NEKRASOVS ANDREJS

KAPTEINA GUDRIMELA PIEDZĪVOJUMI

KAPTEINA GUDRIMELA PIEDZĪVOJUMI

ANDREJS NEKRASOVS

IZDEVNIECĪBA «LIESMA» RĪGĀ 1971

Tulkojis Ādolfs Talcis Ilustrējis K. Rotovs Vāku un titulu zīmējusi M. Birze

I NODAĻA,

kurā autors iepazīstina lasītāju ar stāsta varoni un kurā nav nekā neparasta

Mūsu jūrskolā navigāciju pasniedza Kristaps Gudrimelis.

Lekcijas sākot, viņš teica:

— Navigācija ir zinātne, kas māca mums izraudzīties izdevīgākus un mazāk bīstamus jūras ceļus, iezīmēt tos kartēs un vadīt pa tiem kuģus … — Beigās viņš piebilda: — Navigācija nav precīza zinātne. Lai to pilnīgi apgūtu, vajag ilgāku laiku kuģinieku gaitās pašam iegūt pieredzi . ..

Sis ievads, kas ne ar ko sevišķu neizcēlās, izraisīja mūsu vidū niknus strīdiņus un visus skolas kursantus sašķēla divās nometnēs. Viena daļa domāja un it pamatoti, ka Gudrimelis katrā ziņā esot vecs jūras vilks, kas aizgājis atpūtā. Navigāciju viņš zināja spīdoši, pasniedza to saistoši, dedzīgi, un radās iespaids, ka viņam netrūkst pieredzes. Viss liecināja, ka mūsu Kristaps tiešām izbraukājis jūru jūras un okeānus.

Taču, kā zināms, cilvēki mēdz būt dažādi. Daži notic visam bez kādas jēgas, citi turpretim noskaņoti kritiski, visu ko apšauba. Bija arī mūsu vidū tādi, kas apgalvoja, ka mūsu profesors pretēji citiem navigatoriem pats nekad neesot bijis jūrā.

Lai motivētu savus muļķīgos apgalvojumus, tie norādīja uz Gudrimeļa ārieni. Viņa izskats tiešām nesaskanēja ar mūsu iedomāto braša jūrnieka priekšstatu.

Kristaps Gudrimelis vienmēr valkāja pelēcīgu krievu zemnieku kreklu, apjoztu ar izrakstītu jostu, matus sukāja no pakauša uz pieri, uz deguna nēsāja pensneju melnā saitē, bija neliela auguma, resns, gludi noskuvies, runāja mierīgā, patīkamā balsī, bieži smaidīja, berzēja rokas, šņauca tabaku un ar visu izskatu vairāk atgādināja pensionētu aptieķnieku nekā tālbraucēju kapteini.

Un tā mēs vienudien, lai izšķirtu strīdiņu, lūdzām Gudrimeli pastāstīt par viņa kādreizējām jūrnieka gaitām.

— Ko nu! Tagad nav īstais laiks, — viņš smaidīdams vairījās un kārtējās lekcijas vietā iegrieza mums ārpuskārtas kontroldarbu navigācijā.

Kad pēc zvana viņš devās prom ar burtnīcu kaudzi padusē, mūsu strīdiņi izbeidzās. Kopš tās reizes neviens vairs nešaubījās, ka Kristaps Gudrimelis nekad nav bijis tāljūras braucienos, bet atšķirībā no citiem navigatoriem savu pieredzi ieguvis mājas kārtībā.

Tā mēs būtu palikuši savos maldīgajos ieskatos, ja man drīz vien pēc tam pavisam negaidot nebūtu palaimējies dzirdēt paša Gudrimeļa stāstu par viņa neparasti drosmīgo, briesmu pilno un piedzīvojumiem bagāto ceļojumu apkārt zemeslodei.

Tas gadījās nejauši. Toreiz pēc kontroldarba Kristaps Gudrimelis pazuda. Pēc kādām trim dienām dabūjām zināt, ka viņš tramvajā pazaudējis galošas, ieradies mājās slapjām kājām, apaukstējies un saslimis. Bija pavasaris un viskarstākais mācību laiks ar ieskaitēm un eksāmeniem .. . Burtnīcas mums bija vajadzīgas katru dienu . . . Tad mani, kursa vecāko, sūtīja pie Gudrimeļa mājās.

Devos turp. Ātri vien atradu dzīvokli, pieklauvēju. Un tajā brīdī, kamēr stāvēju pie durvīm, manu acu priekšā gluži skaidri tēlojās Gudrimelis, spilveniem apkrauts, segās ievīstīts, vienīgi no apaukstēšanās sasarkušais deguns rēgojās laukā.

Es vēlreiz pieklauvēju, jau stiprāk. Neviens neatbildēja. Tad pagriezu durvju rokturi, atvēru durvis un..-, pārsteigts apstulbu.

Pie galda, kādas vecas grāmatas lasīšanā iegrimis, sēdēja nevis kaut kāds necils pensionēts aptieķnieks, bet bargs kapteinis pilnā parādes formā ar zeltītām uzšuvēm uz piedurknēm. Viņš nikni grauza ilgi smēķētu, milzīgu pīpi, no pensneja nebija ne vēsts, bet sirmie, pinkainie mati bija izspūruši uz visām pusēm. Pat deguns, kaut ari tiešām sasarcis, izskatījās solīdāks un ar savām kustībām it kā pauda apņēmību un drošsirdību.

Uz galda Gudrimeļa priekšā, īpašā statīvā novietots, stāvēja jahtas modelis slaidiem mastiem, sniegbaltām burām, dažādu krāsu karodziņiem rotāts. Blakus bija nolikts sekstants. Nevērīgi uzmests karšu rullis daļēji nosedza sakaltētu haizivs spuru. Paklāja vietā uz grīdas pletās valzirga āda ar visu galvu un ilkņiem, kaktā bija pasviests admiralitātes enkurs ar diviem sarūsējušas ķēdes posmiem, pie sienas karājās līks zobens un tam blakus — vaļu mednieku harpūna. Tur bija vēl šis tas, kas īsti — nepaguvu ievērot.

Nočīkstēja durvis. Gudrimelis pacēla galvu, aizvēra grāmatu, ielicis tajā nelielu duncīti, piecēlās un, grīļodamies kā vētrā, nāca man pretī.

—    Ļoti patīkami iepazīties. Tālbraucējs kapteinis Kristaps Gudrimelis, — sniegdams man roku, viņš pērkonīgā balsī noteica. — Ar ko esmu izpelnījies jūsu apmeklējumu?

Patiesību sakot, es mazliet nobijos.

—    Redziet, skolotāj, sakarā ar tām burtnīcām . . . zēni mani sūtīja … — es sastomījos.

—    Piedodiet! — viņš mani pārtrauca. — Piedodiet, nepazinu. Ar to nolādēto slimību esmu atmiņu zaudējis. Ko lai dara — vecums … Ak pēc tām burtnīcām, jūs sakāt? — Gudrimelis apjautājās un pieliecies kaut ko meklēja zem galda.

Beidzot viņš izvilka no galda apakšas burtnīcu kaudzīti un uzsita pa tām ar plato, spalvaino roku, pie tam uzsita tā, ka putekļi vien nokūpēja uz visām pusēm.

—    Lūdzu! — viņš teica, vispirms skaļi, ar labpatiku nošķaudījies. — Visiem ir «teicami» … Jā-ā, «teicami»! Apsveicu! Pilnīgi apbruņoti ar kuģniecības zinātni, jūs varēsiet šķērsot jūru plašumus tirdzniecības flotes aizgādībā … Cildeni, turklāt, ziniet, interesanti. Ai, jaunais cilvēk, kādas neaprakstāmas ainavas, kādi neaizmirstami iespaidi jums paredzami nākotnē! Tropu zemes, ziemeļpols un dienvidpols, kuģojurhs pa lielā apļa loku … — viņš sapņaini piebilda. — Ziniet, kamēr vēl nebiju gājis jūrā, par to pats esmu daudz sapņojis.

—   Vai tad jūs esat bijis jūrā? — es nepadomādams iesaucos.

—    Nu protams! — Gudrimelis apvainojās. — Vai es? Jā, esmu kuģojis. Es, brālīt, esmu kuģojis gan. Un kā vēl kuģojis! Dažā ziņā vienīgais tāds brauciens apkārt zemeslodei ar divvietīgu buru jahtu. Simt četrdesmit tūkstoši jūdžu. Bezgala daudz ostu, neskaitāmi piedzīvojumi… Protams, tagad vairs nav tie laiki. Citi tikumi, cits stāvoklis, — brīdi klusējis, viņš piebilda. — Daudz kas tagad, tā sakot, skatāms citā gaismā, tomēr, kad tā, ziniet, palūkojas atpakaļ, paveras tālajā pagātnē, ir jāatzīst: daudz interesanta un pamācoša bija tajā braucienā. Ir ko atcerēties, ir ko pastāstīt! … Nu piesēdiet! .. .

To sacīdams, mūsu Kristaps pastūma uz manu pusi vaļa skriemeli. Es apsēdos uz tā kā uz krēsla, bet Gudrimelis sāka stāstīt.

II NODAĻA,

kurā kapteinis Gudrimelis stāsta par to, kā viņa vecākais palīgs Stanga mācījies angļu valodu, kā arī par dažiem atsevišķiem gadījumiem no kuģniecības prakses

Es sēdēju savā alā, un, ziniet, man sāka apnikt. Nolēmu parādīt, kā bijis manās jaunības dienās. Un parādīju arī. Tā ka pa visu pasauli atbalss noskanēja!… Jā-ā. Piedodiet, vai jums nav jāsteidzas? Tad ir labi. Sāksim visu pēc kārtas.

Toreiz es, protams, biju jaunāks, taču ne jau vairs puika. Ne. Bija sava pieredze un arī gadi uz pleciem. Var teikt, jau ar dzīves rētām, ar labu slavu un stāvokli — un pelnīti, es jums to bez lielīšanās saku. Tādos apstākļos es būtu varējis dabūt vadīt vislielāko tvaikoni. Arī tas ir diezgan interesanti. Taču tajā reizē vislielākais tvaikonis atradās tieši jūrā, bet es neesmu paradis gaidīt, nospļāvos un nolēmu: braukšu ar jahtu. Ziniet, doties ceļojumā apkārt zemeslodei ar tādu divvietīgu burinieku — arī tas nav joks.

Sāku meklēt piemērotu braucamo sava iecerētā plāna īstenošanai un, iedomājieties, atradu. Tādu, kāds vajadzīgs. It kā speciāli man būvētu.

Tiesa, jahtai bija nepieciešams neliels remonts, bet manā tiešā uzraudzībā to drīz vien saveda kārtībā: nokrāsoja, uzcēla jaunus mastus, piestiprināja jaunas buras, atjaunoja apšuvi, saīsināja ķīli par divi pēdām, paaugstināja bortus … Vārdu sakot — iznāca noņemšanās. Toties tā vairs nebija nekāda jahta, bet — rotaļlietiņa! Klājs — četrdesmit pēdu. Tā sakot: «Skaidiņa jūras varā.»

Man nepatīk, ja sāk runāt pirms laika. Kuģi novietoju krastmalā, pārsedzu ar brezentu, bet pats pagaidām noņēmos, sagatavodamies ceļojumam.

Tāda pasākuma sekmes, kā jums zināms, daudzējādi atkarīgas no ekspedīcijas personālsastāva. Tāpēc es ar sevišķu rūpību izraudzīju savu pavadoni — vienīgo palīgu un biedru šajā ilgajā un grūtajā ceļā. Un, jāatzīstas, man palaimējās: mans vecākais palīgs Stanga bija cilvēks ar brīnišķīgām garīgām īpašībām. Spriediet pats: augumā septiņas pēdas sešas collas, balss — kā tvaikoņa sirēna, cilvēks, kas apveltīts ar neparastu fizisku spēku, izturību. Turklāt teicamas zināšanas darba, neticami kautrīgs — vārdu sakot, viņam piemita viss, kas vajadzīgs pirmšķirīgam jūrniekam. Taču bija ari viena vaina. Viena, tomēr nopietna vaina: Stanga neprata svešvalodas. Tas, protams, ir liels trūkums, tomēr es nenobijos. Apsvēru stāvokli, paprātoju, padomāju, parēķināju un pavēlēju, lai Stanga steidzami iemācās angļu sarunu valodu. Un, ziniet, viņš iemācījās. Ne jau bez grūtībām, tomēr iemācījās trijās nedēļās.

5im nolūkam izvēlējos līdz tam nepazīstamu pasniegšanas metodi: savam vecākajam palīgam sagādāju divus skolotājus. Turklāt viens viņu mācīja no sākuma, no ābeces, bet otrs no beigām. Un iedomājieties, ar ābeci viņam neveicās, īpaši ar izrunu. Dienām un naktīm bez pārtraukuma mans vecākais palīgs Stanga mācījās pazīt grūtos angļu burtus. Un, ziniet, neiztika arī bez nepatikšanām. Reiz viņš sēdēja pie galda, pūlēdamies iegaumēt angļu alfabēta devīto burtu «ai».

—   Ai… ai … ai… — viņš atkārtoja visādās variācijās arvien skaļāk un skaļāk.

To izdzirdēja kaimiņiene, nāca lūkoties, redz: pamatīgs puisietis sēž un kliedz «ai». Nodomāja, ka nabadziņam slikti, ņēma un izsauca ātro palīdzību. Šie atbrauca. Uzmauca puisim trako kreklu, es nākamajā dienā ar lielām pūlēm dabūju viņu laukā no slimnīcas. Starp citu, viss beidzās laimīgi: tieši pēc trim nedēļām vecākais palīgs Stanga man ziņoja, ka abi skolotāji viņu sagatavojuši līdz pusei un tādā veidā uzdevums izpildīts. Tajā pašā dienā precizēju izbraukšanas laiku. Mēs jau tā bijām nokavējušies.

Beidzot pienāca ilgi gaidītais brīdis. Tagad šis notikums, iespējams, būtu pagājis neievērots. Taču tolaik tādi jūras braucieni bija neiedomājami… Tā sakot — sensācija. Nav brīnums, ka tajā dienā jau no paša rīta visa krastmala bija pilna ziņkārīgo bariem. Tur, ziniet, bija karogi, mūzika, vispārīga sumināšana … Es pārņēmu savā vadībā stūri un nokomandēju:

—    Pacelt buras, atdot priekšējos galus, stūri pa labi!

Uzvijās buras, izpletās kā balti spārni, vējš tajās

ietriecās ar visu sparu, taču jahta, ziniet, nekust ne no vietas. Atbrīvojāmies no pakaļējās tauvas, neko nelīdz — stāvam. Redzu, kaut kas jādara. Šajā brīdī mums garām gāja velkonis. Paķēru ruporu, saucu:

—   Ei, jūs tur, uz velkoņa! Paņemiet mūs tauvā, piķis un zēvele!

Velkonis mūs paņēma, sāka vilkt, šņāc un krāc, ūdens vien mutuļo gar pakaļvadni, šis gandrīz vai slienas stāvus, bet jahta nekust ne no vietas. Kas noticis?

Pēkšņi kaut kas nobrīkšķēja, jahta sasvērās, es mirkli zaudēju samaņu, bet, kad atjēdzos, redzu — krastu ainava pavisam pārmainījusies, cilvēku pūlis nez kur pazudis,

ūdens kā nosēts cepurēm, tepat blakus peld saldējuma kiosks, uz tā jumta sēž jauns cilvēks ar kinokameru un griež kloķi.

Bet ap jahtu visgarām zaļa sala. Palūkojos pāri bortam — kļuva skaidrs: jahtas būvētāji bijuši pārāk pavirši, cēluši to no zaļiem dēļiem. Un, iedomājieties, pa vasaru borti izlaiduši saknes un jahta ieaugusi zemē. Es vēl pabrīnījos: kur tādi krūmi radušies krastmalā? Nu, redziet. Jahta bija stingri būvēta, velkonis spēcīgs, trose izturīga. Pēc krietnāka pavilciena pusi no krasta atrāva ar visiem krūmiem. Ziniet, tāpēc jau arī nežāvētu kokmateriālu nav ieteicams lietot kuģu būvniecībā . ., Nav ko teikt, gadījums bija ļoti nepatīkams, bet, par laimi, viss beidzās labi, bez upuriem.

Es, protams, nebiju paredzējis aizkavēties, taču šoreiz neko nevarēju darīt. Gadījās, tā sakot, «forsmažors» — neparedzēti apstākļi. Vajadzēja izmest enkuru un attīrīt bortus. Ziniet, nav patīkami: ja ceļā negadīsies zvejnieks, tad pat zivis ņems un izsmies. Nevar taču kuģot ar visu muižu.

Kopā ar vecāko palīgu noņēmāmies ar šo darbu visu dienu. Jāatzīstas, nomocījāmies pamatīgi, izmirkām slapji, nosalām … Un, re, nakts jau nolaidusies pār jūru, debesis pilnas zvaigžņu, uz kuģiem glases nozvanīja pusnakts stundu. Vecākajam palīgam atļāvu iet gulēt, pats paliku sardzē. Stāvu, iegrimis pārdomās par nākamā brauciena grūtībām un burvību. Un tā, ziniet, aizsapņo- jos, nemaz nepamanīju, kā pagājusi nakts.

No rīta mani pārsteidza briesmīgs gadījums: ar to avāriju biju zaudējis ne vien laiku, kas līdzīgs diennakts braucienam, bet zaudējis arī kuģa nosaukumu.

Jūs varbūt domājat, ka tādam nosaukumam nav nekādas nozīmes? Nav taisnība, jaunais cilvēk! Kuģa nosaukums ir tikpat svarīgs kā cilvēka uzvārds. Nav tālu jāmeklē piemērs: Gudrimelis, var teikt, ir skaists un skanīgs uzvārds. Bet ja mani sauktu, piemēram, par Jēra- dvēseli vai Murkšķi, kā vienu manu audzēkni … Vai es varētu iegūt tādu cieņu un uzticību kā tagad? Iedomājieties: tālbraucējs kapteinis Murkšķis … Tīrie joki!

Tāpat ir ar kuģiem. Ja nosauksiet kuģi par «Herku- lesu» vai «Varoni» — tā priekšā leduskalni paši pašķirsies, bet pamēģiniet savu kuģi nosaukt par «Sili», tas klunkurēs pa jūru kā īsta sile un visniecīgākajos viļņos apmetīs kūleni.

Tāpēc no desmitiem vārdu pēc visrūpīgākās izvēles es izraudzījos tādu, kas cienīgs būt par manas skaistules jahtas nosaukumu. Es nosaucu jahtu par «Nebēdu», Slavenam kuģim lai būtu slavens vārds. Tas tik ir vārds, ar kuru nav kauns doties pa okeānu okeāniem! Es pasūtīju vara lējuma burtus un pats piestiprināju tos pie jahtas pakaļvadņa dē|a. Spoži nospodrināti, tie-mirdzēja kā ugunīm apgaismoti. No pusjūdzes attāluma varēja saredzēt: «Nebēda».

Un redziet, tajā nelaimīgajā dienā, rīta pusē, es viens pats stāvu uz klāja. Jūra ir pavisam mierīga, ostā vēl nav sākusies rosme, pēc negulētās nakts mācas virsū miegs… Pēkšņi redzu — pukšķēdams mums tuvojas ostas velkonis, nāk tieši mums klāt un — uzsviež uz klāja laikrakstu paku! Godkāre, protams, zināmā mērā ir netikums. Tomēr mēs visi esam cilvēki, tikai cilvēki, kā mēdz teikt, un katram, ziniet, patīkami, ja par viņu raksta avīzē. Jā-ā..Tad es atvēru avīzi un lasīju:

«Negadījums, kāds vakar notika ar kapteiņa Gudrimeļa jahtu, kad tā startēja ceļojumam ap zemeslodi, pārliecinoši attaisnoja oriģinālo jahtas nosaukumu …»

Es mazliet apmulsu, jāatzīstas, īsti nesapratu, ko tas nozīmē. Paķeru otru avīzi, trešo … Beidzot vienā manu ievērību saista fotouzņēmums: kreisajā stūrī es, labajā mans vecākais palīgs Stanga, vidū mūsu skaistā jahta, un zem fotouzņēmuma paraksts: «Kapteinis Gudrimelis un jahta «Bēda», ar kuru viņš dodas …»

Tagad sapratu. Drāzos uz jahtas pakaļgalu, paskatījos. Kā tad — norauti pirmie burti «N» un «E».

Skandāls! Neglābjams skandāls! Bet neko" vairs nevarēja darīt — avīžnieki ir lieli pļāpas. Jahtas «Nebēda» kapteini Gudrimeli neviens nepazīst, toties par manu «Bēdu» jau zina visa pasaule.

Ilgi neiznāca laika bēdāties. No krasta puses sāka pūst neliels vējš, buras sakustējās, es pamodināju Stangu un pacēlu enkuru. Un, kamēr mēs burājām pa jūras kanālu, no visiem kuģiem, it kā mūs kaitinot, sauca:

— Ei, jūs tur, uz «Bēdas», labu ceļavēju!

Bija žēl agrākā nosaukuma, bet ko lai dara. Devāmies ceļā ar «Bēdu».

Izgājām jūrā. Es vēl nevarēju attapties no nepatikšanām. Tomēr jāsaka: jūrā ir labi! Ziniet, ne jau velti senie grieķi mēdza teikt, ka jūra aizskalo visas bēdas no cilvēka dvēseles.

Tā nu burājam. Klusums visapkārt, vienīgi viļņi šļakst gar bortiem, iečīkstas masti, krasts attālinās un pamazām izgaist. Kļūst dzestrāks, viļņu galotnēs parādās baltas putas, nez no kurienes atlidojuši albatrosi, vējš pieņemas spēkā. Takelāžā sāk pamatīgi pūst un gaudot īsts, sāļš jūras vējš. Rau, pēdējā bāka paliek aiz muguras, pazūd krasti kā nebijuši, apkārt vienīgi jūra; kur vien paraugies — visur jūra.

Es nospraudu kursu, nodevu stūri vecākajam palīgam, vēl brīdi pastāvēju uz klāja, tad devos lejā savā kajītē kādu stundiņu pirms sardzes nosnausties. Ne velti mums, jūrniekiem, ir tads teiciens: «Neizgulēties vienmēr pagūsi.»

Nogāju lejā, pirms gulētiešanas izdzēru glāzīti ruma» nolikos uz kojas un aizmigu kā nosists.

Pēc divām stundām svaigs un možs devos augšā uz klāja. Palūkojos apkārt, paskatījos gaitas virzienā … un tumšs man sagriezās gar acīm.

Pirmajā mirklī, protams, nebija nekā sevišķa: tā pati jūra visapkārt, tāpat kaijas, ar vecāko palīgu arī viss kārtībā — rokās tur stūri, bet priekšā, tieši «Bēdas» purngalā, apvāršņa malā iezīmējās krasta strēmele, tikko saredzama kā pelēks diedziņš.

Bet jūs jau zināt, ko nozīmē, ja krastam jābūt pa kreisi savu trīsdesmit jūdžu attālumā, bet izrādās, ka tas atrodas tieši degungalā. Tas ir pilnīgs skandāls. Nejēdzība, Kauns un negods! Es biju satriekts, sašutis un izbijies. Ko darīt? Ticiet vai neticiet — es nolēmu mainīt kursu par simt astoņdesmit grādiem un ar kaunu atgriezties piestātnē, kamēr vēl nav par vēlu. Ar tādu palīgu var tā iezēģelēt, ka laukā netiksi, īpaši naktī.

Es jau gatavojos dot attiecīgu komandu, jau ievilku elpu krūtīs, lai iznāktu iespaidīgāk, taču pēkšņi, par laimi, viss noskaidrojās. Vainīgs bija vecākā palīga deguns. Viņš visu laiku to grieza pa kreisi, alkatīgi vilka nāsīs elpu un pats arī tiecās uz to pusi.

Tagad es visu sapratu: manā kajītē pie kreisā borta palika neaizkorķēta pudele ar brīnišķīgu rumu. Bet Stanga pa gabalu saoda alkoholiskus dzērienus un, saprotams, tiecās pēc pudeles. Tā gadās.

Un, ja nu tā, notikušo var labot. Zināmā mērā tas gan ir rets gadījums kuģu vadīšanas praksē. Mēdz būt tādi gadījumi, ko zinātne nav paredzējusi. Daudz nedomādams, nokāpu kajītē un paklusām noliku pudeli pie labā borta. Vecākā palīga deguns pastiepās uz to pusi kā kompass uz magnētu, jahta tāpat paklausīgi pagriezās, un pēc kādām divi stundām «Bēda» uzņēma pareizo kursu. Tad es noliku pudeli priekšā pie masta, un Stanga vairs neno-

virzījās no kursa. Viņš vadīja «Bēdu» kā pa diedziņu, tikai vienu reizi ar sevišķu kāri ievilka elpu un apvaicājās:

— Kaptein, vai mums nevajadzētu uzvilkt papild- buru?

Tas bija lietišķs ierosinājums. Es piekritu. «Bēda» arī tāpat gāja uz priekšu gluži labi, bet nu lidoja kā bulta.

Tā sākās mūsu kuģošana.

III NODAĻA

Par to, kā tehnika un atjautība var aizstāt drošsirdību, un par to, kā kuģošanā der izmantot visus apstākļus, pat savu nespēku

Kuģošana pa tālajām jūrām … Kādi vārdi! Jūs, jaunais cilvēk, padomājiet, ieklausieties šo vārdu mūzikā.

Tāljūras … tāle … neaptverams plašums … izplatījums. Vai ne?

Un kuģošana? Traukšanās uz priekšu, citiem vārdiem — kustība.

Tātad — kustība izplatījumā.

Te jau, ziniet, ir kaut kas no astronomijas. Cilvēks jūtas zināmā mērā kā zvaigzne, planēta vai vismaz kā pavadonis.

Tāpēc jau arī kuģot pa tālajām jūrām vai okeāna plašumiem, veikt diženus jūrnieku varoņdarbus tiecas tādi cilvēki kā es vai, teiksim, mans vārdabrālis Kristofors Kolumbs.

Un tomēr tas nav galvenais iemesls, kas liek mums doties prom no dzimtenes.

Ja gribat zināt, es varu jums atklāt šo noslēpumu, to paskaidrot.

Kuģošana pa tālajām jūrām ir neizsakāmi patīkama, par to nav ko runāt. Bet vēl daudz patīkamāk ir tuvu draugu vai nejaušu paziņu pulkā pastāstīt par brīnišķīgām un neparastām parādībām, par kuru aculiecinieku esat kļuvis tādā tālā ceļojumā, pastāstīt par tiem dažkārt jocīgiem un dažkārt traģiskiem stāvokļiem, kādos bieži vien jūs noved nepastāvīgais jūrnieka liktenis.

Bet ko gan jūs varat sastapt lielajos okeāna ceļos? Galvenokārt ūdeni un vējus.

Un ko jūs varat pieredzēt? Vētras, pilnīga bezvēja brīžus, maldīšanos, kad uznāk migla, piespiedu stāvēšanu uz sēkļiem … Protams, gadās arī atklātā jūrā dažādi neparasti piedzīvojumi, arī mūsu ceļojuma laikā tādu netrūka, taču vispār par ūdeni, par vēju, par miglām un sēkļiem neko lielu cilvēks nevar pastāstīt.

Kaut gan, teiksim, stāstīt varētu. Ir ko stāstīt: piemēram, virpuļviesuļi, taifūni, pērļu sēkļi — vai nu mazums var gadīties! Tas ir bezgala interesanti. Piemēram, dažādas zivis, krabji, astoņkāji — par tiem arī var pastāstīt. Tikai viena nelaime: tik daudz par to jau stāstīts, ka ne- pagūsi vēl muti atvērt, kad jau visi klausītāji laidīsies prom kā karūsas no haizivs.

Cita lieta — kaut kur iegriezties, tā sakot, pie jauniem krastiem piestāt. Tur, ziniet, ir ko redzēt, ir par ko pabrīnīties. Jā-ā. Kā mēdz teikt: «Katrā zemē savi tikumi.»

Tālab tāds zināšanu kārs jūrnieks kā es, kas nav saistīts ar tirdzniecību, visādi cenšas savu ceļojumu padarīt interesantāku, iegriežoties svešās zemēs. Sajā ziņā ceļošanai ar mazu jahtu ir bezgala daudz priekšrocību.

Nu skaidrs! Jūs, piemēram, dežurējot esat noliecies pār karti. Te jūsu kurss, pa labi kāda karaļvalsts, pa kreisi kāda lepna pils — kā pasakā. Tur taču arī cilvēki dzīvo. Bet kā viņi dzīvo? Interesanti kaut ar vienu aci palūkoties! Interesanti? Ja tā — lūdzu, pavērojiet, kas jums to liedz? Pagriez tikai stūri. . . un, rau, pie apvāršņa jau bāka rāda ceļu uz ostu! Tā tas notiek!

Jā-ā. Tā mēs burājām ar labu ceļa vēju, jūrā bija migla, bet «Bēda» klusītiņām kā rēgs veica jūdzi pēc jūdzes bezgalīgajā plašumā. Nepaguvām ne īsti apskatīties, kad bijām jau izbraukuši cauri Zundam, Kategatam, Skagerakam … Es nevarēju vien nopriecāties par mūsu jahtas veiklo gaitu. Un tā piektās dienas rītausmā migla izklīda un pa labi pavērās Norvēģijas krasti.

Varētu būrāt garām, bet kur mums jāsteidzas? Es nokomandēju:

— Labo pie borta!

Mans vecākais palīgs Stanga pagrieza stūres ratu krasi pa labi, un pēc trim stundām mūsu enkura ķēde no- granda skaistā un klusā fjordā.

Vai jūs, jaunais cilvēk, neesat bijis fjordos? Žēl gan! Ja gadās, katrā ziņā aizbrauciet.

Fjordi jeb šēras, citiem vārdiem, tie, ziniet, ir tādi šauri līči un jomas, kas iestiepjas krastā līču loču kā zaķa cilpas, bet visapkārt ir plaisām izrobotas, sūnām apaugušas augstas, nepieejamas klintis. Ne vēja pūsmiņas, svinīgs miers un nesatricināms klusums. Neparasts krāšņums!

—   Nu, kas ir, — es saku vecākajam palīgam, — vai mums nederētu pastaigāties līdz pusdienas laikam?

—    Tieši tā, līdz pusdienas laikam! — Stanga norēcās tā, ka vesels mākonis putnu pacēlās no klintīm, bet at- h^lss (es saskaitīju) trīsdesmit divas reizes atkārtoja: «Laikam … laikam . .. laikam . . .»

Klintis it kā apsveica mūsu kuģa ierašanos. Tajos fjordos lieliski atbalsojas .. . Bet vai nu atbalss vien! Tur, brālīt, ir pasakainas vietas un arī notikumi atgadās kā pasakā. Paklausieties, kas notika tālāk.

Es nostiprināju stūri un gāju kajītē pārģērbties. Ari Stanga nogāja lejā. Un, ziniet, biju jau gandrīz pārģērbies, vēl tikai bija kurpēm saites jāsasien, kad pēkšņi jūtu: jahta sāk strauji svērties ar priekšgalu lejup. Uztraucies pielecu kājās, kā bulta drāžos uz klāja, un manu acu priekšā paveras bēdīgs skats: jahtas priekšgals iegrimis pilnīgi ūdenī un turpina grimt, bet pakaļgals, gluži otrādi, sveras uz augšu.

Aptvēru, ka pats esmu vainīgs: nebiju ņēmis vērā grunts īpatnības un, galvenais, biju aizmirsis par paisumu. Enkurs bija aizķēries un turējās kā iecementēts, bet ūdens joprojām plūda. Arī ķēdi nevar palaist vaļīgāk; viss jahtas priekšgals ūdenī, lien nu zem ūdens, lai tiktu klāt pie tītuves. Kur nu!

Mēs tikko paguvām noblīvēt kajītes durvis, kad jahta stāvēja pilnīgi vertikāli kā makšķeres pludiņš. Vajadzēja samierināties ar stihiju. Ko lai dara! Glābāmies uz jahtas pakaļgala. Tā mēs tur nosēdējām līdz vakaram, kad ūdens sāka kristies. Redziet, kā gadās!

Vakarā, dabūjis labu mācību, es ievadīju jahtu šaurā līcītī un tur pietauvojos pie krasta. Domāju, tā būs drošāk.

Jā-ā. Mēs pagatavojām vienkāršas vakariņas, uzkopām jahtu, iededzām ugunis, kā paredzēts, un gājām

gulēt, pārliecināti, ka tāds negadījums ar enkuru vairs neatkārtosies. Bet no rīta jau mazā gaismiņā vecākais palīgs mani uzmodināja un raportēja:

—    Kapteini, atļaujiet ziņot: vējš pilnīgi nostājies, barometrs rāda skaidru laiku, gaisa temperatūra laukā divpadsmit grādu pēc Celsija, izdarīt ūdens dziļuma un temperatūras mērīšanu nebija iespējams, jo ūdens nav.

Samiegojies tūliņ neapjēdzu, par ko viņš runā.

—   Kā — «nav ūdens»? — vaicāju. — Kur tad šis palicis?

—   Ar bēgumu aizplūdis, — Stanga ziņo. — Jahta iesprūdusi starp klintīm un atrodas drošā līdzsvarā.

Izgāju uz klāja, redzu — atkal ķeza, tikai citāda rakstura. Vakar mums sagādāja nepatikšanas paisums, tagad atkal nelabus jokus dzen bēgums. Es domāju, ka esmu iekreisējis nelielā līcītī, taču izrādījās, ka tā ir klinšu aiza. Uz rīta pusi ūdens bija aizplūdis un mēs nosēdušies uz cieta pamata kā sausā dokā. Zem ķīļa kādu četrdesmit pēdu dziļa aiza, tikt nost no klintīm nav iespējams. Ko nu par prom tikšanu! Tikai jāsēž un jāgaida labāki laika apstākļi vai, pareizāk, jāgaida paisums.

Bet es neesmu radis dīkā stāvēt. Apskatīju jahtu no visām pusēm, pārmetu pār bortu vētras trapu, paņēmu cirvi, ēveli, sareni. Gludi aptēsu un apēvelēju zaru vietas

bortos, nokrāsoju. Un, kad ūdens sāka celties, Stanga no jahtas pakaļgala izmeta makšķeri, samakšķerēja zivis, un iznāca pamatīga zupa. Tā, redziet, ja vien visam pieiet ar prātu, pat šādus nelabvēlīgus apstākļus var, tā sakot, izmantot lieti.

Pēc šiem notikumiem šķita saprātīgi doties prom no šī viltīgā fjorda. Kas to lai paredz, kādus pārsteigumus tas vēl nodomājis sagādāt? Bet es, kā jums zināms, esmu drosmīgs, neatlaidīgs, tā teikt, pat mazliet spītīgs cilvēks un neesmu paradis grozīt savus lēmumus.

Tā arī toreiz: bija nodomāts pastaigāties, nu tad jāiet pastaigāties. Un, tiklīdz jahta atradās atkal ūdenī, es to pārdzinu uz jaunu, drošāku vietu. Palaidu ķēdi garāku, un mēs devāmies ceļā.

Ejam pa taciņu gar klintīm, un, jo tālāk, jo brīnumaināka kļūst daba. Kokos lēkā vāveres, nez kādi putniņi dzied «čivu-čivu», sausi zari krakšķ zem kājām, un tā vien šķiet, ka tūliņ, tūliņ izlīdīs lācis un ierūksies . . . Turpat aug arī ogas, zemenes. Es, ziniet, nekad nebiju redzējis tādas zemenes. Tik lielas kā rieksti! Mēs tā aizrāvāmies, ka ieklīdām dziļi mežā, pavisam aizmirsām pusdienas, bet, kad atjēdzāmies, redzam — par vēlu. Saule jau pie vakara, kļūst vēsi. Kur jāiet — netieku gudrs. Visapkārt mežs. Kur vien paraugies, visur ogas, ogas, tikai ogas . . .

Nokāpām lejā pie fjorda, redzam — nav īstais. Bet klāt jau nakts. Ko lai dara — iekūrām ugunskuru, nakts kaut kā pagāja, no rīta līdām kalnā. Domājām, varbūt no turienes, no augšas, ieraudzīsim «Bēdu».

Kāpjam kalnā, tas nepavisam nav viegli ar manu kompleksiju, tomēr kāpjam, iestiprinādamies ar zemenēm. Pēkšņi dzirdam aizmugurē kādu troksni. Tādu kā vēja šņākoņu, kā ūdenskrituma krākšanu, arvien skaļāk dzirdami kaut kādi sprakšķi, pat jūtama it kā dūmu smaka.

Atskatos, jā, kā tad — uguns! Nāk mums virsū no visām pusēm gluži kā uguns siena. Te nu, ziniet, prātā vairs nenāk ogas.

Vāveres, pametušas ligzdas, lec no zara uz zaru arvien augstāk pa krauju. Putni, sacēlušies spārnos, kliedz. Troksnis, panika . ..

Neesmu radis mukt no briesmām, taču šoreiz, ko tu darīsi, jāglābjas. Drāzos, cik jaudas, vāverēm pakaļ augšā uz klints galotni, citur nav glābiņa!

Uzlīdām augšā, atvilkām elpu, palūkojāmies apkārt. Varu jums ziņot — stāvoklis šķita neglābjams: no trim pusēm uguns, priekšā — stāva klints … Es palūkojos lejā — tik augstu, ka pat elpa aizrāvās. Ainaviņa vispār maz iepriecinoša, un vienīgais patīkamais laukumiņš šajā tumšajā apvārsnī — mūsu skaistule «Bēda». Stāv tur lejā tieši zem mūsu kājām, viegli šūpojas viļņos un ar mastu kā ar pirkstu vilina pie sevis uz klāja.

Bet uguns nāk arvien tuvāk. Un vāveru visapkārt, ka biezs. Drošas kļuvušas. Dažām, ziniet, astes apdegušas, tās jo sevišķi drošas, nekaunīgas, īsi sakot: lien mums tieši virsū, grūstās un spiežas, tikai pielūko — iegrūdis vēl ugunī. Redz, ko nozīmē kurināt ugunskurus!

Vecākais palīgs bija pavisam izmisis. Arī vāveres kā prātu zaudējušas. Jāatzīstas, man tāpat nebija visai priecīgi ap dūšu, tomēr neizrādīju to, turējos — kapteinis taču nevar paļauties izmisumam. Skaidrs!

Pēkšņi redzu — viena vāvere notēmējusi un, astes spalvas sacēlusi, lec uz mūsu jahtu, tieši uz klāju. Pēc viņas vēl otra, trešā, vēl un vēl, un skatos — birst kā zirņi lejā. Piecās minūtēs pie mums uz klints nebija vairs nevienas vāveres.

Un ko tad mēs, vai esam sliktāki par vāverēm? Es arī nolēmu lēkt. Ļaunākajā gadījumā dabūsim papeldēt. Tad nu gan liela nelaime! Pirms brokastīm tieši derīgi izpeldēties. Un manā dabā ir tā: domāts — darīts.

—   Vecākais palīg, vāverēm pakaļ, pilnā gaitā uz priekšu! — es nokomandēju.

Stanga paspēra soli, kāja jau bija pāri bezdibeņa malai, bet pēkšņi viņš izlocījās kā kaķis un — atpakaļ.

—    Nevaru, — viņš saka, — nelieciet man to darīt, kaptein! Es nelēkšu, labāk tad sadegu …

Es redzu — cilvēks tiešām labāk ugunij paļaujas, bet

lēkt nelēks. Dabiskas bailes no augstuma, sava veida slimība … Nu, ko lai dara! Nevar taču nabadziņu grūst zemē!

Cits manā vietā nezinātu, ko darīt, bet es neesmu no tiem. Atradu izeju.

Biju paņēmis līdz tālskati. Lielisku jūrnieka tālskati, kas palielina divpadsmit reižu. Pavēlēju vecākajam palīgam piemērot tālskati savām acīm, tad pievedu viņu pie bezdibeņa malas un bargā balsī noprasīju:

—   Vecākais palīg, cik vāveru jūs redzat uz klāja?

Stanga sāka skaitīt:

—   Viens, divi, trīs, četri, pieci. ..

—   Atlikt! - es uzsaucu. — Pieņemt bez skaitīšanas, sadzīt visas rūmē!

Te nu pienākuma sajūta izrādījās stiprāka par bailēm, arī tālskatis, protams, palīdzēja: pievilka tuvāk jahtas klāju. Stanga mierīgi iekāpa bezdibenī. . .

Palūkojos viņam pakaļ — ūdens stabs vien uzšāvās gaisā. Un pēc brīža mans vecākais palīgs Stanga jau rāpās uz borta un sāka dzīt vāveres rūmē.

Tad arī es viņam sekoju tādā pašā veidā. Man, ziniet, bija vieglāk: esmu pieredzējis cilvēks, varu bez tālskata.

Jūs, jaunais cilvēk, ņemiet vērā šo mācību, kādreiz var noderēt: ja, piemēra dēļ, gribēsiet lēkt ar izpletni, katrā ziņā ņemiet līdzi tālskati, kaut arī vissliktāko, tomēr, ziniet, kaut kā vieglāk, nav tik augstu.

Nolēcu. Izniru no ūdens. Uzrāpos arī es uz klāja. Gribēju tur palīdzēt, bet Stanga, kā jau izveicīgs puisis, tika viens pats galā. Es vēl nebiju paguvis atvilkt elpu, kad viņš jau bija aizcirtis lūku un, nostājies manā priekšā, ziņoja:

—   Pieņemtas dzīvas vāveres bez skaitīšanas, pilna krava! Kādi būs turpmākie rīkojumi?

Te nu, ziniet, bija mazliet jāpadomā, kādus lai dod rīkojumus.

Sākumā bija skaidrs: jāņemas tikai nost no enkura, jāuzvelk buras un jālaižas prom, jo ātrāk, jo labāk, no šī degošā kalna. Jods lai parauj šo fjordu! Te vairs nav nekā ko skatīt, kļūst arī karsts . . . Šai ziņā man šaubas neradās. Bet ko lai dara ar vāverēm? Ar tām stāvoklis bija sliktāks. Velns vien zina ko ar tām lai dara? Labi vēl, ka laikus sadzinām rūmē, citādi no izsalkuma viņas mestos grauzt mūsu virves un buras. Būtu mēs vēl kavējušies, dabūtu likt no jauna visu takelāžu.

Varētu, protams, vāveres nodīrāt un ādiņas nodot jebkurā ostā. Adas labas, vērtīgas. Šāda operācija dotu labu peļņu. Taču iznāktu nelāgi: vāveres mūs izglāba — vismaz parādīja, kur glābties, — bet mēs no tām vilksim Dēdējo ādu. Tas nesaskan ar maniem principiem. Tomēr,

no otras puses, vadāt līdzi šo baru apkārt zemeslodei ari nav diezin cik patīkami. Tas nozīmē, ka tām jādod ēst, dzert un tās jāapkopj. Kā gan citādi, tas jau ir kā likums: ja esi uzņēmis pasažierus, tad gādā par piemērotiem ap-' stākjiem. Te, ziniet, nepatikšanu vairāk, nekā vajag.

Tad es nolēmu: gan mājās tiksim galā. Bet kur mums,, jūrniekiem, ir mājas? Jūrā. Atcerieties, kā teicis admirālis Makarovs: «Ja jūrā — tātad mājās.» Es spriedu tāpat. Domāju — labi, iziesim jūrā, tur palauzīsim galvu. Ļaunākajā gadījumā pieprasīsim norādījumus no mūsu ostas, kur esam pierakstīti. Jā-ā.

Tā nu devāmies prom. Burājam. Sastopam ceļā zvejniekus, tvaikoņus. Labi! Bet pievakarē vējš kļuva stiprāks, sākās īsta vētra — jau kādas desmit balles. Jūra bango. Paceļ mūsu jahtu gaisā un kā triec lejā! … Vaid takelāža, krakšķ masti. Vāveres rūmē nebija pieradušas pie tādas šūpošanās, gulēja kā beigtas, bet es priecājos: mana «Bēda» turas vareni, vētras eksāmenu iztur uz pieci ar krustiņu. Arī Stanga — īsts varonis: uzlicis galvā zīdvesteri, stāv kā piekalts pie stūres un ar stingru roku vada jahtu. Es tā vēl brīdi palūkojos, papriecājos par trakojošo stihiju un gāju uz savu kajīti. Piesēdos pie galda, ieslēdzu radiouztvērēju, uzliku austiņas un klausos, kaš notiek ēterā.

Brīnišķīga lieta ir tāds radio. Nospied pogu, pagriez kloķi — un lūdzu, viss tavā rīcībā: mūzika, nākamās dienas laika ziņas, pēdējās vēstis. Daži, ziniet, aizraujas ar futbolu, tiem arī savs prieks: «Sitiens! Vēl sitiens! . . . Un vārtsargs izņem bumbu no tīkla . ..» Vārdu sakot — vai nu man jums jāstāsta, cik lieliska lieta ir radio! Taču tajā reizē man kaut kas nomisējās. Uztvēru Maskavu, noskaņoju raidītāju, dzirdu: «Ivans … Romāns . . . Konstan- tins .. . Uļjana .. . Tatjana . .. Semjons … Kirils …» — it kā būtu viesos aizgājis un ar visiem iepazīstos. Kaut vai neklausies. Man viens zobs bija tāds caurs, sāka sāpēt … laikam pēc tās peldēšanās, — sāp tā, ka vai jāraud.

Nolēmu atgulties, mazll t atpūsties. Gribēju jau

noņemt austiņas, bet pēkšņi dzirdu: it kā SOS! Ieklausījos: «punkts, punkts, punkts . . . svītra, svītra, svītra, punkts, punkts, punkts . ..» Kā tad — briesmu signāls., Kāds kuģis grimst un kaut kur tuvumā. Es vai sastingu, cenšos uztvert katru vārdu, gribu zināt sīkāk: kur kas notiek? Šajā brīdī uznāca pamatīgs vilnis un tā triecās pret jahtu, ka nabadzīte pavisam sasvērās uz sāniem. Vāveres kļuva gauži nemierīgas.

Tas nebūtu nekas. Bet tad notika vēl daudz kas sliktāks: uztvērējs, ziniet, nogāzās no galda, atsitās pret sienu un sašķīda gabalos. Redzu — vairs nav ko labot.

Pārraide, protams, tika nogriezta kā ar nazi. Tik nepatīkama sajūta: tepat tuvumā kādam gadījusies nelaime, bet, kur un kam, — nav zināms.

Būtu jādodas palīgā, bet, kādā virzienā, kas to lai zina? Un zobs iesāpējās vēl niknāk.

Un iedomājieties: tas mani paglāba! Daudz nedomādams, satvēru antenu un iegrūdu tieši caurajā zobā. Ellīgi sāpēja, dzirksteles vien šķīda gar acīm, toties varēja uztvert pārraidi. Tiesa, mūziku nedzirdēju, un, jāatzīstas, šoreiz tā nemaz arī nebija man vajadzīga. Kur nu mūzika! Toties labāku Morzes koda uztveršanu nevar nemaz iedomāties: punkti dur samērā viegli, kā ar kniepadatu, bet svītras — it kā viens tai caurajā zobā skrūvi grieztu iekšā. Nav vajadzīgs nekāds pastiprinātājs, nekāda regu-, lēšana — caurais zobs jau tāpat ir ļoti jutīgs. Protams, to grūti izturēt, bet ko lai dara — tādā stāvoklī par sevi nevar daudz domāt.

Un, ticiet vai neticiet, es tā — ar zobu visu raidījumu noklausījos līdz galam. Pierakstīju, atšifrēju, pārtulkoju. Izrādās, gandrīz mums blakus cietis avāriju kāds norvēģu burinieks: pie Dogera sēkļa uzskrējis uz klints, dabūjis sūci, var tūliņ noiet dibenā.

Te nebija daudz ko gudrot, jāsteidzas palīgā. Es aizmirsu zobu sāpes un pats ķēros pie glābšanas darbiem. Uzkāpu uz klāja, nostājos pie stūres rata.

Burājam. Vēl ir tumša nakts, auksts, šļakst viļņi, kauc vējš .. .

Nu, pēc kādas pusstundas atradām norvēģus, apgaismojām šos ar raķetēm. Redzu — draņķīgi. Piestūrēt klāt nav iespējams — sadauzīs. Glābšanas laivas šiem noskalotas, bet ar virvēm pārvilkt pāri cilvēkus tādā laikā arī bīstami: var vēl noslīkt.

Piestūrēju klāt no vienas puses, no otras — nekas nesanāk. Bet vētra kļuvusi vēl niknāka. Tiklīdz uz to kuģīti uzsit vilnis, tā šis nepavisam nav saredzams. Viļņi veļas pāri klājam, tikai masti vien rēgojas … Pag, nodomāju, šo apstākli varam izmantot.

Nolēmu riskēt. Nostājos pa vējam, izdarīju overstaga

pagriezienu un reizē ar vilni pilnās burās iegriezos fordevindā.

Mans aprēķins bija ļoti vienkāršs: «Bēdai» iegrime nav liela, bet viļņi — kā kalni. Ja noturēsimies viļņa mugurā, tad pārlaidīsimies pāri viņu klājam.

Nu, ziniet, norvēģi jau krita izmisumā, bet es īstajā brīdī klāt. Stūrēju tā, lai neaizķertu mastus, bet Stanga grābj cietušos tieši aiz apkakles pa divi uzreiz. Astoņas reizes tā pārgājām pāri buriniekam un izvilkām visus — sešpadsmit cilvēkus ar kapteini priekšgalā.

Kapteinis bija mazliet dusmīgs: viņam jāatstāj kuģis

pašam pēdējam, bet Stanga tādā steigā un vēl tumsā nebija ievērojis, ka sagrābis viņu pirmo. Protams, neglīti bija iznācis, bet ko lai dara, visādi gadās .. . Un, tikko mēs pēdējo pāri bijām nocēluši, skatos, veļas virsū devītais vilnis. Uzdrāzās, iekaucās, un skaidas vien pašķīda uz visām pusēm no nelaimīgā kuģīša.

Norvēģi noņēma cepures, stāv un dreb uz klāja. Nu, mēs jau arī palūkojāmies . .. Pēc tam pagriezām jahtu, uzņēmām kursu un pilnā gaitā devāmies atpakaļ uz Norvēģiju.

Uz klāja bija tik biezs, ka ne pakustēties, taču norvēģi neteica nekā, šķita pat apmierināti. Saprotams: kaut cieši sablīvēti un drebēdami, tomēr labāk nekā tādā laikā peldēties.

Jā . . . Palīdzējām norvēģiem, izglābām viņus. Te tev nu bija «Bēda»! Citam bēdas, citam, tā teikt, brīnumaina izglābšanās no bojā ejas.

Un viss atkarīgs no atjautības! Tāljūras gaitās, jaunais cilvēk, ja gribat būt labs kapteinis, nekad neko nelaidiet garām, izmantojiet savā labā katru izdevību, pat savu slimību, ja vien rodas tāda iespēja. Tādas tās lietiņas!

IV NODAĻA

Par skandināvu tautu paražām, par nepareizu dažu ģeogrāfisku nosaukumu izrunu un par vāveru izmantošanu jūrniecībā

Atgriezāmies Norvēģijā, Stavangeras pilsētā. Šie jūrnieki bija labi cilvēki un uzņēma mūs lieliski.

Man un manam vecākajam palīgam ierādīja labāko viesnīcu, mūsu jahtu nokrāsoja uz sava rēķina ar visdārgāko krāsu. Ko nu par jahtu, neaizmirsa pat vāveres: iedeva mums dokumentu, noformēja tās par kravu, pēc tam ieradās apvaicāties:

-— Ar ko pavēlēsiet barot jūsu jaukos dzīvniekus?

Ar ko barot? Šai jautājumā biju galīgs nejēga, ar vāverkoplbu nekad nebiju nodarbojies. Pavaicāju Stan- gam, šis saka:

—   Skaidri nezinu, bet, cik atceros, — ar riekstiem un priežu čiekuriem.

Un iedomājieties, kāda sagadīšanās: es gluži labi varu sarunāties norvēģiski, bet šos divus vārdus biju aizmirsis. Uz mēles gan ir, taču atcerēties nevaru. It kā būtu izsisti no atmiņas. Gudroju, gudroju, ko lai dara. Beidzot izdomāju: aizsūtīju Stangu kopā ar norvēģiem uz pārtikas veikaliņu.

—   Apskatieties, varbūt atradīsiet ko piemērotu, — saku.

Viņš aizgāja. Pēc tam atgriezās un ziņoja, ka viss ir kārtībā: atradis gan riekstus, gan čiekurus. Jāatzīstas, mani mazliet pārsteidza, ka veikalā tirgojas ar čiekuriem, bet svešā zemē — ej nu sazini! Nodomāju: varbūt patvāra sildīšanai vai, teiksim, eglīšu pušķošanai, varbūt citām vajadzībām?

Vakarā eju uz ostu paskatīties, kā veicas ar «Bēdas» krāsošanu, ielūkojos rūmē, kur ir vāveres, un ko jūs domājat! Stanga bija kļūdījies, taču varen izdevīgi kļūdījies!

Skatos — sēž manas vāveres kā vārdadienas svinībās un pilnu muti tiesā nost riekstu halvu. Tā halva bundžās, bet uz katras bundžas vāka uzzīmēts rieksts. Bet ar čiekuriem vēl jo labāk: čiekuru vietā šie atveduši ananasus. Nudien, kas nezina, viegli var sajaukt. Tiesa, ananasi apmēru ziņā ir lielāki, bet citādi ļoti līdzīgi, arī smarža tāda pati. Kad Stanga tajā veikaliņā tos ieraudzījis, viņš parādījis ar pirkstu uz vienu otru pusi, un tā tas iznācis …

Norvēģi vadāja mūs pa teātriem, pa muzejiem, iepazīstināja ar visu ievērojamāko pilsētā. Starp citu, parādīja mums dzīvu zirgu. Tas viņiem ir liels retums. Brauc viņi arī automobiļos, taču lielākoties iet kājām .. . Zemi apstrādāja toreiz paši saviem spēkiem, ar rokām, tāpēc zirgi nebija vajadzīgi. Jaunākos eksportēja, kas vecāki — tie nosprāga, bet pāri palikušie atrodas zooloģiskajā dārzā, gremo sienu un sapņo.

Ja tur izved zirgu pastaigāties, tūliņ tam apkārt salasās pūlis, visi to apskata, klaigā, traucē kustību ielās. Apmēram tā kā pie mums, ja pa ielu pastaigātos žirafe, tad arī, manuprāt, milicijas staršina nezinātu, kādu gaismu lai ieslēdz ielu krustojumā.

Pie mums zirgs nav nekāds brīnums. Es pat nolēmu norvēģus pārsteigt: ieķēros zirgam krēpēs, uzlēcu mugurā, piežmiedzu ar papēžiem.

Norvēģi mutes vien iepleta, bet otrā rītā visi laikraksti bija ievietojuši rakstus par manu drosmi, un fotouzņēmums atainoja: zirgs auļo, un es tam mugurā. Bez segliem, svārki vaļā, tie plandās vējā, cepure norauta no galvas, kājas nokarājas gar zirga sāniem, bet zirgam aste zstiepusies kā taure .. .

Vēlāk sapratu: nelāgs, jūrnieka necienīgs fotouzņēmums, taču toreiz, pārāk aizrāvies, nepiegriezu tam vērību, biju pat apmierināts.

Arī norvēģi bija apmierināti.

Vispār jāsaka — jauka ir šī zeme. Arī tauta tur laba, tāda klusa, laipna un labsirdīga.

Tajā Norvēģijā, protams, esmu bijis vairākkārt arī agrāk, bet jaunības dienās, atceros, bija tāds gadījums.

Mēs izkāpām kādā ostā, un tālāk man vajadzēja braukt ar vilcienu.

Nu, ierados stacijā. Vilciens tik drīz vēl negāja. Ar čemodānu pastaigāties, atklāti sakot, bija neērti, apgrūtinoši.

Sameklēju stacijas priekšnieku, apvaicājos:

—    Kur jums te ir bagāžas glabātava?

Priekšnieks, tāds jauks večuks, noplātīja rokas.

—    Atvainojiet, — viņš saka, — īpašas telpas rokas bagāžas glabāšanai mums nav paredzētas. Bet nekas, — viņš saka, — nekautrējieties, atstājiet savus čemodāniņus tepat, nevienu tie netraucēs, nudien …

Tā, redziet. Bet nesen mans draugs no turienes atbrauca. Tagad, saka, daudz kas tur mainījies paražu, tāpat cilvēku izturēšanās ziņā. Kā nu ne: kara laikā tur bija vācieši — tie jaunu kārtību ieveduši. Tagad atkal amerikāņi ceļ dzīves veidu vajadzīgajā līmenī. Nu, cilvēki, protams, daudz ko mācījušies, kļuvuši nadzīgāki. Tagad jau arī tur zina, ko darīt, ja šis tas nav piesiets. Kultūra!

Nu, toreiz viņi tur dzīvoja vēl pa vecam. Dzīvoja klusi. Bet ne jau visi. Arī toreiz Norvēģijā bija, tā sakot, izcili ļaudis, kas baudījuši no labā un ļaunā atziņas koka. Piemēram, lielo veikalu, uzņēmumu, fabriku vai rūpnīcu īpašnieki. Tie tāpat nesnauda.

Arī mani tas skāra, tā teikt, vistiešākajā nozīmē. Ir tur tāda firma — ražo telefona aparātus, radiouztvērējus —, un šie fabrikanti bija saoduši par manu zobu, kļuvuši nemierīgi. Ir jau arī saprotams: ja visi klausīsies

radio ar zobu, neviens vairs nepirks uztvērējus. Kādi zaudējumi! Ir par ko uztraukties. Tā viņi, daudz nedomādami, bija nolēmuši iegūt manu izgudrojumu un reizē ari manu zobu.

Sākumā, ziniet, viņi mēģināja ar labu, atsūtīja lietišķu vēstuli, piedāvādami atpirkt manu bojāto zobu. Es sāku prātot: «Kādēļ?» Zobs vēl tā nekas, var ar to kost. bet, ja zobs ir caurs, tad, piedodiet, tā ir mana darīšana. Man ir kāds paziņa, kuram zobu sāpes pat patīk.

— Protams, — viņš saka, — kad sāp, tad tiešām ir sāpīgi un nepatīkami, toties, kad pāriet sāpes, tad ir sevišķi patīkami!

Jā. Es viņiem atbildēju, ka zobu nepārdošu — un viss …

Vai domājat, ka viņi samierinājās? Nepavisam ne! Bija nolēmuši nozagt man zobu. Kaut kādi nelieši uzklīda, staigā man pakaļ, lūr man mutē, sačukstas . .. Man kļuva neomulīgi: ja nu nozog to vienu zobu — ar to laikam būs jāsamierinās —, bet ja nu šie drošības pēc paņem visus un ar visu galvu? Kā tad es bez galvas varēšu doties jūrā?

Tad es nolēmu, ka labāk — tālāk no grēka. Pieprasīju eksportostā instrukciju vāveru jautājumā, bet, lai pasargātos no ļaundariem, sāku rīkoties pats: sadabūju ozola koka laipu, tās vienu galu pabāzu zem noliktavas vārtiem, otru galu — zem kajītes durvīm un pavēlēju vecākajam palīgam piekraut jahtu ar balastu.

«Bēda» iegrima ūdenī līdz falšbortam, laipa saliecās kā atspere un tikai ar maliņu galā turējās zem durvīm. Pirms gulētiešanas pārbaudīju, vai ar šo ierīci viss kārtībā, un mierīgs likos slīpi. Pat sardzi neizliku — nebija vajadzīgs. Un tā, ziniet, uz rīta pusi šie klāt. Es dzirdu piesardzīgus soļus, durvju čīkstēšanu, tad pēkšņi — trali! — laipas gals izspruka no durvju apakšas un atliecās …

Izeju laukā — un ieraugu: mana katapulta iedarbojusies un kā vēl! Krastā bija raidstacija, un tie nelieši tika uzsviesti pašā augšā, masta galā. Viņi tur bija

aizķērušies aiz biksēm, karājas un kliedz, ka visa pilsēta skan.

Kā viņus noņēma no turienes — nezinu, netiku redzējis.

—Bija patlaban pienākusi no ostas atbilde ar norādījumu vāveres nodot Hamburgā. Tur bija tāds slavens Hadenbeka zooloģiskais dārzs, kas uzpirka dažādus zvērus.

Man jau bija izdevība jums stāstīt par dažām priekšrocībām sporta burāšanā. Tad tu esi pats savs kungs:

kur gribi, tur burā. Bet, ja esi iepiņķējies ar kravu, tai tikpat kā ormanis: groži gan rokās, bet jābrauc, kur pavēl.

Piemēram, ar to Hamburgu. Vai tad es labprāt būtu turp burājis! Ko tad neesmu tur vēl redzējis! Vai šucma- ņus? Nu, ziniet, ar to kuģošanu tagad viss sarežģāš, rodas visāda tirdznieciska sarakstīšanās, apsvērumi par kravas drošību, tur muitas formalitātes kārtojamas, jo īpaši Hamburgā …

Bet, ja pavēlēts, tad arī jāpaklausa. Atdzinu «Bēdu» Hamburgā, piestājos pie krasta, pats mazliet uzposos un devos meklēt Hadenbeku. Ierados zvērnīcā. Tur, ziniet, gan ziloņi, gan tīģeri, gan krokodili, gan putns marabu, gan tā pati vāvere tup turpat būri. Un vēl kāda vāvere, nav kā manējās! Manējās sliņķes tup rūmē, rij halvu, bet šai vāverei uztaisīts tāds griezeklis, un šī tur visu laiku skrien kā ar uzgrieztu atsperi, kā vāvere ritenī, lec visu laiku un griežas. Nenoskatīties!

Jā-ā, nu tad es sameklēju pašu Hadenbeku, pateicu, kas esmu, un paskaidroju, ka man uz jahtas ir pilna krava ar dzīvām vāverēm par pieņemamu cenu.

Hadenbeks palūkojās griestos, sakrustoja rokas uz vēdera, sāka ritināt īkšķus.

—   Ak vāveres, — viņš saka, — tādi zvēriņi ar astēm un ausīm? Kā ne, zināmi. Tātad jums ir vāveres? Nu labi, es ņemšu. Tikai mums, ziniet, ir stingri noteikumi par kontrabandu. Vai dokumenti par vāverēm ir kārtībā?

Es ar pateicību atcerējos norvēģus un uzliku galdā dokumentus.

Hadenbeks sameklēja brilles, izvilka mutautiņu, ne steigdamies noslaucīja stiklus. Pēkšņi nez kur gadījies, kur ne — hameleons. Uzlēca uz galda, izbāza mēli, paķēra ar to dokumentus un pazuda. Es tam pakaļ. Kur nu!

Hadenbeks salocīja brilles, noplātīja rokas.

—   Bez dokumentiem nevaru, — viņš saka, — labprāt būtu ņēmis, taču nevaru. Pie mums šajā ziņā ir ļoti stingri.

Es uztraucos, gribēju jau strīdēties. Bet, redzēdams, ka neko nevarēs panākt, gāju prom. Tuvojos piestātnei;

redzu — uz jahtas kaut kas nav kārtībā. Apkārt ziņkārīgo bars, uz klāja šucmaņi, muitas vīri, ostas ierēdņi … Mācas virsū manam vecākajam palīgam, bet šis stāv vidū un lamādamies turas pretī.

Izlauzos cauri pūlim, nomierināju ierēdņus un dabūju zināt, ko šie grib. Izrādījās, ka pēkšņi viss nepatīkami sarežģījies. Hadenbeks jau piezvanījis uz muitu, šie sameklējuši kādu tur likuma pantu, apvaino mani, ka es nelikumīgi ievedis lopus, un draud atņemt kuģi ar visu kravu . . .

Man nebija ko iebilst: dokumenti tiešām pazaudēti, īpašas atļaujas ievest vāveres nebija. Ja teikšu patiesību,

kas ticēs? Nekādu pierādījumu nav, taču noklusēt — vēl sliktāk.

Vārdu sakot, redzu, ka slikti.

«Ek,» nodomāju, «lai notiek kas notikdams! Kā jūs, tā es ari!»

Noraustīju uz leju formas svārkus, izstiepos un pašam galvenajam ierēdnim paziņoju:

—   Jūsu prasības, ierēdņu kungi, nav pamatotas, jo starptautiskajās jūrniecības tiesībās ir paredzēts punkts, pēc kura pastāvīgajos kuģa priekšmetos ietilpst enkuri, glābšanas laivas, izkraušanas un glābšanas ierīces, sakaru līdzekļi, signālierīces, kurināmais un dzinējierīces tādā vairumā, kā vajadzīgs drošai kuģošanai, šie priekšmeti nav apliekami ar nodevām un īpaši nav jānoformē.

—    Pilnīgi jums piekrītu, — šis atbild, — bet vai jūs, kaptein, nebūtu tik laipns paskaidrot, pie kādas nosaukto priekšmetu kategorijās jūs pieskaitāt savus dzīvniekus?

Mani gandrīz iedzina strupceļā, bet redzu — atkāpties vairs nevar.

—    Pie pēdējās kategorijas, ierēdņa kungs, pie dzinēj- ierīcēm, — es atbildēju un pagriezos uz papēža.

Ierēdņi sākumā apjuka, tad ņēmās čukstēties, un galvenais atkal iznāca priekšā.

—   Mēs, — viņš saka, — labprāt atteiksimies no savām likumīgajām pretenzijām, ja jūs varēsiet pierādīt, ka lopi, kas atrodas uz jūsu kuģa, tiešām kalpo jums par dzinējierīcēm.

Saprotiet pats, tādu būšanu nav tik viegli pierādīt. Ko tur pierādīt — ka tikai laiku varētu novilcināt!

—    Redziet, — es saku, — dzinējierīces galvenās daļas atrodas krastā remontā, rīt ar jūsu atļauju došu jums iespēju pārliecināties par to.

Viņi aizgāja. Bet redzu, šie atstājuši pie «Bēdas» policijas kuteri zem pilna tvaika, lai es pa to jucekli neaiz- muktu. Saprotiet, es, ieslēdzies kajītē, atcerējos to Haden- beka vāveri, paņēmu papīru, cirkuli, lineālu un sāku zīmēt.

Pēc stundas mēs kopā ar Stangu aizgājām pie kalēja

mmm m.. »-

un pasūtījām divus ratus, kādi ir tvaikoņiem, bet trešo tādu kā dzirnavām. Tikai dzirnavu ratam pakāpieni ir ārpusē, bet mēs tos ielikām iekšā un abās pusēs likām apsist sietu. Kalējs gadījās tāds apķērīgs, saprātīgs. Uztaisīja visu laikā.

Otrā dienā no paša rīta šo ierīci atvedām uz «Bēdas» Tvaikoņa dzenratus piestiprinājām pie bortiem, bet dzirnavu ratu pa vidu, tad savienojām visus trīs ratus ar kopēju asi un ielaidām vāveres.

Šie grauzēji, ziniet, gaismā un svaigā gaisā gluži apstulba, sāka skriet kā traki cits pēc cita pa dzirnavrata iekšpuses kāpnēm. Visa mūsu mašinērija sakustējās, un

«Bēda» bez burām drāzās uz priekšu tā, ka policisti ar savu kuteri tik tikko varēja mūs panākt.

Cilvēki no visiem kuģiem nolūkojas uz mums ar tāl skatiem, krastā bija ļaužu drūzma, bet mēs drāžamies, ka viļņi vien šķist uz visām pusēm.

Tad pagriezāmies atpakaļ, pielaidām pie krasta. Atnāca tas pats ierēdnis pavisam uztraukts. Kliedz, lamā jas, bet neko mums nevar padarīt.

Vakarā ar automobili atdrāzās pats Hadenbeks. Izkāpa no mašīnas, nostājās, paskatījās apkārt, salika rokas uz vēdera, pagrozīja īkšķus.

—   Kapteini Gudrimeli, vai tās ir jūsu vāveres? — viņš vaicāja. — Ak jā, atceros. Kādā cenā jūs tās vērtējat?

—    Redziet, — es viņam saku, — te par cenu nav runa Jūs taču zināt, ka vāveru dokumenti nozaudēti.

—   Ek, ko nu, kaptein, — viņš iebilda, — nebēdājiet, neesat taču nekāds puika, jums jāsaprot — mums ar tādām būšanām ir vienkārši. Sakiet cenu …

Nu, es pateicu krietnu cenu; viņš gan savilka uzacis, bet netirgodamies samaksāja naudu, pievāca vāveres ar visiem ratiem un promiedams apvaicājās:

—   Ar ko jūs tās barojat?

—   Ar halvu un ananasiem, — es atbildēju un atsvei cinājos.

Man tas Hadenbeks nepatika. Vispār nepatika arī Hamburga.

V NODAĻA

Par siļķēm un par kartēm

Holandē es nemaz negribēju iegriezties. Neievērojama zeme un ceļotājā lielu interesi nerada. Tur ir tikai trīs ievērojamas lietas: Holandes sodrēji, Holandes siers un Holandes siļķes.

Mani, kā jau jūrnieku, protams, interesēja siļķes, un s nolēmu iegriezties Roterdamā, iepazīties ar siļķu lirdz iecību.

Viņiem šajā ziņā ir plašs vēriens. Tur siļķes zvejo, āla, marinē, svaigas siļķes saldē, dzīvas siļķes var no- irkt un ievietot akvārijā.

Un sevišķi pārsteidza tas, ka holandieši šai jautājumā, cīm redzot, zina kādu īpašu noslēpumu. Kā gan citādi ar izskaidrot šādu netaisnību. Arī skoti, piemēram, mē- ināja zvejot siļķes. Iemeta tīklus, izvilka — tie pilni ar iļķēm. Protams, viņi kļuva priecīgi, bet, kad labāk ielū- ojās, apskatīja, nogaršoja, atklājās, ka it visas gadīju- ās — Skotijas siļķes.

Arī norvēģi mēģināja. Norvēģi ir plaši pazīstami, n'rmšķirīgi zvejnieki, taču šoreiz viņiem tāpat nekas ne- znāca. Nu iemeta tīklus, izvilka, apskatījās — ir gan siļķes, tikai galīgi visas Norvēģijas siļķes.

Bet holandieši jau nez cik gadu zvejo un zvejo, un vi- īiem visu laiku patrāpās dažādu šķirņu Holandes siļķes, /iņi tad, protams, to izmanto: pārdod savas siļķes, kur nen iespējams — gan Dienvidāfrikā, gan Ziemeļamerikā …

So jautājumu es pamatīgi'izpētīju, un pavisam negai- iot man izdevās nokļūt pie svarīga atklājuma, kas pa- natos pārgrozīja mana ceļojuma sākotnējo plānu. Pēc /airākiem novērojumiem es ar sevišķu precizitāti nācu pie slēdziena — katra siļķe ir zivs, bet katra zivs nav siļķe.

Un ko tas nozīmē?

Tas nozīmē, ka nav nekādas jēgas šķiest milzīgus līdzekļus, siļķes stūķēt mucās, kraut kuģos un pēc vajadzības atkal izkraut. Vai tad nav vienkāršāk siļķes sadzīt barā vai ganāmpulkā — kā nu patīk, tā nosauciet — un dzīvā veidā dzīt uz paredzēto vietu?

Ja katra siļķe ir zivs, tad noslīkt tā nevar. Zivīm piemīt īpašība, ka tās dzīvo ūdenī, vai ne? No otras puses, ja tai pieklīst klāt kāda cita zivs, tad, kā zināms, katra zivs taču nav siļķe. Nav nekāda lielā māka to pazīt, atšķirt, aizdzīt prom, pabaidīt vai pat — iznīcināt.

Pielietojot veco paņēmienu, siļķu pārvadāšanai bija vajadzīgs milzīgs preču kuģis ar lielu komandu un sarežģītu mehānismu, turpretī pēc jaunā paņēmiena tādu uzdevumu var veikt jebkurš kuģītis, ne lielāks par manu «Bēdu»,

Tā ir teorija, kā teikt. Bet vilinoša teorija, un es nolēmu savus apsvērumus pārbaudīt praksē. Tūliņ arī gadījās tāda iespēja: uz Aleksandriju Ziemeļāfrikā vajadzēja nogādāt lielāku vairumu siļķu. Tās jau bija nozvejotas, vajadzēja tikai iesālīt, bet es iejaucos. Siļķes palaida vaļā, sadzina barā, mēs pacēlām buras un devāmies ceļā. Stanga nostājās pie stūres, es nosēdos priekšgalā uz bugsprita ar garu rīksti rokās un, tiklīdz manīju kādu svešu zivi. tā sadevu šai pa žaunām, tikai pa žaunām!

Un, ziniet, izdevās lieliski: mūsu siļķes iet barā, ne naz neslīkst, ātri virzās uz priekšu. Mēs tikko varam tikt īdzi. Arī svešas zivis nelien klāt. Dzinām tā vienu lienu — nekas. Bet, kā pienāk nakts, jūtu — grūti: nogur linoši visu laiku tā uzmanīt, acis neiztur, un, galvenais, īav laika gulēt. Viens aizņemts ar siļķēm, otrs pie stūres ;ikko spēj izgrozīt jahtu. Nu, vienu dienu, divas mēs būtu ar piespiešanos galā tikuši, bet šoreiz ceļš bija garš, ^riekšā okeāns, tropiskie platuma grādi. . . Vārdu sakot, jūtu, ka netiksim galā, ka izgāzīsies viss pasākums.

Es tad apsvēru un nolēmu pieņemt uz jahtas vēl vienu :ilvēku — matrozi. Un, ziniet, iznāca tieši izdevīga vieta: nēs jau bijām iegājuši Anglijas kanālā, priekšā Fran- :ija, Kalē osta, bet Kalē ir allaž pilna ar jūrniekiem, kuri neklē darbu. Var izvēlēties, kādu vien gribi: gan galdnieku, gan bocmani, gan pirmšķirīgu stūrmani. Daudz neprātodams, piegriezu tuvāk krastam, jahtu noliku dreifā, izsaucu locmaņa kuteri un aizsūtīju Stangu uz krastu pēc matroža.

Te nu gan es pielaidu kļūdu: komandas izraudzīšana ir nopietns, atbildīgs uzdevums. Stanga, protams, ir centīgs puisis, bet vēl jauns, nav pieredzes. Vajadzēja jau pašam ar matroža izraudzīšanu nodarboties, bet, no otras puses, te uz klāja arī neiznāk laika gumiju stiept: tāda dzīvu siļķu pārdzīšana tomēr ir pavisam jauns pasākums. Un, kā jau allaž, tādos jaunos pasākumos ir savas grūtības. Visur jābūt klāt vērīgai acij. Tiklīdz tu, cilvēks, aiziesi prom, nepieskatīsi — viss ganāmpulks var izklīst. Nu tad zaudējumi neizbēgami: blamāža pa visu pasauli, un, galvenais, var sagandēt tādu brīnišķīgu, derīgu pasākumu.

Tā jau, ziniet, mēdz būt: ja uzreiz neizdodas, tad otr reiz neviens vairs netic un neļauj pat izmēģināt.

Jā. Nu labi. Aizsūtīju Stangu uz Kalē, pats izliku krēslu uz klāja un atlaidos. Ar vienu aci lasu, ar otru — vēroju siļķes. Ganās zivtiņas, draiskojas, mirdzina zvīņas saulē.

Pievakarē atgriežas Stanga un atved līdzi matrozi.

Es ielūkojos, pēc izskata puisis — neko teikt. Ne visai jauns un ari ne visai vecs, tiesa, pamazs no auguma, bet no acīm redzams — veikls zellis, arī bārda viņam kā jūras laupītājam. Tie nu gan, kā stāsta, esot lielākoties rudbārži, bet šis tipisks tumšmatis. Izglītots, nesmēķētājs, tīri apģērbies, prot četras valodas — angļu, vācu, franču un krievu valodu. Tas manu vecāko palīgu jo īpaši savaldzinājis— pats viņš tajā laikā bija palaidies, jau sācis aizmirst angļu valodu. Jaunajam matrozim bija dīvains uzvārds — Fukss, bet uzvārdu pats nevar izvēlēties, un Stanga man vēl pačukstēja, ka šis Fukss esot zelta gabals, nevis matrozis: esot liels karšu speciālists.

Es pavisam samierinājos: ja jau ir karšu speciālists, tad katrā ziņā jūrnieks, varēs pie stūres pastāvēt un ari sardzē patstāvīgi dežurēt.

Vārdu sakot, es piekritu. Ierakstīju Fuksu kuģa ruļļos, paskaidroju, kas būs darāms, uzdevu vecākajam palīgam, lai viņš ierāda tam vietu kajītē. Pēc tam uzvilkām buras, pagriezāmies un devāmies tālāk.

Un, ziniet, īstajā reizē bijām pieņēmuši cilvēku. Visu laiku mums paveicās: vējš pūta no muguras, bija īsts fordevinds. Bet nu sāka pūst tieši pretī, tā sakot — «purna- vinds». Citkārt es laikam būtu taupījis spēkus, būtu palicis dreifā vai izmetis enkuru, bet šoreiz, paši varat saprast, bija siļķes! Šīm vējš neko nekait, peld pilnā gaitā, it kā nekas nebūtu bijis, tātad arī mēs nevarējām atpalikt. Vajadzēja lavēt jeb kreisēt, iet zigzagiem. Ar svilpienu uzsaucu visus augšā. Stangu norīkoju ganīt siļķes, pats nostājos pie stūres, uzņēmu gaitu un nokomandēju:

—    Sagatavoties halzēšanai!

Paskatos — mans Fukss stāv kā svece, rokas kaba tās, ar interesi raugās burās.

Tad uzsaucu tieši viņam.

—   Fuks, novilkt grotburu!

Viņš satrūkās, apjucis palūkojās uz mani un — sāka vilkt kubrikā visu pēc kārtas: glābšanas riņķus, rezerves virves, lukturus. Pagrieziens, protams, neizdevās, nogulējām . . .

—   Atlikt! — es uzsaucu.

Tad viņš visas mantas atkal izvilka laukā un sakrāva ie paša falšborta.

Tagad redzu — Ir gan gadījies matrozis! Nejēdz ne ī, ne bē! Es vispār esmu mierīgs cilvēks, taču nu ari lani pārņēma niknums.

—         Ei, Fuks, — es viņam saku, pie velna, kas jūs s-at par matrozi?

—          Es jau arī neesmu matrozis, — viņš atbild, — es oreiz uzsēdos uz sēkla, un draugi man ieteica mainīt kli- latu . . .

—   Paga, paga, — es viņu pārtraucu, — kāpēc tad Stanga man iegalvoja, ka jūs esot karšu speciālists?

—    Šajā ziņā — kas ir, tas ir, — viņš atbild. — Kārtis Ir mana specialitāte, kārtis — mana maize, tikai ne jūras kartes, bet, piedodiet, spēļu kārtis. Un, ja gribat zināt, esmu pēc profesijas kāršu spēles blēdis.

Es kļuvu vai mēms.

Nu padomājiet pats, ko lai ar viņu iesāku?

Sūtīt atpakaļ uz krastu — tas nozīmē atkal zaudēt dienas. Vējš pieņemas, tā tikai skaties, uznāks vēl vētra, siļķes var izklīst kur kura. Otrkārt, vadāt līdzi šo blēdi par neko — arī nav nekāda prāta: viņš nekā nesa'prot no jūrnieku pavēļu terminiem, nesajēdz neko no takelāžas. Es gandrīz nezināju, ko darīt.

Tad man ienāca prātā lieliska ideja. Ziniet, man reizēm vaļas brīžos patīk izlikt pasjansu, spēļu kārtis bija līdzi. Es steidzīgi vien piestiprināju pie katra takelāžas priekšmeta pa kārtij, turēju jahtu stingri pie vēja un atsāku manevrēšanu.

—    Sagatavoties halzēšanai! Palaist vaļā pīķa trijnieku, pievilkt ercena kalpu, uztīt krusta desmitnieku . ..

Un ziniet, halzēšana izdevās lieliski, šis Fukss tiešām tā pazina kārtis, ka dažkārt arī tumsā prata atrast vajadzīgo kārti.

Tā nu mēs burājam tālāk. Kreisējarn. Vējš pūš stiprāk. Citādi nebūtu nekādas vainas, bet uztraucos par siļķēm. Ej nu sazini, kā tās panes laika apstākļu maiņas? Bet man jau nebija nekur jāskrien, krava nebija steidzama, kāpēc man riskēt? Nolēmu ostā pagaidīt.

VI NODAĻA

kura sākas ar pārpratumiem, bet beidzas ar negaidītu izpeldēšanos

Netālu no Vaita salas es pagriezos pa labi un burāju uz Sautemptonu, uz Angliju. Izmetu enkuru reidā, atstāju Stangu, lai sargā siļķes, bet mēs abi ar Fuksu iesēdāmies ivā un pielaidam pie krasta. Izkāpām brīnišķīgā vietā: īle nopļauta vienādi līdzena, celiņi nokaisīti ar smiltīm n visur skaisti žodziņi un uzraksti: «Šeit staigāt aiz- egts, Arčibalda Dendija muiža».

Mēs tikko bijām izkāpuši, vēl nepaguvām soli paspert, ad mūs ielenca frakoti džentlmeņi ar cilindriem un bal- im kaklasaitēm. Vai nu misters Dendijs ar ģimeni, vai rlietu ministrs ar svītu, vai slepenpolicijas aģenti — pēc pģērba spriežot, netieku gudrs. Viņi pienāca tuvāk, sa- ^eicinājās, sāka runāt, — un vai zināt, kas tie bija? Iz- idās, ka viņiem ir tādi ubagi. Tāpat lūgt dāvanas .nglijā stingri aizliegts ar likumu, bet, ja frakā ģēries, — lūdz. Ja kāds arī ko ziedo, tas nozīmē, ka džentl- īenis palīdzējis džentlmenim, jo tiek uzskatīts, ka bagu nav.

Es iedevu viņam mazliet sīknaudas un gāju tālāk, 'ēkšņi nāk pretī vēl viens. Tik garš, it kā būtu versti nori- is. Pienāk klāt. Viņš noņem cilindru un paklanās pēc vi- iem ceremonijas likumiem. Es, protams, pagrābu kabatā, ivilku divas kapeikas un iemetu viņa cilindrā. Gaidīju, a viņš teiks paldies, bet, iedomājieties, viņš pietvīka, no- ņācās, ielika monokli acī un visai iespaidīgi noteica:

—   Arčibalds Dendijs, eskvairs. Ar ko man tas gods?

—   Tālbraucējs kapteinis Kristaps Gudrimelis, — es itbildēju.

—    Ļoti patīkami, — viņš saka. — Aizsargājieties, ;apteini!

Es gribēju atvainoties, bet ko nu vairs! Redzu — par r ēlu. Ko tur var atvainoties! Viņš nolika cilindru zālītē, īometa fraku … Es arī, ziniet, nolēmu aizstāvēties: no- netu svārkus, ieņēmu kaujas pozīciju.

Arī Fukss nezaudēja aukstasinību, uzņēmās tiesneša ^ienākumus, pagāja mazliet sānis un pilnā kaklā uzsauca:

—    Sekundanti, auts! Gongs!

Misters Dendijs sāka lēkāt, elst, vicināt dūres. Ziniet, ipmēram tā, kā puikas spēlē tvaika lokomotīves. Un šis lāca virsū. Man arī tad vajadzēja pastrādāt ar dūrēm.

Man nepatīk ļaut vaļu rokām, taču šoreiz bija bokss, dižciltīgs cīniņš, — es jau atvēzējos … un tikko noturējos neiesitis.

Redzu — nelāga būšana: tā kā mūsu augumi nebija vienādi, tad, lai kur vērstu sitienu, tik un tā būtu trāpījis zemāk par vidukli. Bet tāds sitiens, ziniet, nav pēc noteikumiem atļauts. Šis atkal zvetē pa gaisu pāri manai cepurei. Un ari pa tukšo. Tā pirmais raunds beidzās neizšķirti.

Bet cīņu vajadzēja kaut kā novest līdz galam, un šajā ziņā mūs izglāba Fukss.

Kaptein, lūdzu, — viņš saka un pieliec savus plecus.

Es uzlēcu viņam jāteniski uz pleciem un redzu — pa isam cita būšana. Tagad es biju, tā sakot, tikpat garš kā īretinieks un varēju cīnīties likumīgi. Fukss tikai lēkā un iecas uz kautiņu. Nu, es redzu, laiks rīkoties.

—    Uz priekšu, Fuks! — es viņam uzsaucu.

Viegli viņam nebija, tomēr braši ierēcās:

—    Gongs!

Un mēs sākām no jauna .. .

Misters Dendijs kāvās lieliski. Es dabūju pamatigu litienu pa virsdeguni, bet šajā brīdī atcerējos jaunību, ecirtu papēžus Fuksam sānos, pārgāju infaitingā un Ievu pretiniekam apdullinošu operkotu.

Viņš brīdi sastinga, aizvēra acis, nolaida rokas gar Jāniem un pēkšņi nogāzās kā masts. Fukss izņēma viņam īo vestes kabatas pulksteni un skaļi skaitīja sekundes. 3 ēc kādām četrdesmit minūtēm misters Dendijs atžilba. Rīvēja vaigu, izbrīnījies lūkojās apkārt, ieraudzīja mūs. Dielēca kājās un ņēmās sakārtot savu apģērbu.

Es otrreiz stādījos viņam priekšā, atvainojos, paskaid- "oju, kā radies pārpratums. Nu, ziniet, tad mēs salīgām nieru. Iepazināmies. Paspiedām viens otram roku, aprunājāmies, kļuvām pat draugi. Tad apskatījām viņa muižu, iegājām mājās, izdzērām tasi tējas, brīdi pasēdējām pie kamīna un devāmies pie manis uz «Bēdas».

Misters Dendijs apskatīja manu jahtu, bija sajūsmināts un skaitīja uz pirkstiem:

—     Šodien ir ceturtdiena … tātad rīt — piektdiena, parīt — sestdiena … Mister Gudrimeli, — viņš negaidot iesaucās, — pats liktenis jūs atsūtījis šurp! Svētdien mums ir lielas nacionālas sacīkstes. Jums tajās jāuzvar. Es pats iešu kopā ar jums, un šoreiz misters Bolduins izgāzīsies.

Taisnību sakot, es uzreiz netiku gudrs, par ko misters Dendijs runā, bet tad viņš paskaidroja. Izrādās, ka viņam ir kaimiņš, misters Bolduins. Un ar šo Bolduinu viņi allaž visādi sacenšas: kurš ir slavenāks, kam skaistāk sasiets

kaklauts, kuram labāka pīpe… Tas tomēr tikai tā starp citu, svarīgākais strīds viņiem bija par jahtām. Izrādās, ka abi ir kaislīgi burātāji un, kad pienāk sacīkstes, visu ar mieru atdot, lai tikai otrs paliktu ar garu degunu.

Nu, ziniet, šis Dendijs ar lietpratēja acīm palūkojās uz manu «Bēdu», novērtēja tās labās īpašības un saprata, ka ar tādu jahtu jebkurās sacīkstēs, jebkuros laika apstākļos uzvara ir droša. Jā-ā.

Vispār — viņš pierunāja mani piedalīties sacīkstēs.

— Iesim, — viņš saka. — Sacīkstes būs interesantas, jahta jums ir lieliska, un ticiet, ko saka džentlmenis, jūs iegūsiet lielo karaļa balvu un mazo admirāļa Nelsona balvu.

Pēc balvām neesmu diezin kā dzinies, bet nu tā, sacīkstēs, kāpēc lai nepiedalītos? Jahta ir brīnišķa, komanda laba, un pats arī neesmu pirmoreiz pie stūres. Izredzes ir …

Es jau gribēju piekrist, taču uzreiz atcerējos: siļķes ..„ Kur lai tās liek? Paskaidroju misteram Dendijam, ka nevaru izrīkoties ar jahtu, ka siļķu dēļ esmu saistīts ar kājām un rokām. Sākumā viņš apjuka, pēc tam apsolīja nokārtot arī to. Un, iedomājieties, tiešām nokārtoja. Tajā pašā dienā es dabūju atļauju un ievadīju visu baru Ports- mutas admiralitātes dokā.

Pēc tam sakārtojām jahtu: ieziedām bortus ar taukiem, novācām visu nevajadzīgo kā pirms kaujas, nostiprinājām takelāžu. Bet sacīkšu rītā misters Dendijs ieradās uz «Bēdas» baltā mundierī, ar pīpi zobos. Viņš pavēlēja iekraut jahtā divas kastes viskija ar sodu, ja mēs pēkšņi ciestu sakāvi, ielika acī monokli, aizsmēķēja pīpi un nosēdās jahtas pakaļgalā.

Ziniet, viss bija kā jau burāšanas sacīkstēs: masti, buras, vimpeļi, krastā skatītāji. Satraucoša situācija. Esmu vispār pārlieku mierīgs cilvēks, tomēr arī mazliet nervozēju. Izgājām uz starta vietu. Gaidām signālu. Tad sākās! Vējš piepūta buras, jahtas devās uz priekšu. Man jāteic jums nelieloties: startu iesāku spīdoši. Visi palika aiz muguras. Tik drāžos uz priekšu, jahta šķeļ ūdeņus, es jau zjūtu tuvo uzvaru.

Gandrīz visu distanci biju līderis. Taču netālu no iniša mums samisējās: mazliet pārrēķinājāmies, piegā- ām par tuvu krastam, nokļuvām aizvējā, iestājās pil- īīgs bezvējš. Buras saplakušas nokārās gar mastu tik neglīti, kaut vai pašam pūst vēju virsū. Stanga purina nastu, cerēdams pievilināt vēju, Fukss tā paša iemesla iēļ svilpo, bet, ziniet, tie ir tādi aizspriedumi, tīrā niekošanās. Es tam neticu. Tomēr «Bēda» nekust. Konkurenti saņēmušies, un viņiem priekšā misters Bolduins ar savu jahtu.

Misters Dendijs palūkojās atpakaļ un kļuva bēdīgs: nolamājās, atlauza kastei vāku, izvilka pudeli un — ar plaukstu tai pa dibenu!

Korķis izsprāga it kā no lielgabala. Turklāt «Bēda» dabūja tādu grūdienu, ka krietni pavirzījās uz priekšu.

Ne velti biju tā uztraucies, ņēmu to vērā un izdarīju vajadzīgos secinājumus. Kamēr misters Dendijs apslaca savas bēdas, man ienāca prātā kāda veca mūsu paruna. Ziniet, ir tāds sakāmais: «Nav sliktu kuģu, nav sliktu vēju, ir slikti kapteiņi.»

Bet mani nu gan nekādā ziņā nevar ierindot pēdējā vietā. Teikšu bez lielības: esmu labs kapteinis. Ek, nodomāju, kas nu būs — būs. Paskaidroju uzdevumu, nokomandēju …

Mēs visi trīs nostājāmies jahtas pakaļgalā un sākām pudelēm sist laukā korķus.

Nu arī misters Dendijs sasparojās. Izņēma no kabatas mutautiņu, sāka komandēt. Un ziniet, pēc komandas iznāca vēl jo labāk.

—   No pakaļējā torņa — uguni! — viņš sauc.

Trīs korķi izlido reizē ar pērkona grāvienam līdzīgu troksni, beigtas kaijas krīt jūrā, šļācas zelteris, aiz jahtas mutuļo ūdens. Misters Dendijs arvien biežāk māj ar mutautiņu, arvien biežāk uzsauc:

—   No pakaļējā — uguni! Uguni!

Tieši kā Trafalgaras kaujā. Ko nu . ..

Un «Bēda» drāžas uz priekšu pēc raķešu principa, uzņem arvien lielāku ātrumu.

Aiz muguras jau palika zemesrags, vējš iepūta burās, tauvas saspringtas tā, ka skan vien.

Un atkal atkarojām uzvaru, kas gandrīz bija mums pagājusi gar degunu, citam pēc cita padrāzāmies garām konkurentiem. Krastā līdzjutēji uztraucas, kliedz. Lūk, vēl tikai Bolduins mums priekšā … Panācām viņu, pagājām garām par pusi priekšvadņa, tad par visas jahtas garumu ..> Orķestris krastā rāva vaļā tušu, misters Dendijs pasmaidīja un nokomandēja:

—   No pakaļējā torņa — salūtu! — Un nogāzās uz klāja kā beigts.

Otrā dienā visi tikai par mūsu uzvaru vien runāja. Avīzēs bija virsraksti pa visu lappusi, sīks sacīkšu apraksts. Nez no kurienes radās draugi, tie nāca mūs apsveikt. Bet ne jau draugos vien iedzīvojāmies, ar šo uzvaru ieguvām arī naidniekus.

Misters Bolduins par to parūpējās, un, ziniet, sākās sačukstēšanās, visādas runas, intrigas. Beidzot izvērtās īsts skandāls. To noorganizēja paslepen, bet mēs, nekā nenojauzdami, gājām saņemt balvas.

Apstākļi bija ļoti svinīgi. Vecas muitnīcas svērtuvē bija sapulcējies Karaliskais jahtklubs pilnā sastāvā.

Par sevišķu pagodinājumu tur tiek uzskatīts, ja balvas sver vairāk nekā apbalvojamais. Arī man ieteica kāpt uz svariem, bet man sanāca tik daudz balvu, ka nolēmu nosvērt uzreiz visu komandu. Nostājāmies uz svariem pēc augumiem: misters Dendijs, Stanga, es un Fukss, Bet otrā svaru kausā salika veselu trauku veikalu: zelta toverus, vāzes, kausus, alus glāzes un degvīna glāzītes. Pēc tam sabēra medaļas, žetonus, visādus niekus. Un tajā brīdī, kad svaru kausi līdzsvarojās, jahtkluba priekšsēdētājs iesāka svinīgu apsveikuma runu. Ko viņš tur teica, es tagad neatceros, bet vārdi bija ļoti sirsnīgi un pēc satura nozīmīgi: «Uzvara bez asins izliešanas … labākie no labākajiem … paraugs jaunatnei.. .»

Es jutos tik aizgrābts, gandrīz vai apraudājos.

Taču priekšsēdis vēl nebija beidzis, kad piecēlās misters Bolduins.

—   Vai cienījamam lordam priekšsēdim ir zināms, ka apbalvotais kapteinis Gudrimelis pretēji mūsu kluba nerakstītajām tradīcijām jūrnieka tērpā jājis uz zirga? — viņš vaicāja un palaida apkārt norvēģu laikrakstu, kur fotouzņēmumā parādīts, kā es jāju uz zirga:

Kā jau iepriekš tiku teicis, šis fotoattēls tiešam nav īsta jūrnieka cienīgs, un es nemaz nebrīnījos, kad zālē sākās kurnēšana. Taču sacīkstēs es tomēr uzvarēju, un uzvarētājus, kā mēdz teikt, nesoda. Tā arī priekšsēdis atbildēja. Troksnis norima. Es jau nodomāju, ka viss noritēs gludi, bet nekā. Nenoritēja,,. Bolduins atkal cēlās runāt.

—   Vai lordam priekšsēdim ir zināms, — viņš turpināja, — ka pieminētais misters Gudrimelis pārtvēris Anglijas kolonijām sūtīto siļķu kravu un ka mistera Gudrimeļa ierosinātais zivju pārvešanas veids sagādā zaudējumus kuģu īpašniekiem, viņa augstības Anglijas karaļa pavalstniekiem?

Šis trumpis, ziniet, bija spēcīgāks par fotogrāfiju. Tradīcijas un mundieri — tas viss, protams, tiek ļoti cienīts Anglijā, tomēr tirdzniecības intereses tur stāv nesalīdzināmi augstāk. Tāpēc nav nekāds brīnums, ka troksnis zālē kļuva skaļāks. Nevarēja vairs atšķirt atsevišķu cilvēku balsis un starpsaucienus, taču misters Bolduins nerimās. Vēl skaļākā balsī viņš turpināja:

—   Un vai lordam priekšsēdim ir zināms, ka jau pieminētās siļķes, kuras, kā tika pierādīts, sagādā zaudējumus Anglijas kuģu īpašniekiem, pēc muižnieka Arčibalda Dendija ieteikuma un ar tiešu viņa līdzdalību tiek turētas viņa augstības admiralitātes dokos? Un, beidzot, vai ir zināms, ka pieminētais muižnieks Dendijs, aizmirsis savu Britānijas pavalstnieka pienākumu un godu, nonācis uz netikuma un noziedzības ceļa, nostājies pret dievu un karali un nesen kļuvis par slepenu Maskavas aģentu? . „.

Nu, ziniet, tas bija it kā bumbas sprādziens muitnīcā. Zālē sākās panika. Daži svilpa, citi aplaudēja, pēc tam visi pielēca kājās, sadalījās partijās un visniknākā izskatā draudoši tuvojās cits citam.

Tad arī misters Dendijs vairs nevarēja savaldīties. Viņš nolēca no svariem un, skaļi kliegdams, metās virsū Bolduinam. Sākās vispārējs kautiņš. Mums būtu izgājis plāni, bet paglāba balvas. Ne velti bijām tās izcīnījuši!

Tikko Dendijs nolēca zemē, mūsu svaru kauss pacēlās augšā līdz pat griestiem, un mēs no turienes it kā no ložas varējām nolūkoties kautiņā.

Bet kautiņš, teikšu jums, iznāca varens. Putekļi vien griezās gaisā, brīkšķēja angļu dižciltīgās pieres, krak- š.ķēja veclaicīgās angļu mēbeles …

Džentlmeņi ārdījās kā traki, sita cits citu, kur pagadās, visa plašā telpa piebārstīta ar izsistiem zobiem, aprocēm, apkaklītēm. Cīnītāji gāzās gar zemi cits pēc cita. Skats bija briesmīgs!

Taču drīz vien cīnītāju pulki kļuva retāki, kauja pierima, mēs nokāpām lejā pa nedzīvu ķermeņu kaudzēm un devāmies uz durvīm. Šajā brīdī misters Bolduins sakuste- jas, smagi ievilka elpu.

—    Bet vai jums zināms … — viņš nikni iešņācās.

Tad arī priekšsēdis atjēdzās, uz elkoņiem atspiezdamies, piecēlās, pakratīja zvanu.

—    Nē, nav zināms, nekas nav zināms! — viņš vārgi noteica un nogāzās zemē beigts.

Atkal kļuva kluss. Mēs izgājām laukā, ar pilnu krūti ievilkām elpu un drāzāmies uz «Bēdu».

Tur pacēlām enkuru, uzvilkām buras un pilnā gaitā devāmies uz Portsmutu — glābt savu ganāmpulku.

Par laimi, dokā vēl nekā nezināja par pēdējiem notikumiem. Mums atvēra ostas vārtus, izlaida laukā siļķes un pat novēlēja laimīgu reisu. Mēs burājām nesteigdamies, un pēc stundas pie apvāršņa jau bija redzama Vaita sala. Mēs pametām tai apkārt likumu, sadzinām siļķes blīvākā barā un, stāvēdami pie jahtas labās malas, ilgi noraudzī- jāmies, kā miglā izgaist Anglijas zemie krasti.

Es vēl nebiju nomierinājies pēc pārdzīvotajiem uztraukumiem. Stanga stāvēja bēdīgs — krastā viņš bija sācis garlaikoties. Vienīgi Fukss jutās apmierināts.

Šis bija paguvis tomēr paķert no svariem zelta ķēdīti ar enkuru galā un tagad pētīja ķēdīti, meklēdams provi.

Taču drīz vien arī Fukss sāka uztraukties.

—    Mūsu branžā par tādu lietu sadod ar svečturiem,— viņš pēkšņi sacīja, nospļāvās pār bortu un sniedza man ķēdīti.

Aplūkoju to, un man kļuva skaidrs, kāpēc viņš tāds neapmierināts — uz ķēdīties pēdējā loceklīša pavisam skaidri bija iegravēts: «Mākslīgo dārglietu rūpnīca «Alķīmiķis». Ražots Anglijā.»

—    Neko teikt — lielisks izstrādājums, un firma ari pieklājīga, — es noteicu, pasniegdams Fuksam ķēdīti.

Tajā mirklī man aiz muguras noplīkšķēja bura, un es nepaguvu atskatīties, kad atrados jau pāri bortam.

Odenī nekā neredzēdams, es grābstījos ar rokām un nejauši satvēru kaut ko cietu. Atvēru acis, redzu — kāja, un priekšā Stangas galva, viņš arī turas aiz kādas kājas, bet priekšā Fukss. Šis turas aiz savas ķēdītes, bet ķēdīte turas pie jahtas borta: aizķērusies ar enkuru.

Iedomājieties, kāds stāvoklis! Jahta iet uz priekšu >ilnā gaitā, bet mēs visi trīs ūdenī! Bijām sasapņojušies, >ametuši stūri, un tajā brīdi vējš pārsvieda buru, noslau- :īja visu ekipāžu.

Labi vēl, ka bija šī ķēdīte: kas par to, ka viltota, bet, a tās nebūtu, jahta būtu aizgājusi viena pati ar siļķu )aru.

Es tūliņ novērtēju stāvokli un skaļi nokomandēju:

—    Tā turēt un pēc iespējas stingrāk!

—    Ir, tā turēt! — vecākais palīgs atbildēja.

—    Ir, tā turēt! — Fukss piebalsoja.

Es nesteigdamies pievilkos tuvāk, uzrāpos uz Stangas muguras, pēc tam — uz Fuksa muguras, pēc tam — pa ķēdīti uz «Bēdas». Pēc tam tādā pašā veidā Stanga, pēc tam Fukss …

Uz klāja es atkal aplūkoju ķēdīti un, iedomājieties — biju pat pārsteigts —- neviens ķēdītes gredzentiņš nebija izstiepies. Pamatīgs ražojums!

—    Fuks, glabājiet šo ķēdīti, — es teicu.

Pēc tam izsniedzu ekipāžai pa glāzītei degvīna, lai sasildītos, norīkoju dežurantu, bet pats vēl brīdi pastāvēju uz klāja, palūkojos uz apvārsni, atcerējos bēdīgos pēdējo dienu notikumus.

—   Sveika, labā Anglija, vecā Anglija! — es teicu, bet pie sevis nodomāju: «Kultūra!»

Vēl brīdi pastāvēju,' izsmēķēju pīpi un devos gulēt.

No rīta, gaismai austot, Stanga ieradās mani modināt uz dežūru un ziņoja, ka «Bēda» iegājusi Atlantijas okeānā.

VII NODAĻA

Par astronomisko zīmju noteikšanas metodi, par kara viltību un divām vārda «faraons» nozīmēm

Atlantijas okeānā mums gadījās viens neievērojams piedzīvojums, par kuru īstenībā nemaz nebūtu vērts stāstīt. Patiesības labā es tomēr arī to nenoklusēšu.

Jūs, protams, zināt, ka atklātā jūrā, tālu no saredzamiem krastiem, kuģa vadītājs kursu noteic pēc debesu spīdekļiem un hronometra. Spīdekļi — tie ir Saule, Mēness, planētas un stāvzvaigznes. Tie mums, tā teikt, pašas dabas doti. Hronometrs — tas ir kas cits. Hronometrs — tas ir daudzu cilvēces paaudžu cītīga darba rezultāts un, kā izsaka pats nosaukums, kalpo laika mērīšanai.

Laika mērīšana — tā ir sarežģīta. Rietumos, piemēram, tajā pašā Anglijā, akadēmiķi līdz šai dienai strīdas: vai tāds laiks ir vai nemaz nav, un tikai šķiet, ka ir. Bet, ja nav, tad arī it kā nebūtu ko mērīt un nebūtu arī nekādas ajadzības to darīt. Manuprāt, jautājums ir pavisam kaidrs: ja jau laika diezgan par to strīdēties, tad tas ir n pat par daudz. Toties, kas attiecas uz mērīšanu, — iekritu, šis jautājums ir grūts. Un, protams, ne jau uz- eiz šajā ziņā sasniegta vajadzīgā pilnība.

Agrākajos laikos šim nolūkam izlietoja smilšu pulk- teņus. Pēc tam parādījās sienas pulksteņi ar bumbām, nodinātāji, kabatas pulksteņi.

Pēc modinātājiem mūsu laikos jūrnieki neorientējas — r iņi uzskata, ka tie neesot precīzi, taču, manuprāt, ja nav :ita mērītāja, arī modinātājs noder.

Rau, mans vārdabrālis Kolumbs kuģoja pilnīgi bez >ulksteņa, tomēr atklāja Ameriku.

Nu, piekrītu, sienas pulkstenis ar bumbām uz kuģa īav piemērots: reizēm, ziniet, tam pie bumbām klāt jāpiekar pakavi, ķieģeļi, gludinātāji… Un kad vētra sace- as? Tad tam klāt nedomā tikt. Bet modinātājs .. . kāpēc ne?

Bet, ja nav pieņemts kuģot pēc modinātājiem, — neko nevar darīt. Es jau arī, kad gatavojos ceļam, speciāli iegādājos lielisku rokas hronometru.

Iegādājos un noliku kajītē. Neiznāca to pielietot, visu laiku gājām tuvu krastiem. Bet nu — gribi vai negribi — vajag noteikt atrašanās vietu. Es nokāpu kajītē, paņēmu savu hronometru un atklāju, ka tam dīvainā veidā mainījies raksturs: bija, kā jau teicu, rokas aparāts, tagad, ziniet, kādu laiku stāvējis bez kopšanas, galīgi atrofējies, velns zin ko rāda — lec saule, šis rāda pusdienas laiku, saule zenītā, šis rāda seši… Gan dauzīju, gan kratīju, gan griezu rādītājus — nekas nelīdzēja.

Redzu, stāvoklis nelāgs: burājam, taču nav zināms, kurp. Tā, saprotiet, var drīz vien apmaldīties.

Te nu pats no sevis radās glābiņš un radās no turienes, no kurienes it nemaz nebiju gaidījis.

Kad atradāmies Anglijā, mēs ļoti labi nodrošinājāmies ar pārtiku. Iegādājāmies žāvētus produktus, konservus, dzīvus putnus. Starp citu, mums bija kaste ar Griničas vistām.

Jā. Protams, ceļā mēs tās apēdām, un kastē bija palikuši vairs tikai divi jauni gailēni — melns un balts.

Tā nu es stāvēju ar sekstantu rokās, pārdomādams par astronomiskās novērošanas metodēm, kad pēkšņi abi gailēni, iedomājieties, reizē iedziedājās:

—    Kikerigīī! …

Es tūliņ izdarīju novērošanu; nu, tālāk jau nebija grūti secināt: ja Griničas gailēni iedziedājušies, tātad Griničā aust gaisma, lec saule. Pareizais laiks rokā. Bet, ja zina, cik ir pulkstenis, nav grūti arī orientēties. Jā-ā.

Tomēr gribēju vēl pārliecināties: vakarā atkal izgāju laukā ar sekstantu un tieši pusnaktī pēc Griničas laika gailēni atkal iedziedājās duetā:

—    Kikerigīī!

Tā orientējoties pēc gailēniem, varēja būrāt arī tālāk, bet es atradu vēl vienu paņēmienu.

Tas ir lielisks paņēmiens! Es pat domāju kādreiz vaļas brīdī uzrakstīt disertāciju par šo tēmu un tādējādi padarīt zinātni bagātāku.

īsumā mana paņēmiena būtība ir šāda: jūs ņemat jebkuru pulksteni, kaut vai sienas vai torņa pulksteni, var ņemt pat rotaļu pulksteni, vienalga. Lai tikai tam būtu ciparnīca un rādītāji. Pie tam nemaz nevajag, lai rādītāji kustētos: gluži otrādi — pilnīgi nepieciešams, lai tie nekustētos. Lai stāv. Nu, pieņemsim, tie rāda, kā mans hronometrs, tieši divpadsmit. Ļoti labi! Protams, lielāko daļu diennakts tāds hronometrs nebūs vajadzīgs, tas jau arī, ziniet, nav nemaz vajadzīgs, lieka greznība; toties divas reizes diennaktī — pusdienas laikā un pusnaktī — jūsu hronometrs pilnīgi precīzi rādīs pareizo laiku. Nevajag tikai palaist garām īsto brīdi, kad paskatīties, bet tas jau nu ir atkarīgs no skatītāja personiskajām dotībām.

Tādā veidā es vēlreiz pielāgoju savu hronometru un tieši īstajā laikā.

Pārtikas rezerves mums bija pavisam izsīkušas, konservi apnikuši, un vajadzēja palauzīt galvu nevis par to, ā noteikt vietu, kur atrodamies, bet gan — kā Izlietot epetim mūsu gailēnus.

Un atkal radās jaunas nepatikšanas: ar kuru gailīti ākt. Abi, ziniet, bija ļoti draudzīgi. Ja ceps melno — bal- ajam būs vienam pašam garlaicīgi, ja ceps balto — mel- lais garlaikosies …

Es lauzīju galvu, kā lai risina šo problēmu, nopietni lārdomāju, tomēr netiku ne pie kāda gala. Beidzot nodo- nāju: «Viena galva ir gudra, divas — vēl gudrākas.» No- libināju komisiju, kuras sastāvā izvirzīju pats sevi un : uksu.

Atkal vispusīgi pārspriedām jautājumu, bet, ziniet, irī bez rezultātiem. Nevarējām atrast konstruktīvu jau- ājuma atrisinājumu. Vajadzēja komisiju paplašināt. Ko- pptējām Stangu. Nolikām komisijas sēdi. Es izskaidroju autājuma būtību, iepazīstināju sapulci ar šā jautājuma /ēsturi, tā sakot, izklāstīju materiālu … Un ne jau velti. Stanga pavisam necerēti šajā jautājumā izrādīja tik skaidru saprātu un asprātību, ka uzreiz viss, kā mēdz teikt, nostājās savā vieta.

Viņš pat vienu minūti netika domājis. Nemaz nešaubīdamies, ziniet, uzreiz pasaka:

—    Kaujiet nost melno.

—    Paga, paga, — mēs sakām, — baltajam taču būs garlaicīgi!

—     Piķis ar viņu, lai garlaikojas! — Stanga iebilst, — Kas mums par daju?

Un, ziniet, vajadzēja viņam piekrist. Tā arī izdarījām. Jāsaka atklāti — Stangam bija taisnība. Gailītis bija lielisks, tauks, mīksts — mēs ēdām, pirkstus laizīdami. Starp citu, arī otrs nebija sliktāks.

Tā, ziniet, mēs laimīgi nesteigdamies pametām loku gar Bretaņas piekrasti un iegājām Biskajas līcī.

Kā zināms, Biskajas līcis ir slavens ar vētrām un ne bez iemesla.

Teikšu atklāti — es izjutu zināmu nemieru, kad šķērsojām to, taču toreiz man palaimējās. Izgājām cauri Bis- kajai kā pa spoguli, un ari tālāk viss veicās laimīgi līdz brīdim, kad iegājām Gibraltārā. Te, Gibraltārā, mēs nokļuvām ķezā. Burājām nesteigdamies, dzinām siļķes, priecājāmies par augsto kalnu ainavām. No angļu cietokšņa, kā jau pienākas, mums noprasīja:

—   What ship? Kas par kuģi?

Es atbildēju:

—   Jahta «Bēda», kapteinis Gudrimelis,

Dodamies tālāk, un te uzreiz pie Vidusjūras vārtiem

sākās: kaut kas iesvilpās un iekaucās. Redzu — burā kādu pusmetru liels caurums, šķīst uguns, ūdens ar ellīgu troksni triecas uz debesīm, bet no labās puses drāžas eskadra mums ceļu aizšķērsot. Es tūliņ sapratu: nezināmas tautības pirāti.

Redzu, jūs smaidāt. Nevietā, jaunais cilvēk. Jūs domājat, ka pirāti vēl palikuši tikai vecos romānos. Maldāties, mīļais. Arī tagad pasaulē netrūkst pirātu. Tikai senāk, pirms gadiem divsimt, pirāti pacēla karogu, kad devās savās gaitās. Mūsu dienās pirātu karogi paslēpti lādēs, bet praktiskie paņēmieni no visām lādēm izvilkti dienas gaismā. Nu, pamēģiniet degunu pabāzt uz austrumiem, uz Taivanas pusi, tūliņ varat nokļūt pirātu nagos, Tolaik Rietumos bija tāda pati aina. Tagad Klusajā okeānā čankaišisti palaiž nagus, bet tolaik Vidusjūrā ālējās spāņu fašisti; pārbaudot gan izrādījās, ka vieni un tie paši vēži, tikai dažādās ķeselēs. Cena arī vienāda, pāris — vienu dolāru. Un, kur dolārs iejaukts, tur nekas labs nav gaidāms.

Vārdu sakot, redzu, ka stāvoklis ir grūts: kaujā nedrīkst ielaisties. Jūrniecības taktika ieteic mukt prom no apšaudes līnijas, ja iznāk sadurties ar pretinieka pārspēku.

Bet kur lai mūk? Vējš bija neliels, burā caurums, no jahtas var izdabūt tikai pusi ātruma …

Tādā reizē, ziniet, ir tikai viena izeja: kara viltība.

—    Zēni, uzsmēķējiet! — es mundri uzsaucu un izvilku tabakmaku.

Mani vīri bija nesmēķētāji, taču šoreiz, šādos saspringtos kaujas apstākļos, Stanga un Fukss neuzdrošinājās

atteikties — uztina pa krietnam smēķim un ņēmās kūpināt.

Es ari kūpināju savējo, un nepagāja ne trīs minūtes, tad biezs dūmu aizsegs kā siena paslēpa mūs no ienaidnieka acīm.

Jums jāpiekrīt: veikli izdomāts! Tomēr tas vēl nav viss.

Tas, brālīt, bija tikai sākums.

Nu labi — paslēpāmies. Bet mūsu aizsegu taču vējš zklīdinās. Ko tad lai iesāk? Ziniet, es mazliet padomāju jn nolēmu.

— Buras nolaist, ekipāžai paslēpties dzīvojamās tel- 3ās! — es nokomandēju.

Stanga ar Fuksu nogāja kajītē, blīvi noslēdza visas lūkas, uz ātru roku šā tā aizdrīvēja šķirbas, bet es savācu visas smagākās mantas, sasaiņoju un ar bloka palīdzību pacēlu masta galā. Saprotams, smaguma centrs pārvietojās augšup, sainis ar mantām vilka mastu sānis, jahta

zaudēja stabilitati, sasvērās uz kreiso pusi, un «Bēda» apgāzās otrādi.

Protams, es atrados ūdeni, taču tūliņ izniru, uzrāpos uz pakaļvadņa un gaidu. Te mūsu dūmu aizsegu vējš izklīdināja, un pirātu eskadra pilnā sastāvā kļuva redzama kādu simt asu atstatumā.

Iestājās, tā sakot, izšķirošais kaujas bridis. «Nu, gan,» nodomāju, «vai nu būsim glābti, vai jālaižas dibenā.» Pāri ķīlim pabāzu savu pīpi un pats ar vienu aci lūru. Redzu: uz eskadras flagmaņa kuģa mūs ievērojuši, signalizē ar karodziņiem:

«Ar mūsu artilērijas trāpīgu uguni pretinieks iznīcināts. Pavēlu atkāpties izejas pozīcijās, jo flotes darbības rajonā atklāta visjaunākās konstrukcijas zemūdeņu brigāde. Admirālis dons Kanaljo.»

Pēc šīs signalizācijas pirātu kuģi tūliņ izklīda uz visām pusēm kā cāļi no vanaga. Tas bija arī saprotams, mūsu «Bēda», ziniet, pat šādā nedabiskā stāvoklī bija saglabājusi iespaidīgu izskatu.

Es tad paniru zem ūdens, atbrīvoju mastu no smaguma; jahta sagriezās atkal ar ķīli uz leju, nostājās normālā stāvoklī. Stanga un Fukss izlīda no kajītes. Apjautājas:

—    Nu, kā ir?

—   Tā, — saku, — apskatieties paši.

Patiesībā vairs nebija ko redzēt: tikai dūmi manāmi pie apvāršņa. Es ar tālskati vēl nolūkojos viņiem pakaļ un gāju pārģērbties.

Nu, pēc tam salāpījām buras, savedām jahtu kārtībā, uzkopām un sākām interesēties par siļķēm. Un īstajā laikā. Kamēr te šaudījās, trokšņoja, dažas atsevišķas siļķes bija kļuvušas necienīgi vieglprātīgas: atšķīrušās no ganāmpulka un devušās nezināmā virzienā. Otrkārt: izmantojot mūsu piespiesto bezdarbību, ganāmpulkam bija pieklīdis klāt tik daudz visādu svešu šķirņu zivju, ka sākumā es pat nezināju, ko darīt: gan makreles, gan sardīnes, gan jūras grunduļi, gan anšoves, — nu, ziniet, legodā varēja nokļūt. Kas rnan citreiz vairs uzticēs pārve- anu, ja es, pieņēmis pirmās šķiras Holandes siļķu kravu, lodošu to kā nez kādu putru, trešo šķiru, jucekli! … Jā. vfu, es tad papūlējos dažas stundiņas ar vicu, tiesa, rokas āka sāpēt, toties aiztrencu prom visu šo lieko publiku, eviesu atkal kaut kādu kārtību man uzticētajā ganām- >ulkā un stūrēju «Bēdu» tiešā ceļā uz Ēģipti, uz paredzēto >stu. Tādā veidā.

Nu, burājām.

Šoreiz bez sevišķiem starpgadījumiem tieši pēc divām lienām laimīgi sasniedzām Aleksandriju, izmetām en- curu, izsaucām tirdzniecības aģentu, bet paši pagaidām iekārtojāmies uz klāja.

Atpūšamies, lūkojamies apkārt, pārrunājam iespaidus.

Starp citu, atļaujos piebilst, toreiz vēl nebija ko runāt par iespaidiem.

Tagad ir citādi. Tagad Ēģipte ir valsts kā jau valsts, tauta kā jau tauta, — ar savām kājām stāv uz savas zemes. Senajos laikos arī Ēģipte bija slavena, tāpat Alek- sandrija slavena visā pasaulē. Bet tajā laikā, kad mēs tur iebraucām, zinātkāram ceļotājam osta neizraisīja nekādu interesi. Bija tikai tāda runāšana, sak, Ēģipte faraonu zeme un tā tālāk. Bet, kad mēs tur iegājām, nebija pat lāgā ko redzēt. Osta kā jau osta — plaša tirdzniecība, kokvilnas eksports, pie krasta dziļums divdesmit sešas pēdas. Tiesa, karogs arī toreiz bija Ēģiptes, taču valdīšana — angļu: angļu kuģi, angļu polismeņi. Starpība gan tāda, ka ubagi te nebija ģērbušies frakās. Ko nu par frakām! Viens otrs darbavīrs, zemes arājs, zvejnieks un pat ierēdņi, arī tie staigāja kailām kājām un, gadījās, piedodiet, gandrīz vai bez biksēm!

Jā. Beidzot ieradās aģents. Pārbaudīja ierakstus preču zīmēs, ierādīja mums vietu ostā un pieņēma kravu. Mēs nodevām siļķes, kā pienākas, ar skaitu, bet, kad saskaitījām kopā, te nu man sirds vai apstājās — ticiet vai neticiet: gandrīz pusi bara bijām pazaudējuši pa ceļam!

Vai nu nejauši noklīdušas, atpalikušas, vai arī apzināti dezertējušas, to nu es īsti nezinu. Taču fakts bija tads, ka puse bara pagalam! Ai, domāju, nu būs slikti!

Protams, vanēja strīdēties, taisnoties, atsaukties uz neparedzētiem apstākļiem, tomēr tas nav solīdi, nav pārliecinoši. Vārdu sakot, biju ārkārtīgi sarūgtināts, uztraucies, bet pēkšņi man iešāvās prātā laba doma.

— Atvainojiet, — saku, — kur tas redzēts, ka tāda krava kā siļķes tiek nodotas ar skaitu? Lūdzu, lieciet uz svariem un tad celiet iebildumus.

Nu šis redz, ka nav patrāpījies muļķis, liks ari siļķes uz svariem, un, ticiet vai ne, izrādījās, ka svara ziņā ir ievērojams pieaugums! Šis fakts varbūt jūs pārsteidz. Bet, ja iedziļinās jautājumā, tad te nav ko brīnīties. Es jau iepriekš zināju, ka tā notiks, un bez pūlēm varu izskaidrot šīs parādības cēloni. Padomājiet, apsveriet visus apstākļus, un jūs sapratīsiet, ka citādi nemaz nevar būt: mierīgs ceļojums, teicama barība, klimata maiņa, jūras peldes . '. . Tas viss iedarbojas uz organismu labvēlīgi. Saprotams, ka siļķes bija uzbarojušās, kļuvušas lielākas un treknākas.

Tā mans mēģinājums izdevās spīdoši, un norēķinājies es nodomāju atpūsties, krastā izklaidēties un apskatīt ievērojamākās vietas.

Devāmies uz zemes iekšieni, uz tuksnesi. Tur pa tuksnesi iet trolejbuss, taču braukt trolejbusā nav interesanti, un mēs nolēmām izlietot vietējos satiksmes līdzekļus. Es uzkāpu divkuprainā kamieļa mugurā, Stanga — vienkup- rainā, bet Fukss — ēzeļa mugurā. Iznāca diezgan gleznaina grupa.

Tā mūsu karavāna ieradās Kairā. Nu, Kaira, tas ir pavisam kas cits! Tur jau arī tolaik bija īsta Ēģipte, un katra zemes pēda vēstīja par tālu senatni. Nu saprotams! Tur Sahāras tuksnesis, tur beduīni, dateļpalmas un galvenais — faraonu kapenes, sfinksas un citi sirmās senatnes pieminekļi. Vispirms mēs devāmies apskatīt piramīdas. Samaksājām, cik pienākas, paņēmām ieejas biļetes, sapinām lopiņiem kājas un gājām.

Ejam pa pazemes gaiteņiem. Tur, ziniet, viss stāv

neaizskarts pieci tūkstoši gadu. Iekārtojums brīnišķīgs: elektrība, elektriskais apgaismojums, katrā krustojumā — zābaku spodrinātājs, katrā stūrītī — saldējumu kiosks vispār — mirušie nav dzīvojuši slikti.

Nu, mēs palasījām hieroglifus, apskatījām zelta sarkofāgu, pablenzām uz mūmiju un gājām atpakaļ. Iznākām, skatāmies — Fukss pazudis. Gaidījām, gaidījām — nav. Jau gribējām iet meklēt, bet šai brīdī šis pats skrien pretī, satvēris ar roku vaigu. Es paskatījos — šim zem acs pamatīgs zilums.

— Fuks, kas tad jums to sagādājis? — apjautājos.

—    Es tur atlauzu piemiņai gabaliņu sarkofāga, bet faraons ka iezvēla! … — Fukss pinkšķēja.

—    Vai esat jucis, Fuks! — es saku. — Tas faraons taču ir miris.

—    Ko nu miris! Pavisam dzīvs, un nav arī viens pats, viņu, šo faraonu, tur vesela rota.

- — Kādu faraonu, ēģiptiešu?

—   Kāpēc ēģiptiešu? Angļu. Re, tur viņi soļo.

Es ieraudzīju policistu nodaļu un sapratu, ka Fuksarn ir taisnība. Tiešām, tie bija visīstākie faraoni — ar bruņu cepurēm un nūjām . . .

VIII NODAĻA,

kurā Fuksam tiek pelnīti atmaksāts, pēc tam viņš skaita krokodilus un beidzot parāda sevišķas dotības agronomijā

Kad atgriezāmies uz jahtas, es Fuksu nobrīdināju:

— Kamēr esat pie manis, lai tāda «piemiņas lietiņu» rākšana turpmāk vairs neatkārtotos! Skaidrs?

Fukss lūdzās piedošanu, solījās uzvesties prātīgāk. /iņa zilums zem acs bija izzudis, un mēs devāmies augšup pa Nīlu.

Burājam. Te nu gan jāsaka: redzējām īstu Āfriku. Kur ik paveries — lotosi, papirusi, pa krastiem staigā biklās intilopes, reizēm gadās pat lauvas. Ūdenī sprauslā bege- noti, turpat bruņurupuči sildās saulītē. Kā zooloģiskajā dārzā!

Stanga un Fukss priecājas kā mazi bērni, ar sprungu- iem kaitina krokodilus, taču es ieturu nopietnu stāju, /adu jahtu, kreisēju, meklēju piemērotu ciematiņu krastā.

Jūs, jaunais cilvēk, saprotat, ka šo reisu pa Nīlu es neizvēlējos, tukšas ziņkārības dzīts. Sākumā mans ceļojuma plāns bija šāds: Atlantika, Panama, Klusais akeāns …

Siļķu dēļ vajadzēja grozīt plānu, pamest nelielu līkumu, un tagad mūs sagaidīja grūts pārgājiens pa Indijas okeānu.

Tur, tai okeānā, ziniet, nav ne veikalu, ne kiosku; ja izsīkst rezerves — kar zobus vadzī… Tāpēc es, kā jau praktisks un tālredzīgs cilvēks, nolēmu pirms šī grūtā reisa pēc iespējas labāk un lētāk apgādāt ekspedīciju. Jā-ā.

Beidzot ieraugu nelielu ciemu. Tā nekas, it kā būtu tīrs un cilvēki laipni. Pieturēju pie krasta, pietauvojos un ar visu ekipāžu devos uz tirgu.

Vietējie mūs uzņēma lieliski. Ari cenas tirgū nebija pārāk augstas, un mēs kārtīgi sapirkāmies: iegādājāmies divus sālītus ziloņu snuķus, kasti strausu olu, dateles, sāgo, kanēli, krustnagliņas un citas garšvielas. Visu to sanesām uz jahtas, es paceļu atiešanas karogu, taisījos ceļā, bet pēkšņi Stanga raportē, ka atkal pazudis Fukss. Brīdi gaidījām — Fuksa nav.

Es jau gribēju doties prom bez viņa, bet bridi padomāju, un kļuva viņa žēl. Puisis — tā nekas! Tiesa, mazliet blēdis, toties centīgs un labsirdīgs. Ēģiptē cilvēki ātri uzticas, uz katra soļa kārdinājumi, nav neviena, kas puisi pieskata. Noklīdīs vēl no ceļa, aizies postā, beigs ar katorgu … Vārdu sakot, gāju viņu glābt. Eju, pēkšņi redzu — ciema nomalē ļaužu bars, dzirdami smiekli, klaigas. Sāku ausīties, pasaucu Stangu, paātrināju soli, pieskrēju klāt un redzu: mans Fukss nožēlojamā stāvoklī. Nokritis četrrāpus, galvu iebāzis smiltīs, apsedzies ar platmali. Un saprotiet, viņam uzklupis strauss. Knābj mīkstumos un spārda kājām kā futbola bumbu. Apkārt skatītāji bez kādas līdzjūtības nolūkojas, aplaudē kā cirkā, uzmudina šo putnu, smejas, kliedz …

Es, ziniet, uzkliedzu putnam. Sis izbijās, turpat apsēdās un arī — galvu smiltīs. Tup abi blakus.

Tad es pagrābu Fuksu aiz apkakles, pacēlu, sapurināju, nostutēju uz kājām un stingri nopratināju, kā viņš nokļuvis tik dīvainā stāvoklī. Un kas izrādījās? Manas pamācības nebija līdzējušas, mazais atkal nogrēkojies. Redzējis, ka strauss staigā brīvībā, un, ziniet, nav nocieties: piezadzies šim klāt no mugurpuses, izrāvis no astes spalvu «par piemiņu» … Bet strauss, kaut arī skaitās bailīgs putns, šoreiz bija kļuvis nikns.

Fukss man parādīja spalvu. Es būtu to atdevis strausam, bet, ziniet, negribēju aizkavēties un, galvenais, spriedu tā: pirmkārt, strausam izaugs jauna spalva, otrkārt, strauss pats ar Fuksu norēķinājies — izknābis viņam prāvu caurumu biksēs, tātad viņi ir kviti.

Nu, mēs pārrunājām šo gadījumu, pasmējāmies, no vietējiem iedzīvotājiem, protams, atvadījāmies, atgriezāmies uz jahtas, uzvilkām buras un devāmies atpakaļ, lejup pa Nīlu. Burājām nesteigdamies, mierīgi, iznācām jūrā un gar piekrasti devāmies uz austrumiem. Mēs gājām uz Sarkano jūru caur Suecas kanālu.

Kanālā iegājām no rīta. Vispār tur kuģus ieved loči. Set es esmu pieredzējis cilvēks. Pa Suecas kanālu negāju irmo reizi, es tur zināju katru akmentiņu. Nu, nolēmu elti netērēties, iztiks bez loča. Burājam. Fukss priekšgalā par novērotāju, es — pie stūres, befStanga par re- erves sardzes vīru — viņš kambīzē gatavo mums bro- astis. Stanga bija kulinārijas meistars; dažkārt pagata- oja tādu maltīti, ka cilvēks līdz kaklam paēdis, tomēr ēžas vēl klāt nobaudīt. Tā tas bija arī toreiz. No rīta itanga, ziniet, apsēja priekšautu, uzrotīja piedurknes, ekūra kambīzi … Es iegāju pie viņa, bet — ko nu! — vis- iār tā jau karsts, bet kambīzē kā smēdē pie ēzes, gatavā

elle. Uguns sprēgā, katlos vārās, cepetis jau brūns, bet galvenais — aromāts. Mērces bija viņa specialitāte. Nu, tā smaržoja pa visu Suecas kanālu, ka no visārn pusēm saplūda zvēri — ja ne nogaršot, tad vismaz ožu pakairi- nāt. Stāv šie abos krastos, lūkojas uz mums laizīdamies. Un, ziniet, iznāk lieliski! Divus darbus veicam uzreiz: pirmkārt, burājam pa savu maršrutu, otrkārt, tiešā tuvumā studējam vietējo faunu. Bet dzīvnieku valsts tur ir bagāta! No Arābijas bija saradušies tīģeri, meža cūkas, atlīduši varani, bet no Āfrikas krasta — lauvas, ziloņi, degunradži. No tuksneša bija atnākusi arī žirafe, apostīja un priecājās par mūsu kuģīti. Nezinu, protams* ko īsti tā domāja savā prātā, taču, pēc visa spriežot, noturēja mūsu jahtu par peldošu bufeti. Nāk mums līdzi gar krastu, galvu izstiepusi kā celtņa strēli, un rij siekalas.

Stanga patlaban bija beidzis cept un vārīt, klāja galdu trim personām. Uzlicis, kā nākas, šķīvīšus un dakšiņas, uzklājis tīru galdautu, nāk no kambīzes ar bļodu rokās. Un iedomājieties: gremotājs kļuvis varen ziņkārīgs, bāž purnu tieši bļodā; Stanga gan kliedz, lamājas, bet šis garkaklis ir neaudzināts dzīvnieks, nekāda pārliecināšana uz viņu neiedarbojas, zobus atņirgusi, stiepj tikai purnu pie bļodas, it kā nekas nebūtu bijis, un jau laizās. Un glābties nevar: nav kur jahtu pagriezt, kanāls šaurs, pa krastu taču nevar būrāt. Lai žirafi kaut kā fiziski iespaidotu, būtu jāpamet stūre, bet burāšana tur ļoti atbildīga — riskanti. Fukss — tas aizrāvies ar faunas studēšanu, nekā ne redz, ne dzird, Stangam atkal rokas'aizņemtas … tikai viens glābiņš — retirāde.

—    Stanga, atkāpieties! — es pavēlēju*

—   Klausos, atkāpties! — šis atbildēja un virzījās atmuguriski pa trapu uz kajīti.

Bet jūs taču zināt, kāds žirafei kakls! Un šī vel pastiepj kaklu, lien mūsu pavāram līdzi kajītē. Stanga gan atkāpjas cik vien varēdams, bet žirafe neatlaižas. Es tad izdzirdu, ka Stanga ziņo:

—   Tālāk vairs nav kur iet!

Nu sapratu, ka ir slikti, varam palikt bez brokastīm

is tad tomēr noriskēju: brītiņu pametu stūri, aizgrūdu lurvis, iespiedu žirafes kaklu. Un līdzēja, ziniet, labāk lekā tā iespaidošana: žirafe atspērās krastā ar visām čet- ām, izrāva kaklu no kajītes, izstiepās visā augumā. Bet, edzams, dzīvnieks bija ņēmis to ļaunā: lūkojās apkārt, ezviedzās, norāva mūsu vējrādi un aprija.

Nu, tas nebija nekāds lielais zaudējums — man vēj- āži atradās vēl rezervē; brokastis tomēr, sakiet, ko grimt, paglābām. Un, ja tā padomā, arī žirafe nevarēja se- rišķi ļaunoties. Protams, mēs to gan padzinām kā nelūgtu nemiņu, tomēr neēdusi tā neaizgāja. Tur tuksnesī šie tā paraduši— kad izsalkuši, rij pat akmeņus, un vējrādis

tadai, ziniet, nav jau kaut kāds ēdamais, bet pat zinama delikatese.

Jā. Mēs pārrunājām arī šo pamācošo gadījumu, ar lietisku apetīti paēdām brokastis un burājām tālāk.

Naktī izgājām cauri Suecas kanālam, bet apstājās vējš, un mēs dabūjām nostāvēt kādas divas diennaktis. Un, ziniet, īstajā laikā. Atpūtāmies, salabojām buras, nostiprinājām rangoutu, savilkām stingrāk takelāžu, izdarījām ģenerāltīrīšanu. Bet no rīta atkal sāka pūst vējiņš Mēs pacēlām buras un izgājām Sarkanajā jūrā.

Sākumā burājām mierīgi ar labējo bakštagu, vēlāk vējš pieņēmās un mūs krietni papluinīja. No Sahāras uznāca samums. Kļuva karsts kā pirtī, briesmīgi tveicīgs, uzsita vilnīti, un Fukss, ziniet, neizturēja, viņam kļuva nelabi. Puisis no sākuma gan turējās, neizrādīja, tad uzreiz kaut kā sabruka. Pat līdz kojai nevarēja aizvilkties, nokrita turpat uz klāja, uz kastes, kur glabājās pārtika, guļ stenēdams, apvēdinādamies ar strausa spalvu. Zēl bija puiša, bet neko nevarēja viņam palīdzēt. Jūras slimība nav bīstama, taču neārstējama liksta.

Citādi viss ir kārtībā. Samums pat noderīgs — dzen «Bēdu» uz priekšu pilnā gaitā. Lieliski burājām. Jūdze pēc jūdzes paliek aiz muguras. Es paskatījos, noprecizēju kursu, atstāju Stangu pie stūres, bet pats devos uz kajīti nosnausties. Ar manu kompleksiju šajos platuma grādos labāk stāvēt pie stūres naktīs, Stanga var stāvēt arī dienā, neizkusīs jau. Jā.

Nu, kad naktī sutoņa kaut cik mazinājās, tad gāja kajītē gulēt mans vecākais palīgs Stanga, bet es stāvēju pie stūres, vadīju kuģi.

Naktis tur ir ārkārtīgi skaistas: mēness šūpojas kā ķēdītē pakārts lukturis, jūra it kā deg zilgām, noslēpumainām ugunīm. Kā pasakā, kad stāv tā vienu otru stundiņu, galvā sāk jaukties visādas burvības: dažādi lidojoši paklāji, pūķi un spoki. Es biju mazliet aizsapņojies, tad pēkšņi dzirdu: Fukss kaut ko nesaprotami murmina. Ieklausījos . . . Oho, liekas, te vairs nav darīšana ar jūras limību, te jau ož pēc tropu drudža! Dzirdu — nabadziņš nurgo, čukst:

—    Kaptein, krokodils … Vēl viens krokodils. Vēl. . .

Nu, es nostiprināju stūri, nogāju kajītē, atvēru aptie-

cas skapīti, dabūju porciju hinīna, nāku laukā, bet Fukss ierimstas:

—   Divdesmit septiņi krokodili, divdesmit astoņi kro- codili, trīsdesmit krokodili…

—   Nu gana krokodilus skaitīt! — saku. — Norījiet la )āk šo te.

Paspēru soli, jūtu, man pie kājām lokās nez kāds rie Deklis. Es pakāpos atpakaļ, man paslīdēja kāja, pakritu, izbēru hinīnu. Te uzreiz kāds sagrābj manu pirkstu — :aps! Nu, ziniet, es tā pārbijos, iekliedzos. Izskrēja lauka Stanga un, iznācis uz klāja, arī kliedz.

Bet Fukss skaita kā pulkstenis:

—    Četrdesmit pieci krokodili. . piecdesmit kroku dili. ..

Te nu bija pilnīgs Iemesls panikai. Bet es saņemos, pielēcu kājās, uzvilku sērkociņu, un, ticiet vai ne, tiešām, viss klājs pilns ar krokodiliem. Šie tādi maziņi, tikko dzimuši un īstenībā nebija bīstami, tomēr, ziniet, nepatīkami dzīvnieki. Es ar viņiem lielas ceremonijas netaisīju, pa ķēru slotu un mēzu šos pāri bortam, lai iet savā vaļā.

Kad klājs bija kaut cik iztīrīts, es sāku pētīt, kur tāda nelaime cēlusies. Ieraugu — šie lien laukā pa spraugu no kastes. Tagad man kļuva skaidrs: tajā ciemā mums vat nu kļūdoties, vai ar nolūku iedotas nevis strausu, bet kro- kodilu olas. Bija karsts laiks, Fukss turklāt gulēja uz kas tes un bija tos izperējis.

Izdibinājis šā ārkārtējā notikuma iemeslus, es ātri vien tiku vaļā arī no sekām. Es to kasti pat nesāku pārpakot. Noliku tikai dēli no tās spraugas uz jahtas bortu — it kā tiltu, un šie pilnā gaitā kā pa konveijeru cits pēc cita visu laiku rāpās laukā līdz pašai Adenai. Vēlāk, jau Adenā. atvērām kasti, redzam — palikušas tikai čaumalas . . Jā-ā.

Kad biju aizvācis krokodilus un atjaunojis kārtību uz

kuģa, es kaut cik nomierinājos. Taču ne ilgi: liktenis ga tavoja man jaunus pārbaudījumus.

Mēs burājām gar Eritrejas krastiem. Vecākais palīgs gulēja kajītē, Fukss — uz klāja. Viesuļvētra bija mitējusies, pēc visām pazīmēm varēja gaidīt mierīgu laiku. Pēkšņi pirms rītausmas izdzirdu kaut kur jūrā satriecošu kliedzienu.

— Visi uz klāja! — es saucu. — Kāds cilvēks laikam slīkst. Stūri pie borta, pagriezienu overštagā!

Mani vīri nekavējoties veica visu nepieciešamo: jūrā ielidoja glabšanas līdzekļi — riņķi, bumbas, virvju gali… un tā mēs uzņēmām uz klāja cietušo.

Skatos — galīgi slapjš apakšvirsnieks. Viņa ārējais izskats nebija diezin cik spīdošs, viņš tomēr nopurinājās, noklepojās un militāri ziņoja:

—   Itālijas armijas seržants Džuliko Bandito — jūsu kalps.

—    Ko nu runāt par kalpošanu! — es atbildu. — Labāk, mīļais, sakiet «paldies», ka tā tikāt cauri, un pastāstiet, kā jūs te nokļuvāt un ko lai iesāku ar jums!

—   Dzērumā pastaigājoties vējš iepūta jūrā. Ludzu, kapteini, izlaidiet mani jebkurā vietā Itālijas krastā.

—    Ē-ē, brālīt, — es saku, — tālu esat atnests! Redz, kur atrodas Itālija …

—    Itālija ir visur, — seržants mani pārtrauc. — Itālija ir te, — viņš rāda pa labi, — un Itālija ir arī tur, — viņš rāda pa kreisi. — Itālija .. . Visa pasaule ir Itālija!

Nu, es negribēju strīdēties. Nodomāju: «Dzērums viņam vēl nav pārgājis, ko tur ar piedzērušu runāt!»

Atkal vajadzēja ņemt vērā, ka tajos gados Itālijā šādi brāļi bija guvuši virsroku pār tautu un gatavojās pievākt vai visu pasauli. So to jau bija sasnieguši: tajos gados Abesīnijā, Somālijā, Eritrejā itāliešu zābaks skaitījās augtāks par visu. Šiem žuļikiem un bandītiem vēl neienāca prātā, ka viņu galvenais bandīts tik augstu pacels tos zābakus, ka viņu pašu arī pakārs ar zābakiem augšup . .

Nu, taču toreiz viņš vēl staigāja, galvu augšup pacēlis, un bradāja pa citu zemēm, kā jeņķi tagad bradā pa tāliju. Jā-ā.

Vispār es tam seržantam nekā neiebildu. Nodomāju: Būs labi, ja no tāda ciemiņa tiksim ātrāk vaļā.»

—    Labi, — es saku, — ja jau Itālija, tad Itālija. Kur sti jūs izsēdināt? Te vai tur?

—    Tur, pie tām klintīm, lūdzu, — viņš saka.

Es, nekā ļauna nedomādams, laidu klāt pie klinšainā trasta, izliku kāpnes. Te mans seržants atkal pieliek roku pie cepures:

—    Paldies, kapteiņa kungs! Bet nu esiet tik laipns un vācieties prom no kuģa.

— Nedzen, brālīt, jokus, man nav ne laika, ne patikas te noņemties. Nu laidieties . . .

—    Ak tā? — šis saka un izrauj svilpi; tad pēkšņi, saprotiet, izdrāž no aizklintāja kāda rota bandītu. Kliuk- klaukt! — un, skatos, manai ekipāžai jau rokas dzelžos, tāpat man.

Salaida mums pa skaustu un veda prom pa stipri šķēršļotu apvidu. Apkārt klintis, kalni, tuksnešaina zeme . . Nu, atveda mūs nometnē, aizgāja ziņot priekšniecībai. Mēs stāvam, gaidām.

Beidzot iznāk pulkvedis ar šķīvi rokās; stāvēdams rij makaronus.

—   Ak tā, — viņš saka, — esat ielauzušies Itālijas teritorijā. Viss skaidrs: kuģi konfiscēt, cilvēkus — lauku darbos, par tālāko pieprasīt rīkojumu no Romas.

Nu, aizdzina mūs darbos. Dienā pamatīgi nomocījāmies, turklāt bez ēšanas. Labi vēl, ka Fukss pamanījās ielaist roku mūļa ķeselē un izvilka sauju, auzu, tās tad arī ieēdām.

Naktī atnāk seržants Džuliko. Bija tomēr iežēlojies, pateicās par izglābšanu, atnesa šķīvi makaronu no savas devas.

Nav nekāda prieka pieņemt ubagu dāvanas, tomēr bads, kā mēdz teikt, nav nekāds brālis. Es sadalīju makaronus vienlīdzīgās daļās, nogaršoju. Stanga, kas nekad nav žēlojies par ēstgribas trūkumu, savu daļu aprija, bet Fukss, skatos, pārāk izvēlīgs: paosta un rausta degunu.

—    Vai tie ir makaroni? — viņš saka. — Draņķīgs surogāts. Ek, seržanta kungs, jums te tik labvēlīgs klimats, bet ēdat visādu draņķi un sējat kukurūzu! Bet te var tādas makaronu plantācijas ierīkot, ka pietiks visai Itālijai! Ziņojiet pulkvedim: ja vēlaties, es iekārtošu izmēģinājumu lauciņu. Man sēkla ir — palika uz kuģa.

Es acis vien ieplētu: nu gan puisis melo! Bet šis Džuliko visu ņem par pilnu un tiešām drāž ziņot. Un ko jūs domājat: nodeva mūs Fukša rīcībā, ierādīja viņam zemes

gabalu, atnesa no «Bēdas» makaronus, apkārt nolika sardzi. Ieradās ari pats pulkvedis.

—         Sējiet, — viņš saka, — bet pielūkojiet: ja būs blēdiba — ādu pār acīm!

Redzu — šis tiešām novilks ādu, tāpēc nolēmu brīdināt Fuksu.

—     Metiet pie malas savus jokus,,— es viņam čukstu, nekas tur cits neiznāks kā nepatikšanas . . .

Šis tikai atmāj ar roku.

—    Esiet mierīgs, kapteini Un cietiet klusu!

Un, saprotiet, mēs nesteigdamies izkaplējām vadziņas.

Fukss, visiem redzot, salauzīja makaronus, iedēstīja, aplēja. Un, iedomājieties, pēc trim dienām uzdīga! Sākumā tādi zaļi asniņi, pēc tam atvērās lapiņas …

Fukss staigā apkārt, aprušina, stāsta itāliešiem:

—   Te nav nekāds lēts surogāts, bet dabisks produkts!

Kad izaugs lielāki, būs cilvēka garumā, tad jūs tos nopļaujiet, lapas aplauziet lopbarībai, bet stiebrus metiet tieši katlā, un būs lielisks ēdamais.

Un itālieši noticēja. Es arī, jāatzīst, noticēju. Pārliecinoši. Taču auga. Fakts! Nu šis pulkvedis vaicā:

—   Vai nevar apsēt visu lauku?

—    Kāpēc ne, lūdzu, — Fukss apgalvo. — Tikai sēklas par maz. Ja sēj jūsu makaronus, tad tie jāaplaista ar spirtu, citādi nedīgs.

—    Labi, mani zeļļi aplaistīs, — pulkvedis apsolīja un tūliņ deva attiecīgu rīkojumu.

Otrā dienā viņi izvēla cisternu spirta, sabēra kaudzē visus makaronus, cik vien bija, uztaisīja spriguļus, sadauzīja, iesēja un sāka laistīt. Taču, ziniet, uz lauka tā spirta iznāca maz, vairums ielija zaldātu rīklē. Vakarā ieradās pats pulkvedis, arī nogaršoja, un tad nometnē gāja vaļā jautrība: dziesmas, troksnis, sākās arī kaušanās. Un tikai naktī, kad uzlēca mēness, nometne apklusa, vienīgi krākšana bija dzirdama tīrumā. Mēs tad ātri laidāmies uz krastu, uz savu jahtu. Pacēlām buras un prom bijām.

—    Nu, Fuks, — es šim saku, — jums vajadzētu strādāt par agronomu, nevis par matrozi. Kā jūs tikāt pie tādas gudrības? Tas taču ir brīnums, ka makaroni sāk augt.

—    Nekādu brīnumu tur nav, kaptein, — Fukss atbild.

- Tikai pirkstu veiklība. Man kabatā bija palikusi sauja

auzu, bet kopā ar auzām uzdīgs pat smēķu gali, ne vien makaroni.

Redziet, kā bija nostrādāts. Vispār mēs laimīgi tikām vaļā no tās ķezas. Nākamajā dienā es pagāju garām Gvardafūi zemesragam un devos tieši uz dienvidiem.

IX NODAĻA

Par vecām paražām un polārajiem ledājiem

Okeāns mūs sagaidīja ar vienmērīgu pasāta vēju. Burājām vienu dienu, otru. Miklais vējš mazliet mīkstina svelmi, tomēr visas citas pazīmes liecina, ka esam ienākusi tropiskajā josla. Zila debess, saule zenītā, un galvenais — lidojošās zivis. Brīnum jaukas zivis! Laidelējas virs ūdens kā spārītes un ķircina vecu jūrnieku. Ne velti, ziniet, lidojošās zivis ir okeāna plašuma simbols.

Sīs zivteles, lai jupis tās būtu parāvis, atmodināja manī jaunības dienu atmiņas, pirmo jūras braucienu . Ekvatoru …

Ekvators, kā zināms, ir iedomāta līnija, taču pilnīgi noteikta. Kopš seniem laikiem ir tāds paradums, ka, šķērsojot ekvatoru, uz kuģa tiek rīkota pašdarbības izrāde: it kā jūras dievs Neptūns ierodas uz kuģa un pēc īsas sarunas ar kapteini turpat uz klāja izpeldina jūrniekus, kas pirmo reizi ieradušies viņa valstībā.

Nolēmu atcerēties jaunības dienas un atdzīvināt šo seno paražu. Vēl jo vairāk tāpēc, ka dekorācijas nav sarežģītas, arī kostīmi vienkārši, — no šā viedokļa izrāde nekādas grūtības nesagādā. Bet aktieru ziņā — pilnīga ķeza. Es, ziniet, biju vienīgais piedzīvojušais jūrnieks uz kuģa, pats kapteinis, un gribot negribot pašam arī jātēlo Neptūns.

Es tomēr atradu izeju: no rīta pavēlēju sagatavot mucu ar ūdeni, pēc tam izlikos par slimu un līdz tam laikam, kamēr kļūšu vesels, pēc visiem noteikumiem nodevu kuģa komandiera pienākumus vecākajam palīgam. Stanga izteica man līdzjūtību, taču ar labpatiku ielauzīja cepuri pēc kapteiņa parauga un svarīgā izskatā pavēlēja Fuksam spodrināt jahtas vara daļas.

Pats ieslēdzos kajītē un gatavojos izrādei: no zāļu slotas pagatavoju bārdu, sameistaroju trijžuburi, valdnieka kroni, piemēroju sev tādu kā zivs asti. Un bez lielīšanās jāsaka: iznāca ļoti labi. Paskatījos, ziniet, spogulī: Neptūns kas Neptūns. Kā dzīvs!

Un, kad, pēc maniem aprēķiniem, «Bēda» šķērsoja ekvatoru, es pilnā Neptūna ietērpā iznācu uz klāja …

Iespaids izvērtās ārkārtīgs, bet mazliet negaidīts. Tā kā par izrādi nekas iepriekš netika teikts un mana ekipāža nekā nejēdza no vecām jūras braucēju paražām, izrādes gaita ievirzījās man nevēlamā virzienā.

so

Es iznācu.

Mans vecākais palīgs Stanga lepni stāvēja pie stūres rata, vērīgi lūkodamies apvārsnī. Fukss, slapjš nosvīdis, cītīgi «berza kaparu». Lidojošās zivis tāpat vēl lidinājās pār viļņiem.

Uz jahtas klāja valdīja miers, un sākumā manu iznākšanu neviens neievēroja.

Tad es nolēmu saistīt uzmanību: bargi padauzīju ar trijžuburi un ierūcos. Nu abi sarāvās un palika stāvam kā sasaluši. Beidzot atjēdzies Stanga nedroši panācās man pretī un apjucis izdvesa:

—    Kas jums kaiš, kaptein?

Es gaidīju šādu jautājumu un jau iepriekš biju sagatavojis atbildi dzejas formā:

Jūras brīnums Neptūns es, Manā varš vēju vēdas, Zivis, kuģi, viļņu grēdas. Ziņojiet, no kurienes Un kurp dodas jūsu «Bēda»!

Te nu vecāka palīga sejā mirkli iesitās baiļu izteiksme, kas pēc tam mainījās ar niknu apņēmību. Stanga man uzklupa kā leopards, apkampa mani ar savām garajām rokām un stiepa uz mucu.

—   Pieturiet kapteini aiz kājām! — viņš stiepdams komandēja.

Un, kad Fukss izpildīja pavēli, Stanga mazliet mierīgāk piebilda:

—   Vecais dabūjis saulesdūrienu, viņam jāatvēsina galva.

Es centos izrauties, centos viņus pārliecināt, ka saskaņā ar gadu simteņos izveidotajām paražām un sakarā ar to, ka šķērsojam ekvatoru, nevis man, bet viņiem jāizpeldas, taču šie neklausīja. Un, saprotiet, atstiepa mani pie mucas un ņēmās mērcēt ūdenī.

Mans kronis izmirka, trijžuburis izkrita no rokām. Stāvoklis bija nožēlojams un gandrīz neglābjams, es

tomēr saņēmu visus speķus un tajā bridi, kad viņi ļāva man atelpot, braši nokomandēju:

—    Pārtraukt kapteiņa mērcēšanu! Un, iedomājieties, tas līdzēja.

—   Tieši tā, pārtraukt kapteiņa mērcēšanu! — ierēcās Stanga, kareiviski nostiepis rokas gar sāniem.

Es iegāzos ūdeni . . . Kājas vien rēgojās gaisā. Varēju tā sarīties ūdeni, bet, par laimi, Fukss bija tik atjautīgs: apgaza mucu, ūdens izlija, bet es paliku iesprūdis. Tupu kā vēzis alā, nevaru atvilkt elpu. Nu, pamazām atguvos un izlīdu tāpat pēc vēža modes — ar pakaļgalu pa priekšu.

Varat iedomāties, kā šis notikums iedragāja manu autoritāti. Turklāt, kā par spīti, mēs vēl bijām pazaudējuši pasāta straumi. Iestājās pilnīgs bezvējš, uz kuģa valdīja bezdarbība. Ziniet, Stanga un Fukss jau no paša rīta ierīkojās uz klāja, sēž, kājas sakrustojuši pēc turku modes, kārtis rokā un bez atpūtas rauj vaļā uz durakiem.

Paskatījos tā vienu dienu, otru, beidzot pārtraucu šo nodarbošanos. Es vispār neciešu azarta spēles un šajā gadījumā vēl jo vairāk tāpēc, ka tās draudēja sagraut disciplīnu. Ņemiet vērā: Fukss spēlē ar blēdībām, katrā partijā Stanga paliek durakos, turklāt vēl durakos ar uzplečiem. Vai te var būt runa par autoritāti!

No otras puses, tāpat vien nevar aizliegt kāršu spēli — nomirs aiz garlaicības. Bet, manuprāt, labāk lai palīgs ir muļķis nekā mironis.

Tad es piedāvāju viņiem spēlēt šahu. Šī jau nu vismaz ir gudro spēle, asina prātu, attīsta stratēģiskās spējas. Turklāt spēles raksturs ir tik mierīgs, ka to var noorganizēt arī ģimenes apstākļos.

Mēs uzrīkojām uz klāja galdu, atstiepām patvari, no buru audekla pārvilkām pāri nojumi un tā, pie tasītes tējas, no rīta līdz vēlai naktij cīnījāmies divkaujā bez asins izliešanas.

Reiz mēs ar Stangu no rīta piesēdāmies pabeigt neiz- spēlēto partiju. Bija nežēlīgi karsts, un Fukss, kas tajā brīdī bija brīvs no spēles, devās peldēties.

Stangas karalis nevarīgi glābās vienā stūrī. Es jau sāku izbaudīt pelnītās uzvaras prieku, kad pēkšņi spalgs kliedziens aiz borta izjauca manu domu gājienu. Paskatījos — redzu, virs ūdens peld Fuksa platmale. (Baidīdamies no saules dūriena, viņš peldēja ar cepuri galvā.) Bet pats Fukss, izmisīgi kliegdams, sit pa ūdeni ar rokām un kājām, saceldams šļakatu mākoni, un ar vislielāko ātrumu, kādu tik viņam bija iespējams attīstīt, tuvojas jahtai. Bet aiz viņa, šķeļot zilgo jūras spoguli, bez trokšņa virs ūdens slīd milzīgas haizivs muguras spura.

Panākusi nelaimīgo, haizivs apgriezās uz muguras, pavēra milzīgos žokļus, un es sapratu, ka Fuksam nu ir

gals klat. īsti neapjegdams, ko daru, es paķēru no galda pirmo, kas gadījās pa rokai, un sviedu jūras laupītāja rīklē.

Rezultāts bija pārsteidzošs un neparasts: nezvera zobi acumirklī sacirtās kopā, haizivs vairs nedzinās pakaļ peldētājam, bet griezās apkārt uz vietas. Viņa lēca aukā no ūdens, mirkšķināja acis un, neatvērusi žokļus, spļāva caur zobiem uz visām pusēm.

Fukss pa to laiku laimīgi tika līdz jahtai, uzrāpās uz klāja un, galīgi pārmocījies, piesēdās pie galda. Viņš gribēja ko teikt, bet no uztraukuma rīkle bija galīgi sausa, un es steidzos viņam ieliet tēju.

— Vai ar citronu? — apjautājos. Pagrābu ar roku raukā, bet tur nekā nebija.

Tagad es visu sapratu. Nāves draudu brīdī man pa rokai bija gadījies citrons, un tas izšķīra Fuksa likteni. haizivis, ziniet, nav pieradušas pie skāba. Un ko nu par haizivīm, pamēģiniet pats, jaunais cilvēk, norīt veselu :itronu — jums tā sacirtīsies žokļi, ka nevarēsiet atvērt nuti.

Vajadzēja aizliegt peldēšanos. Tiesa, citronu krājumi mums gan vēl bija, bet nevar taču paļauties uz to, ka vienmēr varēs tik precīzi trāpīt. Jā-ā. Mēs tad ierīkojām uz klāja dušu, ar spaini aplaistījām cits citu, taču ar to iekas daudz nebija līdzēts — karstums mūs galīgi nomāca. Es pat kļuvu mazliet vājāks un nezinu, kā viss bŪtu beidzies, ja vienurīt nebūtu sācis pūst vējiņš.

Komanda, bezdarbībā galīgi nomocījusies, tagad izrādīja neparastu enerģiju. Acumirklī mēs uzvilkām buras, un «Bēda», uzņēmusi gaitu, devās tālāk, uz dienvidiem.

Jūs varbūt brīnāties, kāpēc izvēlējos tādu virzienu? Nebrīnieties, paskatieties globusā: lai apbrauktu apkārt zemeslodei pa ekvatoru, vajadzīgs ilgs laiks, un to ir grūti veikt. Tādā virzienā nepieciešams pavadīt ceļā daudzus mēnešus. Toties pie pola var pavisam viegli kaut piecas reizes dienā apiet apkārt zemes asij — vēl jo vairāk tāpēc, ka tur arī diena mēdz būt sešus mēnešus gara.

Nu tad mēs centāmies būrāt pola virzienā, un ar katru dienu nokļuvām zemāk. Mēs šķērsojām mērenās joslas platumgrādus, tuvojāmies Polārajam lokam. Tur nu gan jūtams aukstumiņš. Ari jūra pavisam citāda: pelēcīgs ūdens, migla, mākoņi peld zemu. Pie stūres jāstāv ar kažoku mugurā, salst ausis, uz rājām lāstekas.

Mēs tomēr nedomājām atkāpties. Gluži otrādi — izmantodami labu ceļa vēju, mēs ar katru dienu nokļuvām arvien zemāk un zemāk. Vieglie vilnīši mūs neuztrauca, ekipāža jutās lieliski, un es nepacietīgi gaidīju to bridi, kad pie apvāršņa parādīsies Antarktīdas ledus barjera.

Un ta vienudien Fukss, kam bija tik asa redze kā ēr- lim, negaidot iesaucās:

—    Degungalā zeme!

Es nodomāju, ka vai nu man, vai Stangam ar degunu av kas kārtībā. Pārvilku pat ar delnu savējam, paberzēju. Nē, viss tīrs.

Bet Fukss atkal kliedz:

—    Degungalā zeme!

—         Varbūt priekšā redzama zeme? — es saku. — Nu, uks, tā arī vajag sacīt. Laiks būtu pierast pie jūrnieku irminiem . . . Diemžēl es neredzu jūsu zemi. . .

—         Tieši tā, priekšā redzama zeme, — Fukss izlaboja. - Tur, vai redzat?

—   Atzīstos — neredzu, — es teicu.

Pagāja vēl kāda pusstunda, un kā jums šķiet? Tie- ām! Nu es arī varēju saredzēt tumšu svītru pie ap- āršņa, arī Stanga to redzēja. Tiešām, it kā zeme.

—         Brašs vīrs tu esi, Fuks, — es uzlielu, bet pats emu tālskati, labi ieskatos un redzu — nav pareizi! Ne- is zeme, bet ledus. Milzīgs aisbergs galdkalnu veidā.

Nospraudu kursu tieši uz to ledus kalnu, un pēc di- ām stundām, neskaitāmiem neuzlēkušās saules staru guņiem mirdzot, aisbergs bija mūsu priekšā.

Aisberga zilgās terases pacēlās virs jūras kā kristāla ils sienas. Mums pretī dvesa aukstums un nāves miers, aļi viļņi dunēdami sašķīda kalna pakājē. Rožaini mā- oņi vijās ap tā galotni.

Esmu savos sirds dziļumos mazliet mākslinieks. Dienas dabas ainavas mani ārkārtīgi saviļņo. Sakrustojis akas uz krūtīm, es stāvēju, kā sastindzis no brīnumiem, ērodams ledus milzeni.

Te uzreiz, nez no kurienes radies, resns ronis izbāza avu muļķīgo purnu, nekautrēdamies uzrāpās uz nogā- es, novēlās uz led«us un, ziniet, ņēmās kasīt sānus!

—    Ej prom, muļķi tāds! — es uzsaucu.

Domāju — aizies, bet šis neko. Kasās, krāc, maitā inavas svinīgo skaistumu.

Tad es neizturēju, izrīkojos tik nepiedodami, ka mūsu reiss gandrīz būtu beidzies pavisam bēdīgi.

— Surp bisi! — es uzsaucu.

Fukss noskrēja kajītē, iznesa šauteni. Es notēmēju .. . Blaukt!

Un kalns, kas šķita kā nesatricināms cietoksnis, pēkšņi ar briesmīgu grāvienu pāršķēlās uz pusēm, jūra sāka vārīties mums apkārt, ledus šķembas nodārdēja pa klāju. Aisbergs iztaisīja tādu kā salto mortale, sagrāba jahtu, un mēs brīnumainā veidā atradāmies pašā ledus kalna virsotnē.

Nu, stihija pēc tam mazliet norima. Es arī nomierinājos, palūkojos apkārt. Redzu — stāvoklis nav lādzīgs: jahta iestrēgusi ledus skanstls, tā iesēdusies, ka nedomā pakustināt, visapkārt nemīlīgais pelēcīgais okeāns, bet ejā, ledus kalna pakājē, blandās vēl tas pats nelietīgais "onis, lūkojas uz mums, ņirgājas visnekaunīgākajā veidā.

Jahtas komanda, šī notikuma pārsteigta, klusēja, ^cīm redzot, gaidīja neizprotamās parādības izskaidrojumu. Nolēmu paspīdēt ar saviem zināšanu krājumiem m turpat uz ledus nolasīju nelielu lekciju.

Nu, es pastāstīju, ka vispār aisbergs ir bīstams kaimiņš kuģim, īpaši vasarā. Tā ledus daļa, kas atrodas '.em ūdens, pamazām izkūst, zūd līdzsvars, smaguma :entrs pārvietojas, — un tā šis milzenis turas, tā sakot, jz godavārda. Un te nemaz nevajag šāviena, dažkārt pietiek ar skaļāku ieklepošanos, lai šī dabas celtne sa- pruktu. Nav nekāds brīnums, ka aisbergs apgriežas otrādi … Jā.

Manus paskaidrojumus vīri noklausījās ar pienācīgu izmanību. Fukss aiz kautrības neteica ne vārda, bet Stanga savā atklātībā uzdeva dažus ne visai delikātus jautājumus.

— Labi, — viņš teica, — ka tas ledus kalns apgriezies otrādi, tas bijis un izbijis, bet pasakiet, kaptein, — kā :o atgriezt atpakaļ?

Te nu, jaunais cilvēk, man tiešām bija ko padomāt: iā lai tādu milzeni apgriež? Bet kaut kas jādara. Mūžīgi :aču nevar palikt uz ledus.

Nu, tad es iegrimu pārdomās, noņēmos apcerēt stāvokli, bet Stanga pa to laiku šo jautājumu gribēja risināt le visai nopietni, var pat teikt — uz ātru roku: bija no- iomājis viens pats nolaist jahtu ūdenī. Viņš paņēma lirvi, atvēzējās un atskaldīja ap divsimt tonnu smagu edus kluci.

Jādomā, Stanga bija gribējis atcirst ledus balstu, uz uira mēs turējāmies. Nodoms visai cildināms, bet pilnīgi nepamatots. Viņš vāji orientējās eksaktajās zinātnēs un āpēc nevarēja paredzēt, kāds būs pūliņu rezultāts.

Un rezultāts iznāca tieši pretējs. Tiklīdz Iedus bluķī atšķēlās no aisberga, kalns, protams, kļuva vieglāks, ieguva zināmu papildu peldspēju un cēlās augšup. Vārdu sakot, kamēr es izstrādāju darbības plānu, tikmēr aisberga virsotne kopā ar jahtu, pateicoties Stangas pūlēm, pacēlās vēl par kādām četrdesmit pēdām augstāk.

Stanga nu attapās, nožēloja savu vieglprātīgo rīcību un, kā parasts, tagad jo centīgi izpildīja manus rīkojumus.

Mans plāns bija ļoti vienkāršs: mēs uzvilkām buras, nostiprinājām šoti un kopā ar aisbergu pilnā gaitā devāmies atpakaļ uz ziemeļiem, tuvāk tropu joslai. Arī ronis kopā ar mums.

Un, ziniet, vēl nedēla nebija pagājusi, kad mūsu le- dutiņš sāka kust, samazināties, pēc tam kādā jaukā rītā nokrakšķēja, otrreiz apvēlās apkārt, un «Bēda» it kā no stāpeļa viegli nostājās uz ūdens. Ronis, saprotiet, bija uzrāpies augšā, bet nenoturējās, paslīdēja un nogāzās kā maiss uz mūsu klāja. Es viņu sagrābu aiz skausta, par brīdinājumu salaidu ar siksnu, pēc tam palaidu vaļā. Lai peld.

Stanga pa to iaiku pagrieza stūri, «Bēda» atkal uzņēma kursu SUD, un mēs otrreiz devāmies uz polu.

X NODAĻA,

kurā lasītājs iepazīstas ar admirāli Ķusaki, bet «Bēdas» komanda ar izsalkuma mokām

Atkal pelēki mākoņi, migla, atkal vajadzēja vilkt mugurā kažokus . . .

Un tā vienudien tādā sala laikā mēs lēnām burājām. Pēkšņi milzīgs blīkšķis! Tā kā sprādziens, kā pērkona spēriens — nevar saprast.

Mazliet pagaidījām, ieklausījāmies — nekā nedzirdējām, tad atkal: bum-bum! Un atkal klusums.

Sāku pētīt šo troksni, ievēroju, no kuras puses tas nāk, un stūrēju «Bēdu» dīvainā trokšņa virzienā.

Nu redzam: pie apvāršņa tāds kā peldošs kalns. Ejam tuvāk, Nē, nav kalns, tikai miglas blāķis. Uzreiz no tā vidus paceļas ūdens stabs, kā fontāns gāžas atpakaļ jūrā, un tajā brīdī pa okeānu aizveļas dobji dārdi, satricina «Bēdu» no ķīļa līdz flagspolei.

Kļuva baigi, taču zinātkāre un tieksme padarīt zinātni bagātāku ar neizprotamu parādību izpēti uzveica manī piesardzības jūtas. Es nostājos pie stūres un vadīju kuģi miglā. Burājām, skatos — no bortiem krīt nost lāstekas, tāpat arī jūtams, ka kļuvis ievērojami siltāks. Pabāzu roku pāri bortam — ūdens gandrīz vai vārās. Bet mums priekšā miglā izaug kaut kas milzīgs, tāds kā šķirsts, un pēkšņi šis šķirsts nošķaudās: apči!

Nu man kļuva skaidrs: kašalots, saprotiet, ienācis no Klusā okeāna un Dienvidpola ledājos apsaldējies, dabūjis gripu, guļ te un šķauda. Un, ja tā, tad nav arī jābrīnās, ka ūdens sasilis: saaukstēšanās slimībām parasti raksturīga paaugstināta temperatūra.

So kašalotu mēs būtu varējuši harpunēt, bet bija neērti tā izmantot dzīvnieka slimību. Tas ir pret maniem principiem. Gluži otrādi, es uzbēru uz lāpstas krietnu porciju aspirīna, notēmēju, un, tikko gribēju to iegrūst viņam rīklē, kad, ziniet, uznāca vējelis, uzsita vilni. Un, ziniet, nošāvu garām, netrāpīju. Aspirīns pajuka visapkārt un mutes vietā nokļuva, tā sakot, nāsīs.

Kašalots ievilka elpu, uz mirkli sastinga, samiedza acis un, kad atkal nošķavājās, tad tieši mums virsū. Tas tikai bija šķaudiens! Jahta uzlidoja gaisā līdz pat mākoņiem, pēc tam sāka slīdēt atpakaļ, pārgāja grīstē un pēkšņi . . . blaukt!

No trieciena es pazaudēju samaņu, bet, kad atguvos, ieraudzīju, ka «Bēda» guļ sāniski uz kāda milzīga kuģa. Fukss bija sapinies takelāžā. Stanga no trieciena bija pavisam izvēlies ārā no jahtas, sēdēja turpat blakus ne visai ērtā stāvoklī. Bet mums pretī, tālšāvēju lielgabalu aizsardzībā, cēlā gaitā soļo neliela grupa kungu, spriežot pēc mundieriem, ne zemāki par admirāļiem.

Es pateicu, kā mani sauc. Viņi savukārt paskaidroja, ka esot starptautiska vaļu aizsardzības komiteja. Un tū-

liņ mani nopratinaja: kas es tāds, no kurienes, kādi mērķi manam ceļojumam, vai neesot sastapis vaļu dzimtas pārstāvjus un, ja sastapis, ko esot darījis, lai viņus pasargātu no izmiršanas.

Nu, es viņiem ta saviem vārdiem pastāstīju: sak, tā un tā, ceļoju apkārt zemeslodei sporta pēc, sastapu vienu slimu kašalotu un, cik iespējams, palīdzēju, kā tādos gadījumos paredz medicīna.

Viņi noklausījās, saaukstējas, nolika pie jahtas apsardzi un aizgāja apspriesties. Mēs sēžam un gaidām, arī apspriežamies.

—    Izteiks pateicību. Varbūt piešķirs medaļu, — Stanga ieminas.

—   Kas tad medālis! — Fukss iebilst. — Manuprāt, butu labāk šo to naudā . . .

Nu, es atturējos, klusēju.

Tā pagāja stunda, divas stundas, trīs. Kļuva garlaicīgi. Es devos turp, uz apspriedi. Ielaida. Nosēdos stūrītī, klausījos. Viņiem jau gāja vaļā debates. Pašreiz, ziniet, runāja kādas austrumu valsts pārstāvis, admirālis Kusaki.

—  Mūsu kopējais mērķis, — viņš teica, — ir pasargāt vaļu dzimtu no izmiršanas. Kādi līdzekļi atrodas mūsu rīcībā šā cēlā mērķa sasniegšanai? Kungi, jūs ļoti labi zināt, ka vienīgais iedarbīgais līdzeklis ir vaļu dzimtas iznīcināšana, jo pēc iznīcināšanas nebūs kam izmirt. Un tagad iztirzāsim to gadījumu, kura dēļ esam sanākuši uz apspriedi: mūsu darba kārtībā ir jautājums par kapteini Gudrimeli, kuram, kā viņš pats atzīstas, bijušas pilnīgas iespējas iznīcināt redzēto kašalotu. Bet ko šis cietsirdīgais cilvēks darīja? Viņš apkaunojošā veidā izvairījies no sava dižā pienākuma izpildes un devis iespēju nabaga dzīvniekam izmirt, cik vien labpatīk! Vai mēs varam aizvērt acis tāda nozieguma priekšā? Vai mēs varam paiet garām tik kliedzošam faktam? Nē, kungi, to mēs nevaram. Mums jāsoda noziedznieks. Mums jāatņem viņam kuģis un jānodod tas maniem tautiešiem, kuri godīgi izpilda mūsu komitejas uzdevumus . . .

Viņu pārtrauca kādas rietumvalsts pārstāvis, esmu tikai viņa uzvārdu aizmirsis, liekas — Grabentrups.

— Pareizi, — viņš saka, — sodīt jāsoda, tikai admirāļa kungs aizmirsis pašu galveno: kašalotam atšķirībā no citiem vaļu dzimtas pārstāvjiem galvaskausa uzbūve ir pagarināta. Tādējādi šis Gudrimelis, noniecinādams kašalotu, apvainojis visu āriešu rasi. Vai jūs, kungi, domājat, ka ārieši to pacietīs?

Nu, es vairs tālāk neklausījos, tāpat bija skaidrs: no vilka bēgot, var krist lācim nagos. Paklusām lasījos prom, aizgāju pie savējiem, ziņoju par izlūkošanas rezultātiem. Un redzu — mani vīri kļūst drūmi. Pavisam bēdīgi gaida likteņa lēmumu.

Vaļu sargātāji admirāļi strīdējās visu dienu. Beidzot vēlu vakarā pieņēma rezolūciju. Mēs bijām sagatavojušies visļaunākajam un domās jau atvadījušies no «Bēdas», tomēr mūsu bažas bija mazliet pāragras. Lēmumu pieņēma nenoteiktu: «Jautājuma izpētīšanai izveidot speciālu komisiju, bet jahtu «Bēda» ar visu komandu novietot kādā no tuvākajām neapdzīvotajām salām.»

Protams, es iesniedzu protestu, bet kāda tam jēga?

Mani pat neuzklausīja. Piekabināja jahtu pie celtņa, nolaida uz klintīm, izsēdināja arī mūs; pēc tam šie pacēla karogus, nosvilpa sirēnas un — prom bija. Redzu — nav ko iesākt. Jāpakļaujas rupjam spēkam un jāiekārtojas kā jau krastā, ņemot vērā radušos stāvokli. Un jāsaka jums — stāvoklis bija nejēdzīgs: jahta stāv uz pašas klints malas, masti vien rēgojas virs jūras, ap klints pakāji drūmi dun viļņi.

Nu, mēs saposāmies un devāmies izpētīt saliņu. Gājām, gājām — nekā laba neatradām. Visur auksts, nemīlīgs, apkārt vienīgi klintis.

Labi bija tikai tas, ka netrūka kurināmā. Es nezinu, no kurienes, bet uz šīs saliņas bija sanestas bojā gājušo kuģu atliekas.

No otras puses — mums kurinamais nemaz nebija vajadzīgs. Produktu krājums bija pie beigām, uz salas neredzēja ne floras, ne faunas, bet akmeņus, lai cik ilgi tos vārītu, ēst diemžēl nevar.

Mēdz teikt: «Apetīte rodas ēdot.» lespejams. Taču man šajā ziņā ir diezgan neparasts organisms. Kad esmu izsalcis, tikai tad jūtu, ka ir apetīte.

Lai cīnītos ar šo nenormālību, es savilku jostu ciešāk, cietos. Stanga un Fukss ari sūdzējās par izsalkumu. Mēģinājām zivis makšķerēt — neķeras. Stanga atcerējās, ka senāk tādos gadījumos vārījuši zupu no pazolēm, tāpēc paņēma ūdenszābakus, divas dienas tos vārīja — nekāda rezultāta. Tas, ziniet, arī saprotams: agrākajos laikos zābakus taisīja no vēršu ādas, bet mums viss vēt- -as laika apģērbs bija gatavots no sintētiskā kaučuka. D rotams, lietavās vai mitrā laikā tas ir labi — cilvēks neizmirkst, bet, kad runājam par kulinārām īpašībām, :ad jāsaka skaidri un gaiši: tādiem apaviem nav ne garšas, ne sātas.

Saprotams, mums kļuva garlaicīgi. Staigājam apkārt ahtai, lūkojamies apvārsnī un cits citā. Bada nāves rēgs au stāv acu priekšā. Naktīs moka murgi. ..

Bet vienudien redzu — mūsu saliņai tuvojas ledājs.

Un uz ledāja pingvīni. Nostājušies rindā kā uz parādi un klanās.

Es arī paklanījos. Taču nodomāju: kā lai ar jums, pingvīnu kungi, varētu iepazīties tuvāk? Krasts te ir augsts, lejā netiek, bet pingvīni paši jau klāt nelidos, lai kā viņus gribētu piemānīt. Spārni viņiem tādi butafo- riski, vairāk izskata pēc. Bet žēl arī palaist garām iespēju: putni taču trekni, nobarojušies, tieši prasās, lai izcep.

Nostājušies kraujas malā, kārām acīm skatāmies uz pingvīniem. Ledusgabals bija atdūries pret mūsu salu, tieši zem jahtas masta. Pingvīni sāka klaigāt, mīņājās, vicināja spārnus un lūkojās uz mums.

Un, ziniet, es mazliet palauzīju galvu, izdarīju nepieciešamos aprēķinus un nolēmu konstruēt mašīnu — tādu kā pingvīnu liftu vai tamlīdzīgi.

Mēs paņēmām tukšu mucu, piestiprinājām pie tās rezerves stūresratu, izsitām mucas dibenā caurumu, uzdūrām uz masta, pārlikām pāri vētras trapu, ko sasējām nepārtrauktā virknē. Es izmēģināju šo ierīci tukšgaitā. Skatos — vajadzētu darboties. Nav tikai ēsmas. Ej nu sazini, kas šiem putniem patīk. Nolaidu lejā puszābaku — šie neliekas ne zinis. Nolaidu spoguli — tāds pats rezultāts. Izmēģinājām ar šalli, gaļas mašīnu — nekas nelīdz.

Pēkšņi man uzausa gaisma.

Atcerējos, mums kajītē karājas glezna «Vārīts zandarts poļu mērcē». To man kāds mākslinieks uzdāvināja. Bija ļoti dabiski attēlots.

Un ziniet, es aukliņā nolaidu lejā šo gleznu. Pingvīni sāka interesēties, virzījās uz ledusgabala malu. Pirmais iebāza galvu trapā, stiepjas tālāk — pēc zandarta. Tiklīdz iespraucās ar spurām, es pagriezu mucu . .. Viens rokā!

Un tik labi paveicās! Es sēžu jāteniski uz masta, ar vienu roku griežu mucu, ar otru ņemu nost no konveijera gatavu produkciju, dodu to Fuksam, šis atkal Stan-

gam, kurš skaita, pieraksta un palaiž uz krasta. Kādās trijās stundās visu salu salaidām pilnu ar pingvīniem.

Jā. Mēs pabeidzām pingvīnu sagādi, un dzīve ievirzījās pavisam citās sliedēs. Pingvīni klejoja pa klintīm, visapkārt putnu klaigas, kņada . . . Skaļi, jautri . . . Stanga kļuva mundrāks, apsēja priekšautu, rosījās pie pavarda. Pirmo pingvīnu mēs uzcepām uz iesma un, tāpat kājās stāvēdami, nogaršojām, mazliet remdinājām izsalkumu. Tad palīdzējām Stangam, sanesām veselu kalnu malkas. Viņš izmeklēja sausāko, iekūra ugunskuru. Nu, varu ziņot, tas tikai bija ugunskurs! Dūmu

stabs kā no vulkāna, klintis sakarsa, tikai kvēles nebija. Šeit salas augstienē bija neliels ledājs, tas no karstuma izkusa, ziniet, sasila, iznāca tāds vārošs ezers. Nu, es nolēmu to izmantot un uzrīkot pirtiņu. Vispirms izmazgājām veļu, tad izkārām drēbes, lai žūst, bet paši gājām karsēties. Te nu es biju pārrēķinājies. Nevajadzēja pārāk aizrauties. Taču Antarktika. Laika apstākļi tur ir mainīgi, vajadzēja to ņemt vērā, bet es ignorēju, pats vēl malciņu piemetu. Man, ziniet, patīk tāda pakarstāka pirts.

Drīz vien radās arī sekas. Klintis tā sakarsa, ka dedzināja kājas. Karstums kāpā augšup, svilpodams kā pa cauruli. Un, protams, izjauca līdzsvaru gaisa masās. Uzplūda aukstas atmosfēras strāvas, sabiezēja mākoņi, sāka līt. Pēkšņi — milzīgs dārdiens!

XI NODAĻA,

kurā Gudrimelis šķiras no sava kuģa un sava vecākā pailga

Galīgi apdullināts, es uzreiz nesapratu, kas noticis. Pēc tam atguvos, skatos — puse salas līdz ar jahtu pagalam, it kā nebūtu bijušas. Tikai tvaiks mutuļo. Kauc vējš, debesīs mākoņu lēveri, jūra burbuļo, un vārītas zivteles peld visapkārt. Sakarsētais granīts nebija izturējis pēkšņu atdzišanu, saplaisāja un sašķīda. Stanga, nabadziņš, pēc visa spriežot, bija gājis bojā katastrofā, arī kuģis pagalam. Vārdu sakot, beigas maniem sapņiem. Fukss — tas gan paglābās. Redzu, šis ieķēries nez kādā dēlī un griežas ūdens virpulī.

Nu, ziniet,-es tad nu arī — ar atvēzieniem! — piepeldēju pie piemērota dēļa gabala, uzrāpos virsū, gaidīju. Pēc tam jūra mazliet nomierinājās, vējš pierima. Mēs ar Fuksu savācām vārītās zivis krietnu lēveni, cik vien dēļi varēja uzņemt, pēc tam pievirzījāmies viens pie otra un ļāvāmies stihijai. Es saritinājos uz dēļa čokurā un guļu. Tāpat iekārtojās arī Fukss. Peldam tā blakus viļņu varā nezināmā virzienā, reizēm sasaucamies:

—    How do you do, Fuks? Kā jūtaties?

—   All right, kaptein! Viss kārtībā!

Kārtībā it kā būtu, tomēr, varu jums teikt, tā bija bēdīga turēšanās uz ūdens. Auksts, mācās virsū izsalkums, kļuva nemierīgs prāts. Pirmkārt, kas zina, kur mūs iznesīs un vai vispār kur iznesīs? Otrkārt, te varēja būt arī fcaizivis, tā ka guli uz dēļa un nekusties. Bet, ja sāksi manevrēt, plēsoņas var to ievērot. Uzbruks virsū — un pat nepamanīsi, ka roka vai kāja vairs neskaitās.

Jā. Tā mēs bezdarbībā peldam un garlaikojamies. Vienu dienu, otru . . . Pēc tam man rēķins sajuka. Kalen

dāra līdzi nebija, mēs ar Fuksu drošības pēc skaitījām dienas katrs atsevišķi, bet rītos salīdzinājām rezultātus.

Un reiz kādā gaišā naktī Fukss gulēja, bet es, bezmiega mocīts, sāku nodarboties ar pētījumiem. Protams, bez instrumentiem, bez tabulām precizitātes noteikšana ir visai nosacīta, tomēr man izdevās pavisam noteikti noskaidrot: tieši tai naktī mēs šķērsojām datumu līniju.

Jūs, jaunais cilvēk, droši vien esat dzirdējis, ka jūra tajā vietā ne ar ko neizceļas un pašu līniju var ieraudzīt vienīgi uz kartes. Bet kuģošanas ērtību dēļ tieši te ar kalendāru izdara dažus trikus: kuģojot no rietumiem uz austrumiem, divām dienām ir viens un tas pats datums, bet, kuģojot no austrumiem uz rietumiem, dara otrādi — vienu dienu vispār izlaiž un «rīt» vietā saka uzreiz «parīt».

Tā es no rīta pamodinu Fuksu un pēc savstarpējās apsveicināšanās viņam saku:

—    Ņemiet vērā, Fuks, ka šodien mums ir — rītdiena.

Viņš iepleta acis. Nepiekrita.

—   Ko nu, kapteini — viņš atbild. — Lai nu kur, bet aritmētikā jūs mani neķeriet.

Nu, es centos viņam paskaidrot.

—    Redziet, — es saku, — ar aritmētiku te nav nekāda sakara. Kuģojot jāvadās pēc astronomijas. Jūs naktī gulējāt, bet es pa to laiku pēc Zivīm izdarīju apsvērumus.

Fukss atkliedz: — Es arī pēc gastronomijas un zivīm! Vakar man bija trīs zivis, šodien viena vesela un aste … Man ir precīza norma — pusotras zivis dienā.

Nu, saprotu — skaidrs pārpratums. Es runāju par Zivs zvaigznāju, bet Fukss pusi nav sadzirdējis un sapratis pēc sava prāta. Es centos viņam izskaidrot.

—   Fuks, skatieties! — es kliedzu. — Kas jums tur tieši virs galvas?

—    Platmale.

—   Ne jau platmale, — saku. — Pats jūs esat īstā platmale! Virs galvas jums ir Zenīts.

—    Nekas man nezvana! — Fukss pārklausījies atkliedz. — Ja jums zvana, tad tas mēdz būt no bada.

—    Labi, — es saku, — bet kas atrodas jums apakšā?

—   Dēlis.

—   Nē taču, — saku. — Nevis dēlis, bet nadīrs . ..

—    Nē, man viss kārtībā .. .

Vārdu sakot, redzu, ka nekas neiznāks. Nu labi, nodomāju, mēģināšu jautājumu apskatīt no citas puses.

—    Fuks! — es kliedzu. — Kāds apmēram, pēc jūsu domām, ir šīs vietas pl.atums?

Cits klausītājs, kam par zinātnēm būtu lielāka jēga, pēc acumēra varētu aprēķināt platumu, būtu teicis apmēram tā: četrdesmit pieci grādi dienvidu platuma … Bet Fukss ar sprīžiem izmērīja dēli:

—    Kādi četrdesmit pieci centimetri būs!

Vārdu sakot, es sapratu: nekas no manām lekcijām neiznāks. Nav tāda situācija. Un, jāatzīstas, nav īstā reize lekcijām. Nu, lai neizraisītu nevajadzīgus strīdus, es pavēlēju dienu skaitīšanu pavisam pārtraukt. Ja mūs kaut kur aiznesīs un mēs izglābsimies, gan tad tur pateiks ir dienu, ir datumu, bet šeit, jūrā, būtībā ir vienalga, kad haizivs ar mums mielosies — vakar vai parīt, trešajā vai sestajā datumā.

Vai nu ilgi, vai neilgi, kā mēdz teikt, mēs tā peldējām, peldējām, un vienudien es pamodies skatos: pie apvāršņa — zeme. Pēc kontūrām spriežot — it kā Sendviču salas. Pret vakaru pienācām tuvāk — nu ja: Havaja.

Ziniet — laimīgi. Tā ir brīnišķīga vietiņa. Tiesa, senajos laikos te nebija visai mierīgi: tur kāds kaut kādu ēda. Piemēram, kapteini Kuku apēda .. .

Nu, tagad jau gan cilvēkēdāji sen izmiruši, baltajiem nav neviena, ko ēst, bet nav arī, kas ēstu baltos, vispār — klusu. Citādā ziņā te ir paradīze zemes virsū: bagātīga augu valsts, ananasi, banāni, palmas. Taču galvenais — Vaikiki pludmale. No visām pasaules malām šeit saplūst peldētāji. Te ir brīnišķīgas piekrastes bangas. Šajos viļņos vietējie iedzīvotāji, stāvēdami uz dēļiem, vizinājās.

Protams, ari tas kādreiz bija … Tomēr brašuli, ziniet, kājās stāvēdami! Bet mēs? Guļam un ķepurojamies kā kaķēni. Man pat kļuva neērti. Es tad ņēmu un izsle- jos kājās visā augumā, rokas iepletu līdzsvaram un, iedomājieties, noturējos. Lieliski noturējos!

Tad arī Fukss uz sava dēļa cēlās kājās. Turas pie platmales, lai tā neaizlidotu, un balansē. Tādā veidā, līdzīgi jūras pusdieviem, mēs nesamies iekšā piekrastes bangās, jūras putās. Tuvāk un tuvāk krastam, beidzot vilnis pārplīsa, sašķīda, un mēs kā ar ragaviņām izbraucām liedagā.

XII NODAĻA,

kurā Gudrimelis un Fukss uzstājas ar nelielu koncertu, pēc tam steidzas uz Brazīliju

Krastā mums sanāca apkārt nez kādi kūrorta viesi peldkostīmos. Apskata mūs, aplaudē, fotografē, bet, jāatzīstas, mūsu izskats bija gaužām nožēlojams. Ļoti nepierasti tā bez formas tērpa un atšķirības zīmēm. Tik neērti, ka nolēmu neteikt savu uzvārdu, tāpat ari stāvokli un palikt, tā sakot, inkognito …

Jā. Nu, es pieliku pirkstu pie lūpām, tā likdams manīt Fuksam: sak, neko nestāstiet. Bet man tas iznāca ļoti neveikli, it kā būtu mājis gaisa skūpstu . . . Krastā atkal ir sajūsma, skan aplausi, saucieni:

—   Bravo! Vivat!

Es nekā nesaprotu, taču izliekos, it kā neesmu nemaz pārsteigts, nesaku ne vārda, bet gaidu, kas notiks tālāk.

Te ierodas kāds jauneklis žaketē un skaidro publikai:

—   Lai gan ir izplatīts tāds uzskats, it kā iedzimtie Sendviču salās būtu, tā sakot, kopš civilizācijas laikiem izmiruši, tomēr tas nav tiesa. Vaikiki jūrmalas direkcija, cenšoties sagādāt publikai prieku, ir atradusi divus dzīvus havajiešus, kas nupat nodemonstrēja lielisku sena nacionāla sporta veida paraugu.

Es klausījos un klusēju, tāpat Fukss. Jauneklis žaketē

:ādu brīdi arī paklusēja, tad noklepojas un saka bert ka 10 grāmatas:

—    Sendviču salu iedzimtie — havajieši jeb kanaki, :a viņus vēl dēvē, izceļas ar harmonisku ķermeņa veido- umu, maigu raksturu un iedzimtām muzikālām dotī- am …

Es mēģināju iedomāties sevi pēc Šī apraksta, bet edzu — kaut kas nav tā, kā vajag. Nu, raksturs man iešām ir maigs, taču par veidojumu un muzikālajām do- ibām nu gan viņš sapūta … Es gribēju iebilst, tomēr lusēju. Viņš neatlaižas, turpina:

—  Sie kanaki šovakar uzstāsies koncertā Havajas itāru pavadījumā. Biļetes pārdod vasaras teātra kasē,

merenas cenas, foajē bus dejas, bufete, atspirdzinoši dze- rieni…

Jā. Viņš vēl brīdi runāja, pec tam paņem mūs zem rokas, paved nostāk, apvaicājas: %

—    Nu, kā jums šķiet?

-T- Nekas, — atbildu, — paldies!

—   Nu lieliski! Bet, atļaujiet zināt, kur jūs esat apmetušies?

—    Pagaidām Klusajā okeānā, — saku, — bet, kā būs tālāk, nezinu. Jāatzīstas, man nepatīk …

—    Ko nu! — viņš pārtrauc. — «Klusais okeāns» ir priekšzīmīga viesnīca: Labāku nez vai atradīsiet. Ticiet man. Un tagad, piedodiet, laiks braukt, pēc pusstundas sākums.

Un, ziniet, iesēdināja mūs mašīnā, aizveda uz kādu vietu. Tur mums iedeva ģitāras, izpušķoja ar ziediem, uzveda uz estrādes, atvilka priekškaru …

Nu, redzu, ka jādzied. Bet ko lai dzied? Es, kā par nelaimi, uztraukumā visas dziesmas biju aizmirsis. Arī Fukss, citādi slīpēts zellis, tāpat bija uztraucies, blenž uz mani un čukst:

—   Sāciet, kaptein, es piebalsošu.

Kādas desmit minūtes klusējam. Publika zālē jau neapmierināta, sašutusi, tikai pielūko — tūdaļ sāksies skandāls. Es tad aizvēru acis, nodomāju: «Lai notiek kas notikdams …»

Uzsitu pa stīgām un iesāku zemā balsī: Pļaviņā sēž putniņš mazs …

Ko tālāk dziedāt — nezinu.

Labi, ka paglāba Fukss, viņš diskantā papildināja: Pielien klāt tam gove …

Tālāk mes abi turpinājām korī:

Ķer aiz kājas putniņam — Lai tev laba oma!…

Un, iedomājieties, vētrainus aplausus ieguvām.

Tad uz estrādes iznāca konferansjē. Viņš sacīja:

—    Sī senā iezemiešu dziesma stāsta par tagad aizmirstu putnu medīšanas veidu un lieliski izteic Havajas mūzikas jēgu .. .

Jā. Tad pēc «bis» saucieniem nodziedājām vēlreiz, paklanījāmies un gājām uz kantori. Tur mums samaksāja par uzstāšanos. Izgājām laukā, bet kur lai iet? Nu, ?ajam atpakaļ uz jūru. Tur kā -nekā jutāmies savā elementā, arī kostīmi mums bija tieši piemēroti pludmalei.

Pastaigājāmies pa smiltiņām. Liedagā neviena cilvēka. Jau vēls. Tad ieraugām — divi tomēr sēž. Piegājām dāt aprunāties. Šie sūdzas, ka neesot kārtības.

—   Jods viņu zin kas notiek! — viņi pukojas. — Mēs esam mākslinieki, parakstījām līgumu tēlot šeit havajiešus. Veselu mēnesi mācījāmies braukt pa jūru ar dēli, izmācījāmies dziesmas, bet, kā redzat…

Nu es visu sapratu. Gribēju izskaidroties, bet pēkšņi, saprotiet, vējš patrieca man pie kājām avīzes gabalu. Sen es nebiju turējis rokās avīzes. Nenokautrējos — pacēlu. Nostājos zem laternas un sāku lasīt. Un, ticiet vai neticiet, redzu — fotogrāfija, bet fotogrāfijā — mans vecākais palīgs Stanga, turpat arī «Bēda» un traģisks apraksts par katastrofu pie Brazīlijas krastiem. Arī par Fuksu un par mani bija daži vārdi. Un kādi vārdi! Man pat asaras saskrēja acīs, cik aizkustinoši: «Drosmīgie jūras braucēji…», «Pazuduši bez vēsts .. .».

Jā … Un turpat blakus sludinājums:

«Izmantojiet Klusā okeāna līnijas gaisa satiksmi. Pastāvīgi reisi uz Štatiem un Brazīliju.»

—   Zini ko, Fuks, — es teicu, — aizejiet un nopērciet biļetes braucienam ar lidmašīnu uz Brazīliju, pie reizes pasūtiet kādu apģērba gabalu. Man žaketi un mēteli, sev — ko pats vēlaties.

Fuksam prieks censties — aizdrāza, bet es paliku pludmalē pakavēt laiku viltus havajiešiem … Viņi taču varēja aiziet uz teātri, visu noskaidrot, tad iznāktu skandāls, aizkavēšanās, nepatikšanas …

—    Klausieties, — es ierosinu, — diena jums tik un tā pagalam, ko mēs te sēdēsim, labāk paņemsim laivu un brauksim pavizināties … Redziet, kāds laiciņš — silts, spīd mēness …

Nu, pierunāju. Pa to laiku atgriezās arī Fukss, ziņoja par panākumiem:

—   Uzvalkus pasūtīju, jau šodien būs gatavi, bet ar biļetēm ir slikti. Vienu biļeti uz rītvakaru paņēmu, bet vairāk nav, bija pārdotas visas vietas …

—   Labi, — es saku, ļ— šo stāvokli mēs vēlāk apcerēsim, tagad brauksim vizināties.

Nu, paņēmām laivu un braucām. Un tik lieliski izvizinājāmies! Visu nakti vicinājāmies, visu dienu vizinājāmies, apskatījām visu apkārtni un atgriezāmies tieši laikā: bija palikušas divas stundas līdz lidmašīnas atiešanai. Atvadījāmies no šiem māksliniekiem, aizskrējām pie drēbnieka, bet tas, nelietis, vai nu žūpojis, vai citādi izklaidējies, tikai nav neko uzšuvis.

Es, ziniet, viņam sabļāvu, kārtīgi sadevu, bet šis tikai rokas vien plāta.

—   Apžēlojieties, — saka, — es vakar jūs gaidīju, būtu atnākuši vakar. Šodien, man it nekā nav gatava.

Redzu — nekāda labuma nebūs no tādas loģikas.

—   Dodiet, kas ir, — es paziņoju. — Peldbiksltēs taču nevaru braukt!

Nu, viņš parakājās skapī, izvilka lietus mēteli.

—    Redziet, viņš saka, — tik vien ir palicis pāri no gataviem apģērbiem. Pagājušajā gadā kāds džentlmenis to pasūtīja, bet nezin kāpēc neņem laukā.

Apskatīju — labas kvalitātes materiāls, arī piegriezums moderns.

—    Labi, es to pērku, saņemiet, cik pienākas, — to sacījis, paņēmu lietus mēteli un gāju prom.

—   Jums tomēr vajadzētu uzvilkt mugurā, — Fukss ieteicas.—Ja nu pēkšņi neder.

Nu, tas bija lietišķs padoms. Apstājos turpat banjana paēnā, attinu iepirkumu, vilku mugurā. Skatos, ziniet, atkal nelaime: tas džentlmenis pasūtītājs ir bijis vai nu divas reizes garāks par mani, vai arī cerējis, ka vēl augs, to nu es nezinu. Bet manam augumam mētelis izskatījās mazliet dīvaini.

Ko lai dara! Ja nestu atpakaļ — tik un tā nekā labāka nedabūs, nogriezt no apakšas īs-āku — izskatīsies ļoti neglīti, var gadīties, ka nemaz nelaiž lidmašīnā, iet ar tādu, kāds ir, — nevarēs soli paspert, ka pīsies kājās. Tomēr kaut ko vajag izdomāt un pēc iespējas ātrāk, citādi lidmašīna vēl aizies, būs biļete pagalam, un vispār var

vēl te aizķerties.

» 1 _ _

Šoreiz Fukss, ziniet, gudriniēks, nezaudēja apķērību.

—   O, — viņš teica, — tas taqu ir lieliski! Mēs šai lietus mētelī aizbrauksim abi divi air vienu biļeti. Tikai pieliecieties ceļos . .. Tā . . . Tagad ļaujiet kāpt uz pleciem …

Ziniet, viņš uzrausās man plecos, apvilka to mētelīti, aizpogāja visas pogas, paraustīja mani.

— Tagad, — saka, — pilnā gaitā uz priekšu un pēc iespējas ātrāk, jo par mums jau sācis interesēties polis- menis.

Nu, gājām.

Ieradāmies lidostā pie lidmašīnas. Fukss parādīja biļeti, mūs ieveda iekšā, ierādīja vietu. Kaut kā atsēdā- mies, — patiesībā es atsēdos, bet Fukss stāvēja uz sēdekļa un ar galvu atbalstījās griestos.

Paskatījos pa spraudziņu, redzu — pārējie pasažieri savās vietās. Bez mums pavisam kādi pieci cilvēki.

Lidmašīna tīrība, spoguļi, dažadas ērtības, publika it ka

pieklājīga . . .

Tad sāka rēkt motori, lidmašīna ieskrējās, palēkāja pa ūdeni — klap, klap — un pacēlās. Lidojam, laukā ir nakts. Debesīs zvaigznes. Motori rēc, bet citādi viss mierīgi. Pasažieri iemiga, es arī iesnaudos, vienīgi Fukss bija nomodā.

Līdz rītam tā lidojām, bet no rīta pamodāmies. Es lūkojos pa savu spraudziņu, ieklausos — kabīnē jūtama rosība, pasažieri piebāzuši galvas pie logiem, kaut ko rāda cits citam un, spriežot pēc izturēšanās, priecājas par Kordiljeru ainavām. Arī Fukss paliecās uz loga pusi,

bet es apstākļu dēļ biju spiests palaist garām tādu retu ainavu un sēdēt tumsā kā nezin kāds noziedznieks cietumā.

Un tā, ziniet, sanāca dusmas, kļuva garlaicīgi. Sevī gan mierināju: lai skatās veseli, gan pratīšu sev laiku pakavēt. Izņēmu pīpīti, piebāzu ar tabaku, aizsmēķēju, iegrimu domās. Pēkšņi dzirdu — kabīnē panika. Pasažieri, pielēkuši kājās, kliedz, un bieži dzirdams vārds «deg».

Jūtu, Fukss man sit ar papēžiem pa sāniem kā ēzelim. Es viņam iekniebu, bet pats palūkojos, kas tur notiek … un sapratu. Manas pīpes dūmi lien laukā pa visām spraugām un tiešām rada iespaidu, it kā kur degtu.

XIII NODAĻA,

kurā Gudrimelis veikli tiek galā ar milzu čūsku un šuj sev jaunus formas svārkus

Es ātri izkratīju pelnus, pīpi iegrūdu kabatā, kvēlojošo tabaku pieminu ar kāju. Sēžu klusēdams. Pilots iebāza galvu kabīnē, un es mazliet atguvu drosmi. Taču piedzīvojis cilvēks, nodomāju, droši vien pieredzējis visādas ķezas un nav zaudējis galvu, tagad nomierinās viņus, un viss būs kārtībā .. . Bet viņš, iedomājieties, pats nobijās.

Redzu — kļuvis bāls, iekliedzās un satvēra kādu tur kloķi.. . Klaukt! Nu, pēc tam apstājās motoru rūkoņa, bija dzirdams vienīgi, ka svilpo vējš. Tad augšā kaut kas noblīkšķēja, it kā šautu no lielgabala, kabīne nodrebēja, atrāvās un pamazām tuvojās zemei.

Pasažieri neizprata stāvokli, bet es uzreiz aptvēru, kas notiek. Tagad ar to vairs nevar nevienu pārsteigt. Taču tolaik tas bija tehnikas jaunums: lidmašīnās ierīkoja tādas ierīces. Saucas: «Laidies lejā». Ja kāda avārija — sprādziens, ugunsgrēks vai spārns atlūzis —, pilots ar vienu rokas kustību atdala kabīni, un tā viena

ati laižas lejā ar izpletni. Nav ko teikt — derīga ierīce, et šajā gadījumā tās pielietošana bija pāragra.

Citos apstākļos es būtu pastrīdējies ar pilotu, aizrā- ījis, ka tā ir kļūda, bet šoreiz, paši saprotiet, nevarēju ekā darīt. Lidmašīna lido tālāk pa galveno kursu, pārni vien zib. Mēs palēnām laižamies zemāk un ze- īāk. Pīpes dūmi bija mazliet izklīduši, taču pasažieri at nedomā nomierināties. Gluži otrādi, skatos — uz- -aukums pieaudzis, pārgājis, var teikt, klusā panikā, rī Fukss nervozē, tā vien skaties, ka neizlec laukā.

Vienīgi es izturējos mierīgi, apsvērdams: reiss, pro- ims, pārtraukts, biļetes vairs neder, taču viens no

mums, grozies, kā gribi, tik un tā ir «zaķis», un, kad nolaidīsimies, būs jāsniedz paskaidrojumi. Un tas nebija vēlams. Sāks iztaujāt, meklēs vainīgo, izrādīsies, ka vainojams avārijā esmu es, un tad jau vaļā netikšu.

Es tad, ziniet, nolēmu izlikties par citu cilvēku. Bija īsti piemērots brīdis: visu pasažieru vērība atslābusi, katrs domā tikai par sevi, daži vispār nekā vairs nejūt, un tieši virs mums kabīnes griestos atrodas lūka …

Jums, jaunais cilvēk, laikam nav bijusi izdevība kuģot pa Amazoni? Nē. Nu lieliski, tad arī necentieties. Neiesaku.

Man, ziniet, ir iznācis pabūt.

Mēs ar Fuksu izlīdām pa lūku, palūkojāmies apkārt. Redzam — apakšā upe, kabīne laižas zemāk… un zemāk. Nolaidāmies.

Nu, pieliecies pie lūkas, kliedzu:

—   Laipni lūdzam, kungi! Esmu priecīgs jūs apsveikt šajās mežonīgajās, nepieejamās vietās.

Tagad sāka pa vienam līst ārā arī pasažieri. Redz — nolaišanās beigusies laimīgi, šie sāk nomierināties, lūkojas uz mums platām acīm. Nu, domāju, pienācis brīdis iepazīties. Pats saprotat, taisnību teikt nevaru, vajag šā tā izlocīties.

—    Nu tad, kungi, — es saku, — atļaujiet iepazīties: esmu ģeogrāfijas profesors Kristaps Gudrimelis. Ceļoju zinātniskos nolūkos. Un šis ir mans kalps un pavadonis indiānis Fukss. Būsim pazīstami. Esmu šeit iedzīvojies, pieradis. Atļaujiet jūs uzskatīt par maniem viesiem.

—   Lūdzu, lūdzu, — šie atbild. — Ļoti patīkami.

Bet redzu — netic. Blenž uz mums … Ir jau arī saprotams: kas tas par profesoru sporta biksītēs? Jūtu, jānovērš uzmanība ar sarunām, jāpasaka viņiem kaut kas svarīgs, jānodarbina viņu prāti.

—   Piedodiet, — es apvaicājos, — vai te ir visi, kas nolaidušies?

Viņi saskatījās, tad viens paziņo:

—   Bija vēl viens garš džentlmenis.

—    Bija, bija, — citi apliecināja, — viņš bija aizdedzies.

—    Ak tā! Ļoti interesanti. Nu, Fuks, — es saku, '— nolaidieties lejā, paskatieties, vai cietušajam nav kāda palīdzība vajadzīga.

Fukss ielīda kabīnē, pēc tam izlīda un paradīja šķip- stiņu pelnu: tā teikt, lūk, kas palicis pāri.

—  Ai, kāda nelaime! — es iesaucos. — Garais džentlmenis, acīm redzot, galīgi sadedzis. Nu, ko lai dara — miers viņa pīšļiem … Un tagad, kungi, ķersimies klāt un vilksim laukā izpletni, tas vēl noderēs.

Nu, atbrīvojām saites, velkam izpletni kā zvejas vadu. Es komandēju:

—   Viens, divi — reizē! Mazliet vira …

Redzu, šie gan cenšas, taču nav raduši strādāt, un tāpēc neveicas.

Pēkšņi šie pamet saites un bēg atpakaļ, tā sakot, uz pakaļgalu, stāv tur saspiedušies barā, bailēs trīcēdami, Fukss — tas pavisam ielīdis pa lūku kabīnē, pabāzis galvu laukā un rāda uz izpletni. Bet viena jaunkundze — pasažiere, pirkstus izstiepusi, māj ar rokām, lēkādama kā balerīna, un kliedz:

—   Māmiņ mīļā!

Atskatījies ieraugu — tiešām jāizsaucas: «Māmiņ mīļā!» Saprotiet, milzu čūska ielīdusi izpletnī, nu pamatīga metrus trīsdesmit garumā. Saritinājusies kā ligzdā, skatās uz mums, izraugās upuri.

Bet man — it nekāda ieroča, vienīgi pīpe zobos …

—    Fuks, padodiet man ko labi smagu! — es saucu.

Fukss izbāza galvu pa lūku, pasniedza tādu kā lielgabala lādiņu. Es pacilāju rokās — nekas, diezgan pasmaga lietiņa.

—   Dodiet vēl! — uzsaucu, nostādamies cīņas pozīcijā, tēmēdams . ..

Arī čūska tēmēja. Atvēra rīkli kā pamatīgu alu … Es atvēzējos — un sviedu to priekšmetu tieši tur iekšā.

Vai milzu čūskai tas būtu tīrais nieks? Saprotiet, norija, ka nebija ko redzēt, pat acu nepamirkšķināja. Es

ari otru tādu pašu lādiņu iegrūdu tur iekšā, šī ari to norija. Tad pieskrēju pie lūkas, uzsaucu Fuksam: — Dodiet visu, kas ir, ātrāk!

Te uzreiz izdzirdēju aiz muguras briesmīgu šņākšanu.

Atskatījos — čūska sāk piepūsties, šņāc, pa muti nāk putas…

«Nu, tūliņ metīsies virsū!» nodomāju. Bet šī, iedomājieties, nevis brūk virsū, bet pēkšņi nonirst ūdenī un pazūd.

Mēs visi kā sastinguši, gaidām. Paiet viena minūte, otra. Pasažieri kabīnes pakaļgalā rosās, sačukstas. Uz-

reiz tā jaunkundze atkal nostājas tādā pašā pozā un kliedz pa visu Amazoni:

— Māmiņ! .. .

Un tagad redzam: izpeld virs ūdens kaut kāds spīdošs milzīga apmēra un dīvainas formas balons nenosakāmā krāsā. Un, ziniet, visu laiku briest un briest. ..

Nu, nodomāju, jauna nelaime! Kas tas varētu būt? Pat baigi kļuva. Pēcāk ieskatos — šim balonam ir kustīga aste. Sitas pa ūdeni uz vienu pusi, otru . . . Kad ieraudzīju šo asti, tūliņ sapratu: tie priekšmeti bijuši ugunsdzēsības ierīces. Rāpuļa vēderā tās sadūrušās, atsitušās vaļā, sākušas darboties un piedzinušas čūsku pilnu ar putām. Tajās ugunsdzēsības ierīcēs, ziniet, kāds spiediens! Ar to čūska uzpūtās, uzņēma papildu peld- spēju un jūt, ka ir nelāgi, grib panirt zem ūdens, bet vēders vairs neļauj …

Bailes uzreiz man pārgāja. Piegājis pie lūkas, uzsaucu:

—    Fuks, nāciet laukā! Briesmas ir garam.

Fukss izlīda, ziņkārīgi lūkojās neredzētajā brīnuma, bet pasažieri, tiklīdz izdzirdējuši, ka nav vairs jābaidas, sāk cits citu apsveikt, spiež man roku. Un pateicas:

—    Paldies, profesora kungs! Ķā jūs viņu pieveicāt?

—   Ko nu! — es attraucu. — Šeit, uz Amazones, pie visa kā pierod. Milzu čūska — tikai nieks, gadās vēl briesmīgāki…

Nu, ziniet, pēc šī gadījuma mana autoritāte nostiprinājās. Par laimi, nokārtojās arī uzvalku jautājums. Tai jaunkundzei bija līdzi rokdarbu lādīte. Es paņēmu adatu, no izpletņa uzšuvu sev svārkus. Materiāls bija lielisks; pogu vietā es piestiprināju uzgriežņus, kurus nomontēju no kabīnes. Iznāca gluži labi, pogas bija Izturīgas un skaistas, tikai bez uzgriežņu atslēgas nevarēju noģērbt svārkus. Nu, tas tāds sīkums, pie tā var pierast. Fuksam atradām avārijas rezervēs jau gatavu kombinezonu, uz mata tādu pašu, kāds viņam bija, tikai jaunāku.

Tad mēs sašuvām nelielas buras, ielikām kabīnē mastu, uztaisījām stūri. Pasažieri dežurē pie stūres, mēs braucam, ķeram bruņurupučus, zvejojam zivis. Tā jaunkundze iemācījās gatavot ēdienu . . . Vispārīgi būtu bijis tā nekas, tikai kuģis nebija visai piemērots: nestabils, arī gaita gausa.

Jā. Mēs tomēr kaut kā virzījāmies uz priekšu, uz austrumiem, uz Atlantijas krastiem. Kādus pusotra mēnešus tā braucām. Un ko tikai mēs neredzējām ceļā: gan pērtiķus, gan liānas, gan kaučuka kokus! … Zinātkāram ceļotājam, protams, interesanti, bet grūti gan. Teikšu atklāti: bija grūti!

Vispār tur jau klimats nav sevišķi apskaužams, bet mēs vēl trāpījāmies lietainā laikā. Sutina kā pirtī, dienām un naktīm migla, karsts, odu mākoņi; labi vēl, ka nedabūjām drudzi.

XIV NODAĻA,

kuras sākumā Gudrimelis kļūst par nodevības upuri, bet beigās atkal atgriežas uz «Bēdas»

Beidzot mēs tomēr nonācām Parā ostā. Pietauvojāmies, izkāpām krastā. Godīgi sakot, pilsētiņa nav nekāda ievērojamā, tāda neliela pilsētiņa. Netīrība, putekļi, karstums, ielās klaiņo suņi. Taču pēc Amazones mūžamežiem arī šī pilsētiņa zināmā mērā ir kultūras centrs. Lai gan tā kultūra mazliet savdabīga: iedzīvotāji nikni, kareivīgi, visi ar dunčiem, ar pistolēm, pa ielu iet ir baigi.. .

Ja. Mēs nodzinām bardu, apkopamies pec grūta brauciena. Mūsu ceļa biedri atvadījās, sakāpa uz kuģiem un aizceļoja kur kurais. Arī mēs ar Fuksu gribējām pēc iespējas ātrāk tikt projām, bet diemžēl neizdevās: bez dokumentiem nelaiž laukā. Nu, mēs bijām nokļuvuši kā vēži uz sauszemes, svešā malā, bez pajumtes, bez noteiktas nodarbošanās, bez iztikas līdzekļiem. Cerējām kādu darbiņu atrast, bet ko nu! Darbu piedāvāja tikai kaučuka plantācijās, un tad atkal vajadzēja doties uz Amazoni, bet mēs jau tur bijām, otrreiz vairs kaut kā nevilina.

Pablandījāmies šur tur pa pilsētu, beidzot atsēdā- nies bulvārītī zem palmas pārrunāt radušos stāvokli.

Pēkšņi pienāk policists un aicina mūs līdzi pie gu- )ernatora. Tas, protams, ir pagodinoši, bet man diez kā iepatīk tādas oficiālas pieņemšanas un tikšanās ar lugstu stāvošām personām. Šoreiz nevarēja nekā darīt: a ielūdz, tad jāiet.

Nu, ierodamies. Skatāmies — sēž vannā gaļas blāķis ar vēdekli rokās, sprauslā kā begemots, plunčājas, elš. Bet abās pusēs — divi adjutanti parādes formā.

—    Kas jūs tādi esat, no kurienes? — gubernators vaicā.

Es viņam vispārējos vilcienos attēloju stāvokli, paskaidroju, kā viss norisinājies, un pateicu, kas esmu.

—    Šis ir mans matrozis Fukss, — es saku, — viņš salīgts Kalē, bet es esmu kapteinis Gudrimelis. Droši vien esat dzirdējis?

Gubernators, to izdzirdējis, skaļi iekliedzās, vēdeklis izkrita no rokām, pats iegāzās uz galvas vannā, rīstās, burbuļi vien Ceļas augšā, gandrīz noslīka. Par laimi, adjutanti neļāva noslīkt, izglāba. Nu, viņš atguva elpu. noklepojās un pietvīka.

—    Ko, kapteinis Gudrimelis? — viņš elso. — Tas pats? Kas tagad notiks? Nekārtības, ugunsgrēks, revolūcija, rājiens no priekšniecības? . .. Nu, ziniet, protams, esmu sajūsmināts par jūsu vīrišķību, nav man arī nekādu iebildumu pret jums personiski, bet kā oficiāla persona pavēlu jums tūliņ atstāt man uzticēto teritoriju, es it nekādus šķēršļus nelikšu . . . Adjutant, izdodiet kapteinim izbraukšanas atļauju.

Adjutantam prieks censties, viņš tūliņ uzrakstīja apliecību, uzsita zīmogu, pasniedza. To man tikai vajadzēja. Es paklanījos, pieliku roku pie cepures.

—    Paldies, jūsu ekselence! — saku. — Esmu ļoti pateicīgs par laipnību; pilnīgi apmierināts ar jūsu rīkojumiem. Atļaujiet atsveicināties!

Es pagriezos un izgāju. Man pakaļ arī Fukss. Ejam tieši uz piestātni. Pēkšņi dzirdu -— aiz muguras kaut kāds troksnis, soļu dimdoņa. Atskatos — kādi četrdesmit cilvēki privātā, platām platmalēm galvā, zābakiem kājās, dunčiem rokās, vieglie ložmetēji līdzi, skrien mums pakaļ nosvīduši, putekļus saceldami.

— Re, kur viņi ir, re! — skan kliedzieni.

Skatos — grib dabūt mūs rokā. Acumirkli apsvēru, kādi mūsu spēku samēri, un redzu — nav ko iesākt, jāmūk. Nu, drāzām arī. . . Aizskrējām līdz kaut kādai bū- delei. Biju galīgi nomocījies, apstājos atvilkt elpu, sirds dauzījās kā traka no pārpūles. Kā nu ne. . . gadi uz muguras, un karsts arī. Fuksam — nekas, tam veikla gaita. Tomēr skatos, arī viņš norūpējies par to, kas notiek, gluži bāls, zibsnī ar acīm uz vienu, otru pusi. Tad pēkšņi kļuva jautrāks un tā familiāri paklapēja man pa muguru.

—    Nu, kaptein, — viņš saka, — palieciet šeit. Es skriešu viens pats, jūs viņi neaiztiks.

Un aizļekoja, papēži vien nozibsnīja.

Jāatzīstas, tādu rīcību nebiju no viņa gaidījis, es pat apjuku. Ek, nodomāju, kas nu būs — būs . . . Vienīgais glābiņš — rāpties palmā. Uzrāpos. Bet ķērāju bars arvien tuvāk. Atskatījos — šie tādi tukli, nikni, neizglītoti. Jāatzīstas — man dūša saskrēja papēžos. Tādas bailes pārņēma, ka pagura sirds. Redzu — gals klāt. «Lai tad ātrāk,» nodomāju. Ieķēros palmā, paliku karājamies, sastingu, bet dzirdu — viņi jau klāt, elš, mīņājas. No sarunām saprotu, kas tie par cilvēkiem. Sākumā domāju, ka bandīti, laupītāji vai skalpu mednieki, bet izrādījās, ka tie ir žandarmi, tikai pārģērbušies. Nezinu, vai karstums ietekmējis vai bijis kāds cits iemesls, bet gubernators apdomājies, nožēlojis savu laipnību un pavēlējis saķert mūs un drošības pēc nolinčot.

Bet manu, šie vilcinās. Gaida minūti, desmit minūtes. Neaiztiek. Man jau rokas piekusušas turoties, trīc, tā vien šķiet, ka tūliņ, tūliņ atlaidīsies vaļā un es nokritīšu. Ko lai dara, tik un tā beigas, — nodomāju. Un laidos lejā no palmas… Nu iedomājieties, neaiztika. Brīdi stāvēju, gaidīju — neaiztiek. Tad nesteigdamies gāju prom — šie pat pašķīrās, sargādamies kā no uguns.

Nu, es tad aizklīdu atkal uz bulvāri, atsēdos zem tās palmas, kur mēs ar Fuksu sēdējām, un aizmigu. Tā aizmigu, ka nepamanīju — nakts jau pagalam. Rītausmā ieradās Fukss, pamodināja mani, apsveica. t

—   Redziet nu, kaptein, — šis saka, — neaiztika jūs.

—- Kāpēc, paskaidrojiet — kāpēc?

—    Redziet! — viņš smejas un noņem man no muguras

plakātu,* kur uzzīmēts galvaskauss ar zibens bultu, diviem krusteniskiem kauliem un uzrakstīts: «Nepieskar- ties, apdraud dzīvību!»

Kur viņš tādu plakātu ķēris, nezinu jums pateikt, taču jādomā, ka pie tās transformatora būdiņas bulvārī. Kur gan citur. . .

Jā-a. Nu, izsmējāmies, papļāpājām. Izrādījās, ka Fukss velti laiku nebija tērējis — paņēmis biļetes uz kuģi. Piestātnē parādīju atļauju, un mus izlaida bez iebildumiem. Pat kajīti ierādīja un novēlēja laimīgu ceļu.

Mēs iekārtojāmies kā kungi un braucām uz Riodeža- neiro.

Atbraucām laimīgi, izkāpām. Ievācām ziņas.

Izrādījās, ka mūsu «Bēda» tepat netālu izmesta krastā. Bijusi, protams, bojāta, taču Stanga, kā jau brašs vīrs, savedis jahtu kārtībā, nolicis uz stāpeļa, bet pats dzīvojis vientulīgi. Visu laiku gaidījis rīkojumus, bet man, kā jūs pats saprotat, bija pagrūti kādus rīkojumus dot.

Nu, mēs ar Fuksu noīrējām braucamo — tādu kā kurvi uz riteņiem —, paskubinājām vēršus, braucām. Braucam gar krastu un vērojam bēdīgo, bet pamācošo vietējo ainavu: kādi divi simti nēģeru stiepj kafiju un cukuru no noliktavas uz krastu un ber tieši no maisiem ūdenī, ka noburbuļo vien. Un jūrā nav ūdens, bet sīrups. Visapkārt lido mušas, bites. Mēs noskatījāmies. Painteresējāmies, kas tā par dīvainu izklaidēšanos. Mums paskaidroja, ka cukura cenas esot zemas, neesot preci kur likt, un tad tādā veidā uzlabojot ekonomiku, paceļot d-zīves līmeni. Vārdu sakot — viss esot normāli, nekā cita nevarot darīt.

Jā. Mēs braucam tālāk. Un redzam — stāv mūsu skaistā «Bēda» krastmalā, gaida stingru komandiera roku, bet gar jahtu šurp un turp soļo kāds garš tēvainis. īsts laupītājs — platmale kā saulessargs, pie sāniem cukurniedru kapājamais duncis, bikses ar bārkstīm. Ieraudzījis mūs — skrēja klāt. Uh, pārgriezīs rīkli! — nodomāju.

Bet nē, ne grieza nekā. Izrādījās, ka tas ir musu Stanga, jau iedzīvojies, uzcirties pēc vietējās modes.

Nu, satikāmies, sabučojāmies, pat apraudājāmies. /isu vakaru nopļāpājām: viņš stāstīja par saviem pie- Izīvojumiem, mēs atkal — par saviem.

No rīta izsitām ķīli no apakšas, ielaidām jahtu ūdenī, izvilkām mastā karogu. Jāatzīstas, man pat asaras no- 'ira. Tā taču, jaunais cilvēk, ir liela laime tikt atkal uz avas jahtas klāja. Un vēl lielāks prieks, ka darbs turpinās. Var laisties droši tālākā ceļā. Vēl atlicis tikai nokārtot braukšanas formalitātes.

To uzņēmos kārtot es. Aizeju pie ostas priekšnieka jeb, kā viņi saka, «komandante del bahia», iesniedzu viņam dokumentus.

Bet šis komandante, ieraudzījis mani, uzreiz piepūtās kā krupis uri sāka kliegt:

—   Ak tad jūs esat «Bēdas» kapteinis? Kauns, jaunais cilvēk! Tik daudz sūdzību par jums. Rau, admirālis Kusaki sūdzas: jūs esot kaut kādu tur salu sagrāvis, ka- šalotam nodarījis pāri. . . Arī gubernators ziņo — jūs esot patvarīgi atstājis Parā ostu . . .

—  Kā patvarīgi? — brīnos. — Lūdzu! — Es pasniedzu atļauju.

Bet viņš pat nepaskatījās uz to.

—    Nē, neatļaušu! — kliedz. — Neko neatļaušu. Jūsu dēļ tikai nepatikšanas … Vācieties prom! … — Pēc tam uzbļauj: — Leitnant! Piekraut jahtu «Bēda» līdz malām pilnu ar smiltīm tā, lai noiet dibenā!

Nu, gāju projām. Steidzos uz jahtu. Ierados. Taču tur jau atvestas smiltis, un kāds ierēdnis grozās gar tām un izrīko.

—   Vai jūsu jahtu pavēlēts piekraut ar smiltīm? — viņš vaicā un saka: — Neuztraucieties, es jūs neaizkavēšu, tūliņ izdarīsim . . .

Jāatzīstas, es nodomāju, ka tagad gan pavisam beigas. Jahta nogrims, mēģini nu tad izcelt. Bet, iedomājieties, es pratu izmantot apstākļus labvēlīgā virzienā.

—    Pagaidiet, jaunais cilvēk! — es uzsaucu. — Ar kādām smiltīm jūs gribat piekraut? Nevis ar smiltīm, bet ar cukuru pieberiet. Beriet manā jahtā, pie tam pirmo šķiru.

—   Ak tā, pareizi! — šis atsaucas. — Varam arī tā, lūdzu, tūliņ salādēsim! . . .

Un, ziniet, tie paši nēģeri sāka skriet kā skudras, pielādēja jahtu — visas tilpnes, palīgtelpas, klāju — ar cukuru, tieši ar visiem maisiem.

Mana «Bēda», nabadzīte, grimst arvien dziļāk un

dziļāk, beidzot — noburbulē vien . . . Skatāmies — tikai masti rēgojas laukā.

Vēlāk ari masti pazuda.

Stanga un Fukss satriekti nolūkojās iemīļotās jahtas bojā ejā, abiem asaras acīs, tikai es, gluži otrādi, biju ļoti labā omā. Pavēlēju iekārtot nometni turpat krastā. Nodzīvojām kādas trīs dienas, bet ceturtajā cukurs izkusa, skatāmies — jahta lēnām ceļas augšā. Nu, mēs to iztīrījām, nomazgājām, uzvilkām buras un devāmies projām.

Tikko bijām izgājuši no ostas, redzu — uz krasta izskrien komandante ar zobenu pie sāniem un kliedz:

—   Neatļauju!

Viņam blakus palēkdamies gāja mūsu vecais paziņa admirālis Kusaki un ari lamājās:

—    Komandantes kungs, vai tad tas ir darbs? Par tādu darbu, lūdzu, naudu atpakaļ.

«Nu,» es nodomāju, «lamājieties veseli.» Pavicinaju viņiem ar roku, pagriezu stūri, un pilnā gaitā devāmies projām.

xv nodaļa,

kurā admirālis Kusaki mēģina tikt uz jahtas «Bēda» par matrozi

No Brazīlijas mūsu gaitas turpinājās tālāk uz rietumiem. Bet pāri kontinentam, paši saprotiet, nevar tikt, mums vajadzēja pagriezties uz dienvidiem. Es nospraudu kursu, norīkoju dežūras, un devāmies ceļā. Šoreiz burājām lieliski. Vējiņš pūta it kā pēc pasūtījuma, priekšvadnis šķēla bangas, aizmugurē palika ūdens vaga, skanēja buras, takelāžas virves novilktas līdz pēdējam. Kādas divsimt jūdzes diennaktī noskaldījām, bet paši sēdējām, nekā nedarīdami. Stanga un Fukss galīgi palaidās slinkumā, ar disciplīnu sāka iet greizi, un es nolēmu komandu nodarbināt.

—     Nu, Stanga, — es viņam saku, — pietiek jums •sauļoties. Ķerieties klāt pie vara detaļām. Nospodriniet tā, lai spīd kā uguns.

Jā. Pateicu. Stanga nostājās miera stājā, tā teikt — klausos!

Saberza ķieģeli, paņēma lupatu, un darbs sākās.

Tikko biju nogājis kajītē nosnausties, te dzirdu — uz klāja kāda rosība. Pielēcu kājās, devos uz kāpnēm, bet pretī nāk Fukss. Bāls un trīc.

—    Lūdzu, kaptein, nāciet uz klāja, — viņš saka. — Liekas, mums sācis kaut kur degt.

Uzskrēju augšā. Skatos — tiešām, deg klājs divās vietās. Bet Stanga, it kā nekas nebūtu noticis, sēž mazliet tālāk no uguņiem un spodrina vara turekli. Kad ieskatījos ciešāk, redzu — arī šajā vietā uz klāja sāk degt.

Es, ziniet, pat apjuku.

—    Stanga, paskaidrojiet — kas šeit notiek? — uzkliedzu.

Šis pieceļas, pieliek roku pie cepures un mierīgi ziņo:

—    Saskaņā ar jūsu rīkojumu spodrinu vara detaļas tā, lai spīd kā uguns. Kādi būs turpmākie rīkojumi?

Es gribēju viņam sadot, bet laikā savaldījos. Sapratu — pats esmu vainīgs. Kā nu ne, ziniet, teiksim, rakstnieks vai skatuves mākslinieks — tāds, protams, var atļauties zināmu brīvību izteiksmē, bet mums, jūrniekiem, pirmajā vietā ir precizitāte. Mums dzejot nav laika. Ja izteic rīkojumu, tad padomā, ko saki, citādi var gadīties tāds kā Stanga, — viņš ir gan vērīgs, akurāts, radis izpildīt komandu burtiski, turklāt viņam arī spē- ciņš kā milzim, — ar tādu, ziniet, var piedzīvot pat katastrofu.

Ņu, redzu, kļūda jāizlabo. Un acumirklī izrīkoju:

—   Atlikt vara spodrināšanu! Izziņot ugunsgrēka trauksmi!

Fukss skrien pie zvana. Stanga saskaņā ar trauksmes noteikumiem paliek tai vietā, kur sācis degt, bet es — pie stūres. Zvanīšana liela, bet labuma nekāda. Uguns plešas plašumā. Deg kā lāpa. Pielūko, tiks vēl klāt pie burām. Redzu — draņķīgi. Sagriezu jahtu pret vēju. Un, ziniet, līdzēja. Nodzisa uguns. Pakaļgalā vēl noplivināja kā ugunīga lenta, tad pārtrūka un nodzisa. Fukss nomierinājās. Arī Stanga apjēdza, ka pārcenties. Jā-ā.

Pēc tam uzgriezāmies atkal uz iepriekšējā kursa, apmainījām bojātās klāja detaļas, tālāk vairs negadījās nekādi piedzīvojumi, pametām līkumu ap Horna zemesragu, pagājām garām Jaunzēlandei un laimīgi nonācām Sidnejā, Austrālijā.

Un, iedomājieties, ko mēs sastapām ostas malā? Vai domājat, ka ķenguru, pīļknābi, strausu-emu? Nekā nebija! Stūrējām klāt. Skatos — krastā ļaužu pūlis, un pašā pirmajā rindā — admirālis Kusaki pats personiski.

Kā viņš tur nokļuvis, no kurienes, kāpēc — velns viņu sazin! Bet nebija šaubu, ka tas ir tieši viņš. Atzīstos, sajutu nepatiku, man kļuva pat nelāgi ap dūšu.

Nu, piebraucām klāt, piestājāmies. Admirālis iejuka pūlī. Bet es, tikko mums padeva trapu, tūliņ devos uz krastu, uz ostu. Stādījos priekšā varas pārstāvjiem, ziņoju, ka esmu ieradies, parunājos ar ierēdņiem. Vispirms, kā pieklājas, par laika apstākļiem, par veselību, par vietējiem jauņumiem, bet pēcāk sarunu vidū izmetu makšķeri: domāji, varbūt izdosies dabūt zināt, ko tas Kusaki te dara Un kādas vēl nelietības grib sagādāt.

Taču ierēdņi neko neteica, atrunājās, ka neesot informēti. Nu, es papļāpāju vēl ar viņiem un tad devos tieši pie ostas kapteiņa. Sasveicinājos un skaidri un gaiši pateicu: mani vajā viens japāņu admirālis.

— Viens? — šis saka. — Nu, mīļais, jums ir veicies. Es pats nezinu, kur lai glābjos no šiem japāņu admirāļiem, neko nevaru jums palīdzēt. Nav pavēlēts ne palīdzēt, ne darboties pretī. Visādi citādi labprāt gatavs jums pakalpot. Vai nevēlaties viskiju ar limonādi? Varbūt parādīsiet man to godu un nāksiet pusdienās, varbūt cigāru, ja smēķējat? Bet ar admirāli jūs pats tieciet kaut kā galā.

Jā-ā. Vārdu sakot, redzu — nepatīkama būšana. Tagad, protams, tāds japāņu admirālis mums nav nekāds varenais. Patiesību sakot, arī toreiz mēs no viņiem sevišķi nebaidījāmies, tomēr ielaisties kādās darīšanās ar viņiem, atklāti sakot, nebija sevišķas patikas.

Man bija izdevība pastāstīt jums par Itāliju. Tur viņu valdnieki tīkoja sagrābt savās rokās visu Āfriku, pusi Eiropas, ceturtdaļu Āzijas . . . Bet austrumos japāņu bajāri (jeb, kā viņi saka, samuraji) tāpat bija sailgojušies sagrābt savās rokās visu Ķīnu, visu Sibīriju, pusi Amerikas.

Ilgoties vispār nav nevienam aizliegts. Dažkārt pat noder pasapņot. Bet, kad tāds sapņotājs uzliek uzplečus, iekāpj karakuģī un rīkojas ar pielādētiem lielgabaliem, tad var gadīties arī nepatikšanas . . . Sasapņojas un sāk tēmēt, notēmē un vālē vaļā. Labi, ja pašauj garām. Un ja nu trāpa? Tad var tā notikt, ka naktī labāk neatcerēties!

Tāpēc mēs centāmies tādiem sapņotājiem paiet garām ar līkumu. Bet atklāti jāsaka — ne jau vienmēr tas mums izdevās. Gadījās tādi sapņotāji, ka nezinājām, kā no viņiem vaļā tikt. Arī man tāds pagadījās, tāds Kusaki kungs, admirālis. Kopš tikāmies toreiz vaļu aizsardzības komitejā, viņš pielipa klāt kā dadzis.

Un, protams, šie admirāļi jaucās ne vien manās darīšanās. Viņi visur kur bāza degunu: tur centās kādus sarīdīt, paklusām aplaupīt, tur parakņāties, izošņāt intereses pēc: vai neož pēc naftas, pēc zivīm, pēc zelta? . ..

Un, protams, ne jau mēs vien to sapratām. Bet Sidnejā uz šiem fantastiem lūkojās caur pirkstiem — nepalīdzēja viņiem un arī nelika šķēršļus. Taupīja, tā sakot, katram gadījumam.

Jā-ā. Nu, jums es to varu pastāstīt, bet ar ostas kapteini tādas runas nevarēja būt. Es viņam pateicu «paldies» un atvadījos. Un aizgāju, neko nepanācis, nezinādams, ko iesākt.

Atgriezies uz jahtas, gatavojos tēju dzert. Un redzu — nāk pa trapu augšā neliela auguma cilvēciņš, pēc visām pazīmēm spriežot, japāņu kūlijs. Tādā nonēsātā žaketītē, ar grozu rokās. Tā bailīgi pienāk un skaidro, ka te, Austrālijā, esot badā, un lūdzas, lai pieņem darbā par matrozi. Un neatlaidīgi mācas virsū.

—   Jūs kuģosiet pa Kluso okeānu, — viņš saka, — tur ir taifūni, migla, neizpētītas straumes . . . Jūs netiksiet galā. Ņemiet mani, kaptein! Esmu jūrnieks, noderēšu. Es varu arī veļu mazgāt, varu strādāt par frizieri. Visu ko protu …

—   Labi, pienāciet pēc stundas, — saku, — es padomāšu.

Viņš aizgāja. Un tieši pēc stundas, skatos, netālu no mums apstājas sūtniecības automašīna.

Es paņēmu tālskati un redzu: no mašīnas izkāpj mans japānis, paņem groziņu un nesteigdamies nāk uz mūsu kuģi. Pazemīgi klanās un atkal sāk to pašu dziesmu:

—    Pieņemiet. . . Netiksiet galā . ..

—  Ziniet ko, — es saku, — jūs mani pārliecinājāt. Pats redzu, ka būs jāpieņem matrozis. Bet jūs gan es neņemšu.

—    Kāpēc tā?

—  Tāpat vien. Ziniet, jūsu sejas krāsa nav īsti dabiska. Šajā ziņā mani uzskati ir mazliet novecojuši,

tomēr noteikti: manuprāt, ja ir jāpieņem moris, tad jau melnais. Nēģeri būtu pieņēmis, papuasu būtu pieņēmis, bet jūs ne, neņemiet ļaunā.

—   Nu labi, — viņš saka, — ja jau tā, neko nevar darīt. Piedodiet, ka jūs iztraucēju.

Paklanījās un aizgāja. Drīz vien arī mēs posāmies pastaigāties. Sakārtojām apģērbu, noskuvāmies, sasukājām matus. Uzkopām jahtu, noslēdzām kajīti. Ejam visi trīs pa ielu, vērojam dažādās vietējās paražas. Ziniet, svešā zemē ir interesanti. Pēkšņi ieraugām dīvainu skatu: sēž zābaku spodrinātājs nēģeris, bet viņa priekšā četrrāpus tup mūsu japānis. Un šis nēģeris triepj viņam virsū melnu zābaksmēru. Un kā vēl! Tur, ziniet, zābaku spodrinātāji ir kvalificēti, tā strādā, ka no sukas dzirksteles lēkā .. . Nu, mēs izlikāmies, ka tas mūs neinteresē, pagājām garām, pat skatījāmies uz otru pusi. Vakarā ieradāmies uz kuģa — Fukss un Stanga jutās noguruši, es paliku dežurēt, gaidīju, ziniet, to nēģeri; pārdomāju, kā viņu labāk uzņemt.

Pēkšņi man atnesa vēstuli no ostas kapteiņa. Izrādās, vecajam esot garlaicīgi, viņš uzaicina nākamajā dienā uz golfa spēli. Jāatzīstas, es pat nezināju, kas tā par spēli. Bet nodomāju: pie joda! Kaut arī būtu jāpaspēlē, tomēr dabūšu pastaigāties, izklaidēties krastā . . . Vārdu sakot, atbildēju, ka esmu ar mieru, un sāku gatavoties.

Pamodināju Stangu, apjautājos:

—    Kas vajadzīgs golfa spēlei?

Viņš apdomājās, pēc tam atbild:

—   Manuprāt, kaptein, vajadzīgas tikai triko getras. Man ir piedurknes no veca krekla. Ņemiet, ja vēlaties.

Paņēmu, uzmēģināju. Bikses iznāca ar pārkritumu, svārkus viduklī saspraudu ar spraudadatām, un izdevās lieliski: tāds brašs sportists, īsts čempions.

Lai būtu mierīgs prāts, es tomēr iegādājos golfa spēles rokasgrāmatu, pašķirstīju. Redzu, tāda nieka spēle vien ir: dzenā bumbu pa laukumu no vienas bedrītes uz otru. Kam sitienu mazāk, tas uzvarējis. Tomēr ar getrām

vien nepietiek: vajadzīgas nūjas un kijas, dažadi sitamie, tad vēl vajadzīgs palīgs, puika, kas visu to pārnēsā.

Nu, mēs ar Stangu devāmies meklēt šos rīkus. Visu Sidneju apgājām, vajadzīgo neatradām. Vienā veikalā bija vicas, bet par tievām, citā mums piedāvāja policistu nūjas. Nu, tās manām rokām nav piemērotas.

Bet klāt jau nakts. Spīd mēness. Tādas noslēpumainas ēnas krīt gar ceļa malām. Jau mācās virsū izmisums. Kur lai meklē? Varbūt salauzt zarus?

Ieraudzījām dārzu ar augstu žogu, bet aiz žoga —

dažādi koki. Stanga mani uzcēla uz žoga, mēs pārlīdām pāri, ejam pa krūmiem.

Pēkšņi redzu — iet piesardzīgi viens garš nēģeris un padusē stiepj veselu kaudzi golfa nūju. Tieši tādas, kā rokasgrāmatā parādītas.

—   Ei, mīļais! — uzsaucu. — Vai neizpalīdzēsiet man ar savu sporta inventāru?

Viņš vai nu nesaprata, vai arī no pārsteiguma iebļāvās nelabā balsī, paķēra nūju, savicināja virs galvas un — mums virsū … Nekaunēdamies sacīšu, ka izbijos. Mans vecākais palīgs izglāba: sagrāba nēģeri aiz apkakles un uzsvieda kokā. Kamēr šis rāpās zemē, es pievācu viņa nūjas, apskatīju, redzu — tieši tādas pašas kā attēlotas rokasgrāmatā. Un kā nostrādātas! Es, ziniet, aizsapņojos aplūkodams, bet Stanga mani atmodināja no pārdomām.

—   Iesim mājās, kaptein, — viņš aicina, — te ir mikls, var apsaldēties.

Nu, pārrāpāmies atkal pār žogu, iznācām laukā no dārza, atgriezāmies uz kuģa. Es nomierinājos: kostīms ir, nūjas ir, vēl tikai jāatrod puika . . . Sirdsapziņa gan bija tāda kā netīra: nepatīkami cilvēkam tā, ne par ko, darīt pāri. Bet, no otras puses, viņš taču pirmais uzbruka, un man jau arī tie kociņi tikai vienai dienai vajadzīgi, tā teikt, uz nomu . .. Vārdu sakot, ar inventāru nu bija kaut cik kārtībā.

Ar puiku nokārtojās vēl labāk: no rīta mazā gaismiņā dzirdu — kāds tādā mierīgā balsī sauc:

—   Masa kapitana, ei, masa kapitana!

Es paskatījos.

—    Te ir kapteinis, — saku, — nāciet šurp. Ar ko varu pakalpot?

Redzu — draugs, vakarējais japānis, personiski ieradies, tikai šoreiz kā melnais. Es viņa maskēšanos redzēju, citādi nebūtu pazinis — tik veikli bija savu ārējo izskatu pārveidojis: ilgviļņi — īsts karakuls, fizionomija noviksēta, ka spīd-vien, kājās salmu tupelītes un platas katūna bikses.

—   Masa kapitana, esmu dzirdējis, ka jums vajadzīgs nēģeris matrozis, — šis saka.

—   Jā, — atbildu, — vajadzīgs, tikai ne matrozis, bet golfa bojs. Ņem šīs nūjiņas, un iesim …

Gājām. Ostas kapteinis mani jau gaidīja. Iesēdāmies ar viņu mašīnā. Braucām kādu stundu.

—   Nu, varbūt , sāksim? — mans partneris vaicā. — Ceru, ka jūs, kā jau džentlmenis, mani neapmānīsiet skaitīšanā?

Viņš nolika savu bumbiņu bedrītē, atvēzējās, sita. Situ arī es. Viņa bumbiņa aizskrēja taisni, manējā — sānis. Aizgāja ganībās.

Visapkārt krūmi, gravas, nogāzes, apkārtne, var teikt, gleznaina, taču pilna visādiem šķēršļiem. Mans nēģeris galīgi nomocījās, uri tas arī saprotams: nūjas smagas, bija karsts, smacīgs. Sviedri viņam pār seju lija aumaļām, trijās straumītēs, un, ziniet, grimu skaloja nost, zābaksmērs izkusa, viņš vairs neizskatījās pēc nēģera, bet kā zebra: visa seja dzelteni melnām svītrām. Atzīstos, arī es biju noguris. Ieraudzīju — tek strautiņš, bet strautiņi tur nav tik bieži sastopami.

—   Atpūtīsimies, — saku, — parunāsimies. Kā tevi sauc?

—    Par Tomu, masa kapitana.

—   Tātad tēvocis Toms. Nu, nu. Iesim nomazgāties, tēvoci Tom.

—   Ai nē, masa, mazgāties nedrīkstu: tabu.

—    Nu, kad jau tabu, neko darīt, kā vēlies. Varēji jau nomazgāties. Paskaties uz savu ģīmi, tas tev galīgi noplucis.

Man to nevajadzēja sacīt, bet paspruka, un izlietu ūdeni nesasmelsi. Sis neatbildēja, tikai acis nozibsnīja; viņš atsēdās it kā nūjas pārcilāt.

Es atkal — strautā iekšā. Ūdens bija auksts, dzidrs kā kristāls. Atvēsinājos, sprauslāju kā begemots. Kaut kā atskatījos, ieraugu: šis zogas klāt, un vissmagākā nūja rokā. Gribēju šim uzkliegt, bet redzu — par vēlu. Viņš, ziniet, savicināja nūju un svieda. Ja būtu trāpījis,

tad man galvaskauss pagalam. Es tomēr nezaudēju apķērību — bladāc, zem ūdens!

Kad pabāzu galvu laukā, redzu — šis stāv, zobus atņirdzis, acis spīd kā tīģerim, šķiet, tūliņ metīsies virsū…

Pēkšņi kaut kas no augšas blaukt viņam pa pauri! Šis gar zemi. Pieskrēju klāt, meklēju savu glābēju — nav neviena, tikai nūja guļ blakus . .. Pacēlu, aplūkoju, redzu — uz tās ir nevis firmas marka, bet iezemiešu svētais. Tagad sapratu: vakar golfa nūju vietā esmu pa-

puasam atņēmis bumerangus. Bet vai zināt, kas tas bumerangs ir par ieroci? Ar to jātrāpa bez kļūdīšanās, ja netrāpa, tad jātur acis vaļā, bumerangs nāks atpakaļ un sados pašam pa galvaskausu. Jā.

Nu, es apskatīju tēvoci Tomu. Dzirdu — pulss vēl darbojas, tad nav trāpīts nāvīgi. Es paņēmu viņu aiz kājām un pavilku ēnā. Šim no kabatas izveļas kaut kādi papīri. Pacēlu, apskatīju — vizītkartes. Nu, ko jūs būtu domājis? Tajās melns uz balta rakstīts:

HAMURA KUSAKI, admirālis

«Re, kur drauģelis ieradies!» nodomāju. «Nu, pagūli vien, nav man laika, jāturpina spēle, citādi partneris ņems ļaunā.»

Jā. Gāju tālāk, dzenāju bumbu, kaut dusmas uz sevi, ka esmu sapinies ar to golfu, taču atkāpties nav manā raksturā. Situ, skaitu sitienus. Diezgan pagrūti, ziniet. Ar palīgu vēl kaut kā, bet vienam pašam īsta mocība: jāsit pēc iespējas spēcīgāk, jāmeklē rokā bumba, jāstiepj nūjas. Kājas sāp, rokas gurst. Visā visumā tā vien šķita, ka nevis es to bumbu dzenāju, bet bumba mani. Nu tad iedzinu arī: purvājā, krīšļos, pie kādas upītes, kur krastā ciņi.

«Tā,» nodomāju, «tagad aizdzīšu līdz upītei, atpūtīšos, izpeldēšos.»

Atvēzējos, situ. Pēkšņi šie ciņi uzšaujas kājās un lec projām …

Izrādās, ka tie ir bijuši nevis ciņi, bet ķenguri. Acīm redzot, izbijušies un ļeko kur kurais. Bet mana bumba lidojumā iekrita vienas ķenguru mātes somā. Šī iekaucās un drāzās prom . . . Strādāja ar asti un kājām. Ar priekšējām turas pie somas un man garām — ļiku, ļeku … Nu ko lai te izdara? Es nometu zemē nūjas un — ķengurienei pakaļ. Nedrīkst taču bumbu pazaudēt. Un iznāca tāda skriešana pa šķēršļotu apvidu, ka vēl šodien, to atceroties, jāsmejas. Zem kājām brīkšķ zari, akmeņi lēkā pa gaisu . . . Galīgi piekusu, bet nepadodos, neiz-

laižu viņu no acīm. Ķenguriene atsēžas atpūsties, es ari atsēžos; viņa skrien tālāk, es arī. ..

Un dzīvnieks, ziniet, apjuka, bailēs nomaldījās no ceļa. Viņai vajadzēja skriet uz biezokni, uz krūmiem, bet šī — pa klaju lauku, uz šoseju, tieši uz Sidneju.

Jau redzama pilsēta, tūliņ sāksies ielas. Cilvēki noraugās uz mums, kliedz, policists ar motociklu dzenas pakaļ, svilpj … Dzīvnieks, acīm redzot, izbijies, iztaisa tādu lēcienu gaisā, kaut ko līdzīgu nāves cilpai. Mana bumba izkrīt no ķengurienes somas, es drāžu bumbai pakaļ, noliecos un tai pašā mirklī dabūju sāpīgu triecienu zemāk par muguru. Nu, varu sacīt, — bija gan sajūta! Kā mēdz teikt — ne sēdēt, ne stāvēt.

Tomēr .piecēlos, nopurinājos. Sanāca apkārt ļaudis, izteica līdzjūtību, piedāvājās palīdzēt, bet man palīdzība nebija vajadzīga, bija vajadzīga nūja — tepat bumba, arī bedrīte netālu, bet nav ar ko sist. Nu, viens džentlmenis apžēlojās, iedeva savu spieķi. Pēc astoņdesmit treša sitiena es beidzu spēli.

Ostas kapteinis muti vien iepleta no pārsteigumā.

—    Pārsteidzošs rezultāts! — viņš brīnās. — Nu padomājiet: tik sarežģīts apvidus, vai tiešām astoņdesmit četri sitieni?

—   Tieši tā, — atbildu, — astoņdesmit trīs, ne vairāk, ne mazāk …

Par ķenguru es nekā neteicu. Rokasgrāmatā par ķenguru nekas nav sacīts, spēles noteikumos ari ne. Un iznāk tā, ja dzīvnieks negribēdams palīdzējis, tad tā, ziniet, ir viņa darīšana.

XVI NODAĻA

Par mežoņiem

Mēs ar ostas kapteini parunājāmies par jaunākajiem vietējiem notikumiem, par ievērojamākām vietām. Viņš mani ielūdza apmeklēt muzeju. Aizgājām.

Tur tiešām bija ko paskatīties: pīļknābja modelis dabiskajā lielumā, suns dingo, kapteiņa Kuka ģīmetņe . ..

Bet, līdzko es veltu kādam priekšmetam lielāku vērību, tā mans pavadonis velk mani aiz piedurknes tālāk, mudinādams:

— Iesim, parādīšu jums vissvarīgāko: dzīvu eksponātu, mežoņu vadoni pilnā kaujas tērpā, sevišķi interesanti . ..

Nu, iegājām zālē. Tur iekārtots tāds aplociņš kā zvēru dārzā, un pa to pastaigājās varena auguma papuass ar dīvainu matu sasukājumu .. . Ieraudzījis mūs, viņš izgrūda kareivisku saucienu, savicināja nūju virs

galvas … Es gandrīz grasījos kāpties atpakaļ. Tad at- cerejos tos Honolulu artistus un, patiesību sakot, nogrēkojos. «Šis jau arī droši vien ir tāds artists,» es nodomāju. Un nolēmu šo paklusām, lai neviens nedzird, iztaujāt, kā viņš tiktāl nodzīvojies.

Pēc iespējas laipnāk atvadījos no kapteiņa.

—    Paldies par kompāniju, — saku, — te ir ļoti interesanti. Bet neuzdrošinos jūs vairāk aizkavēt, atļaujiet, eš pats uz savu roku vēl pakavēšos un paskatīšos .. .

Un tā mēs palikām ar papuasu divatā. Aprunājāmies.

—   Atzīstieties, — vaicāju, — vai esat īsts papuass vai tapat vien?

—    Ko nu, pavisam īsts, — šis atbild. — Esmu vadoņa dēls, mācījos Anglijā, Oksfordā. Esmu beidzis universitāti ar zelta medaļu, aizstāvēju disertāciju, ieguvu tiesību zinātņu doktora grādu, atgriezos dzimtenē… Bet šeit nav darba manā specialitātē … Nebija no kā dzīvot, tāpēc iestājos te …

—   Ak tā! Vai labi nopelnāt?

—    Nē jau, — viņš atbild, — neiznāk iztikai. Tāpēc strādāju vēl citu darbu, naktīs sargāju pilsētas dārzu. Tur labāk maksā, un arī darbs ir vieglāks. Klusi un mierīgi. Vienīgi vakar nez kādi mežoņi man uzbruka, atņēma bumerangus. Šodien vairs nebija, ar ko iet uz darbu. Labi, ka atcerējos: man saglabājies kopš studenta gadiem golfa nūju komplekts, paņēmu to līdzi. Nekas, apmeklētāji nemaz to neievēro …

Jā. Mēs tad atvadījāmies. Es nu būtu varējis braukt prom no Austrālijas, bet man bija palicis vēl, tā sakot, viens goda pienākums: atdot papuasu vadonim viņa ieročus un paskatīties, kas noticis ar manu admirāli.

Un tā, ziniet, sakārtojāmies gājienam, jahtu nodevām ostas iestāžu uzraudzībā, bet paši trijatā devāmies ceļā.

Ejam zemes iekšienē pa neseno piedzīvojumu pēdām, lasām, tā sakot, dabas grāmatā: te džinos pakaļ ķenguram, rau, te tas strautiņš, te gulēja zemē bumerangs, te — pats Kusaki . .. Taču nav vairs ne viena, ne otra. Lūk, no šejienes sviedu savas pēdējās nūjas. Bet arī šeit, ziniet, nav nekā. It kā govs būtu ar mēli nolaizījusi.

Nu, paklaiņojām, izmeklējāmies visapkārt. Rezultāts tāds pats. Tikai nomaldījāmies. Jūrā es varu labi orientēties, taču uz sauszemes gadās, ka apmaldos. Un tur visapkārt tuksnesis, nav orientieru. Turklāt arī karstums un izsalkums . .. Fukss un Stanga paklusām kurn, bet es nezaudēju dūšu: stāvoklis tomēr uzliek pienākumus. Jā.

Kādas trīs nedeļas ta klidam apkart. Galīgi nomocījāmies, novājējām. Pašiem žēl kļuva, ka devušies tādā gājienā, bet nu jau vairs nevarēja nekā darīt… Un tā, ziniet, mēs reiz uzcēlām bivuaku, nolikāmies atpūsties, taču karstums — kā pirti. Beidzot, galīgi noguruši, aiz- migām.

Nezinu, cik ilgi biju gulējis, kad pa miegam izdzirdēju: troksnis, kņada, kareiviski saucieni. Pamodos, izberzēju acis, redzu: Fukss tur zem krūmiem guļ dziļā miegā kā bērns, bet nav Stangas. Paskatījos visapkārt — nav. Tad paņemu tālskati, paveros uz apvārsni, redzu — mans vecākais palīgs Stanga sēž pie ugunskura, viņam apkārt, saprotiet, mežoņi un, spriežot pēc viņu uzvešanās, ēd manu vecāko palīgu …

Ko darīt? Es tad pielieku rokas pie mutes rupora veidā un pilnā balsī uzkliedzu:

—    Pārtraukt mana vecākā palīga ēšanu!

Uzsaucu un gaidu ….

Un, ticiet vai neticiet, jaunais cilvēk, dzirdu, ka nāk atpakaļ atbilde kā atbalss:

—   Tieši tā, pārtraukt jūsu vecākā palīga ēšanu!

Un tiešām redzu — pārtraukuši. Apbēra ugunskuru,

piecēlās, un visi kopā nāk pie mums.

Nu, satikāmies, parunājāmies, noskaidrojām pārpratumu. Izrādījās, tie bija papuasi no ziemeļu krasta. Viņiem tur netālu atradās ciems, turpat arī jūra, bet Stangu šie nemaz nav domājuši ēst. Gluži otrādi, gribējuši mūs uzcienāt, bet Stanga viņus pierunājis kurināt ugunskuru pēc iespējas tālāk no bivuaka: baidījies iztraucēt mūs no miega. Jā.

Nu, mēs ieturējāmies. Šie apvaicājās:

—    Kurp, no kurienes, kādā nolūkā?

Paskaidroju, ka ejam pa Austrāliju un uzpērkam senos vietējos ieročus kolekcijai.

—   Ak tā, — šie saka, — tad esat īstā reizē. Vispār tās mantas mums parasti nav. Esam šo saimniecību sen jau izveduši uz Ameriku, bet paši tagad lietojam šautenes. Taču patlaban, starp citu, ir neliela partija bumerangu … ,

Nu, gājām uz ciemu. Viņi atstiepa šos bumerangus.

Tiklīdz paskatījos uz tiem, tūliņ pazinu savus sporta ieročus.

—    Kur jūs tos ņēmāt? — vaicāju.

—   Atnesa kāds svešs nēģeris, — papuasi atbild. — Viņš tagad iestājies pie mūsu vadoņa par kara padomnieku. Tikai patlaban viņa te nav, ari vadoņa nav — aizgājuši uz kaimiņu ciemu, tur apspriež karagājiena plānu.

Tagad sapratu, ka mans kareiviskais admirālis te nocietinājies, un redzu — mums jātaisās prom, kamēr vēl āda vesela.

—    Klausieties, — apvaicājos, — kur ir tuvākais ceļš uz Sidneju vai Melburnu, vienalga uz kurieni?

—    Vislabāk pa jūru, — viņi paskaidro. — Pa satis-' zemi ir tālu un sarežģīti, var apmaldīties. Ja vēlaties, varat noīrēt pirogu. Vēji patlaban ir labvēlīgi, divās dienās būsiet galā.

Es izvēlējos braucamo. Varu teikt — dīvains braucamais bija. Bura kā lūku maiss, masts kā iesms, bet sānos, laivai blakus, kaut kas līdzīgs soliņam. Ja pūš spirgts vējš, tad ir jāsēž nevis laivā, bet vislabāk uz šī soliņa. Jāatzīst, ar tādu kuģi nekad vēl nebiju gājis jūrā, kaut gan burāšanas lietās neesmu nekāds iesācējs. Šoreiz nevarēja nekā darīt, nodomāju: gan jau kaut kā tikšu galā.

Iekrāvu laivā bumerangus, pārtikās krājumus ceļam, izvietoju komandu. Es pie stūres, Stanga un Fukss — aiz borta, balasta vietā. Uzvilkām buras un devāmies ceļā.

Tikko bijām atgājusi no krasta, redzu — mums pakaļ dzenas vesela flote. Pa priekšu liela piroga, un tās priekšgalā sēž mans ceļojošais bruņinieks — pats admirālis Kusaki papuasu vadoņa formā.

Redzu — panāks mūs. Bet, ziniet, man nebija nekādas patikas padoties. Ja būtu tikai papuasi vien, ar viņiem es kaut kā saprastos — taču austrālieši, kulturāli faudis, — bet šis . .. kas viņu zina? Ja nokļūsi viņa

nagos — dzīvu aprīs .. . Vārdu sakot, redzu: grozies, kā gribi, bus jāielaižas kaujā.

Apsvēru stāvokli un izšķīros tā: kāda jēga ielaisties kaujā, izliet asinis? Labāk ņemšu viņus izpeldināt. Šādiem kara darboņiem vispirms der galvu atvēsināt. Vējš pūta np sāniem, spēcīgs vējš, bet viņu komanda pilnā sastavā sēdēja ārpusē uz soliņiem. Apstākļi vispiemērotākie. Nu, ja piestiprinātu tādu garāku bomi un labi atri izdarītu pagriezienu? …

Vārdu sakot, es divās minūtēs pārkārtoju kuģi, sa- griezāmies un pilnā gaitā devāmies uz saskari. Gājām

tieši pretī. Tuvāk, arvien tuvāk. Es pagriezu stūri mazliet pa kreisi un, ziniet, kā ar slotu noslaucīju visu balastu no flagmaņa pirogas, no nākamās, no aiznākamās … Skatos, nevis jūra mums apkārt, bet frikadeļu zupa. Papuasi peld, plunčojas pa ūdeni, smejas, — tā tur ņēmās, ka negribēja nemaz laukā līst.

Vienīgi Kusaki bija neapmierināts: ierāpies laivā, kliedz, dusmojas, sprauslā … Es šim pasignalizēju: «Labu pēršanos,» — tad sagriezu pirogu un devos atpakaļ uz Sidneju.

Tur, Sidnejā, atdevu bumerangus to īpašniekam, atvadījos no golfa spēles partnera, uzvilku karogu.

Protams, bija pavadītāji, atnesa mums augļus un kūkas ceļam. Es pateicu «paldies», atdevu galus, uzvilku buru un tievos prom.

XVII NODAĻA, kurā mans vecākais pailgs atkal atstāj kuģi

Šoreiz Iznāca nelāgi. Tikko bijām pagājuši garām Jaungvinejas krastiem, kad mūs pārsteidza briesmīgs taifūns. «Bēda» šūpojās viļņos kā kaija. Panirst zem ūdens, iznāk laukā un atkal zem ūdens. Odens kalni gāžas uz klāja. Takelāža vaidēt vaid. Nav nekādi joki — taifūns!

Pēkšņi jahta sāka griezties uz vietas kā vilciņš, bet pēc mirkļa vējš pavisam norima. Stanga un Fukss, nekā nenojauzdami par taifūna niķiem, atviegloti nopūtās, > Es tomēr sapratu, kas tur slēpjas, tāpēc, jāatzīstas, galīgi apjuku. Bijām nokļuvuši pašā viesuļa centrā. Tur nu nekas labs nebija gaidāms.

Nu tad sākās.

Pēc neliela klusuma brīža vējš atkal kauca kā tūkstoš nelabo, ar briesmīgu blīkšķi pārplīsa buras, masts saliecās kā makšķeres kāts un pārlūza, rangauts ar visu takelāžu iegāzās ūdenī. Vispār mūs izplucināja, kā nākas.

Kad saniknotais okeāns mazliet norima, es iznācu uz klāja un palūkojos apkārt. Postījumi bija milzīgi un neizlabojami. Tiesa, rezerves buras un virves mums rūmē gan glabājās, bet ar burām vien, bez masta, paši saprotiet, nekur nevar aizbūrāt. Un tā nu tālu prom no lielajiem okeāna ceļiem mūs gaidīja briesmīgs liktenis: gadu gadiem varējām tā klīst apkārt pa okeānu. Paši saprotiet, tāda perspektīva nav diez cik patīkama.

Mums stāvēja priekšā lēnas nāves drauds, un, kā vienmēr tādos gadījumos, atcerējos savu garo mūžu, jauko bērnību.

Un, iedomājieties, šīs atmiņas ierosināja manī domas, kā glābties.

Zēna gados man patika līmēt un laist gaisā pūķus. Nu, atceroties šo jauko nodarbošanos, es atguvu drosmi. Pūķis! Papīra pūķis — lūk, mūsu glābiņš!

Skalu grozi, kas bija palikuši no atvadu dāvanām, noderēja par materiālu skeletam. Nu, tad mēs iejaucām klīsteri, savācām visus papīrus, kas bija uz kuģa, — avīzes, grāmatas, dažnedažādu komerckorespondenci —, un sākām līmēt. Un teikšu bez lielīšanās — pūķis iznāca varens. Lai nu kurš, bet es esmu šajā ziņā speciālists. Kad nožuva šī ierīce, mēs sadabūjām pēc iespējas garāku virvi, sagaidījām vējiņu un palaidām gaisā …

Nekas, ziniet, vilka brīnišķīgi, mūsu jahta devās atkal uz priekšu, paklausīja stūrei.

Es atritināju karti, izvēlējos vietu, kur iegriezties remontā. Pēkšņi dzirdu nez kādas dīvainas skaņas. Uz klāja kaut kas brīkšķ. Satraukts izeju laukā un ieraugu briesmīgu ainu: virve, kurā turējās mūsu pūķis, aizķērušies aiz brašpila, un tajā brīdī, kad es iznācu uz klāja, tā pārrīvējusies turējās, kā mēdz teikt, tikai mata galā.

— Trauksme! Visi uz klāja! — es nokomandēju.

Stanga un Fukss uzskrēja augšā. Stāv un gaida manus rīkojumus.

Bet izrīkot nebija viegli. Jūs paši saprotat, tur vajadzēja iesiet mezglu. Bet vējš pieņēmās, virve nostiepās kā stīga, nekā, ziniet, nevarēja sasiet.

Es jau nodomāju — viss pagalam. Bet šoreiz lieti noderēja Stangas milzīgais spēks. Viņš, saprotiet, ar vienu roku satvēra virvi, ar otru pieturējās pie klāja skavas un sasprindzināja muskuļus. Virves galā radās atslābums …

—   Tā turēt, nekādā ziņā nelaist vaļā! — es nokomandēju, pats cenzdamies iesiet mezglu.

Pēkšņi uznāca spēcīga vēja brāzma, pūķis aiztrau- cās, skava izrāvās no sienas kā burkāns no dobes, un Stanga uzlidoja mākoņos, tikko paguvis iekliegties:

—    Klausos, tā turēt!

Mēs ar Fuksu pārsteigti nolūkojāmies viņam pakaļ. Bet Stanga jau nebija vairs saredzams. Mākoņos pazibēja tikai melns punkts, un mūsu drošsirdīgais biedrs pameta mūs okeāna vidū .,.

Beidzot es atguvos, palūkojos uz kompasu, iegaumēju virzienu, pēc acumēra noteicu laika apstākļus. Un, jāsaka, secinājumi nebija iepriecinoši: kādas sešas balles stiprs vējš ar ātrumu divdesmit piecas jūdzes stundā nesa manu vecāko palīgu prom uz Uzlecošās Saules Zemes krastiem. Un atkal mēs, zaudējuši dzinēju un vadīt- iespēju, nevarīgi grozījāmies viļņos.

Es galīgi uztraucos, no bēdām gāju gulēt un, tikai mazliet iesnaudies, dzirdu — Fukss mani modina. Nu, izberzēju acis, pieceļos un, ticiet vai neticiet, redzu — pa labi no mums koraļļu sala. Viss, kā pienākas: palmas, lagūna . .. Tur, ziniet, ja piestājas, var tikt arī pie burām. Vārdu sakot, mums, kā mēdz teikt, bija uzsmaidījusi laime, taču tas smaids diemžēl izrādījās viltus pilns.

Spriediet pats: vējiņš dzen mūs uz priekšu lēnītiņām, esam jau līdzās salai, tā tepat blakus, vai ar roku aizsniedzama .. . Diemžēl tā tikai tāda teikšana, ej pameklē tādu roku divsimt asu garumā… Vārdu sakot, skaidrs — aiznesīs mūs garām.

Cits manā vietā būtu apjucis, bet es, ziniet, neesmu no tiem. Jūrnieku prakse tādos gadījumos ieteic ar trosi izmest enkuru krastā. Ar roku, protams, nav iespējams

aizsviest: vajadzīgs lielgabals vai raķete. Es, saprotams, iedrāžos kajītē, meklēju minētos priekšmetus, izrakāju, apgriezu visas malas otrādi — nav, saprotiet, ne raķešu, ne lielgabalu: nolaidība, izbraucot nebiju paņēmis līdzi. Pa rokai gadās vairāk tādi apģērba piederumi: kaklasaites, bikšturi… No tiem, ziniet, lielgabalus nevar iz- - taisīt.

Un te nu atkal nelielas pagātnes atmiņas Ierosināja domu, kā rīkoties tālāk.

Redziet, nevaru teikt, ka bērnībā man būtu bijusī priekšzīmīga uzvešanās. Gluži otrādi, vispārējais ieskats bija tāds, ka tieši huligāns neesmu bijis, taču, neliegšos,

palaidnis gan biju. Un tads ierocis ka kaķene allaž atradās man kabatā … Jā.

To atceroties, man tūdaļ iešāvās prātā: no bikšturiem, protams, lielgabalu pagatavot nevar, bet kāpēc nevar kaķeni? Es tad paķēru sešus pārus gumijas bikšturu un uzrīkoju uz klāja tādu lielāka izmēra kaķeni.

Nu, tālākais ir saprotams: es ielādēju kaķenē nelielu enkuru, Fuksam piepalīdzot, savilkām ar vinču pēc iespējas stingrāk. Tad nokomandēju: — Uzmanību!

Pēc tam pārcērtu virvi, un enkurs aizlaižas, nesdams līdzi tievu, bet izturīgu auklu. Un redzu — kārtībā! Enkurs — paredzētā vietā.

Pēc pusstundas mēs bijām krastā, un mūsu cirvji tur klaudzēja, iztraucēdami mūžameža svinīgo klusumu.

Protams, diviem vien bija grūti, bet galā tikām. Ļoti labi tikām galā.

Taifūns bija mūs pamatīgi sadriskājis, vajadzēja no jauna piedrīvēt bortus, nodarvot visu jahtu, bet, galvenais, ielikt jaunu rangautu un takelāžu. Iznāca pamatīgi nostrādāties. Toties visu salabojām. Ar mastu izdevās pavisam labi: mēs izraudzījām tādu nelielu, slaidu pal- miņu, izrakām ar visām saknēm un ielikām jahtā.

Augšā nostiprinājām, kā nākas, ar vantīm, bet apakšā, rūmē, balasta vietā sabērām zemi, aplējām ar ūdeni, un tā, ziniet, mūsu masts ņēmās zaļot.

Pēc tam piegriezām buras, sašuvām, uzvilkām un laidāmies ceļā.

Vadīt tādu kuģi, protams, mazliet neparasti, toties ir arī savas ērtības: virs galvas čab lapas, zaļums priecina skatienu… Vēlāk palmā nogatavojās augļi, un cik tas, ziniet, ir patīkami: stāvēt pie stūres, kad ir karsts un ellīgi slāpst, bet vajag tikai mazliet parāpties mastā, un rokās ir tikko nobriedis kokosa rieksts, pilns ar svaigu pienu. Nevis jahta, bet peldoša plantācija …

Jā. Tā mēs burājam, uzlabojam veselību ar augļu diētu, turēdami kursu tajā virzienā, kur varētu būt nolaidies Stanga.

Pagāja viena diena, otra. Un trešajā dienā mums priekšā pavērās zeme. Ar tālskati varēja saskatīt ostu, ieejas zīmes, krastā pilsētu …

Iegriezties tur, protams, nebūtu slikti, bet, ziniet, es nolēmu atturēties, neiet. Vispār tolaik tur ārzemniekus pārāk laipni vis neuzņēma, man turklāt bija personiski rēķini ar Kusaki kungu. Nu, lai viņš iet ratā!

XVIII NODAĻA

Visbēdīgākā, jo iet bojā *Bēda» un šoreiz pavisam

Nu tad es burāju garām. Burāju. Pagāja diena — ne- ' kas, bet naktī uznāca migla. Tāda migla, ka neko nevar redzēt, ņem kaut vai acis rokā. No visām pusēm skan signāli, kuģu svilpes, sirēnas kaucieni, zvanīšana … Uztraucoši, toties, ziniet, jautri. Taču ilgi neturpinājās šī jautrība. Dzirdu, drāžas mums virsū ātrgaitas kuģis. Ielūkojos, redzu — mīnu kuģis pilnā gaitā. Es pagriežu pa labi. Skatos — šis arī pa labi. Es — pa kreisi, šis arī pa kreisi…

Un tā, ziniet, uzreiz briesmīgs trieciens, nobrīkšķēja

viss korpuss, ūdens uzšļācās uz klāja, un «Bēda», vidu pāršķelta, lēnām sāka grimt jūras dzelmē.

Nu gan redzu — pagalam!

—   Fuks! — es uzsaucu. — Ņemiet glābšanas riņķi un peldiet tieši uz rietumiem. Te nav tālu.

—    Un kur tad jūs? — Fukss vaicā.

—   Man nav laika, — es atbildu. — Vēl atzīmes jāieraksta kuģa žurnālā, jāatvadās no jahtas, bet, galvenais, uz to pusi mani nevelk . . .

-— Mani arī ne, kaptein. Nav tādas vēlēšanās.

—    Nu, Fuks, — es cenšos viņu pierunāt, — tur tomēr ir krasts, visādi krāšņumi, svētais Fudzijamas kalns .. .

—    Ko tie krāšņumi! — Fukss atmet ar roku. — Tur badā var nosprāgt. Darbu nevar dabūt, bet savā vecajā specialitātē, kāršu spēlē, mēs ar viņiem nevaram sacensties. Novilks ādu kā liepas lūku un palaidīs pasaulē. Labāk turēšos ar jums kopā.

Viņa uzticība mani tā aizkustināja, ka jutu atkal spēku pieplūdumu. «Ek,» nodomāju, «vēl par agru dziedāt bēru dziesmas!» Apskatīju bojājumu apmērus, sadabūju cirvi.

—   Visi uz klāja! — nokomandēju. — Šurpu! Raut zemē takelāžu, cirst nost mastu!

Fuksam prieks censties. Viņš ķērās klāt ar tādu enerģiju, ka es pat pabrīnījos. Divas reizes nebija jāsaka: lauzt nav celt, sirds par to nesāp.

Nepaguvām ne apskatīties, kad mūsu palma bija pāri bortam. Fukss ielēca palmā, es viņam pasniedzu šādas tādas vērtīgākas lietas. Aizmetu viņam glābšanas riņķi, kompasu kopā ar naktauzu, pāri airu, enkuriņu ar ūdeni, šādus tādus apģērba gabalus . . .

Pats visu laiku atrados uz «Bēdas», uz klāja. Te uzreiz jūtu, ka pienācis pēdējais brīdis: pakajgals sāka celties uz augšu, korpuss grima ūdenī, tūliņ, tūliņ būs zem ūdens…

Man saskrēja asaras acīs… Es tad, ziniet, satveru cirvi un pats ai savu roku izcērtu no pakaļvadņa 'dējīti ar uzrakstu . . .

Tad ielecu ūdenī un — uz palmas pie Fuksa. Uzsēžos tur jāteniski un vēroju, kā okeāns aprij mana tik daudz cietušā kuģa atliekas.

Arī Fukss nolūkojas. Un redzu — puisim tāpat asaras acīs.

Sniedzu viņam roku.

— Nekas, — saku, — nebēdājiet, gan mēs vēl paku- ģosim. Kas viss vēl var notikt…

Jā. Nu, ziniet, es vēl pavēros uz to vietu, kur viļņi sakļāvās pār kuģi, tad sākām iekārtoties. Un, iedomājieties, iekārtojāmies gandrīz vai ar ērtībām.

Protams, pēc jahtas bija izjūtams zināms komforta

trūkums, tomēr viss nepieciešamais mums bija. Piestiprinājām kompasu, no veca krekla uztaisījām nelielu buru, palmas zarā pakārām glābšanas riņķi, bet jahtas pakaļējo dēli es izlietoju par rakstāmgaldu.

Citādi viss būtu labi, tikai kājas bija slapjumā.

Un tā vienudien redzam — aizmugurē kūp dūmi. Es jau nodomāju — atkal tas mīnu kuģis, bet izrādījās, ka tikai «tirgonis» — klaiņājošs tvaikonis ar Anglijas karogu. Es negribēju lūgt palīdzību, nodomāju: gan jau kaut kā tikšu galā. Bet iznāca tā.

Tiklīdz ieraudzīju kuģi, es tūliņ sameklēju rakstāmos un atzīmēju sardzes žurnālā vajadzīgos datus. Bet tā kuģa kapteinis, ieraudzījis mūs, paņēma tālskati un, saprotams, redzēja, ka uz mūsu kuģa nav diezin cik spožs stāvoklis, ja vien lidzīgu braucamo var saukt par kuģi.

Viņš tomēr šaubījās: palīdzēt vai ne, jo mēs neizrādījām nekādas panikas pazīmes un arī nedevām attiecīgos signālus… '

Taču apstākļi, saprotiet, bija sagadījušies tā, ka viņš pēkšņi nolēma rīkoties citādi.

Redziet, es tieši tajā brīdī beidzu rakstīt žurnālā un savu pagaidu galdu noliku, tā sakot, stāvus. Un iemirdzējās burti uz dēļa. Kapteinis, ieraudzījis vārdu «Bēda», noturēja to par palīgā saukšanas signālu un nodomāja, ka mums gadījusies kāda nelaime vai tamlīdzīgi. Nu, viņš pagrieza kuģi uz mūsu pusi un jau pēc kādas pusstundas uzcēla mūs augšā, un mēs ar kapteini, iedzerdami pa glāzītei ruma, pārrunājām šo jocīgo gadījumu …

Jā. Palmu es uzdāvināju kapteinim, viņš to pavēlēja nolikt salonā, airus un kompasu arī atdevu viņam, bet sev atstāju glābšanas riņķi un dēli ar uzrakstu. Tomēr, ziniet, kaut kas piemiņai.

Nu, pasēdējām tādu laiciņu. Viņš stāstīja, ka ejot uz Kanādu pēc kokmateriāliem, pēc tam vēl pārrunājām, kas jauns pasaulē, tad viņš aizgāja, bet es vēl paliku, lasīdams jaunākās vēstis.

Sēžu, šķirstīdams avīzes. Nu, kas tur liels tajās avī-

zēs! Visvairāk sludinājumu, tad visādas pļāpas, dažāda dezinformācija … Un pēkšņi — virsraksts pār visu lappusi: «Uzbrukums no gaisa … Noziedznieks laidās bēgt!»

Es, protams, sāku interesēties. Lasu un redzu — viss lielais troksnis mana vecākā palīga Stangas deļ. Izradās, viņš ar savu pūķi nolaidies pie paša Fudzijamas. Protams, tur saradies vesels bars vajātāju, puķi saraustījuši gabalos, paņēmuši sev par piemiņu.

Bet pūķis taču bija salīmēts no avīzēm! Tāpēc sākusi interesēties policija. Stanga ticis apvainots, ka nelikumīgi ievedis nelegālo literatūru. Nav zināms, ar ko tas būtu beidzies, bet, par laimi, tur uzreiz sākušies dobji

apakšzemes grūdieni un debesis pārklājušās mākoņiem . .. Sacēlusies panika, visi šausmās aizbēguši.

Svētā kalna pakajē palicis tikai mans vecākais palīgs un japāņu policijas ierēdņi.

Šie stāv un lūkojas cits citā. Zeme grīļojas zem kājām … Tas, protams, ir tāds neparasts stāvoklis mūsu planētas virskārtai, un daudzos cilvēkos tas izraisa dažāda veida baiļu izpausmes. Bet Stanga, viņš, ziniet, visu mūžu bijis uz kuģiem, pieradis pie šūpošanās … Nu, nav gan pratis pienācīgi novērtēt, cik briesmīgs spēks ir tam, kas notiek, tāpēc nesteigdamies gājis augšup pa kalna nogāzi. Bet, saprotiet, šai brīdī, ka mēdz teikt, «zeme atvērusies» un plata sprauga atšķīrusi bēgli no vajātājiem. Pēc tam viss pārklājies ar sodrējiem un neziņas tumsu.

Policija pazaudējusi Stangas pēdas, tagad meklējot viņu. Bet velti.

xix nodaļa,

kuras beigās pēkšņi ierodas Stanga un dzied dziesmu par sevi

Tas arī bija viss, ko dabūju zināt no avīzēm. Bet, ziniet, pilnīgi pietiekami, lai samaitātu omu. Tā jau nebija viegli. Vai tas kāds joks! Kuģis pagalam, tagad vēl biedrs un palīgs nokļuvis tādā ķezā. Ja būtu bijusi jahta, es nospļautos par tādu Kusaki, būtu gājis glābt Stangu. Tagad gaidi nu, kamēr nonāksim paredzētā ostā. Arī no turienes vajadzēs tikt kaut kā tālāk, mums ar Fuksu nav diezin kāds labais kases stāvoklis, un kuģis arī iet lēni.

Gāju pie kapteiņa.

—   Vai nevar paātrināt gaitu?— vaicāju.

—    Labprāt, — šis atbild, — bet par maz kurinātāju, tie netiek galā, tikko varam uzturēt tvaiku.

Nu, ziniet, es mazliet padomāju, aprunājos ar Fuksu. vēl dieniņu atpūtos, tad salīgām par kurinātājiem. Alga, protams, bija neliela, bet, pirmkārt, par ēšanu nebūs jā-

maksā, otrkārt, strādājot nav tik garlaicīgi, arī kuģis sāks iet ātrāk …

Nu, iekārtojāmies vienā maiņā.

Dartra apģērbus tur nedeva, bet mums bija palicis tikai tas, kas mugurā. Taupības nolūkā izģērbāmies, palikām vienīgi sporta biksītēs. Starp citu, tā bija arī labāk: tai kurtuvē taču varen karsti. Bet ar apaviem bija slikti. Zem kājām ogles, karsti izdedži, — ar kailam kājām deg, ar apaviem — žēl.

Mēs tomēr, ziniet, nezaudējām apķērību: paņēmam četrus spaiņus, salējām tajos ūdeni, un varen labi sanaca!

Stāvējām tajos spaiņos kā galošās, bet, ja nokrita kāda ogiīte, tikai nočukstēja vien, un tas bija viss.

Katlu telpā es tiku viegli galā — nebiju par kurinātāju pirmoreiz —, bet Fuksam gāja grūti. Piebēris pilnu kurtuvi, kur ogles sakusa kā lava, viņš to gribēja uzjaukt ar Jāpstu.

—    Ei, vai nu tur ar lāpstu var ko panākt? — es viņam saku. — Tur vajag uzlauzt. Kur ir stanga?

Un te nu, ticat vai ne, dzirdu, ka viens man aiz muguras dobji saka:

—   Tieši tā, Stanga ir jūsu rīcībā!

Atskatījos, redzu — no ogļu kaudzes lien ārā mans vecākais palīgs Stanga: izdilis, melns, ar bārdu apaudzis, tomēr viņš pats. No pārsteiguma, ziniet, es apsēdos! …

Nu, protams, sabučojāmies. Fukss pat dažas asaras nobirdināja. Pa visiem trim beidzām apkopt kurtuves, atsēdāmies, un Stanga izstāstīja savus piedzīvojumus.

Avīzē par viņu esot visumā rakstīts pareizi, tikai par uzbrukumu un ļaunprātību nepareizi. Kāds tur varējis būt uzbrukums, tikai vējš viņu aizdzinis tur. Jā. Un, kad zemes virskārta vairs nav grīļojusies, viņš devies uz pilsētu. Nu, iet, bailēs apkārt lūkodamies. Kur vien paskaties — policists, kur pagriezies — špiks …

Ja viņš, ziniet, būtu izturējies mierīgi, varbūt viņam izdotos pamukt neievērotam, bet puisim bijis tik daudz satraukumu, tāpēc nodrebējis, sācis iet ātrāk un pats nemaz nav pamanījis, ka jau skrien.

Skrējis un atskatījies. Pakaļ dzinušies špiki, žandarmi, policisti, puikas, suņi, rikšas, automašīnas… Kliedzieni, kņada, kāju dipoņa …

Kur lai paglābjas? Viņš, ziniet, laidies lejā uz jūru. Ielavījies ogļu piestātnē, ieracies oglēs un sēdējis. Tieši tajā brīdī šis kuģis piestājis uzņemt ogles. Tur iekraujot ar slīdošās lentes palīdzību: grābjot, cik var, tieši ar kausu, bet uz kuģa kauss pats izberot ogles.

Tā, ziniet, tika pagrābts arī Stanga. Viņš gan atjēdzies un gribējis lēkt ārā no kausa, bet domājis — atkal sāks viņu ķert, bet kauss slīdējis prom, pēc tam apgāzies, un Stanga nav paguvis pat muti paplest, jau — blaukt bunkurā!

Pataustījis rokas un kājas — tās veselas; nav kur sprukt, bet paelpot var … Nu, viņš tad nolēmis izmantot piespiedu bezdarbību — labi izgulēties.

Ieracies oglēs un aizmidzis. Pamodies tikai tad, kad izdzirdis manu komandu.

Jā. Vispārīgi viss gāja uz labo pusi. «Bēdas» komanda atkal bija kopā, un mēs sākām gudrot par atgriešanos mājās. Mūsu maiņa arī tuvojās beigām, un tad es sāku prātot: mēs ar Fuksu esam nokļuvuši uz kuģa likumīgi, kā katastrofā cietušie, bet Stanga vispirms bija zaķis, otrkārt — it kā izbēdzis noziedznieks. Kas lai zina, kā izturēsies šis kapteinis? Kamēr viss labi — arī viņš ir labs, bet, ja dabūs zināt par šo gadījumu, var izdot Stangu varas iestādēm, glāb tad nu viņu! Vārdu sakot, es viņam ieteicu:

—   Tupiet šeit. Jūs tagad esat pieradis. Est mēs atne- sīsim, bet maiņā strādāsim kopīgi. Būs mums arī vieglāk — taču trīsdesmit trīs procenti ietaupīta spēka. Tā būs arī drošāk.

Stanga piekrita bez strīdēšanās.

—   Tikai … būs garlaicīgi, — viņš saka. — Tur ir tumšs, un es tagad esmu izgulējies. Nezinu, ko sadarīt.

—    Nodarbošanos var izdomāt, — es iebilstu. — Tumsā var sacerēt dzejoļus vai atkal pamēģināt skaitīt līdz miljonam, tas ir ļoti labs līdzeklis pret bezmiegu …

—    Bet vai dziedāt drīkst? — viņš vaicā.

—    Kā lai jums saku? — atbildu. — Sevišķi es to neieteiktu, bet, ja patīk, dziediet, tikai paklusām, vairāk pats sev.

Jā. Tā mēs beidzām maiņu. Ieradās citi kurinātāji. Stanga ielīda atkal bunkurā, mēs ar Fuksu devāmies uz klāja. Pēkšņi skatos, kurinātāji uzbizo augšā kā apdeguši.

—   Kas noticis? — apvaicājos.

—     Tur, bunkurā, — šie saka, — nelabais ieperinājies. Kauc kā sirēna, bet, ko īsti kauc, nav saprotams.

Nu, man tūliņ bija skaidrs.

—    Pagaidiet, — saku, — es noskriešu lejā, noskaidrošu, kas tur notiek.

Nogāju lejā, dzirdu: tiešām briesmīgas skaņas, kaut kāda nenoteikta melodija, vārdi nav gluži sakarīgi, bet balss, balss . .. Nezinu, kā lai jums izstāsta. Es reiz Cei- lonā dzirdēju, kā ziloņi taurē, tā bija eņģeļu dziedāšana paradīzē.

Jā. Ieklausījos un sapratu, ka tur dzied Stanga. Ielīdu bunkurā, gribēju viņu nostrostēt par piesardzības neievērošanu. Bet lienot atcerējos, ka pats esmu vainīgs: atkal, ziniet, nebiju precīzi pateicis savu rīkojumu. Vienmēr man ar Stangu šajā ziņā iznāca pārpratumi.

Lienot dzirdu:

Vecākais palīgs es No korvetes «Bēda». Jūra to norija, Un izgaisa pēdas. Es nu tagadiņ Svešā kuģī kņupu Kā viens razbainieks Uz oglēm tupu …

Neko teikt, dziedāja tiešām nevis sev, bet par sevi . . . Tikai par to korveti, protams, mazliet pārspīlējis. Kur nu corvete! … Bet, starp citu, tā ir sava veida valodas izskaistināšana. Dziesmā tas ir atļauts. Raportā, reisa zi- īojumā, iekraušanas aktā tāda neprecizitāte, protams, īav pieļaujama, bet dziesmā — kāpēc gan ne? Nosauc (aut vai par drednautu, ja vien labāk skan.

Es tomēr Stangu pārtraucu.

—  Jūs, mīļais, neesat mani sapratis, — es viņam aku. — Labāk dziediet par mums, tikai lai neviens ne- Izird. Citādi —- ka neiznāk nepatikšanas.

Nu, viņš apklusa, piekrita man.

—   Pareizi, —viņš saka, — jūs atļāvāt, bet es netiku iadomājis. Es vairs nedziedāšu, labāk skaitīšu . . .

Es iznācu laukā, nomierināju kurinātājus. Stāstīju viņiem, ka, tā sakot, kurtuves degušas kaukdamas. To apstiprināja arī mehāniķis.

— Tā gadās, — viņš teica.

XX NODAĻA,

kurā Stanga un Fukss neapdomīgi iepērkas, bet Gudrimelis praktiski pārbauda algebras likumus

Beidzot mēs nonācām Kanādā. Mēs ar Fuksu nokāpām krastā, atvadījāmies no kapteiņa, bet naktī kontrabandas ceļā nogādājām krastā Stangu. Atsēdāmies\ klusā tavernā, pārspriedām esošo stāvokli un to, kā v.a- rētu tikt tālāk. Maršruts mūs nemulsināja. Nolēmām tā; no Kanādas uz Aļasku, no Aļaskas pa Bēringa jūras šaurumu uz Cukotku, bet tur esam tikpat kā mājās, gan jau kaut kā …

Šajā punktā plāns tika apstiprināts.

Bet par pārvietošanās līdzekļiem iznāca ko padomāt. Bija, ziniet, ziema, upes aizsalušas, visapkārt sniegs, dzelzceļu nav, ar automašīnu nevar izbraukt. Ar kuģi — jāgaida līdz pavasarim …

Apjautājāmies pēc padoma un nolēmām pirkt nartas, tad — kas pagadīsies — briežus vai suņus. Devāmies katrs uz savu pusi iegādāties vajadzīgo.

Es gāju meklēt nartas, Stanga — pēc briežiem, Fukss apņēmās sadabūt suņus.

Man gadījās dabūt stipras, skaistas un ērtas nartas. Stangam bija veicies mazliet sliktāk. Viņš atveda ne sevišķi labi barotu plankumaino briedi. Speciālisti apskatīja to, apliecināja derīgumu un raksturoja tā: pēc ragiem spriežot, briedis esot pirmās šķiras, bet pēc kājām — zemāk par vidējo, nagi esot šauri.

Nolēmām izmēģināt. Iejūdzām. Briedis nevilka. Pa sniegu vēl kaut cik, bet, kad uznācām uz upes, uz ledus — mūsu briedis nevarēja ne soli paspert. Kājas slīdēja uz visām pusēm.

Skatos — vajadzētu viņu apkalt, bet nav pakavu.

Te nu mums noderēja jahtas pakaļējais dēlis. Ne velti es to biju vadājis līdzi. Mēs atskrūvējām no dēļa vara burtus un ar tām pašām skrūvēm kaut kā piestiprinājām pie brieža nagiem. Un, ziniet, līdzēja diezgan labi. Tiesa, briedis tagad mazāk dreifēja, taču gaita nekļuva žiglāka. Slinks lopiņš bija gadījies!

Tad ieradās Fukss ar savu pirkumu. Viņš atveda šitādu šuneli ar smailu purniņu. Pēc apliecības spriežot — godalgots barvedis, kas iet pa priekšu. Nu, mēs tad ari nolēmām to jūgt pēc specialitātes, tā sakot, ar skatienu uz priekšu.

Bet pateikt jau viegli. Ar briedi mēs tikām galā uzreiz: saku vietā uzmaucām tam kaklā glābšanas riņķi (arī riņķis, kā redzat, noderēja, kārtīgā saimniecībā viss noder lieti). Bet suns, ziniet, neļaujas, kož, ņirdz zobus. Mēģini nu tādu iejūgt!

Tomēr šā tā iejūdzām. Noliecām tam loku, ar varu fevilkām ilksīs, palaidām …

Nu, varu jums teikt, sākās īsts teātris! Briedis sit pret zemi kājas, purina ragus, suns kauc, un, iedomājieties, abi veicīgi kāpjas atpakaļ.

Es jau gribēju tā, atmuguriski braukt prom, bet izmēģinājuma pēc iejūdzu otrādi — suni aiz brieža. Lai gan mēdz teikt, ka, pārmainot saskaitāmos ar vietām, rezultāts nemainās, tomēr tā, ziniet, ir tikai algebrā, šajā gadījumā bija pavisam citādi.

Nu, pārjūdzām, pārlikām ar vietām.

Un ko jūs domājat? Mūsu briedis skrien kā aidinieks, pakavi vien zib.

Un suns viņam pakaļ. Zobus klabinādams, kaukdams, tomēr arī velk mūs kā lokomotīve.

Mēs ar Stangu tikko paguvām uzlēkt uz nartām, bet Fuksam izdevās pieķerties tikai pie virves. Kādu pusjūdzi viņš tā nobrauca kā enkurs vētras laikā.

Nu, varu teikt, iznāca īsts sacīkšu brauciens! Lagu netiku paņēmis līdzi, uz ledus jau arī pagrūti to pielietot. Tomēr, spriežot pēc priekšmetiem krastā, mums ātrums bija pārsteidzošs. Apdzīvotās vietas zib garām kā miglā, nartas lēkādamas lēkāja pa ledu, vējš vien svilpo gar ausīm.

Briedim garaiņi gāžas pa nāsīm, pakavi zib un tik veikli izklabina vārdu «BĒDA», it kā uz «Undervvood» rakstāmmašīnas.

Arī sunītis cenšas smilkstēdams un kaukdams, mēli Izkāris, tomēr neatpaliek.

Vārdu sakot, mēs nepaguvām ne atjēgties — jau klāt Aļaskas robeža. Tur šerifi ar šautenēm, ar karogiem …

Ziniet, es nolēmu mazliet piebremzēt: nav ērti pār- raukt robežu, neievērojot formalitātes. Tāpēc uzkliedzu:

— Mazu gaitu, stop!

Bet ko nu! Mans briedis nemaz neatskatās, neklausa, rāžas kā uzvilkts mehānisms.

Viens šerifs vicināja lakatiņu, citi sāka blīkšķināt. . . odomāju — beigas, bet redzu — viss laimīgi.' Drāžaties tālāk. Un, ta kā pec kādām piecām minūtēm paskrē- im garām vienam pajūgam, pēc tam diviem, tad jau airs netiku skaitījis, cik pajūgiem pabraucām garām. Tie eidzas, es atkal būtu labprāt braucis lēnāk, bet nevaru

apturēt savu divjūgu … Un, lūk, aiz pagrieziena paveras Jukonas forts. Tur uz ledus sapulcējušies ļaudis. Maj ar rokām, kliedz, šauj gaisā. Tik daudz ļaužu bija sanācis, ka ledus neizturēja, ielūza.

Pūlis pavirzījās uz krastu pusi, bet mums priekša vaļējs ūdens, un mēs bīstamā ātrumā tuvojamies tieši tai vietai. Redzu — slikti. Tad izšķīros: sasvēru nartas uz sāniem, salūza ilksis, es ar visu komandu — blaukt sniegā, bet mans briedis iedrāžas taisni ūdenī, arī suns un viss iejūgs.

Briedis būtu noslīcis, bet glābšanas riņķis turēja virs ūdens. Skatos — šis peld, elš un sprauslā …

Labi cilvēki no publikas atnesa arkānu, apmeta briedim ap ragiem, vilka…,Un, iedomājieties, dižciltīgā dzīvnieka staltie ragi pavisam viegli atdalījās no pieres, un zem tiem atklājās īsi radziņi, kādi mēdz būt govīm! Nu, tie, par laimi, turējās stingri. Velkot aiz tiem, izvilka visu iejūgu uz ledus. Mans briedis nopurinājās, palaizīja nāsis un ņēmās žēli maut kā govs.

Ielūkojos ciešāk un redzu — ir jau arī govs, tikai bez astes. Kanādā Stangu apmānījuši. Nu kļuva saprotams, kāpēc mūsu briedis bez pakaviem dejoja kā govs uz ledus. Bet es netiku gudrs, kur uzreiz gadījies šim dzīvniekam tik neparasts straujums.

Taču suņu speciālisti man izskaidroja arī to. Izrādījās, arī Fukss bija iekritis: suņa vietā viņam bija iesmērēts jauns vilcēns.

Ņemiet vērā, cik interesanti sanāk: vilcēns pats par sevi kā suns nav nekā vērts — tīrais draņķis, ne suns; govs arī pati par sevi nav nekāds briedis, bet, kad bija abi kopā, iznāca lieliski. Šajā gadījumā tieši var piemērot šādu algebras likumu: mīnuss, reizināts ar mīnusu, ir pluss, kā mēdz teikt.

Jā. Kad kaislības mazliet norima, tad noskaidrojās arī tādas svinīgas sagaidīšanas iemesli. Tajā dienā viņiem tur bija ziemas sporta sacīkstes, un mēs, paši nemaz ne domādami, ne apjēgdami, bijām ieguvuši pirmo vietu.

XXI N O D A Ļ A,

kurā admirālis Kusaki pats palīdz Gudrimelim izkļūt no loti sarežģīta stāvokļa

Kādas trīs dienas ciemojāmies Jukonā, atpūtāmies paši un atpūtinājām dzīvniekus. Mēs, kā jau ciemiņi, varējām justies pilnīgi brīvi, jādod bija vienīgi paraksts, ka nekur projām no mājām neiesim, un drošības pēc tika nolikti pie durvīm divi detektīvi. Nu, pēc tam iejūdzām savus dzīvniekus atkal nartās un devāmies ceļā. JukonaI izšāvāmies cauri kā bultas, nokļuvām pie Bēringa jūras šauruma un nospraudām kursu tieši uz Cukotku. Līdz Labrenča salai aizbraucām laimīgi, tad iznāca aizķeršanās. Sākās vētra, salauzīja ledu, mēs apstājāmies pie plaisas, it kā uz sēkļa būtu uzskrējuši.

Iekārtojām nometni zem ledus blāķiem. Gaidījām, kad plaisas likvidēsies. Nebūtu jau ari tik ļauni, sevišķi jāsteidzas mums nebija, ar pārtiku bijām nodrošinājušies: pa ceļam iegādājāmies pemmikanu[1], zivis, saldētas meža irbes. Nu, bija mums arī pieniņš, to deva mūsu govs. Vārdu sakot, no bada bojā nebūtu jāiet, bet ar aukstumu bija slikti. Sēžam, cieši kopā saspiedušies, drebam, īpaši grūti gāja Fuksam: bārda viņam sasala, bija pilna lāstekām, puisis visu laiku čīkst un gaužas. Arī Stanga turas pēdējiem spēkiem … Jā …

Nu, redzu, kaut kas jāizdomā. Sēžu, pārdomādams dažādas apkurināšanas iespējas. Malka, ogles vai petroleja mums neder … Tad es atcerējos: reiz cirkā redzēju, ka viens hipnotizētājs ar neatlaidīgu acu skatienu uzvārīja ūdeni.

Ek, nodomāju, kaut es tā varētu! Gribas spēks man ir milzīgs, tieši dzelžaina griba. Kāpēc nevarētu pamēģināt? Cieši sāku lūkoties ledus bluķī, bet tas nevārījās, pat nekusa … Nu, sapratu, ka tā tāda māžošanās, blēdība, cirka triks. Roku veiklība jeb, vienkārši sakot, Dkus-fokuss. Un, tiklīdz atcerējos šo vārdu, manu smadzeņu rievās dzima spīdoša ideja.

Paķēru cirvi, izraudzlju piemērotu ledus bluķi, nomērīju, pienācīgi apstrādāju un, atgriezies nometnē, sacīju:

—    Nu, biedri, palīdziet man atrast fokusu.

Piecēlās Stanga, rūc:

—   Man jābrīnās par jums, kaptein; drīz mes te raga sasalsim, bet jūs te nez ar kādiem fokusiem noņematies.

Arī Fukss kurn:

—   Okus-fokuss, okus-fokuss. Sarkanaja jura es peldējos vienās peldbiksītēs un tad vēl bija karsti, bet šeit uzvilku trīs pāri peldbikšu un it nekādi nevaru sasildīties. Tas ir gan fokuss!

Nu tad es uzkliedzu:

—   Atlikt tādas nepiemērotas sarunas! Klausīt manai komandai! Pacelt uz augšu šo ledus gabalu! Tā turēt! Piecus grādus pa kreisi! Vēl pa kreisi…

Un tā, ziniet, viņi pacēla manu roku darbu — milzīgu ledus lēcu, tad kopīgi noregulējām staru kūli uz ledus un skatāmies — tas urbj kā rācenī, tvaiks vien griežas svilpodams. Pavērsām staru kūli uz tējkannu — momentā uzvārījās, pat vāks uzsprāga gaisā. Rau, kā mēs tikām galā ar aukstumu. Dzīvojām. Sākām pierast, iedzīvojāmies tā, ka negribējās nemaz vairs projām braukt. Vilcēnu barojām ar pemmikanu, govi ar sienu. Paši arī bijām paēduši, badu necietām. Pa to laiku arī ledus plaisa sagāja kopā.

Iejūdzām savus rikšotājus pēdējo reizi un traucāmies pa taisnu kursu uz Petropavlovsku.

Atbraucām, izkravājāmies. Gājām vizītē pie vietējiem priekšniekiem. Nu, man jāsaka, viņi uzņēma mūs lieliski. Par mūsu gaitām viņi bija informēti pēc laikrakstiem, visu laiku interesējušies, pēdējā laikā sākuši uztraukties un, kad es pastāstīju, kas mēs esam, tad uzņēma un apmīļoja mūs kā savējos: ēdina, vadā pa ciemiem, apber ar laipnībām. Govij mēs noņēmām nost pakavus, sastādījām aktu un nodevām lopiņu kolhozā, vilcēnu uzdāvājām bērniem skolā — dzīvajam stūrītim… Bet ko tur daudz stāstīt. . . Visu mūžu būtu tur ciemojušies, ari tad nebūtu diezgan.

Bet, ziniet, pienāca pavasaris, salauzīja ledu, mēs sākām ilgoties pēc jūras. Katru rītu gājām uz krastu. Dažkārt medībās — pašaudīt valzirgus, citkārt tāpat — palūkoties uz okeānu.

Tā vienudien izejam visi trīs, pastaigājāmies. Fukss pakāpās sopkā. Pēkšņi dzirdu — šis kliedz baigā balsī:

-— Kaptein, «Bēda»!

Domāju — kas noticis: vai nu kāds akmens uzvēlies uz kājas, vai lācis gadījies ceļā, daudz kas var notikt! Drāzu palīgā, Stanga arī rāpās augšā. Bet Fukss visu laiku kliedz:

—   «Bēda», «Bēda»!

Nokļuvām pie viņa un, iedomājieties, tiešām redzam — iet mūsu jahta pilnās burās.

Drāzāmies uz pilsētu. Tur jau gatavojas to sagaidīt.. . Mēs — uz piestātni. Mūs palaiž gan. Tomēr jau zināmā mērā ar neuzticību.

Es nekā vairs nesaprotu. Piķis un zēvele, ka tad tā! Manā acu priekšā taču «Bēda» nogrima. Bet ko nu par acīm, tās var arī pievilt. Ir attiecīgs ieraksts kuģa žurnālā. Un tas tomēr ir dokuments, papīrs. Fukss taču bija liecinieks. Tagad iznāk tā, it kā es būtu dezertējis no kuģa briesmu brīdī. «Nu,» nodomāju, «paiešu tuvāk, no-

skaidrošu.» Jahta pienāca, un tagad kļuva pavisam nesaprotami. Skatos — pie stūres rata stāv Stanga, turpat blakām Fukss — pie šotēm. Bet pie masta stāvu es un vadu pietauvošanos . ..

«Tas tak nevar būt!» nodomāju. «Varbūt tas neesmu es?» Ielūkojos: nē, es. Tad tas, kas krastā, neesmu es? Pataustīju vēderu: nē, it kā krastā arī būtu es. «Kas tad nu, vai personības sadalīšanās divās daļās? Nē, tās ir blēņas, es tikai sapņoju …»

—    Stanga, — es saku, — iekniebiet man.

Bet arī Stanga bija galīgi apjucis.

Viņš, ziniet, tomēr ieknieba un tā, ka es nenoturējos, pat iekliedzos . . .

Tagad klātesošo uzmanība pievērsās mums. Ļaudis ielenca mūs.

—    Nu, kaptein, — viņi uzstājas, — varbūt paskaidrojiet — kas šeit notiek?

Pa to laiku «Bēda» pienāca pie steķiem pēc visiem noteikumiem. Jau, ziniet, izlika tenderus. Padeva galus, piestājās. Un, rau, mans dubultnieks paklanās, pieliek roku pie cepures.

—    Atļaujiet iepazīties, — viņš saka, — tālbraucējs kapteinis Gudrimelis ar komandu. Noslēdzot savu sporta burāšanu apkārt zemeslodei, esmu ieradies Petropav- lovskas ostā Kamčatkā .. .

Ļaudis piestātnē sauc «urā», bet es, ziniet, joprojām nekā nesaprotu.

Man jums jāsaka: es neticu nekādām velna būšanām, taču šoreiz vajadzēja padomāt. Kā nu ne? Stāv manā priekšā dzīvs spoks un runā nekaunīgāk par nekaunīgu.

Un, galvenais, esmu nostādīts muļķa lomā. It kā blēdis vai viltvārdis . . . «Nu labi,» nodomāju, «palūkosimies, kas notiks tālāk.»

Ziniet, šie nokāpj krastā. Es cenšos noskaidrot stāvokli, spraucos pie viņiem, bet mani spiež atpakaļ, un es dzirdu, ka tiek stāstīts tam Gudrimelim, ka te jau ir viens Gudrimelis ar komandu.

Viņš apstājās, palūkojās apkārt un pēkšņi paziņo:

—    Blēņas! Nekāda Gudrimeļa nevar būt, es pats viņu nogremdēju Klusajā okeānā.

Kad es to izdzirdu, tūliņ visu sapratu. Redzu, ziniet, mans vecais draugs, sapņotājs admirālis Hamura Kusaki kungs strādā manā labā.

Es ar savu komandu izlauzos cauri pūlim, piegāju viņam klāt.

—    Sveiks, admirāl! — saku. — Kā labi atbraucāt?

Viņš apjuka, klusē. Tad pienāca Stanga, atvēzējas un

ar vienu spēkavīra zvēlienu nogāza Stangu numurs divi gar zemi. Šis tur ķepurojas, un skatāmies — viņam no bikšu galiem rēgojas laukā ķekatas.

Nu ari Fukss sasparojās, pieskrēja pie Fuksa numurs divi, ieķērās viņam bārdā un vienā rāvienā to norāva.

Stangam un Fuksam labi — vienam augums, otram bārda, bet man nav nekādu raksturīgu pazīmju . . . «Kā lai es atmaskoju savu dubultnieku?» nodomāju.

Un, kamēr tā gudroju, viņš pats izdomāja labāk par mani. Redzēdams, ka pasākums izgāzies, viņš izvilka jūrnieka dunci un, satvēris to abām rokām — šņikt! — uzšķērda vēderu krusteniski.. . Harikiri, īstais samuraju paņēmiens … Es pat acis aizmiedzu. Ziniet, jaunais cilvēk, es nevaru mierīgi noskatīties tādās padarīšanās. Tā nu ar aizvērtām acīm stāvu un gaidu.

Pēkšņi dzirdu — ļaudis krastā klusiņām smejas, tad skaļāk un pēc tam pilnā kaklā. Tad atveru acis un atkal nekā nesaprotu: laukā silts, spīd saule, debess pavisam skaidra, bet nez no kurienes birst it kā sniegs.

Ciešāk ieskatījies, redzu: mans dubultnieks kļuvis manāmi vājāks, tomēr dzīvs, vēderā viņam milzīga brūce, un no tās pa visu krastu lido pūkas . ..

Ļaudis viņam atņēma dunci, sagrāba viņu ciet un diezgan maigi aizveda prom. Arī viņa komandu aizveda. Bet mēs pat nepaguvām attapties, kad sāka mūs urjavāt. Nu, pašūpoja mazliet, pēc tam nomierinājās, noskaidrojām savstarpējās attiecības un gājām apskatīt jahtu.

Redzu — nav mana jahta, tomēr ļoti līdzīga. Ja es nebūtu ar savējo apbraucis visai zemeslodei apkārt, pats būtu varējis sajaukt. Jā. Nu, šo kuģošanas rīku nodevām, kā pienākas, iegrāmatošanai, un otrā dienā jau ieradās arī tvaikonis.

Atvadījāmies. Mēs kopā ar Fuksu aizbraucām, un, redziet, līdz šim laikam esmu dzīvs un vesels, un garā spirgts. Fukss ir labojies, viņš iestājies kinofabrikā tēlot neliešu lomas: viņam ir piemērots izskats. Bet Stanga palika tur par tās jahtas kapteini.

Drīz pēc tam saņēmu no viņa vēstuli. Rakstīja — tā nekas, varot iztikt, galā tiekot, jahta ejot gluži labi. Protams, tā «Bēda» nav «Bēda». Nu, arī par to nav daudz ko bēdāt, ja tomēr būrāt var … Jā.

Tā gan, jaunais cilvēk. Bet jus sakāt, ka es neesot kuģojis. Es, brālīt, esmu kuģojis un kā vēl kuģojis! Tagad nu gan, ziniet, esmu kļuvis vecs, atmiņa vairs tā neklausa, citādi būtu jums pastāstījis, kā esmu kuģojis.

XXII NODAĻA,

papildu nodaļa, dažs lasītājs bez tās varētu ari iztikt

Toreiz es tur nosēdēju līdz pat vēlam vakaram un klausījos, baidīdamies kaut vārdiņu palaist gar ausīm. Un, kad Gudrimelis beidza savu neparasto stāstu, es bijīgi un kautri vaicāju:

—    Mīļo skolotāj, vai nevarētu šo stāstu uzrakstīt? Tā sakot, nākamajām audzēm par pamācību un vispār .. .

—    Nu labi, — viņš, brīdi padomājis, atbildēja, — lūdzu, pierakstiet. Man nav nekas jāslēpj, taisnība jau nav noslēpjama .. . Rakstiet, mīļais, rakstiet. Un, kad būsiet uzrakstījis, es paskatīšos un, ja nebūs tā, kā vajag, tad palabošu .. .

Jau to pašu nakti es sāku strādāt, un drīz vien'liela apjoma darbs, glīti un lieliem burtiem pārrakstīts, atradās uz Gudrimeļa galda.

Kristaps Gudrimelis uzmanīgi pārlasīja manas atzinies, šur tur izdarīja nelielus, taču visai vērtīgus labojumus un pēc divi dienām, kad atdeva man manuskriptu, mazliet sarūgtināts sacīja:

—   Jūs esat pierakstījis visu pareizi, vārdu pa vārdam . . . Bet es taču runāju ar jums kā jūrnieks ar jūrnieku, var gadīties viens otrs nesaprātīgs lasītājs, kas sacīto neizpratīs tā, kā vajag. Man pašam jaunībā bija tāds visai jocīgs gadījums, es toreiz tikko sāku iet jūrā, mani pieņēma par jungu. Kuģis stāvēja noenkurojies krastā . . . Bija mums stūrmanis tāds ļoti nopietns cilvēks, lai dievs nedod. Nu, viņš posās iet uz pilsētu. Ielēca laivā un uzsauca man:

— Ei, mazais, padod lozi žakuram un žiglāk!

Stāvēju kā apstulbis. Kas tas žakurs, to es zināju, bet kas tā par lozi, kas tam jādod, netiku gudrs. Kad to pavaicāju stūrmanim, tad nu gan dabūju dzirdēt izsmieklu un zobgalības. Es nezināju, ka jūrnieku valodā tas nozīmē — «palaid vajīgāk žakuru». Jā-ā. Man bail, ka te neiznāk tāpat, cilvēki lasīs, saputros terminus, un tad var iznākt tik divdomīgi, ka lasītāja priekšā nokļūstu nelāgā situācijā. Tāpēc papūlieties, brālīt, sarakstiet visus jūrnieku terminus atsevišķā sarakstā alfabēta kārtībā un iesniedziet sarakstu man. Es tad kādā vaļas brīdī ieskatīšos, pārdomāšu un sniegšu savus paskaidrojumus.

Tūdaļ steidzos izpildīt Gudrimeļa norādījumus un drīz vien iesniedzu viņam nelielu sarakstu ar aptuveni sešdesmit vārdiem. Viņš tos pārlasīja, apsolīja līdz nākamajam rītam uzrakstīt paskaidrojumus, tad lūdza kādu nedēļu laika, pēc tam paziņoja, ka ātrāk par mēnesi netiks galā, un, kad es apmēram pēc gada viņam bikli atgādināju par nelaimīgo vārdnīciņu, Kristaps Gudrimelis visā nopietnībā noskaitās, nosauca mani par puiku in lika saprast, ka šajā jautājumā nav nekur jāsteidzas.

Tā grāmata iznāca bez vārdnīciņas. Un nebija nekā- 1as vainas, cilvēki lasīja un, šķiet, saprata visu pareizi.

Bet nesen, kad tika gatavots jauns «Kapteiņa Gudri- neļa piedzīvojumu» izdevums, viņš uzaicināja mani pie ;evis un svinīgi pasniedza savu pēdējo zinātnisko sace- ējumu. Mēs rūpīgi izstudējām šo interesanto darbu un, lienācīgi novērtējuši, nolēmām to visā pilnībā iespiest.

Tālbraucēja kapteiņa Kristapa Gudrimeļa pārdomas

par jūrnieku terminoloģiju

Tāpat kā citi dzīves vērotāji, esmu vairākkārt uzsvē- s, ka cilvēks, kas diezgan dzēris no okeāna bezdibeņa ausa sāļo veldzi, sasirgst ar dīvainu slimību, un tāpēc

ar laiku zaudē pusi no nenovērtējamām cilvēku valodas dāvanām.

Tāds cilvēks savas dzimtās valodas vārdu vietā, kuri pilnīgi precīzi apzīmē kādu priekšmetu, pielieto tik sarežģītus vokābulus, ka dažkārt pat nespēj saprasties ar personām, kas nav saindējušās ar šo slimību. Kad tāda persona nesaprašanā noplāta rokas, tad saslimušais nolūkojas viņā ar nicināšanu vai nožēlu.

No šādas kaites agrā jaunībā cietu arī es. Un, kaut arī neatlaidīgi centos izārstēties, tomēr viss, ko tiku darījis, nenoveda pie cerētās izveseļošanās.

Līdz šim laikam vārds izliktais manā uztverē neizteic vairs neko citu kā rangauta koku, kas izlikts perpendikulāri bortam. Gafele nav parastais ēdamrīks, kā daži veci ļaudis vācu valodas ietekmē sauc dakšiņu, bet gan slīpa rangauta kārts, kuras apakšējais gals atbalstās masta mugurpusē. Lauēt jūrniekiem nozīmē nevis blēžo- ties vai mānīties, bet ar buru kuģi zēģelēt mainīgā kursā jeb, kā jūrnieki saka, iet pie vēja ar dažādiem kursiem, citiem vārdiem, pa lauztu līniju.

No otras puses, ja es izeju laukā no savas istabas, eju lejā pa kāpnēm, pārnācis mājās, uzvāru uz pavarda tēju, pēc tam liekos gultā atpūsties, tad, tiklīdz nokļūstu uz kuģa (kaut vai domās), tūliņ šie priekšmeti attiecīgi pārvēršas par kajīti, trapu, kambīzi un koju.

Domādams par to, es gandrīz gribēju pavisam izmest no savas leksikas visus jūrniecības terminus, tos atvietojot ar tiem vārdiem, kas kopš seniem laikiem pastāv mūsu parastajā dzīvajā valodā.

Diemžēl rezultāts bija visai nelabvēlīgs: jau pirmā lekcija, ko saskaņā ar savu lēmumu nolasīju, sagādāja lielu, nevajadzīgu sarūgtinājumu tiklab man, kā maniem klausītājiem.

Vispirms šī lekcija ievilkās trīs reizes ilgāk nekā parasti, jo izrādījās, ka jūrnieku valodā ir ne mazums terminu, kuriem vispār nav atvietotāju. Nevēlēdamies atteikties no sava nodoma, es visu laiku centos šos terminus atvietot ar plašiem paskaidrojumiem. Tā, piemēram, vārda rāja vietā es vienmēr teicu: «Apaļš, vidusdaļā resnāks koka bomis, horizontāli piesiets pie gara, kuģī vertikāli iestiprināta tieva staba . . .» Vārda stūre vietā biju spiests atkārtot: «Pie kuģa pakaļvadņa daļas, kas atrodas zem ūdens, stateniski piestiprināta plātne, kura griežas uz vertikālas ass ar sviras vai cita īpaša pievada palīdzību un maina kuģa kustības virzienu . . .»

Es centos to izrunāt ātri, vienā elpas vilcienā, reizē nožēlodams veltīgi izšķiesto laiku, kāds bija nepieciešams, vairākkārt izrunājot šos apzīmējumus. Un, tā kā tādu paskaidrojamu vārdu gadījās ne mazums, mana lekcija gandrīz vai atgādināja buramos vārdus vai ša- maņu māžošanos. Un, gluži dabiski, klausītāji no maniem paskaidrojumiem nekā neiemācījās un vēl jo vairāk — nekā nesaprata, lai gan es tā centos, un par to man nav nekāda iemesla šaubīties.

Apbēdināts par neveiksmi, es tomēr nenokāru galvu. Pacietīgi un uzmanīgi es atkal apsvēru šo jautājumu un pēc vispusīgas par šo tematu sarakstīto darbu un literatūras avotu izpētes es nācu pie slēdziena, ka

jūrniecības terminoloģija nav nekas cits kā speciāls jūrniecības instruments, kurš jāpārzina katram jūrniekam tikpat pilnīgi un meistariski, kā būvgaldniekam jāprot rīkoties ar cirvi, ārstam — ar lanceti, atslēdzniekam — ar mūķīzeri.

Bet, kā jau ikvienā nozarē, instrumenti nepārtraukti pilnveidojas, dažus pavisam vairs nelieto, citus atvieto ar jauniem, vienkāršākiem un parocīgākiem, bieži vien aizgūtiem no citas nozares, tāpat arī jūrniecības praksē — daži termini plaši ieviešas kā sastāvdaļa vispārējā dzīvajā valodā, kā tas ir, piemēram, ar vārdiem masts, stūre, stūrmanis, citi turpretim zaudē savu bijušo nozīmi un tiek aizvietoti ar jauniem vispārpieņemtiem terminiem, kā tas noticis ar vārdu trianguls, kas vēl nesen stingri turējās jūrniecības vārdnīcā, bet tagad pavisam aizmirsts un aizstāts ar vārdu trijstūris.

Teiktais ļauj secināt, ka ar laiku savstarpējas saprātīgas piekāpšanās ceļā jūrnieki un sauszemes cilvēki beidzot nonāks pie vienas vispārsaprotamas valodas. Nav tomēr nekāda pamata cerēt, ka tāda saplūšana notiktu jau tuvākajā nākotnē. Tā iemesla dēļ cilvēkam, kas šodien lasītu jebkuru nopietnu darbu jūrniecības jautājumos, kā, piemēram, vēstījumu par maniem piedzīvojumiem, burājot ar jahtu «Bēda», un kas pilnīgi neprot jūrniecības valodu, katrā ziņā(l) nepieciešama kaut neliela skaidrojoša vārdnīca, ko ieteicu lasītājam.

skaidrojoša jūrniecības terminu vārdnīca

tādiem sauszemes lasītājiem, kuriem par šiem terminiem nav skaidrības

Sastādījis Kristaps Gudrimelis

Ankuriņš. — Ne jau gadījuma rakstura dēļ vairākas jūr- ūecības terminu vārdnīcas sākas ar šo vārdu. Ar to zināmā mērā laistās Krievzemes flotes pirmsākumi. Kā zināms, pirmo Krievijas ;uģu būvniecībā piedalījās holandiešu speciālisti — lieli meistari :uģu būvē un iedzeršanā. Tomēr nevar teikt, ka viņi būtu dzēruši >ez mēra. Par tādu vīna mēru tad ari noderēja izturīga, divu trīs paiņu liela koka muciņa, kuru sauca par ankuru jeb enkuru. Tādas nuciņas — ankuriņi jeb enkuriņi tagad vienmēr ir glābšanas lai- r ās, tikai ne jau ar vīnu pildītas, bet ar dzeramo ūdeni.

Ankurs. — Vāciski Anker, arī Enker — dzelzs ierīce kuģo- amo līdzekļu noenkurošanai.

Bakstags — masta sānatsēja.

Balle. — Nevajag sajaukt ar vārdu, kas dažkārt apzīmē arī eju vakarus vai viegla rakstura sarīkojumus. Jūrniecībā «balle» ■ skaitlis, kas apzīmē vēja vai viļņu stiprumu pēc kādas skalas, 'ēc Boforta skalas, vēja stiprumu apzīmē šādi: 0 balles — pilnīgs ezvējš . . . 3 balles — neliels vējš… 6 balles — stiprs vējš… balles — vētra, ļoti stiprs vējš. Vētras laikā kuģim un apkalpei ažkārt iznāk arī padejot! 12 balles — viesuļvētra. Ja neliels kuģis okļūst viesuļvētrā, tad gadās, ka jūrnieki saka: «Nu beigta bal- ?!» — un varonīgi laižas dzelmē.

Borts — kuģa sāni, kas paceļas augstāk par klāju.

Brašpils. — Tā vēl daži sauc enkuru-tītuvi jeb spilvi. Ievie- ies no holandiešu vārda «braden» — cept un «spill» — iesms. Tikai spt nu gan neviens uz tā nekā necep. Uztin enkuru, kad tas jāpa- sļ. Tas nav viegls darbs. Ja spilve darbināma ar roku, tad gan near izcepties, bet sviedros pasvīst droši var dabūt.

Bugsprits — apaļkoks burinieka priekšgalā klīvera nostip- nāšanai.

Bunkurs — ogļu bedre uz kuģa, ogļu noliktava. Te nav ko ivāk paskaidrot.

Doks — neliels, mākslīgs līcis ar vārtiem. Kuģi ieved tur kšā, cieši noslēdz vārtus un ūdeni izsūknē.

Dreifs. — Sešos šā vārda burtos slēpjas sešas nozīmes: I likties dreifā — nozīmē tā nostādīt buras, lai kuģis grozītos uz etas; 2) dreifs — kuģa novirzīšanās no kursa gaitas laikā (skat.

kurss) straumes un vēja ietekmē; 3) atrasties stihijas varā bez stūres un burām; 4) virzīties ledus spiediena ietekmē; 5) kuģa kustēšanās, stāvot uz enkura, kad stipras vētras dēļ tas nespēj noturēt kuģi uz vietas. Tādos gadījumos kapteinis arī sāk 6) dreifēt, lai kuģi neizsviestu sēklī.

Ekipāža — braucams rīks, bet jūrnieku valodā — kuģa komanda.

E n k u r i ņ š — skat. ankuriņš.

Falšborts — apmale, borta daļa, kas augstāka par galveno klāju. Pie falšborta der uzmanīties, citādi var gadīties, ka ieveļas ūdenī.

Fjords — šaurs, līkumots līcis ar augstiem krastiem.

Flagspole — masta jumts. Varētu jautāt, kāpēc mastam vajadzīgs jumts. Bet citādi lietus iesūksies pa koka porām, un masts sāks no iekšpuses trūdēt. Tāpēc liek apaļu koka ripu masta galā, ko sauc par flagspoli, dažkārt arī par kloķiku.

Fordevindā — būrāt ar vēju. Skat. kurss.

Gafele — slīpa rangauta kārts, kuras apakšējais gals atbalstās masta mugurpusē.

Glase — pusstundu ilgs laika sprīdis. Tajos laikos, kad uz kuģiem bija smilšu pulksteņi, dežurējošais sardzes vīrs ik pēc pusstundas ar sitienu pa zvanu darīja zināmu visam kuģim, ka viņš seko laika tecējumam un nav aizmirsis pagriezt otrādi stikliņu ar smiltīm. Tādu smilšu pulksteņu uz kuģiem jau sen vairs nav, bet paraža palikusi: uz daudziem kuģiem ik pusstundu zvana glasi, nosit attiecīgu pusstundu skaitu.

Grotbura — galvenā bura.

Harpūna — pie garas virves piestiprināta nūja ar asu, at- skabargainu uzgali. Ar šādām harpūnām senos laikos medīja lielos jūras dzīvniekus. Gadījās arī, ka strīdnieki šāva viens otram ar harpūnām.

Hronometrs — precīzs astronomisks pulkstenis.

Junga — jauns matrozis, zēns.

Jūras jūdze — garuma mērs; 1 jūdze — 1852 metri.

Kajīte — dzīvojamā telpa kuģī; matrožu kopkajīti sauc arī par kubriku.

Kambīze — kuģa virtuve un virtuves pavards — visi jau to zina.

K a š a 1 o t s — valis bez ūsām, bet ar zobiem. Ziņkārīgs, bet stulbs.

Kontrkurss — kad divi kuģi iet paralēli viens otram pretī.

Korvete — trīsmastu kara burinieks. Mūsu laikos eksistē tikai gleznās un grāmatās.

Kreisēt jeb lavēt uz sauszemes ir sarežģīti: jāiztop mūsējiem un jūsējiem, jāklanās gan pa labi, gan pa kreisi un jāprot izbrist dubļu peļķi ar sausām kājām. Pie mums jūrā tas nozīmē iet pret vēju ar zigzagiem un vairīties no briesmām. Tas ir viss.

Kursa nospraušana — kuģa atrašanās vietas atzīmēšana uz kartes, ko izdara pastāvīgi gaitas laikā.

Kurss — kuģa kustības virziens. Ari vēja virziens attiecībā uz ejošu burinieku. Ja vējš pūš tieši no muguras, tad saka: kurss ar fordevindu. Kad nav tieši, bet vispār no muguras, tad — ar bakštagu; kad tieši no sāniem — tad ir sānvējš. Vējam, kas pūš pretī, tieši purnā, agrāk īpaša nosaukuma nebija, bet šo nepilnību jūrnieku terminoloģijas vārdnīcā aizpildījis Kristaps Gudrimelis, ierosinādams nosaukt par purnavindu jeb purnavēju, un tas arī paliekoši iegājies jūrnieku terminoloģijā.

Ķīlis — gareniska sija, kas stiepjas pa vidu kuģa dibenam visā tā garumā. Kuģa mugurkauls, pie kura piestiprina brangas.

Ķīlis gaisā — tā bieži saka, bet neraksta, laikam aiz kautrības. Ja kuģim ir ķīlis gaisā, tad kuģis ir apgāzies uz mutes.

L a g a_— instruments kuģa ātruma un nobrauktā attāluma mērīšanai. Tāpat kā lote ir ierīce jūras dziļuma mērīšanai. Vecos laikos teica: «Bez lotes kā bez kājām, bez lagas kā bez rokām, bet bez kompasa — kā bez galvas.»

Lagrēķins — kuģa atrašanās vietas aptuvena noteikšana ar lagas un kartes palīdzību.

Locmanis jeb locis — cilvēks, kas izvada kuģi caur bīstamām un grūti kuģojamām vietām.

Lote — skat. laga.

Lūka — klājā ierīkots caurums.

Mirušais vilnis — jūras viļņošanās. Kad ir tāda viļņošanas bez vēja, tad kapteinim nav ko uztraukties, bet, kad ir ar vējiņu, tad gadās arī uztraukumi.

Masons — riebīgs vējš tropu joslā, maina virzienu atkarībā no gadalaika. Labak nenokļūt musona varā.

N a d ī r s — skat. zenīts.

Naktauzs — burtiski «nakts mājiņa». Agrākos laikos tā sauca kompasa kasti ar lukturi, lai kompasu varētu apgaismot un pasargāt no triecieniem. Tagad par naktauzu sauc skapīti, kas atgādina naktsgaldiņu. Uz skapīša stāv kompass, bet pašā skapītī glabā gudras ierīces, kuras raugās, lai kompass par daudz nesamelotos.

Overštags — tāds burinieka pagrieziens, kas notiek «pur- navēja» apstākļos (skat. kurss).

Pakaļvadnis — kuģa pakaļgala izveidojums, izskatās pēc ķīļa pagarinajuma.

P a s ā t s — vienāda virziena un stipruma austrumu vēji, kas puš gandrīz pastāvīgi tropu platumos (skat. šo vārdu).

Peda — garuma mērs, apmēram 30 centimetru.

Pietauvot — ar tauvam piesiet kuģi pie krasta vai piestātnes.

Piroga — gara, šaura laiva, izdobta vai izdedzināta no koka stumbra.

Platums, ģeogrāfiskais — attālums, skaitīts no ekvatora pa meridiāna loku … Platums kopā ar garumu noteic jebkura punkta atrašanās vietu uz zemeslodes virsmas.

Priekšvadnis — ķīļa turpinājums kuģa priekšgalā.

Pūpe — kuģa pakaļgals. _

Rangauts — tiešā nozīmē «apaļš koks» — masti, rajas utt. Tagad uz lielajiem kuģiem gandrīz viss rangauts ir no metāla, vai nu sakniedēts, vai sametināts no tērauda plātnēm. Iznāk it kā apaļš koks, sametināts no tērauda plātnēm … Tiec tad nu gudrs!

Rullis — nav nekāds rīks veļas gludināšanai vai zemes pie- blietēšanai, bet kuģa dokuments — saraksts par visām personām, kas atrodas uz kuģa. Senāk to sauca par munsturrulli. Ierakstīt ruļļos — nozīmē ieskaitīt kuģa komandā. Izrakstīt — tātad svītrot no ruļļiem, atbrīvot vai atlaist no kuģa sastāva, «norakstīt no kuģa».

Rūme — kuģa vēders, tilpne jeb kravas telpa.

Sardze — uz kuģa īpaša dežūra. Rezerves sardze — nomainījusies sardze. Nepieciešamības gadījumos to vispirms izsauc palīgā sardzei. Tāpēc rezerves sardzei ir šāds teiciens: ja tu gribi mierīgs justies — cita kajītē ej dusēt.

Takelāža — visu mastos, šautrās utt. iestiprināto virvju un trošu kopējais nosaukums.

Trafalgāras kauja — slavenā jūras kauja, kurā 1805. gada 21. oktobrī angļu admirālis Nelsons sakāva spēkos pārāku franču un spāņu apvienoto eskadru, kuru komandēja admirālis Vilsons.

Traps — kuģa kāpnes.

Trose — kopīgs visāda resnuma virvju nosaukums. Ja virve piesieta kaut ar vienu galu pie kādas kuģa daļas, tad tā jau ir takelāžas daļa.

Vētrastraps — virvju kāpnes. Pa tām nav viegli kāpt arī bezvēja laikā, kur nu vēl vētrā. īpaši vecākam cilvēkam!

Zenīts — punkts debesīs tieši virs galvas, ja skatās uz augšu. So punktu iespējams redzēt ikvienam. Nadīrs — ir debess sfērai pretējs punkts. So punktu nevar ieraudzīt visvērīgākais skatītājs — traucē zemeslode.

Zīdvestere — ļoti neglīta vētras platmale no eļļā samērcētas drānas. No tādas cepures ūdens tek uz pleciem un muguras, bet aiz kakla netrāpa. Par tādu cepuri var teikt: «Kaut neglīta, toties ērta!»

2 a kurs — tas pats enkurs, tikai ar vairākiem zariem. Dīvaini, ka ar šā priekšmeta apzīmējumiem sākas vārdnīca un arī beidzas.

SATURS

I nodaļa, kurā autors iepazīstina lasītāju ar stāsta varoni un kurā nav nekā neparasta……………………… 3

II nodaļa, kurā kapteinis gudrimelis stāsta par to, kā

viņa vecākais palīgs Stanga mācījies angļu valodu, kā arī par dažiem atsevišķiem gadījumiem no kuģniecības prakses…………………………………… 7

IIInodaļa. par to, kā tehnika un atjautība var aizstāt drošsirdību, un par to, kā kuģošanā der .izmantot visus apstākļus, pat savu nespēku……………….. 16

IV nodaļa. par skandināvu tautu paražām, par nepa

reizu dažu ģeogrāfisku nosaukumu izrunu un par vāveru izmantošanu jūrniecībā 29

V nodaļa. par siļķēm un par kartēm…………….. 39

VInodaļa, kura sākas ar pārpratumiem, bet beidzas

ar negaidītu izpeldēšanos………………………………….. 45

VIInodaļa. par astronomisko zīmju noteikšanas metodi, par kara viltību un divām vārda «faraons» nozīmēm ………………………………………………………… 57

VIIInodaļa, kurā fuksam tiek pelnīti atmaksāts, pēc tam viņš skaita krokodilus un beidzot parāda sevišķas dotības agronomijā…………………………….. 68

IX nodaļa. par vecām paražām un polārajiem ledājiem 79

X nodaļa, kurā lasītājs iepazīstas ar admirāli Kusaki,

bet «Bēdas» komanda — ar izsalkuma mokām . . 89

XI nodaļa, kurā gudrimelis šķiras no sava kuģa un

sava vecākā palīga………………………………………. 98

XIInodaļa, kurā gudrimelis un fukss uzstājas ar nelielu koncertu, pēc tam steidzas uz Brazīliju . . 101

XIIInodaļa, kurā gudrimelis veikli tiek galā ar milzu čūsku un šuj sev jaunus formas svārkus . . . . 109

XIVnodaļa, kuras sakumā gudrimelis kļūst par nodevības upuri, bet beigās atkal atgriežas uz «Bēdas» 116

XV nodaļa, kurā admirālis kusaki mēģina tikt uz jahtas «Bēda» par matrozi 123

XVInodaļa. par mežoņiem………………………………. 135

XVIInodaļa, kurā mans vecākais palīgs atkal atstāj kuģi 141

XVIIInodaļa. visbēdīgākā, jo iet bojā «Bēda» un šoreiz pavisam 147

XIXnodaļa, kuras beigās pēkšņi ierodas Stanga un dzied dziesmu par sevi 152

XX nodaļa, kurā stanga un fukss neapdomīgi iepērkas, bet Gudrimelis praktiski pārbauda algebras likumus………………………………………………………. 157

XXInodaļa, kurā admirālis kusaki pats palīdz Gudri- melim izkļūt no ļoti sarežģīta stāvokļa …. 162

XXIInodaļa, papildu nčdala, dažs lasītājs bez tās varētu arī iztikt 169

Tālbraucēja kapteiņa Kristapa Gudrimeļa pārdomas

par jūrnieku terminoloģiju……………………………….. 170

Skaidrojoša jūrniecības terminu vārdnīca tādiem sauszemes lasītājiem, kuriem par šiem terminiem nav skaidrības……………………………………….. 174

\

[1] a|ņu gaļas konservi. (Tulk. piez.)

Content

NEKRASOVS ANDREJS KAPTEINA GUDRIMELA PIEDZĪVOJUMI

I NODAĻA, kurā autors iepazīstina lasītāju ar stāsta varoni un kurā nav nekā neparasta

II NODAĻA, kurā kapteinis Gudrimelis stāsta par to, kā viņa vecākais palīgs Stanga mācījies angļu valodu, kā arī par dažiem atsevišķiem gadījumiem no kuģniecības prakses

III NODAĻA Par to, kā tehnika un atjautība var aizstāt drošsirdību, un par to, kā kuģošanā der izmantot visus apstākļus, pat savu nespēku

IV NODAĻA Par skandināvu tautu paražām, par nepareizu dažu ģeogrāfisku nosaukumu izrunu un par vāveru izmantošanu jūrniecībā

V NODAĻA Par siļķēm un par kartēm

VI NODAĻA kura sākas ar pārpratumiem, bet beidzas ar negaidītu izpeldēšanos

VII NODAĻA Par astronomisko zīmju noteikšanas metodi, par kara viltību un divām vārda «faraons» nozīmēm

VIII NODAĻA, kurā Fuksam tiek pelnīti atmaksāts, pēc tam viņš skaita krokodilus un beidzot parāda sevišķas dotības agronomijā

IX NODAĻA Par vecām paražām un polārajiem ledājiem

X NODAĻA, kurā lasītājs iepazīstas ar admirāli Ķusaki, bet «Bēdas» komanda ar izsalkuma mokām

XI NODAĻA, kurā Gudrimelis šķiras no sava kuģa un sava vecākā pailga

XII NODAĻA, kurā Gudrimelis un Fukss uzstājas ar nelielu koncertu, pēc tam steidzas uz Brazīliju

XIII NODAĻA, kurā Gudrimelis veikli tiek galā ar milzu čūsku un šuj sev jaunus formas svārkus

XIV NODAĻA, kuras sākumā Gudrimelis kļūst par nodevības upuri, bet beigās atkal atgriežas uz «Bēdas»

xv nodaļa, kurā admirālis Kusaki mēģina tikt uz jahtas «Bēda» par matrozi

XVI NODAĻA Par mežoņiem

XVII NODAĻA, kurā mans vecākais pailgs atkal atstāj kuģi

XVIII NODAĻA Visbēdīgākā, jo iet bojā *Bēda» un šoreiz pavisam

xix nodaļa, kuras beigās pēkšņi ierodas Stanga un dzied dziesmu par sevi

XX NODAĻA, kurā Stanga un Fukss neapdomīgi iepērkas, bet Gudrimelis praktiski pārbauda algebras likumus

XXI N O D A Ļ A, kurā admirālis Kusaki pats palīdz Gudrimelim izkļūt no loti sarežģīta stāvokļa

XXII NODAĻA, papildu nodaļa, dažs lasītājs bez tās varētu ari iztikt

skaidrojoša jūrniecības terminu vārdnīca

SATURS