iznira no ejas vai klints paēnas — pretīgāku kustoni Sema acis nebija skatījušas, baigāks pat ļaunākajos murgos nebija izsapņojams. Viņa itin līdzinājās zirneklim, tikai milzīgāka par lielākajiem no plēsoņām un vēl jo šausminošāka, jo nežēlīgajos redzokļos gailēja nesatricināma apņēmība. Tās pašas acis, kas pirmiņ likās iebiedētas un patriektas, atkal gailēja negantās ugunīs, uz izslietās galvas ču- murodamās. Viņai bija vareni ragi, un aiz īsa, stublājam līdzīga kakla vilkās milzīgs, uzblīdis rumpis — ļumīgs, pietūcis maiss, kas nokarādamies līgojās starp kājām. Tas bija melns, ar zilganpelēkiem traipiem izraibināts, bet pavēdere vīdēja bālgana, spīdoša un izvirda smirdoņu. Kājas viņai bija posmainas, ar tērauda dzelkšņiem līdzīgiem sariem klātas, milzīgie ceļgalu puni rēgojās augstu virs muguras, un katrai kājai galā bija nags.

Ar pūlēm izspiedusi mīksto, žļurkstošo rumpi un posmainos locekļus cauri midzeņa papildu izejai, viņa aizskrēja šausminošā ātrumā, te uz kājām tenterēdama, te piepeši aizlēkdama kā sienāzis. Nu jau viņa bija starp Semu un Frodo. Vai nu Semu nemanīdama, vai arī no viņa, gaismekļa nesēja, acumirklī vairīdamās, vajātāja par laupījumu izraudzījās Frodo, kam gaismek- līša vairs nebija un kas bezrūpīgi, briesmas nenojauzdams, ko nagi nesa, joza arvien kalnup. Frodo skrēja kā vējš, bet Sīloba bija ātrāka — vēl pāris lēcienu, un viņa Frodo būtu panākusi.

Sems, lai cik aizelsies, aizgūtnēm ievilka plaušās gaisu un iekliedzās: — Paskatieties atpakaļ! Atpakaļ paskatieties, saimniek! Es… — Bet piepeši viņa sauciens apslāpa.

Gara, mikla plauksta aizspieda viņam muti, bet otra sagrāba aiz spranda, un sazin kas aptinās ap kāju. Neko tādu negaidījis, viņš nogāzās atmuguriski — tieši uzbrucēja skavās.

— Rokā irr! — ausī iešņāca Gollums. — Beidzot, dārgumiņ, mumss viņšš ir rokā, jā, nelabaiss hobitss. Šis mumsim. Šai tiks otrss. Jā gan, Šīlobai tikss, nevis Smeagoliņam, viņš solījies, viņš saimniekam pāri nedarīs. Bet viņam tiks šis — nelabaiss, smirdī- gaiss okššķcriss! — Viņš uzspļava Semam uz spranda.

Par nodevību saniknojies un izmisis, ka netiek palīgā saimniekam, kad tam draud nāves briesmas, Sems piepeši tik neganti sasparojas, ka Gollums, viņu par lempi un tukšpauri uzlūkodams, ko tādu ij ne tuvu nebija gaidījis. Gollums pats nebūtu mācējis tik izmanīgi un nevaldāmi izķepuroties. Mutei priekšā aizspiestā plauksta pašļuka sāņus, Sems pamuka, galvu pieliecis, un šāvās uz priekšu, raudzīdams atsvabināties no tveriena, kas žņaudza sprandu. Vienā rokā viņam aizvien vēl bija zobens, bet otrā — Faramira spieķis, aiz cilpas sagrābts. Sems izmisīgi svaidījās, raudzīdams apcirsties un ienaidniekam kur ar zobenu iebakstīt. Taču Gollums nebija no gauseņiem. Vienā acumirklī viņa labā roka sagrāba Sema delnas locītavu un sažņaudzās kā spīles, pamazām un nepiekāpīgi lauzdama to arvien zemāk, līdz Sems, izgrūzdams sāpju kliedzienu, izlaida zobenu no pirkstiem un tas nokrita zemē, bet Golluma otras rokas pirksti, sakļāvušies Semam ap rīkli, tikmēr žņaudzās arvien ciešāk.

Tad Sems lika lietā pēdējo viltību. Cik jaudas parāvies nostāk, viņš kārtīgi nostājās uz kājām, tad atspēries piepeši gāzās atpakaļ.

Negaidījis no Sema pat tik vienkāršu triku, Gollums nozvēlās garšļaukus, bet Sems — viņam uz vedera ar visu it drukna hobita svaru. Gollums izgrūda aprautu šņācienu, un uz īsu mirkli pirksti, kas žņaudza Sema rīkli, drusku atslāba, bet otra roka aizvien vēl cieši turēja delnu, kas kāroja satvert zobenu. Sems izrāvies pielēca kājās un tad izmanīgi pacirtās pa labi, tā ka Gollums palika, pastieptā rokā karājamies. Ar kreiso roku sagrābis spieķi, Sems atvēzējās, un, gaisu šķeldams, tas nokrakšķēdams atsitās pret Golluma izstiepto dilbu maķenīt zem elkoņa.

Gollums iesmilkstējies atlaidās. Tad Sems metās viņam virsū, ar skubu pārmeta spieķi no kreisās rokas labajā un blieza vēlreiz bez žēlastības. Gollums izlocījās ka čūska, un trieciens, pa galvu mērķēts, trāpīja viņam pa muguru. Spieķis nokrakšķējis pārlūza. Ar to bija gana. Gollums izsenis bija ieradis uzklupt no mugurpuses un neveiksmi cietis reti, bet šoreiz, niknuma apmāts, bija pieļāvis kļūdu, muti palaizdams un irgodams, iekams bija upurim aizžņaudzis rīkli ar abām rokām. Visa skaistā iecere bija aizgājusi greizi, kopš tumsībā tik negaidīti bija uzzibsnījusi nejaukā gaisma. Un nu Gollums bija aci pret aci ar saniknotu pretinieku, kurš ar viņu teju vienā augumā. Tā cīnīties viņš nebija radis. Pagrābis nokritušo zobenu, Sems atvēzējās. Gollums iespiedzies spruka sāņus uz visām četrām, aizlēkdams kā varde. Iekams Sems ko pa- tapa iesākt, Gollums brlnum ātri aizmetās uz alas pusi.

Sems ar zobenu rokās dzinās viņam pakaļ. Uz bridi no prāta bija izskrējis it viss — galvā kūsāja vien aklas dusmas un vēlme Gollumu piebeigt. Bet Gollums izčibēja, iekams Sems viņu bija panācis. Tad, apjautis, ka priekšā vīd tumšais caurums, no kura pretim veļas smirdoņa, Sems samanīja itin kā zibens spērienu — prātā ar joni atausa Frodo un briesmonis. Apcirties viņš kā nesa- manlgs metās atpakaļ pa taku, nemitēdamies saukt saimnieku. Taču bi ja jau par veļu. Tiktāl viss bija noticis pēc Golluma prāta.

Desmita nodala

Semiusa kunga izšķiršanās

Frodo atmuguriski gulēja zemē, un briesmonis līkņāja viņam pāri, ar upuri tik aizrautīgi noņemdamies, ka par Semu un viņa kliedzieniem nelikās ne zinis, kamēr viņš pavisam klāt nebija pieskrējis. Piesteidzies viņš ieraudzīja, ka Frodo jau no poti- tēm līdz pleciem tīmekļa pavedienos ievīstīts un briesmonis ar priekškājām viņu tā kā nes, tā kā velk sazin kur projām.

Šaipusē, zemē nokritis, spīgoja elfu zobens, saimniekam nesasniedzams. Sems nezaudēja laiku, prātodams, ko iesākt, cik viņš drosmīgs, uzticīgs, jebšu gatavs no dusmām vai pušu sprāgt. Ar skaņu kliedzienu viņš šāvās uz priekšu un ar kreiso roku paķēra saimnieka zobenu. Tad viņš metās triecienā. Pat savvaļas dzīvnieku pasaulē nav redzēts tik negants uzbrukums — izmisis, sīks, teju bezzobains kustonfs pavisam viens triecās virsū mil- zonīgam, ar necaursitamām bruņām klātam ragainim, kurš uzklupis viņa nevarīgajam sugas brālim.

It kā Sema vārais spiedziens būtu iztraucējis ļaunprātīga prieka pārpilnu sapņojumu, Šīloba nesteidzīgi pievērsa viņam savu iznīcinošo skatienu. Bet, iekams viņa aptvēra, ka tik negantu pre- tesibu nemaz vairs neatminas pieredzējusi, spulgojošais zobens iešņāpās kājā, nagu nošķeldams. Zem posmaino kāju arkas ielecis, Sems, otru roku uz augšu pašāvis, iegrūda zobenu pieliektās galvas redzokļu čumurā. Viena milzīgā acs apdzisa.

Tagad nožēlojamais sīkaļa bija Šīlobai tieši zem vēdera, acumirklī ne ar dzeloni, ne nagiem aizsniedzams. Virs galvas viņam līka apjomīgais vēders, izstarodams trūdoša līķa gaismu un izvirzdams tādu smārdu, ka teju gībiens nāca virsū. Tomēr niknums bija gana liels, lai pietiktu spēka vēl vienam uzbrukumam, un, iekams viņa uzzvēlās kaitniekam virsū, sīko, nekaunīgo drosminieku par plāceni pataisīdama, viņš, atvēzējies, cik jaudas, izmisumā cirta ar zobenu.

Taču Šīloba nebija nekāds pūķis — kaut cik vārīgas viņai bija tikai acis. Mūžvecā āda bija laikazoba sagrauzta un izkurtējusi, tomēr, gadu gaitā jaunībā kārtu kārtām klādamās, sarepējusi cieta kā akmens. Asmens to pāršķēla ar briesmīgu jaudu, bet atbaidošās krokas nebūtu jaudājis pārcirst pat diženākais spēkavīrs — pat ne ar elfu vai rūķu rūdītu tēraudu, ari nedz Berens, nedz Tūrins. Samanījusi triecienu, viņa milzīgo vēdera maisu parāva uz augšu, Semam augstu virs galvas. No brūces putodama un burzguļodama izšļācās inde. Iepletusi kājas, viņa atkal gāzās Semam virsū. Bet pārsteidzīgi. Jo Sems aizvien vēl turējās kājās un, savu zobenu nosviedis, ar abām rokām cieši satvēra elfu asmeni, pasliedams to uz augšu, pret pretīgajiem griestiem, kas bruka uz galvas, un tā Šīloba, pašas cietsirdības dzīta, ar sparu, kas bija lielāks par jebkura spēkavīra jaudu, pati uzgāzās virsū urdīgajam dzelksnim. Jo ciešāk pie zemes Sems tika piespiests, jo dziļāk tas iedūrās.

Tādas sāpes, visu garo mūžu ļaunībā dzīvodama, Šīloba nebija pieredzējusi — kas tāds viņai- ij ne sapņos nebija rādījies. Nedz drosmīgākais no senlaiku Gondoras kareivjiem, nedz mežonīgākais no lamatās iedzītajiem orkiem ne reizi viņai nebija sagādājis tādas ciešanas, ne reizi nebija iecirtis zobenu viņas lolotajā miesā. Rumpim pārskrēja trīsas. Vēlreiz izslējusies, no sāpēm raudzīdama atsvabināties, viņa pavilka zem rumpja grīļīgās kājas un krampjaini palēca atpakaļ.

Sems bija saļimis uz ceļiem līdzās Frodo galvai, neciešamajā smirdoņā teju sajēgu pazaudējis, bet ar abām rokām aizvien vēl cieši sagrābis zobena spalu. Acu priekša plājās itin kā migla, bet tai cauri vīdēja Frodo vaigs, un Sems stūrgalvīgi raudzīja atjēgties un atvairīt ģīboni, kas māktin mācās virsū. Lēnām paslējis galvu, viņš tikai pāris soļu atstatumā ieraudzīja Šīlobu šurp cieši veramies: pie mutes viņai trīsēja indīgu slienu šķieznas, un no ievainotās acs lejup lāsoja zaļš šķidrums. Viņa pietupās, ar ļumīgo vēderu pie zemes pieplakusi, mezglainās kājas varenos lokos paslējusi, gatavodamās lēcienam — šoreiz, lai satriektu un sadzeltu līdz nāvei: nejau drusciņu indes iešļākt, lai gaļa rimstas spirināties, bet nogalēt un atstāt, lai pūst.

Sems, viņai acis vērdamies un manīdams tur nāves apsolījumu, pats sarāvās čokurā, bet tobrīd prātā iešāvās kāda doma, itin kā tālīnas balss iečukstēta, — iegrūdis kreiso roku azotē, viņš tur sačamdīja meklēto, kas spokainu šausmu pilnajā pasaulē plaukstā iegūla salts, stingrs un ciets, — Galadriēlas pudelīti.

— Galadriēla! — viņš vāri izdvesa un tūliņ sadzirdēja tālīnas, bet dzidras balsis — itin kā elfu vārsmas zvaigžņotajā, mīļajā Dalienas nakti un viņu dziedāšanu, kāda tā Elronda nama Uguns zālē strāvoja snaudienam cauri.

Giltoniel A Elbereth!

Un tūliņ pinekļi no mēles itin kā nokrita, un pār lūpām izlauzās sauciens — valodā, kādā Sems nemaz neprata runāt:

— A Elbereth Giltoniel o menel palan-diriel, le nallon si di'nguruthos! A tiro niri, Fanuilos!

Un, tā skandēdams, viņš grīļīgi pieslējās kājās, atkal juzdamies itin Semiusa, Hemduka dēla, hobita ādā.

— Panāc tik priekšā, draņķe tāda! — viņš iekliedzās. — Tu, nekrietnele, manu saimnieku savainoji un par to dabūsi samaksāt. Mēs iesim tālāk, tak pirmāk ar tevi norēķināsimies. Nāc tik virsū un nomēģini šito pa vēl vienam lāgam!

It kā viņa nelokāmās dūšas iekvēlināts, stikliņš rokā piepeši uzliesmoja kā spoži balta lāpa. Tas iegailtjās ka zvaigzne, kas, no padebess velves krizdama, pāršķeļ tumsu ar neciešami žilbinošas gaismas staru. Šīlobas vaigu savu mūžu nebija dedzinājušas tādas debesu raidītas šausmas. Stari ieurbās viņas savainotajā galvā, neizturami svilinādami, un baismīgā gaisma, ietriekusies vienā redzokļu čumurā, pārlēca uz otru kā lipīga sērga. Šlloba atsprāga atpakaļ, ar priekškājām gaisu kulstīdama, no zibeņiem galvā akla tapusi, sāpju mokās sajēgu pazaudējusi. Tad, sakropļoto galvu aizgriezusi, viņa pavēlās sāņus un soli pa solim ņēmās atkāpties, līzdama uz spraugu, kas vidēja melnajā klintī.

Sems neatstājās. Viņš līgojās kā piedzēris, tomēr neatstājās. Un Šlloba pēdīgi sabijās, sarāvās čokurā, sakāvi atzinusi, un trīcēdama, drebēdama izšķiras mukt pa kaklu, pa galvu. Tikusi līdz spraugai, viņa spiedās iekšā, atstādama pakaļ velkamies zaļganzeltenu gļotu sliedi, un ieslīdēja tumsā, kājas ieraudama nopakaļ tieši tik ātri, lai Sems vēl pa tām pagūtu pēdējoreiz iegāzt ar zobenu. Tad viņš saļima.

Šīloba bija padzīta, un, kur viņa likās — ilgi kluknēja, midzenī ierāvusies, ļaunībā atkopdamās un sevi žēlodama, garos melnas tumsas gados dziedinādamās, redzokļu čumurus no jauna audzēdama, līdz, bada dzīta, atkal metās nāvējošajos sirojumos Tumsas kalnu aizās, — pat to mūsu stāsts klusē.

Sems bija palicis viens. Pāri kaujas laukam krēslojās Bezvārža zemes vakars, kad viņš gurdi aizvilkās atpakaļ pie saimnieka.

— Saimniek, mīļo saimniek, — viņš ierunājās, bet Frodo nebilda ne vārda — pirmīt, kad viņš uz priekšu bija skrējis tik dedzīgā aizrautībā, priecādamies, ka laukā ticis, Šīloba šausminošā ātrumā bija viņu panākusi un upurim zibenīgi iedzēlusi kaklā. Nu Frodo gulēja bāls, neko nedzirdēdams un pavisam nekustīgs.

— Saimniek, mīļo saimniek! — Sems sauca vēlreiz un ilgi gaidīja, velti ieklausīdamies klusumā.

Cik mudīgi vien jaudādams, viņš pārcirta tīmekļu valgus, piespieda ausi Frodo pie krūtīm, tad pie lūpām, bet nespēja nomanīt nekādas dzīvības pazīmes — nebija saklausāms ij ne vārā- kais sirdspuksts. Viņš atkal un atkal berzēja saimniekam rokas un kājas, taustīja viņam pieri, bet tā bija un palika salta.

— Frodo! Frodo kungs! — viņš sauca. — Nepametiet tak mani te vienu pašu! Tas esmu es — jūsu Sems. Neejiet turpu, kur es nevaru līdzi iet! Mostieties, Frodo kungs! Mostieties tak! Frodo! Vai manu, vai! Mostieties!

Tad dusmas ņēma virsroku, un Sems pārskaities ņēmās joņot riņķī apkārt saimnieka miesām, zobenu pa tukšu gaisu vicinādams, pret akmeņiem triekdams un kareivīgi brēkādams. Atguvies viņš pieliecies ieskatījās Frodo sejā, kas mijkrēsli balsnīja gluži balta. Un piepeši viņš atskārta, ka tieši to pašu jau reiz redzējis — Loriēna, Galadriēlas spoguli: Frodo bāls ka līķis dziļā miegā guļ zem lielas, melnas klints. Tas ir — toreiz viņš bija nospriedis, ka saimnieks piemidzis. — Pagalam! — Sems bilda. — Ne jau piemidzis… Beigts! — Un, kolīdz tas bija izteikts, itin kā vārdi indei būtu likuši atkal ķerties pie darba, Semam norēgojās, ka saimnieka vaigs vēršas mironīgi iezaļgans.

Un tad uzmācās melns izmisums — Sems sabruka kņūpus, pārvilka galvai pāri pelēko kapuci, sirdi viņam satumsa nakts, un nebija vairs nekā.

Kad melnums beidzot pārskrēja, Sems pacēla galvu un ieraudzīja, ka apkārt viss tinas tumsā, bet, cik gausu minūšu vai stundu tā aizritējušas, viņam nebija ne mazākās nojēgas. Viņš aizvien vēl bija turpat, un saimnieks arvien vēl gulēja blakus miris. Nedz kalni bija drupās pārvērtušies, nedz zeme zem kājām iebrukuši bezdibeni.

— Ko man tagadiņ iesākt? Ko iesākt? — viņš ierunājās. — Vai tad visu ceļu būšu viņam velti līdzi vilcies? — Un tad Semam ausīs ieskanējās vārdi, ko viņš pats, vēl īsti neapjauzdams, ko saka, reiz bija izteicis pašā ceļa sākumā: "Tikai, iekams viss ir galā, man ir šis tas padarams. Un tas darbiņš man jānoved līdz galam, saimniek, ja noprotat, ko saku."

— Tak ko es varu iesākt? Ne jau atstāt Frodo kungu bez dzīvības un nepaglabātu guļam augšā kalnos un iet uz māju! Vai tālāk sperties? Uz priekšu? — viņš saminstinājās, šaubās un izbīli notrīcēdams. — Uz priekšu? Vai tas man darāms? Un viņu pamest?

Tad beidzot raudiens spruka vaļā, un, pie Frodo piegājis, Sems sakārtoja viņa miesas — salika saltās rokas uz krūtīm, ap- bāzīja apkārt apmetni, saimniekam vienā pusē līdzās noguldīja pats savu zobenu, otrā — Faramira doto spieķi.

— Ja reiz man jāiet tālāk, — viņš sacīja, — nāksies jūsējo zobenu ņemt līdzi, ja atļausit, Frodo kungs, tak jums blakus nolikšu šito, lai guļ, kā gulējis kapukalnā veclaiku ķēniņam pie sāniem, un jums paliek skaistais mitrila važu krekls, ko vecais Bilbo kungs devis. Un zvaigžņu stikliņu, Frodo kungs, jūs manim aiz- devāt, un es bez tā būšu kā bez rokām, jo tagadiņ jau iznāks pa tumsu vien kulties. Man tas par daudz labs, un ķēniņiene to jums iedāvāja, tak, kazi, sapratīs. Jūs tak saprotat, Frodo kungs? Man jāiet tālāk.

Bet tālāk doties viņš nejaudāja — vēl ne. Uz ceļiem noslidzis, viņš saņēma Frodo roku un nekādi nespēja to palaist vaļā. Laiks ritēja, bet viņš aizvien vēl tupēja, kā tupējis, saimnieka roku turēdams un klusībā pats ar sevi izcīnīdams grūtu ciņu.

Raudzīdams saņemties, lai pamestu Frodo un tālāk dotos viens, viņš uzkurināja sirdi atriebības alkas. Ja ne kā citādi — uz dusmu spārniem nests, viņš izskraidītu vai visus pasaules ceļus, nelikdamies mierā, iekams pēdīgi nebūtu sadzinis pēdas Gollu- mam. Tad Gollums izpūstu pēdējo dvašu, kur nekur stūri ietriekts. Tikai nejau tamdēļ Sems bija ceļā devies. Ne jau tamdēļ atmaksātos saimnieku vienu atstāt. No miroņiem viņš tālab neuzceltos. Vispār it nekādi nebija uzceļams. Kaut viņi abi būtu galu atraduši! Un ari tad ceļš priekšā būtu pavisam vientulīgs.

Sems paraudzījās uz spožo zobena smaili, domādams par to, kam viņpusē tikai melna krauja un bezmiesīgs kritiens nebūtībā. Kas nu tas par glābiņu! Tas nozīmētu nedarīt itin neko — ij ne skumjas nejust. Nejau tamdēļ viņš bija ceļā devies. — Ko tad lai es iesāku? — viņš iekliedzās un piepeši pavisam skaidri atskārta, ka atbildi zina — to negribēto: darbs jānoved līdz galam. Ceļš priekšā atkal stāvēja vientulīgs, un tas pats ļaunākais.

— Ko? Es? Viens? Uz Likteņaizu un kur nu tur? — Balss viņam aiztrūka un noslāpa, bet apņēmība auga augumā. — Ko? Lai es no viņa Gredzenu ņemtu? Sanāksmē tas viņam tika dots.

Bet atbilde nāca acumirklī: — Un Sanāksmē viņam biedri līdzi tika sūtīti, lai darbs nepaliek pusratā. Un tu no visa Pulka esi palicis pēdējais. Darbs visādā ziņā līdz galam padarāms.

— Kaut es nebūtu pēdējais palicis! — Sems nogaudās. — Kaut vecais Gendalfs še būtu vai viena alga — kurš! Kamdēļ man vienam pašam jāizšķiras? Nošaušu greizi kā likts. Un, Gredzenu stiepdamam, pa priekšu bāzties — tas nav manā iedabā.

— Bet tu jau nebāzies — priekšgalā esi izgadījies. Un par to, ka tev īstās iedabas trUkst, — arīdzan Frodo kungs ne gluži no tādas mīklas cepts, kā sacīt jāsaka, nedz Bilbo kungs. Neviens no abiem savu gaitu netika izvēlējies.

— Labi, labi, nāksies izspriest pašam. Izspriedīšu ar'. Tik nošaušu greizi kā likts — tur Sems Ekušeks nav mācāms.

— Padomāsim — ja mēs še uzieti tapsim vai Frodo kungs viens pats ar visu mantu, tā Naidniekam tiks. Un tad mums beigas: ij Lo- riēnai, ij Rivendellai, ij Dalienai, ij visam kam. Un gaidīt nedrīkst, citādi beigas būs šā vai tā. Karš pasprūdīts vaļā, un viss jau savu gaitu iet pēc Naidnieka prāta — tur es teju varētu galvu likt ķīlā. Ar visu mantu pēc padoma vai atvēlēs atpakaļ jozt? Pa tukšo. Nē, vai nu jātup uz vietas, lidz šie atnāk, nokauj mani tepat, kur saimnieks guļ beigts, un mantu pievāc, vai ar' es mantu paņemu un kūļos tālāk. — Viņš ievilka gaisu krūtīs. — Lai nu būtu — ņemšu ciet!

Sems pieliecās, gaužām saudzīgi atāķēja Frodo apmetņa saspraudi un ieslidināja roku saimniekam aiz krekla, tad, ar otru roku viņa galvu no zemes paslējis, noskūpstīja salto pieri un piesardzīgi pārvilka tai pāri važiņu. Pēc tam galva atkal tika noguldīta atdusēties. Nekustīgajā sejā nebija manāmas nekādas pārmaiņas, un, ja ari Sems, visam par spīti, lidz šim vēl nebija īsti drošs, ka saimnieks miris, tieši tagad pēdigi zuda it visas šaubas — Frodo bija pagalam un uzticēto darbu nolicis pie malas.

— Uz redzēšanos, mīļo saimniek! — viņš nomurmināja. — Piedodiet savam Semam! Viņš atgriezīsies, kad būs paveicis, kas darāms… Ja izdosies. Un tad viņš jūs vairs nepametīs. Guliet vien mierīgi, līdz nākšu, un lai neviens nešķīstenis nedomā jums ij ne tuvu rādīties! Un, ja ķēniņiene mani varētu sadzirdēt un vienu piepildīt, ko vēlos, es gribētu atgriezties še un jūs uziet. Uz redzēšanos!

Tad, pieliecis galvu, viņš pārvilka tai pāri važiņu un ar degunu tūliņ teju pret zemi atdūrās, jo Gredzens kaklā uzkārās smags kā dzirnakmens. Bet palēnām, it kā smagums būtu gājis mazumā vai Scmā pašā jauni spēki pamodušies, viņš galvu atkal paslēja, ar milzu piepūli uzcīnījās kājās un atklāja, ka jaudā kājas pavilkt — ar visu nešļavu. Un uz bridi viņš pacēla gaismeklīti, uz saimnieku lejup nolūkodamies, un gaismiņa tagad iekvēlojās maigāka — liegi starojoša kā vakarzvaigzne vasarā, un no Frodo vaibstiem pagaisa mironigais zaļganums: tie aizvien bija bāli, bet elfu dailes apdvesti, — tā izskatās tie, kuri ilgi tumsā klīduši. Semam sirdi ielija smeldzīgs mierinājums, un, uzmetis saimniekam pēdējo skatu, viņš novērsās, paslēpa gaismeklīti un aizbrida tumsā, kas sabiezēja arvien melnāka.

Ceļš nebija tāls. Fja vidēja gabaliņu aiz muguras, bet aiza — soļus trīssimt četrsimt priekšā, varbūt mazāk. Taka mijkrēslī bija labi samanāma — kā dziļa, gadu simteņos iemīta gramba tā lēzeni stiepās kalnā itin kā pa garu ieplaku, kam abās pusēs slējās klintis. Ieplaka strauji kļuva arvien šaurāka. Drīz Sems nonāca pie garām, platām, no zemiem pakāpieniem kaltām kāpnēm. Tagad orku tornis ar sarkano, gailējošo aci slējās tieši virs galvas — drūms un melns. Ieniris torņa pakājes necaurredzamajā enā, Sems uzkāpa lidz kāpņu augšgalam un beidzot bija nonācis aizā.

— Esmu izlēmis, — viņš nemitējās sev atgādināt. Tomēr nebija vis. Kaut ari centies, cik spēka, lai visu izprātotu pēc labākās sirdsapziņas, viņš nepavisam nejutās savā ādā. — Vai es būtu nošāvis greizi? — viņš murmināja. — Ko citu būtu vajadzējis iesākt?

Kad aizas sienas abās pusēs pacēlās augstas un stāvas, Sems, iekams vēl līdz kalna mugurai bija ticis un beidzot ieraudzījis taku, kura veda lejup, Bezvārža valstībā, pagriezās un uz bridi sastinga, neizturamu šaubu plosīts. Viņš pavērās atpakaļ. Biezējošajā tumsā kā sīks traipiņš aizvien vēl bija saskatāma ejas mute, un Sems iedomājās, ka redz vai noprot, kur tieši guļ Frodo. Tur, lejā, itin kā kaut kas pavizēja, bet varbūt vien tālab, ka acis viņam bija pilnas asaru, tā veroties uz klinšaino augstieni, kur visa dzīve tika pīšļos pārvērtusies.

— Kaut tik es varētu vienu vēlēšanos piepildīt, vienu pašu! — viņš nopūtās. — Atgriezties un viņu uziet. — Tad viņš pēdīgi paskatījās uz ceļu, kas gaidīja priekšā, un paspēra pāris soļu — grūtākos un pārvarīgākos no visiem, kādus jebkad bija spēris.

Tikai pāris soļu — vēl mazliet, un viņš būtu kalna korei pāri, lai klinšaino augstieni vairs nemūžam neredzētu. Un tad piepeši atskanēja kliedzieni un balsis. Sems pārakmeņojās. Orku balsis. Aiz muguras — un arī priekšā. Smagu soļu dipoņa un piesmakuši brēcieni — orki kāpa augšup uz aizu no viņas puses, varbūt izlīduši no kādas torņa ejas. Dipoņa un klaigas arī no otras puses. Viņš apcirtās. Sīkas, sarkanas uguntiņas — lāpas — mirkšķinājās palejā, no ejas iznirdamas. Beidzot medības bija sākušās. Torņa gailtjošā acs nebija ar aklumu sista. Viņš bija sprukās.

Jau pavisam tuvu plaiksnījās lāpas un šķindēja tērauds. Kuru katru bridi vajātāji būs tikuši līdz korei un klups viņam virsū. Par daudz ilgi viņš bija galvu lauzījis un neko jēdzīgu nebija izprātojis. Kā izglābties? Kā pašam sevi pasargāt un Gredzenu? Gredzens. Itin kā neko nedz domādams, nedz izlēmis, viņš vienkārši attapās, ka Gredzenu aiz važiņas izvilcis no azotes un sažņaudzis rokā. Tieši priekšā aizas galā iznira orku pulka barvedis. Tad Sems iegrūda Gredzenā pirkstu.

Pasaule pārvērtās, un vienā acumirklī piepeši bija ietilpināmas domas, kas stundu domājamas. Sems tūliņ atskārta, ka dzirde tapusi asāka, kamēr acu gaisma gājusi mazumā, tomēr ne gluži tāpat kā Sīlobas midzenī. Tagad viss apkārt nevis tinās tumsā, bet rādījās neskaidrāks, kamēr viņš pelēkā, dūmakainā pasaulē bija pavisam viens kā melns, ciets akmentiņš, un Gredzens, ar savu svaru vilkdams uz leju viņa kreiso roku, kvēloja kā nokaitēta zelta stīpa. Sems jutās nevis neredzams, bet šausminoši redzams — kā uz delnas — un apjauta, ka Acs viņu meklēt meklē.

Viņš dzirdēja klintīs paveramies un sakļaujamies plaisas un ūdens murdoņu tālu projām, Morgulu lejā, un kalnu dzīlēs žļurk- stināmies nabaga Šīlobu, kas taustīdamās bija ielīdusi kur strupceļā, un vaimanas torņa pazemes pagrabos, un no ejas izsprukušos orkus klaigājam, un apdullinoši skaļi, tā ka vai ausis plīsa pušu, orki dimdinājās un šķindinājās turpat blakus. Sems pie- plaka pie klints. Bet orki soļoja garām kā rēgu pulks — palsi, miglā izplūduši, virmojoši stāvi, ne vairāk kā murgu tēli ar blāvām, nespodrām liesmiņām rokās. Un viņi aizgāja garām. Sems sarāvās čokurā, raudzīdams ielavīties kāda plaisā un nobēdzi- nāties.

Viņš ieklausījās. No ejas izlīdušie orki un tie otrie, kas lejup soļoja, cits citu bija pamanījuši, un abi pulki nu klaigādami steidzās viens otram pretim. Gan tos vienus, gan otrus viņš dzirdēja skaidri un saprata katru vārdu. Varbūt Gredzens palīdzēja svešas mēles vai vispār ko vairāk saprast, sevišķi tā darinātāja Saurona kalpus, tā ka gribēdams viņš ikkuru domu saprata un pats sev pārtulkoja. Skaidrs, ka, nonācis tik tuvu vietai, kur bija kalts, Gredzens bija varen pieņēmies spēkā, tikai vienu gan tas nevairoja — dūšu. Pagaidām Sems aizvien vēl domāja tikai par to, ka vajag kur nobēdzināties, ka jānogaida, kamēr viss noklusīs; un viņš ausījās, cik spēka. Nebija nosakāms, cik runātāji tālu, — vārdi skanēja teju pie pašas auss.

— Ehā! Gorbag! Kas ta' tev augšā meklējams? Jau izkarojies?

— Norīkots esmu, tu, lempi tāds. Pats ta' ko, Šagrat? Pa kalnu slapstīties apnicis? Lejā gribas — pakauties?

— Pie kārtības! Es te esmu par rīkotāju. Tā ka neizrunājies! Kas tev ziņojams?

— Nekas.

— Ilai! Hai! Joi! — Barvežu sarunu noslāpēja klaigas. Orki, kas no lejas nāca, piepeši bija kaut ko pamanījuši un metās skriešus. Tie otrie tāpat.

—Hai! Ehā! Te kaut kas ir! Pa kājām mētājas. Spiegs, spiegs! — Ieķērcās taures, un sacēlās rejoša brēka.

Sems, visu laiku prātojis vien par to, kā slēpni nolīst, satrūkās kā zibens ķerts. Orki bija pamanījuši saimnieku. Ko tagad iesāks? Par orkiem viņš bija dzirdējis tādus nostāstus, ka asinis stinga dzīslās. Tas nebija izturams. Sems pielēca kājās un izmeta no galvas ij raizes par pasaules likteni, ij visu, par ko bija izšķiries, un līdz ar to ari bailes un šaubas. Nu bija skaidrs, kur viņam no sākta gala bijusi īstā vieta — līdzās saimniekam, kaut ari Sems diez ko neapjauta, ko tādu tur varētu iesākt. Viņš metās atpakaļ lejā pa pakāpieniem, tad pa taku pie Frodo.

"Cik tur viņu?" viņš ieprātojās. "No torņa savi desmiti trīs četri, un no lejas vel, rādās, pulka vairāk. Cik es jaudātu noguldit, iekams šie man tiktu klāt? Kolīdz izraušu zobenu, tas liesmodams rēgosies, un drīzāk vai vēlāk ar mani būs cauri. Diez vai kadā dziesmā maz ietikšu: par to, kā Semiuss kalnu pārejā krita un līķu mūri apkārt saimniekam sakrāva. Nē, kas par dziesmām? Kur nu! Jo Gredzens tiks uziets — un tad būs dziesmām gals. Es tur neko nevaru līdzēt. Man vieta Frodo kungam blakus. Vai nu paši nesaprot — Elronds un Sanāksme, un dižkungi un dižkundzes ar visu savu gudrību? Viņi būs pārrēķinājušies. Es nevaru par Gredzena glabātāju būt. Bez Frodo kunga — nekādi."

Bet orki cauri pelēkajam miglas priekškaram vairs nebija saskatāmi. Par sevi Semam nebija iznācis vaļas iedomāties, taču nu viņš atskārta, ka speķa vairs nav nemaz — kaut gar zemi gāzies, un kājas neklausa, kā gribētos. Viņš vilkās kā gliemezis. Taka itin kā stiepās jūdzēm tālu. Kur viņi visi migla likušies?

A, tur! Aizvien vēl krietnu gabalu priekšā. Bariņš apstājis kaut ko, kas zemē gulēja, — viens otrs no stāviem itin kā šaudijās šurpu turpu, degunu pie zemes piegrūdis kā suns, pēdas meklēdams. Sems sakopoja pēdējos spēkus, raudzīdams pielikt soli.

—  Saņemies nu, — viņš pats sevi skubināja, — citādi tā vien skaties — atkaliņ notūļāsies! — Tad atsprādzēja zobena maksti. Kuru katru bridi tas būs raujams laukā, un tad…

Sacēlās varena brēka — ūjināšana un zvaigas: orki sazin ko cēla gaisā. — Jahoi! Ja-harri-hoi! Opā! Opā!

Tad kāds ieķērcās: — Tagad mudīgi! Pa īso ceļu. Atpakaļ uz Apakšvārtiem! Šī, tā vien rādās, šonakt mums liks mieru. — Viss orku bars sakustējās. Pašā vidū četri uz pleciem stiepa iegarenu nešļavu. — Jahoi!

Viņi bija paņēmuši Frodo miesas. Aizjoza. Sems viņus nejaudāja panākt. Tomēr viņš aizvien kūlās uz priekšu. Tikuši līdz ejai, orki spruka iekšā. Tie, kuri nešļavu stiepa, ielīda pirmie, pārējie nopakaļ stumdījās un grūstījās uz nebēdu. Sems metās uzbrukumā. Viņš izrāva zobenu — trīcošajā rokā sažņaugtu gaišzilu zibsni, taču orki to nepamanīja. Kolīdz Sems aizelsies piestebe- rēja klāt, pēdējais orks pazuda melnajā alā.

Brītiņu viņš tur palika stāvam, cīnīdamies pēc elpas un pakrūti saķēris, tad pārvilka ar piedurkni pār seju, notrausdams kvēpus, sviedrus un asaras. — Jupis rāvis to draņķi! — viņš izgrūda un orkiem nopakaļ ielēca tumsā.

Iekšā tumsa vairs nešķita tik necaurredzami melna — ne vairāk kā āra pelēkā migla te likās biezāka savilkusies. Gurdums kaulos iegūla arvien smagāks, taču apņēmība tikai auga augumā. Netālu priekšā itin kā ņirbēja lapu uguntiņas, bet Semam, lai kā viņš pūlējās, tās nekādi neizdevās panākt. Orki alās pārvietojas ātri, un šis viņi bija izlodājuši krustām šķērsām, jo, kaut ari no Šīlobas bīdamies, bija spiesti izmantot viņas mājokli kā īsāko ceļu, kas veda no Miroņpilsētas pāri kalniem. Cik senos aizlaikos bija ierīkota lielā eja un apaļā bedre, kur Šlloba izsenis mitinājās, viņi nezināja, bet tikām bija tai abās pusēs izrakuši neskaitāmus sānceliņus, lai, pavēlnieku rīkojumus pildot, nevajadzetu akurāt midzenim garām skriet. Šonakt orki negrasljās doties necik tālu — vien uz ātru roku uzmeklēt sāneju, kas vestu uz sargtorni kalna galā. Vairākumam prāts nesās uz līksmību — viņi nevarēja vien nopriecāties ij par atradumu, ij to, ko redzējuši, — un skriedami viņi buldurēja un ķilkstēja kā jau orki. Sems dzirdēja piesmakušās klaigas, stingajā gaisā apslāpušas un čērkstošas, un balsu jūkli saklausīja izceļamies divas — skaļākas un tuvīnākas. Tā vien likās, ka abu pulku barveži jož visiem aste, pa ceļam pārmldami dažu labu biezāku vārdu.

—Vai tava varza nevar vēl lielāku ļembastu sacelt, Šagrat? — viens ieņurdējās. — Šīloba uzklups, ka nebūs ko redzēt.

— Kā tad, Gorbag! Teju visu ļembastu tavējie taisa, — otrs atteica. — Bet lai tak puiši kaitējas! Par Šllobu, es lēšu, kādubrid nav ko kreņķēties. Radās, kur uz naglas uztupusi, un apraudāt jau neiesim. Vai ta' neredzēji? Viss nopļurzāts līdz pat šamējās nolāpītajai šķirbai. Ja reiz dabūjusi trūkties, ilgi laukā nebāzlsies. Tā ka lai pazvaigā vien! Un mums pēdīgi bišķi noveicies — pagadījies kas, pēc kā Lugburza tīko.

—  Ak ta' Lugburza pēc šā tīko? Diez kas t' šis tāds, ko? Tā kā pēc elfa, tik par daudz sīks. Ko t' no tāda bīties?

—Nezinu, pirmāk jāparauga.

— Oho! Tad šie tev nemaz nav teikuši, ko uziesi? Mums vis nesaka visu, ko zina, ko? Ij ne pusi. Bet misēties mēdz kuram katram, ij tiem, kas pašā augšgalā.

— Kuš, Gorbag! — Šagrats pieklusināja balsi, tā ka pat Sems ar visu neparasti skadro dzirdi tik tikko spēja saklausīt, ko viņš teica. — Mēdz gan, bet viņiem visur acis un ausis — ij, droši, starp manējiem. Bet viens skaidrs — šie krēņķos iedzīvojušies. Pats saki — nazguli tur, lejā, iztrūcinajušies, un Lugburzā tas pats. Sazin kas viņiem teju izsprucis.

— Teju, saki? — Gorbags pārvaicāja.

— Nūja, — Šagrats apstiprināja, - bet par to pēcāk. Lai tiekam līdz Apakšējai. Tur ir kaktiņš, kur varēsim patrit mēli, kamēr puiši jož.

Drīz pēc tam Sems ieraudzīja, ka lāpas kur pazūd. Kaut kas nodārdēja un, kolīdz viņš pieskrēja klāt, nobūkšķēja. Ciktāl bija noprotams, orki bija ieskrējuši tai pašā ejā, ko viņi ar Frodo uzgāja aizgruvušu. Eja aizvien vēl bija ciet.

Priekšā itin kā vīdēja klintsbluķis, bet orki tam sazin kā bija tikuši cauri, jo otrpus akmenim bija dzirdamas klaigas. Viņi aizvien vēl joza uz priekšu, arvien tālāk kalna dzīlēs, atpakaļ uz torni. Sems izsamisa. Orki stiepa projām saimnieka miesas, nodomājuši tām sazin ko nodarīt, un viņš netika līdzi. Viņš klintsbluķi stūma, grūda, triecās pret to ar visu svaru, bet akmens stāvēja, kā stāvējis. Tad itin kā turpat netālu Sems sadzirdēja abu' barvežu balsis. Mirklīti viņš pastāvēja ausldamies, cerēdams, kazi, ko noderīgu sadzirdēt. Varbūt Gorbags, kas, pēc visa spriežot, no Minasmorgulas nāca, līdis laukā, un tobrīd varētu iesprukt iekšā.

—Nekā, nezinu, — viņš dzirdēja Gorbagu sakām. — Vēstis, kā likums, atskrien ātrāk par vēju. Bet, kā tas nākas, man ij zināt negribas. Stulbam drošāk. Brrr! Man no tiem nazguliem tīri zosāda metas. Kā pablenž, miesu no kauliem nodīrā un iegrūž viņā pusē, kur tumsa, pavisam aukstu. Bet Viņam šie pa prātam — nupat šie Viņam par mīlulīšiem ieperinājušies, tā ka nav ko pukstēt. Kad es tev saku — tur, pilsētā, dienests nav no smeķigākajiem.

— Tev derētu paraudzīt, kā te iet, kur Šīloba nāburgos, — Šagrats ieteicās.

— Ta' viens pīpis, lai tik no šiem kur patālāk. Bet nu karš pasprūdits vaļā, un, kad tas bus cauri, kazi, vieglāk ies.

— Runā, ejot no rokas.

— Ko citu teiks? — Gorbags noburkšķēja. — Tad jau redzēs. Bet, ja patiesi ies no rokas, vietas būs vairāk, ne? Ko teiksi: pie reizes mēs ar tevi — kājas pār pleciem un prom kaut kur ar bariņu uzticamu puišu, kur krietns, smuks laupījums sagrābjams un neviens uz galvas nekāpj?

— Aāā, — Šagrats nopūtās. — Kā vecos laikos.

—Jā, — Gorbags turpināja. — Tik tur nav ko domāt. Nav man mierīgs prāts. Teicu jau — tiem, kas pašā augšgalā, nu, — viņa balss noslāpa teju līdz čukstienam, — nu, pat tiem — pašiem, pašiem — mēdz misēties. Saki, sazin kas teju izsprucis? Es teiktu, izsprucis kā likts. Un mums jāmeklē rokā. Kur kāda putra, lai uruki izstrebj, un tencināšanu ij negaidi. Tik ielāgo vienu: mūs ienaidnieks nīst tikpat nešpetni kā Viņu, un, ja Viņu piežmiegs, ari mums gals klāt. Bet pag —' kad ta' tiki ceļā iztriekts?

—  Kāda stunda apkārt — mazu strēķiti, pirms satikāmies. Ziņa atskrēja, ka nazgulam raizīgs prāts, vai tik kāpnēs spiegu neesot, modrība divkāršojama un uz kāpņu augšgalu patruļa sūtāma. Tūdaļ jozu.

—Labi nav, — Gorbags novilka. — Rau, mūsu Mēmie Glūņas, cik zinu, nemiera iesvēlās — nu jau vairāk par divām dienām garām. Bet manai patruļai nebija nekāda rīkojuma, un arī vēsts uz Lugburzu netika laista — ar visu to, ka Lielā zīme gāja gaisā un Lielais nazguls karā aizgāja. Un tad, dzirdēju, Lugburzā labu laiku neesot bijusi piedabūjama uz klausīšanos.

—  Acs laikam uz citu pusi grozījās, — Šagrats piekrita. — Runā, ka rietumos notiekot dižas lietas.

— Kā tad! — Gorbags noņurdēja. — Bet tikām ienaidnieki pa kāpnēm uzrāpušies. Un tu pats ko? Tev tak jātur acis vaļā, ne? Ij bez kādiem rīkojumiem! Vai ta' pa tukšo tur kverni?

— Viss! Tu ko — mācīsi, kas man darāms? Acis mums ij tā bija uz kātiņiem. Zinājām, ka te joki iet vaļā.

— Atradis jokus!

— Jā, jā, joki — gaismas, brēkāšana un tā. Bet Šīloba bija laukā izspērusies. Manējie šo manīja ar visu Slapstoņu.

— Ar Slapstoņu? Kas tas?

— Vai ta' neesi redzējis? Kārns, samelnējis sīkaļa, pats kā zirneklis vai drīzāk kā izkāmējusi varde. Ne jau pirmo reizi te slapstās. Tai pašā pirmajā no Lugburzas puses atkūlās, kur tie gadi, un no augšas mums bija vēlēts šo garām palaist. Pēcāk vēl reizi vai divas pa kāpnēm lodāja, bet likām šim mieru — rādās, ar Viņas Augstību bija kā sadziedājies. Ēdams laikam nav — par to, kas no augšas vēlēts vai nevēlēts, šai rūpe maza. Bet jūs paši sargi uz goda: vēl todien pirms ļembasta viņš te atslapstījās. Viņunakt ap vakaru manījām. Lai kā, manejie ziņoja, ka Viņas Augstība lustē- jas, un ar to man bija gana, iekams rīkojums atskrēja. Nospriedu, ka Slapstoņa šai atvilinājis paijiņu vai arī jūs kādu velti atsūtījuši — karagūstekni vai ko tādu. Kad šamējā lustējas, es iekšā nejaucos. Šīloba, medībās izgājusi, neko garām nelaiž.

—Neko, saki? Vai ta' tev acu pierē nebija? Es tev saku — man raizīgs prāts. Lai kas tas tāds, kurš pa kāpnēm uzrāpies, šis tika garām. Tīklu pārcirta un no alas izlīda vienā mierā. Tur ir ko padomāt!

— Nu labi, bet galu galā šamējā tak viņu piebeidza, ne?

— Piebeidza? Ko piebeidza? Šito knisli? Bet, būtu viņš vientulis, šī jau, kur tas laiks, bUtu viņu uz savu pieliekamo kambari aizstiepusi, un tur šis karātos. Un, ja pēc viņa Lugburza tīko, tev nāktos šim pakaļ līst. Smuki, ne? Tikai vientulis viņš vis nebija.

Sems ieklausījās vērīgāk un piespieda ausi pie klints.

— Kurš ta' pārcirta valgus, ko Šī viņam riņķī bija satīstījusi, Šagrat? Tas pats, kurš tīklu sakapāja. Vai ta' neredzēji? Un kurš sabakstīja Viņas Augstību? Tas pats, lēšu. Un kur viņš ir? Kur viņš ir, Šagrat?

Šagrats cieta klusu.

—Palauzi, palauzi galvu, ja tev tāda maz ir. Nav nekādi joki. Neviens, it neviens savu mūžu nav Šīlobu pušu pārdūris —. vai ta' man tev tas jāstāsta? Asaras liet tālab neiešu, bet padomā — kaut kur tepat klimst kāds, kurš bīstamāks par kuru katru nolāpītu dumpinieku, kas te ieklīduši kopš senlaiku nedienām, kopš Lielā aplenkuma. Kaut kas nudien izsprucis.

—Kas tad? — Šagrats norūca.

—Visas pazīmes, godājamo Šagrat, liecina, ka te klimst liela auguma spēkavīrs, visticamāk — elfs, vismaz viņam ir elfu zobens un, kazi, ari cirvis, turklāt viņš ielavījies pāri jūsu robežai, un nemanīts! Tādi, rau, joki! — Gorbags nospļāvās. Sems drūmi pasmīnēja, klausīdamies, kā tiek raksturots.

— Nūū, mūžīgi tu domā to ļaunāko, — Šagrats novilka. — Skaidro, kā gribi, bet tās pašas zīmes, kazi, vēl citādi tulkojamas. Lai kā, man sargi visur izlikti, un visam savs laiks. Paraudzīšu, pie kā esam tikuši, pēc tam sākšu par ko citu kreņķēties.

—Mans paredzējums ir tāds, ka no šitā knišļa tu neko daudz vis neizdabūsi, — Gorbags teica. — Var gadīties, ka ar īsto razbai- nieku viņam darīšana nekāda. Tas lielais, kam asais zobens, viņu šā vai tā nekādā vērtē nav turējis: atstājis par kāju pameslu — elfu pekstiņi.

—Tad jau redzēs. Aiziet! Pietiek tarkšķēt. Iesim vaņģiniekam aci uzmest!

—Ko tu ar viņu iesāksi? Ielāgo — es šo pirmais pamanīju! Ja te iet vaļā kāda spēlīte, es ar savējiem piedalos.

— Nestreb karstu, — Šagrats norūca, — darīšu, kā vēlēts. Un ij man, ij tev dukas par maz, lai rikojumam neklausītu. Visi, kas robežu pārkāpuši, nogādājami torni. Apcietinātais izgērbjams līdz ādai. Viss līdz pēdējam uzskaitāms — apģērba gabali, ieroči, rakstu gali, gredzeni, lai kādi grabuļi —, un liste tūliņ uz Lugburzu sūtāma, it nekur citur. Un apcietinātais drošībā turams un neaizskarams — citādi apsargiem moku nāve draud —, kamēr Viņš vaņģiniekam pakaļ nesūta vai pats neierodas. Kas tur ko nesaprast, un tā arī darīšu.

— Lidz ādai, ko? — Gorbags ieprasījās. — Tas ir — kā: zobus laukā, nagus, matus nost un visu ko?

— Nē, neko tādu. Es tak saku — viņš Lugburzai domāts. Vesels un vienā gabalā.

— Viegli nebūs, — Gorbags iesmējās. — Maita vien. Kam Lugburzai tāda, nevaru ne iedomāties. Tad jau labāk grūst pa taisno katlā, un miers.

— Dulburis tāds! — Šagrats atcirta. — Mels te krustu šķērsu itin kā prātvēders, bet no tā, kas teju kuram katram zināms nejēdz ne druskas. Nepiesargāsies, pašu Šīloba katlā iegrūdis. Maita! Ko tu jēdz? Viņas Augstība valgus riņķī pin, pec gaļas kārodama. Maitu viņa nerij un aukstu asintiņu nedzer. Viņš tak nav pagalam!

Sems sagrīļojās, tvarstīdamies gar klintsbluķi. Pasaule acu priekšā it kā sagriezās ar kājām gaisā. Pagalam satriekts, viņš teju zaudēja samaņu, bet, raudzīdams tikt pie sajēgas, prāta aizkak- tiņā skaidri saklausīja pats sevi sodāmies: "Tu, dumiķi, viņš nav pagalam, un sirds jau tev to pašu teica priekšā. Uz galvu nepa- ļaujies, Semius, tā tev nav no stiprajām. Nelaime tāda, ka tu ij necerēji no tiesas. Ko tagadiņ?" Acumirklī — neko, atlika vien pieplakt pie nekustīgā akmens un klausīties, klausīties orku derdzīgajās balsīs.

—Tu ko! — Šagrats turpināja. — Šamējai ne viena vien gifte. Medībās izgājusi, šī tik iedzeļ kaklā, noķertais sašļūk kā mīksta galiņa, un tad viņa aizvelk šo projām. Atminies veco Uftaku? Dienām ilgi bija pazudis, un tad uzgājām šo kur kaktā karājamies, bet tīri žirgtu un pārskaitušos. Ne nosmieties! Kazi, šis viņai no prāta bija izkritis, bet klāt ne pirkstu nelikām — nav ko ša- mējās darīšanās degunu bāzt. Nekā — tas sīkais smerdelis atjēgsies, ne pāris stundu nepaies, un, atskaitot to, ka vienubrīd vēl nelabums pakrūtē griezīsies, nebūs ne vainas. Tas ir, ja vien Lugburzai te nebūtu savs vārds sakāms. Un, skaidra lieta, šis nesajēgs ne to, kur atrodas, ne to, kas lēcies.

— Ne to, kas vēl lēksies, — Gorbags ieirdzās. — Ja ne citādi, šo to pastāstīsim. Diez vai viņam jelkad nācies sērst piemīlīgajā Lugburzā, tālab, kazi, šis gribēs zināt, kas tur un kā. Lustēšanās būs varenāka, nekā cerēju. Laižam!

— Nekādas lustēšanās nebūs, kad es tev saku, — Šagrats atgādināja. — Un viņam nedrīkst ne pirkstu durt klāt, citādi mums galvas nost.

— Labi, labi! Taču tavā vietā es sadzītu pēdas tam lielajam, iekams uz Lugburzu kādu atskaiti laistu. Smuki vis neizklausīsies, ka tu kaķēnu esi nogrābis, bet lielais kaķis ar tavu atvēlēšanu izsprucis.

Balsis attālinājās. Sems dzirdēja noklustam soļus. Nupat viņš sāka atgūties, un ar joni uzmācās aklas dusmas. — Visu salaidu grīstē! — viņš iekliedzas. — Zināju jau, ka tā būs! Un tagadiņ viņš tur — nešķīsteņi, draņķi tādi! Nemūžam no saimnieka neatstāties, nemūžam — tāds man no sākta gala bija padoms! Un sirds man tak teica priekšā. Nav man piedošanas! Nu man pie viņa jātiek. Viens pīpis, kā — kaut kā!

Atkal izrāvis zobenu, viņš blieza pret klintsbluķi ar spalu, bet atskanēja vien apslāpēts būkšķis. Toties zobens tagad spulgoja tik spožs, ka derēja par vāru gaismeklīti. Sems pārsteigts pamanīja, ka lielais akmens izskatās pēc smagām durvīm, kas nebija ij ne divu viņa augumu augstumā. Starp vērtņu augšmalu un ejas pazemo griestu velvi vidēja melna sprauga. Durvis droši vien bija ierīkotas, lai Šlloba netiktu cauri, un no otras puses ar kādu viņai neaizsniedzamu aizbīdni aizšautas. Sakopojis pēdējās spēka paliekas, Sems palēcies aizķērās aiz durvju augšmalas, uzkārpījās augšā, viņā pusē krišus nokrita zemē un tad metās skriešus — bez atmaņas, ap līkumu un projām pa eju, kas vijās kalnup.

Vēsts par to, ka saimnieks aizvien vēl dzīvajos, viņā atmodināja sparu un aizmēza domas par gurdumu. Necik tālu uz priekšu skats nesniedzās, jo eja nemitīgi meta likumus, bet Semam tā vien likās, ka abi orki drīz būs panākti — viņu balsis skanēja arvien tuvāk. Nu jau teju ar roku sasniedzamas.

—  Tā ari darīšu, — Šagrats pikti izgrūda. — Iespundēšu augšas kambari.

— Kamdēļ? — Gorbags atņurdēja. — Pagrabā tev kambaru trūkst?

— Es tak saku — no nelaimes tālāk, — Šagrats atteica. — Sajēdz? Manta dārga. Nav tā, ka es savējiem visiem līdz pēdējam uzticētos un tavējiem — nevienam. Ari tev ne, kad tu uz lustēšanos esi aptracis. Tiks iespundēts, kur teikšu un kur tu netiec klāt, ja reiz nejēdz, ko drīkst, ko nedrīkst. Augšā, saku. Tur šis būs drošībā.

— Vai tad? — Sems nopurpināja. — Nepiemirsti vareno elfu spēkavīru, kas te apkārt klimst! — Un, to teikdams, viņš apmetās ap pēdējo sienas ieloku, lai atskārstu vien to, ka vai nu pašas ejas, vai Gredzena piešķirtā dzirdīguma dēļ atstatumu aplēsis pagalam nepareizi.

Abi orki aizvien vēl bija labu gabalu priekšā. Tagad viņu melnie, druknie stāvi, pret ugunssarkanu blāzmu iezīmēdamies, bija saredzami pavisam skaidri. Eja pēdigi iztaisnojās, lēzeni stiepdamās augšup, un pašā galā vidēja plaši atvērtas lielas divviru durvis, kas laikam veda uz augstā torņa pazemes kambariem. Orki, kuri nešļavu stiepa, jau bija ieskrējuši iekšā. Gorbags un Šagrats tuvojās durvīm.

Semam ausis iesitās piesmakušas, dziedošas klaigas, tauru ķērcieni un gongu šķindoņa — baismīga jezga. Gorbags un Šagrats jau bija tikuši lidz slieksnim.

Sems, izgrūzdams kaujas saucienu, savēcināja Dzeloni, bet viņa sīkā balstiņa noslāpa skaļajā kņadā. Neviens viņu ij nepamanīja.

Lielās durvis aizcirtās. Bummm. Viņā pusē aizkrita dzelzs aizbīdņi. Dzinnn. Vārti bija ciet. Atsities pret aizbultētajām misiņa plātnēm, Sems nogāzās garšļaukus bez samaņas. Viņš bija te, tumsā. Frodo bija dzīvs, bet kritis Naidnieka gūstā.

Še noslēdzas Gredzena kara vēstures otrā daļa.

Trešā daļa "ĶĒNIŅA ATGRIEŠANAS" stāsta par izšķirīgo cīņu pret Tumsu un to, kā beidzās Gredzena glabātāja ceļš.

Saturs

īsa priekšvēsture 7

TREŠA GRĀMATA

1.   nodaļa. Boromira promceļš 13

2.    nodala. Rohānas jātnieki 23

3.   nodala. Urukhaji 51

4.   nodaļa. Kokubārzda 70

5.   nodaļa. Baltais jātnieks 102

6.   nodaļa. Zeltkambaru ķēniņš 124

7.   nodaļa. Helma dzīle  148

8.   nodaļa. Ceļš uz Izengardu 167

9.   nodaļa. Atliekas un drazas 187

10.   nodaļa. Sarumana balss 205

11.   nodaļa. Palantirs 220

CETURTA GRĀMATA

1.  nodaļa. Smeagola piejaucēšana 239

2.    nodaļa. Purvājiem pāri 260

3.    nodaļa. Melnie vārti ciet 280

4.    nodaļa. Par garšzālītēm un sutinātiem trusēniem

5.   nodaļa. Logs uz vakariem 313

6.   nodaļa. Aizliegtais ezers 337

7.   nodaļa. Uz krustcelēm 351

8.   nodaļa. Siritungolas kāpnes 362

9.      nodaļa. Šīlobas midzenis 378 10. nodaļa. Semiusa kunga izšķiršanās 391

APGĀDS JUMAVA PIEDĀVĀ

1. daļa. GREDZENA BRĀLĪBA

JUMAVA

sagatavošana

3. dala. KĒNINA ATGRIEŠANĀS

! ! >

JUMAVA

sagatavošana

Oīns Kolfers "ARTĒMIJS FAULS UN MŪŽĪBAS KODS"

sagatavošanā

Kornēlija Funke "ZAGĻU PAVĒLNIEKS"

JUMAVA

sagatavošanā

Signe Kvaskova MONIKA UN DIMANTU CILTSTĒVS"

JUMAVA

sagatavošanā

Peteris Froinds "LAURA UN AVENTERRAS NOSLĒPUMS"

Content

Tolkiens Džons Ronalds Ruels Gredzenu pavēlnieks-2 DIVI TORŅI

OTRĀ DAĻA DIVI TORŅI

Īsa priekšvēsture

Trešā grāmata

Pirmā nodaļa Boromīra promceļš

Otra nodala Rohānas jātnieki

Treša nodala Varukhaji

Ceturta nodala Kokubārzda

Piektā nodala Baltais jātnieks

Sestā nodala Zeltkambaru kēninš

Septītā nodaļa Helma dzīle

Astotā nodala Ceļš uz Izengardu

Devītā nodala Atliekas un drazas

Desmita nodala Sarumana balss

Vienpadsmito nodaļa Palantirs

Ceturtā grāmata

Pirmā nodala Smeagola piejaucēšana

Otra nodala Purvājiem pāri

Treša nodala Melnie vārti ciet

Ceturta nodala Par garšzālītēm un sutinātiem trusēniem

Piektā nodala Logs uz vakariem

Sestā nodala Aizliegtais ezers

Septītā nodaļa Uz krustcelēm

Astotā nodaļa Siritungolas kāpnes

Devītā nodala Šilobas midzenis

Desmita nodala Semiusa kunga izšķiršanās

Še noslēdzas Gredzena kara vēstures otrā daļa.

Saturs

APGĀDS JUMAVA PIEDĀVĀ