ŠAĻIMOVS ALEKSANDRS

PĒDĒJĀ ATLANTA ATGRIEŠANĀS

PĒDĒJĀ ATLANTA ATGRIEŠANĀS

ALEKSANDRS ŠAĻIMOVS

ZINĀTNISKI FANTASTISKI STĀSTI

RĪGA «LIESMA» 1989

No krievu valodas tulkojusi GAIDA LlVENSONE Māksliniece INĀRA JĒGERE Redaktors ANDREJS RIJNIEKS

izdevniecība «Liesma», 1989

PLANĒTAS ATTĪRĪTAJI

ATGRIEŠANAS

Atgriešanās šķita ilga . . . Simferopoles aerodroms tālajiem reisiem bija slēgts — to kārtējo reizi rekonstruēja. Transkontinentālie laineri nevienā no tuvākajiem lidlaukiem nolaisties nevarēja.

Adlerā elektronkoordinators Ivam rekomendēja lidot caur Maskavu, Parīzi, Kairu, Deli, Džakartu . . .

—  Kāds ir optimālais variants? — Ivs jautāja.

Elektronkoordinatora sarunu ekrāns ieņirbējās lāsmai-

nās švīkās. Ivs šo informācijas sistēmu lāgā nepārzināja. Tā jau bija novecojusi un saglabājusies vienīgi nelielos perifērijas lidlaukos. īvs kādu brīdi pagaidīja. Pa ekrānu joprojām bez skaņas plūda lāsmainās švīkas.

—  Kā tad ir ar optimālo variantu?

Skaņas vēl aizvien nebija, bet uz ekrāna uzslīdēja teksta rindas:

«Tā kā Simferopoles aerodroms slēgts un pa Urā- lu— Arābijas garuma līniju uz Mosonu tiek transportēta smaga iekārta, šajās dienās nav iespējams izmantot optimālo variantu. Ja rekomendētā trase nav izdevīga, piedāvājam citas — arī rietumu puslodē. Atbilde būs pēc astoņām minūtēm.»

—  Nevajag,— Ivs teica.— Viss ir skaidrs. Pateicos.

Viņš nolēma lidot caur Maskavu un Kairu. Būtībā

dažām stundām vai pat dienām nebija nozīmes. Laika vēl pietika, un iespējams, ka Galvenajā bāzē viņu neviens negaida. Kairā patlaban vajadzētu būt Dārijai. īvs gandrīz veselu gadu nebija ticies ar māsu.

♦ ♦ ♦

Maskavā Ivs bija paredzējis ielidot naktī. . . Izrādījās, ka viņa lidmašīnai ir ļoti veca konstrukcija — no «pirms- skaņas» laikiem. Tā lidoja diezgan zemu virs mākoņiem. Pa ceļam divas reizes kaut kur nosēdās. Ivs izslēdza individuālās informācijas ekrānu un, krēslā atlaidies, mēģināja nosnausties. Aerodromos pasažieri iekāpa un izkāpa, taču krēsls Ivam blakus palika tukšs. Iluminatorā pamazām nodzisa sārtais riets, mākoņi lejā kļuva purpursarkani, un debesīs iemirdzējās pirmās zvaigznes.

Aiz muguras kāds paklusu stāstīja par Antarktikas eksperimentu, minēja skaitļus, termiņus un vairākas reizes atkārtoja, ka pēc dažām dienām viss izšķiršoties. Ivs nodomāja, ka trijos sanatorijā pavadītajos mēnešos viņš ir krietni atpalicis no zemes dzīves. Sanatorijas kotedžās, kas atradās saudzējamā priežu silā, publiskās informācijas ekrāni tika ieslēgti divas reizes dienā uz pusstundu. Ārsti visādā veidā centās izolēt savus aizbilstamos no ārējās informācijas straumes. Jūra, saule, profilaktiskas procedūras, spēles, sports . . . Ivs nogrozīja galvu: «Kā es to esmu izturējis! Labi, ka viss jau aiz muguras …»

Neviļus ienāca prātā: «Bet kas sagaidāms nākotnē? . . .» Viņš palūkojās iluminatorā. Tur bija melna nakts. Tikai tālumā pie paša apvāršņa Zemes un debesu tumsību atdalīja šaura, sārta strēmele — vai nu rieta pēdējā atblāzma, vai arī jau Maskavas ugunis.

«Maskava . . .» Ivs nopūtās. «Bez šaubām, Maskavā sameklēt Irmu nav nekādu cerību. Pilnīgi iespējams, ka viņas tur nemaz nav.»

Pēc tā —pēdējā strīda Irma bija pēkšņi nozudusi un nedeva par sevi nekādu ziņu. Turpat vai trīs mēnešus. Pirmās nedēļas Ivs stundām tupēja pie videosakaru ekrāna — jo vairāk tāpēc, ka sanatorijā brīva laika bija atliku likām. Bet Irmas aparāts mazajā dzīvoklītī Dārzu loka vecās mājas trīsdesmitajā stāvā neatsaucās. Un neviens no abu kopīgajiem draugiem, kurus viņš pa šiem mēnešiem sadabūja rokā, par Irmu neko nezināja. Palika gan cerība — tiesa, visai vārga —, ka Irma ir atgriezusies Galvenajā bāzē un gaida viņu tur. Patiesību sakot, tieši tāpēc viņš bija pasteidzinājis atgriešanos. Tomēr uzņemt sakarus ar Galveno bāzi neuzdrošinājās. Vai tā būtu vēlēšanās līdz galam saglabāt ilūziju?

«Pēdējā ilūzija…» īvs nokāra galvu un iespieda deniņus plaukstās. «Vai gan visi šie kopā aizvadītie gadi nav bijuši viena vienīga ilūziju virkne? Vai Irma ir bijusi patiesi laimīga? Un vai es Irmai blakus esmu bijis laimīgs? īsie tuvības mirkļi, protams, nav vērā ņemami. Irma bija tik neizprotama .. . Nav pat īsti skaidrs, kāpēc viņa izvēlējās tieši mani. Gudrā, brīnum daiļā, noslēpumainā Irma! Tā taču bija viņas izvēle. Un kas lika Irmai — talantīgai māksliniecei — kļūt par novērotāju Virakā? Es pat skaidri nezinu, cik viņai gadu. Viņa, bez šaubām, ir par mani vecāka …»

Kad Ivs, iesācējs, pirmo reizi ieradās praksē Galvenajā bāzē, Irma tur jau vadīja inženieru grupu. Viņas neparastais daiļums un dzedrā atturība pirmajā tikšanās brīdī pārsteidza Iva iztēles spējas. Neuzdrīkstēdamies ne sapņot par apbrīnojamo sievieti, īvs, tāpat kā daudzi citi Galvenajā bāzē, klusībā sāka viņu pielūgt. Šķita, ka arī pats Vilens, par spīti saviem gadiem, bija Irmā nedaudz iemīlējies. Lai gan — Ivs nezināja Virakā nevienu, kas atteiktos izpildīt jebkuru viņas vēlēšanos. Kaut arī tā būtu visneprātīgākā. Bet Irmai reizēm radās tādas vēlēšanās. Jā, viņas raksturs nebūt nebija ideāls. Ivs to ļoti labi zināja.

Toreiz — viņu pazīšanās pirmajos gados — Irmu divas reizes Galvenajā bāzē apciemoja dūšīgs lamzaks rudiem matiem. Bins. . . Bins Stoijers — tā laikam viņu sauca?— kosmosa ass, kura vārdu tolaik bez mitas daudzināja radio un videoinformācijas diktori. Bins bija nupat atgriezies no ekspedīcijas uz Marsu. Kad šī subjekta otrā vizīte salā tuvojās beigām un starp viņu un Irmu notika pēdējā izskaidrošanās, Ivs kļuva par tās liecinieku. īvs bija krastmalā atpūtas krēslā aizsnaudies. Viņu pamodināja balsis. Viņš pacēla galvu un ieklausījās. Irmas balsi viņš uzreiz pazina, bet otru . . . Atpūtas krēsls atradās no palmu lapām sapītā lapenē, no kuras pavērās skats uz okeānu. Balsis atskanēja no pretējās puses — no parka. Ivs gribēja piecelties un iziet no paslēptuves, bet šajā brīdī pavisam tuvu nočabēja krūmi un atskanēja Irmas skarbā balss:

«Nē un vēlreiz nē, Bin! .. . Un es tevi lūdzu, šķirsimies arī šoreiz kā draugi…»

Ivs nesadzirdēja atbildi, bet uztvēra tikai atsevišķus vārdus, kuros skanēja pārmetums un sarūgtinājums. Tie bija pavisam citi vārdi, nevis tie, ko Bins parasti mēdza

teikt no ekrāniem vai savu vīriešu un sieviešu kārtas pielūdzēju lokā. īvs drausmīgi apjuka. Viņš vairs nevarēja iziet no lapenes nepamanīts, bet, palikdams tajā, bija spiests netīši noklausīties intīmu sarunu, kurai liecinieki nebūtu vēlami. īvs samulsis aplaida acis apkārt un pēkšņi pa lapenes pinuma spraugu ieraudzīja Irmu un Binu. Abi bija tikai peldkostīmos, iedegušie augumi rietošās saules staros spīdēja kā iesarkans varš.

Tievā, slaidā Irma ar garajām kājām un vēja izpluinīto zeltaino matu ērkuli — un milzīgais, masīvais Bins ar platajiem pleciem un varenajiem bicepsiem .. . Bins bija veselu galvas tiesu garāks par Irmu, taču tajā brīdī bija uzmetis kūkumu un zemu nokāris rudo matu ērkuli. Šķita, ka viņš ieaudzis vakara saules apspīdētajā sārtajā granti. Saņēmis masīvajā ķepā Irmas delmu, viņš aiztrūkstošā, piesmakušā balsī kaut ko runāja. Irma neskatījās uz viņu un, lūpu kodīdama, noraidoši šūpoja brīnum daiļo galviņu. Tad Bins apklusa un pavērtu muti, acis nenolaizdams, skatījās uz Irmu. Vēl aizvien galvu šūpodama, viņa mēģināja atbrīvot roku. Viņš to neatlaida.

«Man sāp,» Irma klusu sacīja.

Bins neatbildēja, bet pievilka Irmu sev klāt. īvam šķita, ka viņa nepretojas. Viņas seja bija kā pārakmeņojusies, plaksti pievērti. Bins sāka neprātīgi skūpstīt Irmas plecus un krūtis, bet piepeši viņa ar netveramu kustību viegli atbrīvojās no Bina skāvieniem un, soli atkāpusies, negaidot spēcīgi iesita viņam ar roku pa seju. Saulē spoži nozibēja lielais, slīpētais dimants gredzenā, kuru viņa nekad nenovilka. Bins, it kā no miega mozdamies, apstulbis purināja savu rudo, četrstūraino galvu, bet Irma iesita viņam vēlreiz ar otru roku un, strauji pagriezusies, nozuda alejā. Šķita, ka viņa bēg, taču Bins viņai nesekoja. Viņš stāvēja nekustīgi, nokārtās rokas dūrēs sažņaudzis. Viņa acis bija plati ieplestas. No gredzena pāršķeltā vaiga tievā strūkliņā tecēja asinis. Kad asinslāses no pazodes sāka pilēt uz pleca un ritēt lejup pa roku, Bins it kā atguvās. Izklaidīgi pārvilcis ar plaukstu pār seju un ieraudzījis, ka pirksti ir asiņaini, viņš viegli paraustīja plecus. Tad, kaut ko nopurpinājis, smagiem soļiem devās pa krastmalu prom. Kad īvs beidzot tika laukā no lapenes, Bins jau bija nozudis aiz tuvākā zemesraga. Vienīgi dziļu pēdu sliede tumsa pašā ūdensmalā baltajās koraļļu smiltīs, kas rieta staros jau metās sārtas.

Tajā pašā dienā pie vakariņu galda atklājās, ka Bins Stoijers aizlidojis no salas.

«Viņš ļoti steidzās,» stāstīja tikko no dežūras Galvenās bāzes Centrālajā vadības postenī atnākušais Rišs, «viņu pa ceļam uz Guamu paņēma līdzi mūsu raķešplāns. Nav šaubu, ka vienu otru tāda negaidīta aizbraukšana sarūgtinās.»

Riša pareģojums, kā aizvien, nepiepildījās. Galvenajā bāzē Binu Stoijeru neviens vairs nepieminēja. Irma bija tāda pati kā agrāk — dzedri laipna, ironiska, savās domās iegrimusi. Šķita, ka Galvenajā bāzē viņa pret visiem izturas vienādi draudzīgi un nevienu īpaši neizceļ.

Kad Iva prakse bija beigusies, Vilens norīkoja viņu Irmas grupā. Tajā bija astoņi inženieri, un toreiz viņi strādāja Klusā okeāna ziemeļrietumu daļā.

Bija daudz darba; reizēm viņi nedēļām ilgi neatgriezās Galvenajā bāzē. Irma jau sen bija nolēmusi ņemt atvaļinājumu, bet to allaž nācās atlikt. Kādu vakaru — toreiz viņu amfībija atradās Hokaido austrumu piekrastē — Irma pavēstīja, ka nākamajā dienā braukšot uz Eiropu.

«Tu paliksi manā vietā,» viņa sacīja īvam. «Ar Vilenu ir saskaņots.» Irma piedraudēja īvam ar pirkstu, paredzēdama, ka viņš iebildīs. «Un vispār — pēc atvaļinājuma es laikam pāriešu uz citu grupu, jo pretējā gadījumā mēs viens otram pamatīgi apriebsimies.»

Nākamajā rītā viņas vairs nebija. Ne no viena neatvadījusies, viņa gluži vienkārši rītausmā bija pārsēdusies pretimbraucošā Viraka amfībijā, kas devās uz Tokiju.

īvu toreiz visvairāk sarūgtināja tieši tas, ka viņa bija aizbraukusi neatvadoties. Klusībā viņš bija cerējis, ka Irma, pēc tam kad abi tik ilgi kopā nostrādājuši, atļaus pirms ilgās šķiršanās uz atvadām sevi noskūpstīt. Tam, ka Irma pēc atvaļinājuma varētu grupā neatgriezties, viņš gluži vienkārši neticēja.

Bet viņa neatgriezās. Pēc mēneša īvs uzzināja, ka ir iecelts par grupas vadītāju. Pēc tam īvs tā iegrima darbā, ka Irmu atcerējās arvien retāk un retāk. Pagāja gandrīz pusotra gada. Irma uz Galveno bāzi neatbrauca.

Reiz, sarunādamies pa videotelefonu ar Dāriju — māsa toreiz vēl mācījās Parīzē —, īvs uzzināja par gleznu izstādi, kas bija veltīta Viraka darbinieku varonībai. Dārija tieši tā pateica: «Varonībai…» īvam šis vārds šķita tik smieklīgs, ka viņš nespēja novaldīt smaidu.

Dārija tūdaļ apvainojās.

«Draudziņ, tur ir arī tavs portrets,» viņa atvadoties pavēstīja un atslēdzās.

īvs palika sēžam kā sastindzis pie satumsušā ekrāna. «Mans portrets? Vai tiešām — Irma? Varbūt tā ir viņas izstāde? …»

Vakarā viņš vēlreiz izsauca Parīzi. Taču Dārijas aparāts neatbildēja. Tikai pēc dažām dienām viņam izdevās vēlreiz dabūt savienojumu ar māsu, kam tajā laikā bija eksāmeni.

Sākumā Dārija, kā jau to varēja gaidīt, bija uz viņu apvainojusies un dusmīga, taču, sapratusi, ka īvu nezin kādēļ ir satraukusi ziņa par izstādi un portretu, kļuva laipnāka. Virakam veltīto darbu autore esot jauna, bet jau plaši pazīstama māksliniece, kas pati vairākus gadus strādājusi Virakā. Viņas vārds esot Irma, uzvārdu Dārija neatceroties. Ja nu īvu tas interesējot, viņa noskaidrošot un rīt paziņošot. . .

īvs vairs māsā neklausījās. Viņa sirds dauzījās tik spēcīgi, ka šis troksnis noslāpēja visu uz pasaules. Un unisonā sirdspukstiem smadzenēs atbalsojās: «Irma, Irma .. . Viņa atceras . .. Atceras mani…»

Nākamajā dienā īvs izlūdzās Vilenam atvaļinājumu un aizlidoja uz Parīzi. Pa ceļam viņam bija jāaizkavējas Madagaskarā — tāds bija Vilena noteikums. Darbs Mada- gaskarā neprasīja vairāk kā pāris dienu, bet īvs tur pavadīja visu atvaļinājumu, jo Viraka Madagaskaras bāzē viņš sastapa Irmu. Šķiet, viņa priecājās par tikšanos, pat pastiepa pretī vaigu, lai īvs to noskūpsta, bet viņš bija tā apjucis, ka vienīgi piebikstīja Irmai ar degunu. Viņi nopļāpāja veselu dienu, lai gan pēc Irmas jautājumiem īvs nojauta, ka Irmai par viņa grupu ir zināms viss. Viņa pati pa šo laiku bija strādājusi vairākās Viraka šūniņās, pat tuvajā kosmosā — vienā no orbitālajām bāzēm. Gleznu izstādi Irma nepieminēja, un īvs viņai neteica, ka gribējis lidot uz Parīzi. Ārēji viņa bija palikusi tā pati skaistā, dzedri uzmanīgā, mazliet ironiskā Irma, taču viņas skaidro, zaļpelēko acu dzīlēs lāgiem bija jaušamas tādas kā skumjas, kā šaubas. Irma uzmanīgi noklausījās visu, ko īvs stāstīja, bet viņam reizēm šķita, ka Irmas domas ir aizklīdušas tālu prom . . . Kādas pastaigas laikā viņš uzmanīgi saņēma Irmu aiz rokas, tomēr viņa tikpat uzmanīgi to atbrīvoja.

Atvaļinājuma dienas aiztraucās vēja spārniem. Irma pavadīja viņu uz Antananarivas aerodromu un, atvado

ties sniegdama roku, kuru viņš neatlaida, starp citu piebilda, ka viņa, iespējams, pati drīz ieradīšoties Galvenajā bāzē.

Tik tiešām pēc dažām dienām, nevienu iepriekš nebrīdinājusi, Irma atlidoja un tūlīt devās pie Vilena .. .

Ivs patlaban gatavojās atgriezties pie savas grupas, bet dežurants paziņoja, ka viņu aicinot Vilens.

īvs brīnījās — pirms stundas viņš pie Vilena jau bija saņēmis visas instrukcijas un abi bija atvadījušies. Iva izbrīnu nomainīja apjukums, kad viņš šefa kabinetā ieraudzīja Irmu. Viņa sēdēja pie loga zemā ādas atzveltnes krēslā, nedaudz uz priekšu saliekusies un ceļgalus ar rokām aptvērusi. Viņai mugurā bija gaišzils pilota kombinezons. Blakus uz paklāja gulēja aizsargcepure ar aizsargbrillēm. Kabineta vidū, domīgi plūkādams bārdiņu, stāvēja Vilens. īvs apstulbis, kā valodu zaudējis, apstājās pie durvīm.

«īv, Irma grib atgriezties tavā grupā,» Vilens sacīja, pamādams ar galvu uz viņas pusi. «Ko tu par to teiksi?»

«Varu kaut vai tūlīt nodot dokumentāciju … Es . . .»

Irma pavīpsnāja un noraidoši papurināja galvu.

«Tu neesi sapratis,» Vilens pārtrauca īvu. «Irma lūdz, lai tu viņu ņemot pie sevis par parastu inženieri.»

«Bet…» īvs iesāka.

«Ja nav brīvas inženiera vietas, esmu ar mieru arī par tehniķi,» Irma, acis nepaceldama, ļoti klusu sacīja.

«Izbeidziet bojāt man nervus!» Vilens aizsvilās. «Man šovakar ir svarīga apspriede, un es vēl neesmu tai sagatavojies. Piecās minūtēs lai jūs abi vienotos — skaidrs?»

Un Vilens strauji izgāja no kabineta, atstādams viņus divatā.

Irma pacēla uz īvu savas lielās, pelēkzaļās acis un vainīgi pasmaidīja.

«Iv, tā ir kapitulācija. Padodos.»

«Bet es nevēlos kapitulāciju,» īvs protestēja.

«Sauc to, kā tev patīk. Es gribu palikt kopā ar tevi. Ja tu, protams, neiebilsti.»

Pēc stundas viņi izlidoja uz Uranao atolu, kur tolaik bāzējās īva grupa.

Tie — pirmie mēneši kļuva par reālu burvību. Atmiņas viņš saglabāja pašos sirds dziļumos. Un baidījās atgriezties pie tām, lai pārdzīvoto pa pilienam neizšļakstītu un neļautos kārdinājumam salīdzināt. Irma, Irma, kur tu

patlaban esi? Vai tiešām bezgalīgajos meklējumos vēlreiz pārsvītroji visu noieto ceļu un mūsu naktis Uranao, un tropiskās saules caurstarotos daudzkrāsaino rifu labirintus, kuros mēs pavadījām augas dienas no ausmas līdz rietam, un neizsakāmi krāšņos saullēktus, kurus sagaidījām savā amfībijā, kas klusu slīdēja pār mirdzošo okeāna klaju …

+ + +

Pie salona griestiem uzliesmoja plafoni. Centrālajā ekrānā parādījās kapteinis un paziņoja, ka pēc pāris minūtēm viņi nolaidīsies Maskavā Seremetjevas lidlaukā. Pulkstenis — desmit minūtes pāri diviem, pēc Maskavas laika. Līdz centram un lielo viesnīcu rajonam šajā nakts stundā visātrāk iespējams nokļūt ar metro.

Ivs pieplaka pie iluminatora. Spraugās starp tumšajiem mākoņiem, kas žigli traucās garām, dzirkstīja milzīgās pilsētas daudzkrāsaino uguntiņu spieti. Lidmašīna pagriezās un spēji laidās lejup. Pēc dažām sekundēm pavisam tuvu sāka ņirbēt nosēšanās joslas ugunis. Mašīna viegli ar riteņiem pieskārās pie betona un nobremzēja pie viena no virszemes peroniem. Apklusa motori, un kapteinis aicināja pasažierus izkāpt.

īvs izgāja pēdējais. Viņš aizkavējās uz trapa, dziļi ieelpodams vēso, pēc lietus mitro gaisu. Kaut kur no tumsas atlidoja vējš, atnesdams meža, slapju lapu un tikko pļautas zāles smaržu. Zaļu un sarkanu punktu virknes iezīmēja skrejceļus. Zilganu reflektoru apspīdēta perona josliņa veda uz spoži apgaismoto lidostas ēkas stikla kārbu. Pa labi un pa kreisi pie blakusperoniem, blāvi zibsnīdami iluminatorus, nekustīgi bija sastinguši milzu zivīm līdzīgi gaisakuģi. Sajā aerodroma daļā varēja nosēsties vienīgi tuvo reisu lidmašīnas, tāpēc naktī šeit bija minimāla kustība. Lielākajai daļai peronu apgaismojums bija izslēgts. Klusumu traucēja tikai viegli soļu švīksti — Adleras reisa pasažieri jau tuvojās lidostas ēkai.

Kāpdams lejā pa trapu, Ivs palūkojās augšup. Virs galvas mirdzēja zvaigznes. Spoži staroja Lielais Lācis, bet zem tā aiz zemei pieplakušajām lidostas ēkām pusi apvāršņa apņēma liesmojoša oranža blāzma — planētas vislielākās pilsētas nakts uguņu atspīdums.

—   Esi sveicināta, Maskava!— Ivs klusu sacīja.— Esi sveicināta un paliec sveika!

Rītausmu viņš jau sagaidīja Parīzē.

GALVENAJĀ BĀZE

—  Iv? ! Pārradies gan . . .

Atzveltnes krēslā pa pusei atpakaļ pagriezies, Rišs lūkojās uz īvu ar plati ieplestām acīm. Ivs drauga skatienā izlasīja prieku, pārsteigumu un vēl kaut ko, bet nepaguva atšifrēt, kas tas bija. Rišs novērsās un steidzīgi piecēlās no vadības pults. Viņi apkampās.

—  Tas ir labi, tas ir lieliski!— Rišs atkārtoja, uzsizdams īvam pa plecu, taču novērsdams acis katru reizi, kad abu skatieni sastapās.

Zem plašās, saules pielietās zāles augstajām velvēm Riša balss skanēja mazliet skaļāk, nekā bija pieņemts sarunāties Galvenās bāzes Centrālajā postenī.

īvam neviļus ienāca prātā Vilena vārdi: «Kolēģi, dežūras laikā — nekādu emociju . . .» Šodien Rišs bija Viraka Galvenās bāzes Centrālā vadības posteņa vecākais dežurējošais dispečers. Pirmais pēc Vilena.

«Vai tiešām viņi te būtu sākuši prātot, ka es neatgriezī- šos, es, Ivs Maklajs, kurš pat iedomāties nevar, ka spētu eksistēt bez Viraka! Tas nu ir nekrietni! Būs ar Rišu no sirds jāaprunājas.»

Vienā no kontrolekrāniem ieņirbējās skaitļu virkne. Norādījis īvam uz tuvāko krēslu, Rišs ātri atgriezās pie centrālās pults.

Ivs apsēdās un pārlaida skatienu pazīstamajam zāles puslokam. Viņa ilgās prombūtnes laikā te nekas nebija mainījies. Lielajās reljefajās kartēs virs vadības pults, tāpat kā agrāk, zibsnī dažādu krāsu gaismas signāli, tikko dzirdami klab reģistrētājmehānismi, trīsuļo neskaitāmo rādītāju bultas, uzliesmo un nodziest kontrolekrāni. Viraks atrodas savā nebeidzamajā sardzē, cilvēki uz Zemes var gulēt mierīgi puslodē, kur valda nakts, un strādāt un atpūsties puslodē, kur ir diena. Ivs paskatījās uz lielo globusu zāles vidū. Terminatora līnija jau bija šķērsojusi Amerikas rietumu piekrasti un tikko manāmi pārvietojās pa Klusā okeāna zilo virsmu. Patlaban tā bija pie Lieldienu salām. Pēc trim stundām nakts atnāks arī šurp. Ivs uzmeta skatienu savam pulkstenim. Tieši

tā — pēc divarpus stundām šeit kļūs tumšs. Līdz tumsai viņam jāpagūst parādīt Dārijai salu un Galvenās bāzes pilsētiņu.

Grasīdamies piecelties, viņš krēslā sakustējās.

—       Pagaidi!— Rišs sacīja.— Es tūlīt uz pāris minūtēm atbrīvošos, parunāsimies. Ek, nolāpīts! . . .

—  Vai kaut kas nav kārtībā?— īvs jautāja.

—        Nekas sevišķs. Tas ir Odingva. Dabūjām ar viņu sakarus, bet nez kur pazuda.

—   Kur viņš pašreiz atrodas?

—        Tur . . .— Rišs ar pirkstu norādīja gaisā.— Pirms divām stundām izlidoja no stacionārā pavadoņa «SP-četr- padsmit». Vai tu vari iedomāties, Odingva mēģināja uzņemt sakarus viņam neparedzētā laikā.

—  Acīmredzot būs atjēdzies un tāpēc apklusa.

—        Tas ir iespējams,— Rišs nomurmināja, joprojām spiezdams uz pults pogas,— tomēr var būt arī pavisam kas cits.

Uzacis saraucis, viņš lūkojās tukšajos ekrānos, bet tad pagriezās pret īvu.

—  Tātad tu esi atgriezies ītakā — mūsu mīļajā kaktā.

—       Tā vien rādās, ka jūs šeit no visas tiesas esat par to šaubījušies.

—   Saproties, «šaubīties» nebūs īstais vārds, bet es . . .

Rišs aprāvies no jauna pagriezās pret kontrolekrāniem.

—  Nu — ko tad tu . . . Pasaki!

—        Nē, nekas. Tu visu šo pusgadu nevienu reizi nedevi par sevi nekādu vēsti.

—        Ko lai es pavēstītu? lielāko daļu laika pavadīju sanatorijā. Mediķi piespieda izņemt pilnu profilaktisko ciklu.

—  Tas šeit nenāks par ļaunu.

—  Riš, vai ir kas jauns?

—        Gan jā, gan nē . .. No vienas puses, viss rit pēc plāna: kvadrāts pēc kvadrāta. No otras, vienā kvadrātiņā, kā šķiet, briest pārsteigums. Vilens tev paskaidros, ja tu atgriezīsies pie zemūdens meklējumiem.

—  Un kas vēl?

—        Teikšu tev skaidri un gaiši: nekā interesanta. Kārtējie darbi. Jā, Odingva šodien dzenas pakaļ kaut kādam tērauda konstrukcijas gabalam. Tas verķis pa divi lāgi pamanīts no stacionārajiem pavadoņiem. Padomā, elektronika to neuztver, bet vizuāli tas novērots divas reizes. Droši vien mētājies sāņus no galvenajām trasēm. Tika

nolemts, ka jāiznīcina. Odingva aizlidoja, bet pagaidām nevar atrast. Pēdējo ziņojumu saņēmu pirms stundas.

—   Kas gan tas varētu būt?

—   Visticamāk, ka būs kādas pirmās orbitālās observatorijas fragments. Toreiz vēl nebija instrukcijas «IN-viens».

—  Pagājušais gadsimts atkal atgādina par sevi.

—   Un atgādinās vēl un vēl. Piegānījuši visu tuvo kosmosu! Žvadzināja par meteorītu draudiem, bet paši sagādājuši darbu vairākām paaudzēm. Meklējumi kosmosā nu jau norit vairāk nekā četrdesmit gadu, tomēr Zemes apkaime vēl aizvien nav pilnīgi droša lidojumiem.

—  Riš, kas jauns virszemes grupās?

—  Arī nekas, bet darba jau pietiek.

—  Un kā ar cilvēkiem?

—   Patiesību sakot, diezgan bēdīgi. Vilens sagatavojis kārtējo uzsaukumu jaunatnei. Pie mums joprojām neviens lāgā negrib nākt. Esam pārāk tālu no zinātnes priekšpulka. Pilsētās kādreiz bijuši slaucītāji, sētnieki, atkritumu vedēji. Savākuši visādas grabažas un īpašās izgāztuvēs sadedzinājuši. Bet vai tad mūsu Viraks nenodarbojas ar to pašu? Mainījies ir darbu apjoms, metodes, tehnoloģija, taču būtība ir palikusi tā pati.

—   Rišār, kas tev lēcies? Vai nav laiks arī tev doties atvaļinājumā?

—   Sen jau bija laiks. .. Bet es sāku prātot, vai nebraukt pavisam prom. Man ir apnicis būt par pagātnes asenizatoru.

—  Paklau — kas manā prombūtnē pie jums te noticis?

—   Nekas nav noticis . . . Taču puiši iet prom. Rojs un Stīvs aizgāja, Iljass neatgriezās no atvaļinājuma . ..— Rišs uz brīdi apklusa.— Nu, par Irmu tu jau droši vien zini. . . Neņem ļaunā, Iv, bet es biju gandrīz pārliecināts, ka arī tu paliksi tur — Lielajā zemē, kur darāmi īsti darbi.

īvam pēkšņi šķita, ka lielā telpa ir satumsusi. Viņš pat palūkojās uz logu. Nē, pie skaidrajām debesīm joprojām spoži spīdēja saule.

«Tā, tieši par to es visvairāk baidījos. Irma . . . Tātad šeit viņas nav. Tātad viņas toreizējā negaidītā aizbraukšana nav bijusi kaprīze. Vai tiešām viņa neatgriezīsies? Nekad? . . .» īvs papurināja galvu un abām rokām atmeta atpakaļ garos, gaišos matus. Uz Rišu neskatīdamies viņš sacīja:

—  Nē. Man patīk mūsu darbs. Patīk. Vai tu dzirdi?

Viņš apklusa, gaidīdams atbildi, bet Rišārs vienīgi

paraustīja plecus un no jauna pievērsās kontrolekrāniem. Zālē valdīja klusums. Klusums un skumjas.

«Jā, izrādās, ka viss ir daudz sliktāk, nekā es biju paredzējis,» Ivs domāja. «Muļķis! Esmu velti cerējis. Ja Rišārs aizbrauks, būs pavisam draņķīgi. . . Un kāpēc es atvedu šurp Dāriju? Bet tā jau bija viņas ideja. Tomēr vajadzēja atrunāt. Ar Rišāru gan, šķiet, viss vēl nav zaudēts. Viņam jau šad tad uznākusi depresija. Jāapsprie- žas ar Vilenu. Tas, ja vien gribēs, izvēdinās viņam smadzeņu krokas.»

—   Nu, par ko tu aizdomājies?— Rišārs jautāja un pavīpsnāja.— Nožēlo, kas esi atbraucis? Vai tad tu nezināji par Irmu? Jūs taču kopā aizceļojāt. Paklau, vēl nav par vēlu. Amfībija uz lidostu atiet pēc pusstundas. Tikai es viens pats esmu tevi te redzējis. Dodies prom — meklē viņu!

—   Nē,— īvs apņēmīgi sacīja.— Kāds tam sakars ar Irmu? Tā ir viņas darīšana. Katram pašam jāizlemj, ko viņš uzskata par pareizu. Es nepametīšu Viraku. Riš, es esmu atgriezies strādāt! Vai tad mūsu darbs kļuvis mazāk svarīgs? Esmu vienisprātis ar Vilenu: Viraks arī ir priekšējā līnija. Tie esam mēs, kas gādājam, lai dzīve būtu drošāka, vieglāka, skaistāka. Pa ceļam šurp es redzēju, ka cilvēki itin labi dzīvo tur, kur vēl pirms desmit gadiem pletās radioaktīvie tuksneši. Paies neilgs laiks — un Viraka attīrītāju rokās būs Zemes klimata un laika apstākļu atslēgas .. . Bet tu saki: «Tālu līdz priekšējām līnijām …» Nieki!

—  Iv, cik gadu tu strādā Virakā?

—   Desmit.

—   Bet es — sešpadsmit. Pirms trim gadiem es dsmāju gandrīz tāpat kā tu.

—  Tātad nesen kaut kas ir mainījies. Manas prombūtnes laikā.

—   Draudziņ, tas notika pamazām. Mani sāka kaitināt vienveidība, ikdienišķums. Jebkuram darbam ir ne vien sākums, bet arī gals. Mūsējam nav gala. Pirms piecdesmit gadiem tika plānots ap gadsimta vidu pabeigt okeānu attīrīšanu. Termiņš pagāja, kad mēs abi vēl nebijām nākuši pasaulē. Bet ko mēs darām?

—  Riš, neviens neko citiem neuzspiež!

—  Par laimi! Tāpēc es prātoju par aiziešanu.

—       Zēl. . .— Ivs novērsās un sāka lūkoties laukā pa logu — tur, kur virs palmu galotnēm zilgmoja okeāns.

—       Paies daži gadi — un tevi piemeklēs tā pati kaite,— pēc laba brīža sacīja Rišārs.

«Viņš it kā taisnojas,» Ivs nodomāja.

—       Agri vai vēlu tas notiek ar katru. Nav iespējams atdot tam visu mūžu.

—  Bet Vilens?

—  Tādi kā Vilens ir izņēmumi.

—       Tomēr tādi ir, vai nav tiesa?— Ivs spēji pagriezās ar visu krēslu.— Un ne jau Vilens viens ir atdevis Virakam savu mūžu. Viņš, bez šaubām, ir izņēmums. Dzīvs būdams, ieguvis nemirstību. Lielajā zemē viņam par godu jau tiek celti monumenti. Tie apliecina cieņu, pateicību. Vilenam un arī Virakam. Bet vai mēs abi neesam daļiņa no Viraka?

—       Nu, nu, priecājies, ja tas palīdz tev saglabāt entuziasmu!

—       Mans entuziasms, Riš, nav jāsaglabā. Vai zini, es biju mūsu skolā. Galvenais darbaudzinātājs atļāva man parunāties ar vecākā cikla puišiem. Daudzi pēc skolas beigšanas grib braukt pie mums.

—       Grib . . . Viņiem vēl laika gana pārdomāt. Ja tu būtu atvedis kādu līdzi.. .

—  Es atvedu.

—  Interesanti gan, ko tad?

—  Māsu. Mēs Kairā satikāmies. Un viņa . . .

—       Māsu? Pie mums?— Rišārs izbrīnījies iesaucās, acis plati ieplezdams.— Tas tik ir joks! Kā redzams, atvaļinājums tev nav nācis par labu. Viņa droši vien ir beigusi normālskolu?

—       Viņa ir beigusi Augstāko arhitektūras skolu. Patlaban mācās Mākslas akadēmijā. Viņa strādāja izrakumos.

—       Un viņai sagribējās pastrādāt pie mums? Un tu, protams, neatrunāji? Tie esot cilvēki! Kur viņa ir?

—  Lejā, parkā.

—       Tūlīt ved šurp! Pēc nolikuma ikvienam, kas šeit iebraucis, jāierodas pie Galvenās bāzes dežurējošā dispečera. Kā viņu sauc?

—  Dārija.

Rišs pagriezās ar visu krēslu pret iekšējo sakaru ekrānu.

—       Uzmanību! Viraka Galvenās bāzes Centrālā vadības posteņa dežurējošais dispečers Rišārs Osovskis aicina

Dāriju Maklaju, kura tikko ieradusies salā. Dārija, lūdzu, uznāc Centrālā posteņa augšējā zālē! Tevi gaida.

Pa atvērtajiem logiem kā tāla atbalss atplūda Rišāra vārdi, kas bija izskanējuši lejā parkā no sarunu iekārtām.

Ivs piecēlās, piegāja pie loga un palūkojās laukā. Tropiskās saules caurstarotajā sulīgajā zaļumā no Galvenās bāzes uz visām pusēm parkā aizstiepās sudraboti celiņi košu ziedu ietvarā. Pa vienu no tiem steidzīgi nāca tumšmataina meitene baltā, īsā tunikā. Vējš purināja viņas matus, un viņa pieturēja plīvojošās cirtas ar melnīgsnējām, līdz pleciem kailām rokām.

Ivs saknieba lūpas un, acis samiedzis, atskatījās uz draugu.

—  Ko tu esi sagudrojis?

—   Gribu paskatīties uz tavu māsu. Vai es vismaz tādējādi nedrīkstu gūt atalgojumu par vienmuļajām dežūrām? Turklāt pēc nolikuma mans pienākums ir ziņot Galvenajam par jauna darbinieka ierašanos. Viņa taču ir atbraukusi uz mūsu ūkņu strādāt?

—  Protams.

—  Tātad es rīkojos pēc nolikuma.

—  Trešo reizi tu piemini nolikumu! Manas prombūtnes laikā, Riš, tu esi kļuvis formālists.

—   Tu arī kļūsi tāds. Pirms izlemsi aiziet. Draudziņ, tas ir tikpat nenovēršams kā vecums.

Bez trokšņa atbīdījās durvis, un ienāca Dārija. Rišs atslīga krēslā un plati iepleta acis: «Kas to būtu domājis! Ivs ir nepārspējams! Ne ar vārdiņu neieminējās, ka viņam ir tāda māsa .. .»

—   Dārija, tas ir Rišs . ..— īvs ar tikko manāmu zobgalību pārlaida skatienu no māsas uz draugu, kurš bija zaudējis valodu.— Tas pats . . . Vai tu atceries? Šodien viņš bāzē ir pats galvenais.

—  Vai man jāziņo par ierašanos?

Šaurs smulgas sejas ovāls vijīgu, tumšu matu oreolā. Augsta piere. Košas lūpas. Zema, dziedoša balss. Lielas, melnas acis — vērīgas un nedaudz ironiskas. Slaids augumiņš. Daiļi pleci. Un kājas .. . Rišs gribēja pateikt kaut ko ļoti nozīmīgu, taču smejošās melnās acis viņam bija atņēmušas pēdējās runasspējas. Viņš klusēja un, mazliet apjucis, smaidīja.

Dārija pameta ašu skatienu uz brāli un bikli nolaida uz leju tumšās skropstas.

—  Mums skolā stāstīja, ka Viraka inženieri izceļoties ar strauju reakciju.

—   Hm . . .— Rišs iesāka, velti mēģinādams tikt vaļā no pēkšņā aizsmakuma.

—   Vari uzskatīt, Dārija, ka tavs ziņojums pieņemts,— īvs pavēstīja, nosēdinādams māsu atzveltnes krēslā.— Nebrīnies, ka mēs esam tik lakoniski. Virakā cits citu saprot no pusvārda. Replika, kuru tu nupat dzirdēji, ir neparasti ietilpīga. Tajā ir gan atzinība, gan paškritiskas analīzes elements, gan šaubas, kas šajā situācijā ir gluži dabiskas. Bet patlaban Rišs sastāda programmu ESM, kurā tiks ievadīti tavi parametri, lai noteiktu, kurp tevi nosūtīt: uz kosmosu, okeāna dzelmē vai…

—   Vai tu beidzot apklusīsi!— piesmakušā balsī teica Rišs.— Citādi aizsūtīšu tevi pašu . .. vēl tālāk. Sveicināta, Dārija, un . .. piedodiet! Vainīgs jau ir Ivs. Viņš neko sakarīgu nepaskaidroja. Es domāju, ka visu par viņu zinu. Bet nezināju pat, ka viņam ir tāda māsa.

—   Pieņemu jūsu atvainošanos . . .— Dārija pamāja.

—   Esmu ar mieru pieņemt arī jūsu formulējumu «tāda», uzskatot to kā šeit iecienītu komplimentu. Priecājos ar jums iepazīties, Riš! Bet vispār jau es jūs pazīstu. Mēs esam tikušies, lai gan, protams, jūs mani neatceraties.

—  Tikušies? Hmm . . . A-ā, atceros . . .

—   Neko jūs neatceraties! Jūs uzstājāties skolā, kuru bijāt beidzis. Bet es biju šajā sarīkojumā. Pat kaut ko pajautāju. Laikam par milzu krakenu . . .

—   Nu kā tad! . . .— Rišs atkal iesāka.

—   Nemēģiniet apgalvot, ka jūs atceraties! Es toreiz biju pirmā cikla audzēkne. Starp citu, skolas Lielajā zālē, tāpat kā agrāk, karājas jūsu ģīmetne.

—  Hmm? . . .

—  Brāļa ģīmetne arī . ..— Dārija pamāja uz Iva pusi.

—   Audzinātāji ar jums abiem briesmīgi lepojas. Bet, manuprāt, jūs tikāt pieminēti pat par daudz. Vēl esmu jūs redzējusi videoraidījumu ekrānā.

—  Tas bija pērno rudeni,— Ivs ieminējās.

—   Tencinu par paskaidrojumu!— Rišs uzmeta draugam niknu skatienu.— Ja atmiņa mani neviļ, videopro- gramma pēdējos gadus mūs ir atcerējusies tikai vienu reizi — un tas tiešām bija pagājušajā rudenī.

—   Bet tas bija liels raidījums,— Dārija iebilda.— Liels un ļoti cildinošs.

—    Un tajā nemaz tik daudz nerunāja par «mums»,— Ivs precizēja,— bet galvenokārt par Rišāru Osovski, kurš…

—    Tā vien rādās, ka tu esi nolēmis mani galīgi nokaitināt . ..— Rišs viņu tūdaļ pārtrauca.— Nebendē man nervus! To, Dārija, neesmu es izdomājis, tas ir Vilena iemīļotais izteiciens. Man vēl trīs stundas jādežūrē.

—    Vai redzi, Dārija, cik mēs šeit esam bikli!— Ivs nevainīgi piezīmēja.

Dārija jautri iesmējās.

—  Senos laikos mēdza teikt: labāk bikls nekā lepns.

—     Dārijas nākamā specialitāte ir pagātnes rekonstrukcija,— Ivs paskaidroja.— Viņa ir veco paradumu, ieražu, likumu un kodeksu lietpratēja. Viņai ir labas zināšanas vēsturē, senajā arhitektūrā, mūsu planētas mirušajās valodās.

—  Iv, nepārspīlē!

—    Bet kāpēc?— jautāja Rišs, pārlaizdams skatienu kontrolekrāniem.

—   Ko — kāpēc?— Dārija nesaprata.

—    Kāpēc ar to visu jānodarbojas tuvā kosmosa apgūšanas un starpzvaigžņu pētījumu laikmetā?

—  Bet kāpēc jūs strādājat Virakā?

—    Ar mums ir pavisam kas cits. Viraks diemžēl ir nepieciešams. Ja tā nebūtu, viss dzīvais uz šīs planētas sen būtu nosmacis vai aizrijies pats savos netīrumos.

—  Tātad jūs cīnāties ar pagātni?

—  Var teikt arī tā. Un kontrolējam tagadni.

—    Bet es gribu izprast pagātni, lai atvieglotu kā jūsu uzdevumus, tā arī nākotnes pārvaldīšanu.

—    Diezin vai ir iespējams izprast pagātni .. . Un kā var atvieglot mūsu darbu, ja, piemēram, kļūs zināms, ka vēlajos viduslaikos pati kaujinieciskākā reliģija bijusi katolicisms, bet pirms divsimt gadiem — birokrātija?

—    Riš, pietaupi savu erudīciju,— Ivs aizrādīja.— Birokrātija nav reliģija.

—  Tas nav svarīgi! Savu seku ziņā tā nav labāka.

—    Ja aplūkojam birokrātiju kā pasaules uzskata elementu, tā patiešām stāv tuvu reliģijai,— īvam par izbrīnu, pavēstīja Dārija.— Tikai loti primitīvai reliģijai . . . Priekšmetu fetišisms, konkrēti — administrācijas un amatu, dokumentu, papīru fetišisms, klanīšanās tā saucamo autoritāšu priekšā, vienalga, vai tās būtu administratīvas, zinātniskas vai jebkuras citas autoritātes;

augstākstāvošā kults; citāti, nevis dzīvas domas; necieņa pret cilvēku. Vesels lielāku un mazāku dievību panteons! Cilvēcisko attiecību jomā tā bija atgriešanās tālā pagātnē. Jaunās tehnoloģijas laikmetā — atgriešanās pagātnē . . . Vai jums, Riš, tomēr nebūtu vieglāk likvidēt uz mūsu planētas šādas tādas birokrātisku izdarību sekas, ja jūs varētu atbildēt uz jautājumu «kāpēc?» . . . Kāpēc viņi rīkojušies tieši tā, nevis citādi?

Osovskis klusēdams nogrozīja galvu. Viņa uzmanību bija saistījis viens no ekrāniem, kurš zaļgani iegaismojās, tomēr tajā pašā mirklī atkal kļuva tukšs un pelēcīgs.

—       Odingva gribēja stāties tiešos videosakaros, bet neizdevās,— šie vārdi bija domāti tikai īvam.— Ja būs kaut kas svarīgs, viņš tūlīt to pārraidīs pa radio Centrālajam postenim . . .

Visi trīs neviļus aizturēja elpu, un klusumā, kas iestājās, kļuva skaidri saklausāms, kā tikšķ metronoms, skaitīdams Zemes laika sekundes.

«Piecas, sešas, septiņas .. . desmit,» Dārija domās skaitīja. «Mēs esam kļuvuši vēl par desmit sekundēm vecāki.»

—       Centrālais sakaru punkts!— sacīja Rišs.— Vai ir jaunas ziņas?

Tajā pašā mirklī automāta metāliskā balss atsaucās:

—       Centrālā posteņa dežurējošajam dispečeram jaunas ziņas nav ienākušas.

—  Sakari ar Odingvu?

Metāliskā balss uz brīdi noslāpa neizprotamā šalkoņā, bet pēc tam skaidri atbildēja:

—  Atrodas ārpus radiouztveres robežas.

—       Pateicos,— sacīja Rišs un, pavērsies pret īvu, piebilda:— Jocīgi.. .

—       Vai jūs esat par kaut ko noraizējies?— Dārija jautāja.

Rišs brīdi neatbildēja. Viņš pārlaida skatienu kontrolekrāniem un lielai reljefai pusložu kartei, kura atradās virs pults un kurā pulsēja simtiem daudzkrāsainu zibšņu, pēc tam pagriezās pret Dāriju un pasmaidīja:

—  Nē, pagaidām viss ir normāli.

—  Bet ko nozīmē uguntiņas lielajā kartē?

—       Tās norāda, ka Viraks stāv sardzē un Zemes cilvēki var mierīgi strādāt un gulēt.

—       Oho, vai tad jūs esat tik daudzi?— Dārija bija patiesi pārsteigta.

Rišs papurināja galvu.

—   Diemžēl mūsu ir pārāk maz. Tā visa ir automātika. Cilvēki atrodas tikai dažās vietās un piedalās vienīgi visatbildīgākajās operācijās, kad atklājas, ka mehānismi ir bezspēcīgi. Kas attiecas uz jūsu jautājumu, Dārija, uz kuru es neatbildēju . . .— Viņš uz mirkli apklusa un no jauna palūkojās uz pulsējošajām kartes uguntiņām, it kā tur meklēdams vārdus.— Redzat, man vēsture vienmēr ir likusies cilvēku neprāta samudžināts kamols … To atraisīt, manuprāt, nav iespējams — nav taču neviena pavediena, tikai saraustīti gali, kurus izvelk vēsturnieki .. . Katrs no jums tos iztulko pēc sava prāta. Iznāk vairāk vai mazāk ticamu mītu krājums.. . Bet mums šeit jāsaduras ar pilnīgi reāliem pagājības objektiem. Cīņā pret tiem mīti ir vāji palīgi. Kad zemūdens meklējumos okeāna dzelmē tiek atklāts veca kuģa vraks un tā tilpnēs nāvējoši indīgu vielu krājumi, kas spēj iznīcināt veselas planētas apdzīvotājus, mums vairs nav svarīgi, kurš reiz devis neprātīgo pavēli ielādēt šīs vielas kuģī un kādos apstākļos viņš gājis bojā. Virakam ir jāpadara nekaitīgs šis pagātnes «sūtījums».

—   Vai jūsu uzdevums nebūtu vieglāks, ja jūs precīzi zinātu tā laikmeta vēsturiskos apstākļus vai vismaz periodu, kad .. .

Rišs vēlreiz papurināja galvu.

—   Visi tamlīdzīgi «sūtījumi» nāk no divdesmitā gadsimta otrās puses. Lai tos datētu, pietiek ar normālskolas zināšanām. Galu galā mums nav pārāk svarīgi uzzināt, vai šis kuģis torpedēts otrā vispasaules kara laikā vai nogremdēts trīsdesmit gadus vēlāk, lai tiktu vaļā no apgrūtinošā krājuma, kura glabāšanas ilgums apritējis. Lai būtu kā būdams, mūsu uzdevums paliek tas pats — iznīcināt pagājības «atkritumus». Iznīcināt pēc iespējas ātrāk. Mums parasti neatliek laika analizēt vēsturisko situāciju.

—   Ar jums, Riš, ir grūti strīdēties, tomēr es ceru, ka man izdosies kādreiz pierādīt, ka arī mūsu meklējumi ir noderīgi.

Osovskis paraustīja plecus.

—   Droši vien tā ir. Varbūt pat mūsdienu tehnoloģijas atsevišķas nozares ir ieinteresētas tajos. Taču mums .. .— viņš neticīgi nogrozīja galvu.

—   Dārija, necenties viņu pārliecināt,— teica Ivs. — Rišs ir nepieredzēti ietiepīgs un pēc sava domāšanas veida pragmatiķis. Viņš nespēj paciest teoretizēšanu.

Tomēr, kaut arī viņam piemīt visi šie drausmīgie trūkumi, viņš ir viens no labākajiem izlūkotājiem. Kad jāpārkož kāds īpaši ciets «rieksts», tiek sūtīts viņš. Pats Vilens rēķinās ar viņa domām.

—        Dārija, neņemiet par pilnu šos vārdus,— Rišs atvai- rījās.— Viņš mēģina man lišķēt, lai dabūtu interesantu uzdevumu. Bet nekas nesanāks — kaut vai tāpēc, ka pašreiz tādu gluži vienkārši nav. Turklāt viņš pats ir nelabojams romantiķis, kam meklējumi svarīgāki par rezultātu. Viņš vēl aizvien cer uz Lielo Piedzīvojumu, kaut arī to laiks ir sen pagājis un mēs esam tikai atkritumu aizvācēji, kas tīra savu planētu.

—  Bet kurp jūs mani sūtīsiet?— Dārija painteresējās.

—       To izlems Galvenais. Sākumā droši vien uz kādu laboratoriju.

—       Ā-ā . . .— Dārijas balsī izskanēja patiesa vilšanās. — Man arī ir savs sapnis. Sensens sapnis . . .

—  Meklējumi kosmosā?

—   Nē. Sī okeāna dzelmē.

—       Tur nav nekā interesanta. Nebeidzams dūņains līdzenums, kas iegrimis mūžīgā tumsībā.

—  Un tomēr . . .

—        Brālis jūs kādreiz paņems līdzi, ja atgriezīsies pie okeāna attīrītājiem.

—  Bet kur jūs, Riš, pašreiz strādājat?

—        Es drīz aizbraukšu . . . atvaļinājumā. Ilgā atvaļinājumā. Es gaidīju, kad atgriezīsies Ivs.

Kosmisko videosakaru ekrāns no jauna iemirdzējās, tomēr attēls atkal neparādījās. Ekrāns pāris reižu uzzibsnīja un nodzisa.

—  Tas man vairs nepatīk,— Rišs norūca.

Viņš pārslīdināja pirkstus pār vadības pults pogām.

—        Uzmanību! Es — Viraks, es — Viraks! Izsaucu pla- nētkuģi «K-trīs»! Odingva, vai tu mani dzirdi? Tūlīt atsaucies!

Atbilde bija klusums.

Rišs atkārtoja aicinājumu vairākas reizes.

—  Varbūt ir kādi traucējumi?— Ivs ieminējās.

—       Neizskatās. Es teiktu, ka viņa signālus kaut kas noslāpē. Bet tas ir neticami. . .

—  Vai viņš aizlidoja viens pats?

—   Kopā ar praktikantu.

—  Tad nav pamata izsludināt trauksmi.

—  Trauksmi varbūt ne . .. Tomēr brīdināšu gan.

Rišs pagriezās pret sarunu ekrānu.

—       Uzmanību! Es — Viraks! Viraka dežūrējošajiem dispečeriem stacionārajos pavadoņos: zuduši sakari ar pla- nētkuģi «K-trīs». Nodibiniet sakarus ar Odingvu un paziņojiet vadības Centrālajam postenim!

Dārija aizturēja elpu, gaidīdama no kosmosa tālēm atbildi, tomēr visi ekrāni klusēja.

—       Kāpēc viņi neatbild?— meitene pārsteigta jautāja. — Vai viņi jūs dzirdēja?

—       Protams. Un ir jau atbildējuši. . .— Rišs norādīja uz daudzkrāsainajās uguntiņās dzirkstošo karti.— Pavadoņi iesaistījušies meklējumos.

—        Vai tiešām tur būtu kas atgadījies?— Dārija satraukti palūkojās uz brāli.

Ivs pakratīja galvu.

—   Neuztraucies! Viss ir kārtībā. Tā ir mūsu ikdiena.

♦ ♦ ♦

—       Labi, ka tu esi atgriezies, tas ir ļoti labi!— Vilena pētošais skatiens kavējās pie Iva sejas.— Iljass un Stīvs . . . vai tu jau zini?

—   Zinu .. .— Ivs nodūra acis.

—  Mūsu vienmuļā ikdiena noslāpē entuziasmu.

—  Viņi atgriezīsies, Skolotāj!

—        Skolotājs! . . .— Vilena plāno lūpu kaktiņos parādījās vīpsnā.— Tikai retais vairs mani tā sauc. Bet man patīk šī veclaicīgā uzruna… «Skolotāj, audzini savu skolnieku …» Vai tu atceries? Būtībā jūs visi — Viraka jaunā paaudze — esat mani skolnieki.

—  Laiks padomāt arī par jaunu maiņu.

—        Protams, protams! Tās ir Viraka pastāvīgās rūpes, manas un visu citu rūpes. Ļoti labi, ka pierunāji māsu atbraukt šurp.

—       Patiesību sakot, nebija nemaz jāpierunā. Bet pēc pusgada jāierodas vēl jaunam papildinājumam. Manas skolas puišiem.

—  Ja atbrauks, tas būs ļoti labi .. .

—   Šķiet, ka jūs, Skolotāj, arī neticat.

—  Tas nebūs īstais vārds. Bet viņi var pārdomāt.

—   Visi jau nepārdomā.

—       Protams, protams.. . Tomēr atgriezīsimies pie darba. Kam tu tagad gribētu pievērsties, Iv?

—   Skolotāj, izlemiet jūs!

Vilens domīgi papluinīja sirmo ķīļbārdiņu — Virakā viņš vienīgais bija saglabājis šo senās modes zīmi — un tad ierunājās, gluži kā skaļi prātodams:

—   Kontinentālajā sekcijā pagaidām cilvēku pietiek, pavadoņos šobrīd nav visai daudz, tomēr viņi galā tiek. Ar okeāniem, kā aizvien, problēma . . .— Vilens nopūtās.— Nezinu, ko mēs iesāktu, ja no pavadoņiem nekontrolētu. Šobrīd Atlantijas okeāna sekcijā vien kontrolēšanai un novērošanai nepieciešami vairāki pieredzējuši inženieri. Bet jaunu attīrīšanas filtru montāža un novecojušo nomaiņa?!. . . Kluso okeānu mēs vispār esam pametuši savā vaļā. Visa cerība uz tā milzu platību un dabasmātes gudrību, kā arī uz sauszemes kontrolieriem, kuri nepieļaus kaut kādas ģifts ieplūšanu pa upēm. Okeāna dzīļu attīrīšana šobrīd praktiski ir pārtraukta — nav cilvēku. Bet tur vēl ir darba bez sava gala .. .

—   Varbūt man ķerties pie Klusā okeāna?— Ivs piedāvājās.

Vilens papurināja galvu.

—   Viens pats tu neko neizdarīsi. Ja es tagad varētu tev piešķirt apmēram piecus inženierus, es bez vārda runas atjaunotu Klusā okeāna sekciju. Bet tu viens pats? .. . Klusais okeāns ir gandrīz trešā daļa no Zemes virsmas,— viņš pavīpsnāja.— Desmitiem paisuma elektrostaciju, simtiem viļņu energobloku, septiņas dziļūdens observatorijas ar savām energosistēmām, pussimt zemūdens raktuvju, urbšanas iekārtas šelfos, jūras ūdens atsāļošanas stacijas . . . Uz salām šur tur piekrastē vēl saglabājušies lieli rūpniecības kompleksi . . .— Vilens sadrūma.— Cīnies, kā gribi, nav iespējams panākt, lai tie tiktu pārcelti uz rūpniecības zonām. Runājam, strīdamies, pārliecinām, pieņemam lēmumus . . .— Vilens pakl&uvēja ar saliektu kaulainu pirkstu pa galda malu.— Viss velti. . . No vienas puses, simtiem miljonu cilvēku veselība, no otras, nezin kādi desmitiem gadu veci pārejas plāni. Dažiem desmitiem rūpnīcu pasaulē vairs nav vietas. Lēmums par rūpniecības zonām tika pieņemts manā jaunībā .. . Bet mēs vēl aizvien nevaram panākt kārtību planētas saimniecībā. Visa Klusā okeāna tropu josla ir atpūtas zona. To nolēma jau komunisma ēras pirmajā desmitgadē. Bet tur vēl līdz šim kūp dūmeņi.

—   Skolotāj, dūmeņi laikam gan vairs nekūp . . .— īvs pasmaidīja.

—   Jā, jā, tieši tā man teica Nākotnes plānošanas Visaugstākās Padomes pēdējā sēdē,— Vilens noskaities sacīja.— Kāda tam nozīme, ka dūmeņi nekūp vārda tiešajā nozīmē? Uzņēmumi taču strādā. Un kur paliek atlikumi? Okeānā, tieši tajā pašā zonā, kas izsludināta par atpūtas zonu. Bet šie atlikumi taču nāk no metalurģiskajām rūpnīcām Jaungvinejā, Japānas salās, Centrālās Amerikas Klusā okeāna piekrastē, urāna zemūdens raktuvēm pie Galapagu salām un tā tālāk. Un nemēģini, Iv, mani pārliecināt, ka tas viss nav nekas īpašs. Tās ir birokrātijas paliekas, pret tām visiem spēkiem jācīnās. Un es to darīšu līdz savai pēdējai stundiņai.

—  Bet ko tad nolēma darīt ar rūpnīcām?— īvs jautāja.

—   Apstiprināts radikālāks to pārvietošanas plāns …— Vilens paraustīja kalsnos plecus.— Radikālāks no Padomes viedokļa, nevis no mana. Rūpniecības uzņēmumi pārtrauks darbu un piecpadsmit gadu laikā tiks demontēti. Dažus pārcels uz tuvo kosmosu un uz Mēnesi, citus — uz Sibīrijas un Kanādas ziemeļdaļas rūpniecības rajoniem. Atpūtas zonas salās un okeānā derīgo izrakteņu ieguve tiks pilnīgi pārtraukta.

—   Arī bagātajās atradnēs?

—  Visās.

Ivs neticīgi nogrozīja galvu.

—   Vai tiešām sadūšosies? Es biju Galapagu salu zemūdens urāna raktuvēs. Tur ir unikālas atradnes ar milzīgiem krājumiem. Ja saglabātos pašreizējais ieguves līmenis, šo krājumu pietiktu . . .

—   Sīs raktuves tiks iekonservētas vienas no pirmajām,— Vilens pārtrauca īvu.— Vai tu zini, kādu piesārņojumu tās rada, par spīti visiem piesardzības pasākumiem? Galapagu salās bija jāslēdz daudzas sanatorijas. Bet cik izmaksā attīrīšanas iekārtas un kontrolautomāti ap šīm raktuvēm? Gandrīz tikpat, cik tur iegūtā rūda. Turklāt pēc pieciem vai pēc septiņiem gadiem sāks darboties jaunie enerģijas avoti un prasība pēc urāna strauji samazināsies.

—   Jūs, Skolotāj, tomēr šo to esat te panācis manas prombūtnes laikā,— īvs ieminējās.

—   Maz, īv, maz. Mums ir ne vien kārtējie uzdevumi, bet arī problēmas, kas saistītas ar pagātni. Okeānu dzelmēs vēl glabājas kaut kas tāds . .. Nepieciešami rūpīgi, sistemātiski meklējumi, pastāvīga kontrole. No pavadoņiem izdarītā kontrole nav visai efektīva. Pava

doņi labi kontrolē mūsdienu piesārņojumus. Pagātnes «konfektes» tie atklāj pārāk vēlu.

—  Vai jūs, Skolotāj, kaut kas satrauc?

—       Jā, nē … Man ir aizdomas, ka atgadījies kas nepatīkams, taču viss vēl labi jāpārbauda.

—  Vai kaut kas ar Kergelēnu saistīts?

—   Nē . . . Laikam gan ne.

—  Varbūt tieši ar to arī sākšu?

—       Es jau teicu, ka problēmas pagaidām nav. Ir tikai aizdomas . . .

—  Tas jau ir daudz.

—        Nesteidzies … Tā kā trūkst cilvēku, es nedrīkstu izšķiest Viraka spēkus, lai pārbaudītu katras aizdomas. Jāpadomā . . .

—  Kur atrodas varbūtējais piesārņošanas avots?

—        Avota nav. Nav iespējams neko lokalizēt. Manas aizdomas bāzējas uz netiešām pazīmēm, piemēram, ir mainījušies zivju baru ceļi. Nedaudz atgādina bēgšanu. Ir gadījumi, kad zivis iet bojā. Taču tā nav saindēšanās.

—  Ko tad saka biologi?

—       Viņi kaut ko tamlīdzīgu nav pieredzējuši. Vismaz pēdējās desmitgadēs ne, kopš zivsaimniecībā tiek izmantoti delfīni.

—        Vajadzētu paprasīt padomu tieši delfīniem,— īvs smaidīdams piebilda.

—        Nebūtu par ļaunu . . .— Vilens arī pasmaidīja, laikam iztēlodamies biologu un delfīnu zinātnisko konferenci.— Diemžēl mūsu kontakti ar delfīniem pagaidām aprobežojas ar daudz konkrētākiem un vienkāršākiem jautājumiem. Taču biologi jau ir izdomājuši savu izskaidrojumu: dziļūdens straumju maiņas divdesmit septiņu gadu cikls, planktona uzkrājumu pārvietošanās, zivju aiziešana. Viņi to pašreiz pārbauda, bet . . .

—  Bet? . . .— īvs atkārtoja.

—  Paskatīsimies,— Vilens domīgi noteica.

—       Vai zivju aiziešana nevarētu vēstīt par gaidāmu spēcīgu zemestrīci okeānā?— īvs uzskatīja, ka nepieciešams pārtraukt klusumu, kas bija iestājies.

Vilens uz viņu vērīgi palūkojās.

—       Kā redzu, šis gadījums tevi ieinteresējis. Tomēr es gribu tev piedāvāt ko citu . . . Kad tu pēdējo reizi esi bijis Antarktikā?

—   Sen. Studiju gados — praksē.

—  Antarktldā beidz sagatavot interesantu eksperimentu. Tu jau droši vien esi par to dzirdējis. Grib pacelt orbītā dažus Antarktikas ledus «gabaliņus» . . . itin prāvus «gabaliņus», mērāmus kubikkilometros. Sis ledus, ja to laimīgi nogādās orbītā, noderēs par būvmateriālu lielai pavadoņobservatorijai — veselai kosmiskai pilsētiņai . . .

—   Par šo projektu jau sen runā.

—  Tas jau tiek realizēts. Celtniekiem Austrumantarktī- das centrālajā daļā ir ierādīts poligons, kura platība — divi simti piecdesmit tūkstoši kvadrātkilometru. Poligona centrā pērn uzsākta sagatavošanās lielu ledus masīvu pārvietošanai uz kosmosu. Sagatavoti četri «gabaliņi»— kopapjomā deviņi kubikkilometri. Visaugstākā Padome atļāvusi izdarīt eksperimentu, taču es pieprasīju, lai sākumā paceļ tikai vienu gabalu. Ja viss noritēs veiksmīgi un ledus zudumi, to transportējot, nepārsniegs trīsdesmit procentus, eksperiments tiks izdarīts līdz galam. Eksperimenta laikā tur jābūt klāt arī Viraka pārstāvim, kam būs dotas neaprobežotas pilnvaras — pat pārtraukt vai atcelt eksperimentu. Tā ir nolēmusi Ekonomikas Visaugstākā Padome. Tad nu es gribētu lūgt, lai tu, Iv, dotos turp kā mūsu pilnvarotais pārstāvis. Ko tu par to teiksi?

—  Pateicos, Skolotāj .. .— Ivs iekoda lūpu zobos. — Ļoti glaimojošs piedāvājums, bet . . . vai es tikšu galā? Vai nebūtu labāk, ja sūtītu kādu, kam lielāka pieredze?

—  Tu saņemsi sīku instrukciju. Tu esi strādājis Virakā, tev ir prakse. Turklāt tur ir vajadzīga ne tik daudz pieredze, cik gaišs prāts un spēja domāt ne jau pēc standarta. Sen tiek runāts par ledus izmantošanu celtniecībai kosmosā, tomēr tāds eksperiments notiek pirmo reizi. Novērtējot tā rezultātus, jāprot ielūkoties tālu nākotnē. Kopš esam pārgājuši uz ūdeņraža kurināmo un termoelektrocentrālēs sadedzinām milzīgu daudzumu ūdeņraža, ūdens un ledus ir kļuvis par vērtīgu izejvielu. Uz mūsu planētas tie ir galvenie ūdeņraža un skābekļa avoti. Sadedzinot ūdeņradi, mēs no jauna iegūstam ūdeni un it kā atgūstam zaudēto. Ūdeņraža riņķojums pagaidām lielākā vai mazākā mērā ir līdzsvarots. Taču ledus krājumi ziemeļos un dienvidos nav bezgalīgi. . . Šķidrā ūdeņraža fabrikas jau padarījušas kailu lielu daļu Ah- tarktīdas austrumu un Grenlandes ziemeļu piekrasti. Sākumā gadu desmitiem aisbergus vilka uz tuksnešu zo

nām, lai tur padzirdītu cilvēkus. Tagad ledus tiek pārstrādāts uz vietas. Dažos rajonos ledus barjeras ir tālu atkāpušās no krasta. Ledus krājumu sarukšana var izraisīt nevēlamas pārmaiņas klimatā, jo sevišķi Dienvidu puslodē. Bet par mūsu planētas klimatu pirmām kārtām esam atbildīgi mēs — Viraks. Tāpēc mums pieder noteicošais vārds . . . Observatorijas un ciemati tuvajā kosmosā, bez šaubām, ir vajadzīgi, bet vai Zemes ledus nav pārāk dārgs materiāls? It īpaši, ja ņem vērā tā neatsveramo zaudējumu transportējot. Vai tu mani saprati?

—  Jā, Skolotāj!

—   Tātad tu dosies turp! Līdztekus šim tev būs vēl daži uzdevumi.

—  Kad man jāizbrauc?

—   Tiklīdz būsi sagatavojies. Bet ne vēlāk kā nākamnedēļ. Eksperiments ir paredzēts augusta beigās, taču tev vēl sīki jāiepazīstas ar turienes apstākļiem.

—   Vai varu cerēt, ka, pabeidzis šo misiju, atgriezīšos pie okeāna attīrītājiem?

—  To izlemsim, kad būsi atbraucis atpakaļ.

—   Skolotāj, viens lūgums. Vai drīkstu?

—   Saki!

—  Mana māsa . .. Vai es varu ņemt viņu līdzi uz Antarktīdu? Kaut vai uz neilgu laiku.

—   Piedod, Iv, bet kategoriski noliedzu — nē. Pašreiz ir svarīgs ikviens cilvēks. Viņai pagaidām būs jāatvieto Zemūdens meklējumu laboratorijā Irma.

—   Sapratu, Skolotāj! Iešu gatavoties.

—  Ej!

APDZĒSTIE VULKĀNI UN ATJAUNOTAS SENAS PILSĒTAS

Pēc trim dienām īvs devās prom no Galvenās bāzes. Dārija un Rišs pavadīja viņu līdz tuvākajam aerodromam, kas atradās kaimiņu salā.

Līdz lidostai viņi aizbrauca ar bāzes mazo amfībiju. To vadīja Rišs. Raķetei līdzīgā sudrabotā laiva kā bulta traucās virs paša ūdens. Dažbrīd amfībijas plakanie pludiņi, kas izskatījās kā īsas ķepas, pieskārās okeāna viļņu galotnēm, un tad amfībija mazliet notrīsēja, bet caurspīdīgos iluminatorus aizklāja šļakatas. Priekšā ātri auga dzeltenbrūna rifa mūris, kas iekļāva salu. Visgarām

tai putoja baltas krasta bangu mežģīnes, bet tālumā cauri lāsumaino šļakatu dūmakai lagūnas krastā jau varēja jaust palmu siluetus un augstceltņu kontūras. Rišs vadīja amfībiju uz vienu no ejām cauri rifu grēdai, un pēc mirkļa laiva, samazinādama ātrumu, jau slīdēja pa lagūnas spoguļgludo ūdens virsmu.

Viņi piebrauca pie plata bulvāra akmens pakāpieniem un, atraduši, kur apstāties, atstāja savu amfībiju blakus daždažādiem kuģiem, kas raibā virtenē apvija bulvāra apakšējo pakāpienu un betona molus, kuri iesniedzās tālu lagūnas zilajos ūdeņos.

Bulvāris šalca visvisādu valodu balsīs, apkārt ņirbēja atpūtnieku spilgtie apģērbi, kaut kur skanēja mūzika. Virs baseiniem, kuru gaišzilie lāsumi mirgoja starp ziediem un mauriņu zaļo zāli, zibēja brūni iedegušas rokas un pleci, uzlidoja šļakatu šaltis, bija dzirdami aizrautīgi smiekli. Solīdamas vēsumu, vilināja plaši atvērtas kafejnīcu un bāru durvis, ēnainas verandas zem košiem, svītrainiem aizsargjumiem, kas pasargāja no saules stariem. Augstu spilgti zilajās debesīs slējās vareni daudzstāvu hoteļi, līdzīgi milzīgām fantastisku krāsu un apveidu bišu šūnām.

—  Tā vis nav mūsu «pusapdzīvotā sala»,— Rišs vairākas reizes atkārtoja, ne bez pūlēm atrazdams ceļu starp guļamkrēsliem, kabīnītēm, kioskiem, saulessargiem un brūniem ķermeņiem visdaudzveidīgāko fasonu, lielumu un nokrāsu peldkostīmos.— Esmu jau aizmirsis, kad pēdējo reizi redzēju uzreiz tik daudz cilvēku, kas galīgi neko nedara.

—  Drīz arī tu viņiem pievienosies,— ieminējās īvs, laipodams, lai neskartu uz visām pusēm izstieptās kailās kājas.

—   Siem te — nemūžam,— Rišs ar riebumu sacīja, padodams Dārijai roku, lai palīdzētu viņai uzkāpt uz akmens terases, kur bija izvietoti korti, sporta laukumi, skrejceļi un sacīkšu peldbaseini.— Es braukšu uz veco labo Eiropu apskatīt senās pilsētas, kuras atjaunojusi tava māsa.

—  Es atjaunoju pilsētas Centrālamerikā,— Dārija iebilda,— senās maiju pilsētas Jukatanā. Un tad vēl dažas Ēģiptē.

—  Vecīt, tu atkal esi visu saputrojis!— īvs uzsita draugam uz pleca.— Turklāt ņem vērā, ka vecās mīļās Eiropas kūrortos un izklaidēšanās centros patlaban nav mazāka burzma kā šeit.

—   Bet kur tu pats atpūties?— Rišs piemiedza acis.-r- Es pat nepaguvu tev pajautāt.

—   Kaukāza Melnās jūras piekrastē. Tur ir tāds zemesrags — aizmirsu, kā to sauc . . .

—   Picunda,— Dārija pateica priekšā.— Picundas zemesrags ar vecu priežu audzēm. Mani draugi no mūsu akadēmijas tur pašreiz atjauno antīku pilsētu.

—   Pareizi, pareizi!— Ivs attapās.— Atcerējos . . . Piti- usas pilsēta mazas lagūnas krastā. Es tur biju, teiksmaina pilsēta starp mūžsenām priedēm . . .

—   No pelniem atdzimusi divus tūkstošus gadu pēc bojāejas,— Dārija piebilda.— Pie šīs pilsētas atrodas sanatorijas, kurās parasti atpūšas kosmonauti, ārpusze- mes staciju un polāro zonu darbinieki.

—   Un izņēmuma kārtā — šīs burvīgās planētas atkritumu aizvācēji,— īvs pabeidza.

—   Mani tur droši vien nepieņemtu . . .— Rišs papurināja galvu.

—   Kādas muļķības!— Ivs pārsteigts paskatījās uz draugu.— Tur ir milzum daudz brīvu vietu.

—   Bet tās jau, domājams, ir paredzētas tiem, kuri atrodas zinātnes priekšgalā.

—   Tīrās blēņas,— Dārija sašutusi teica,— jūs savā «pusapdzīvotajā salā» esat galīgi apsūnojuši un nespējat iedomāties, kā pašreiz dzīvo normāli cilvēki uz Lielās zemes. Sis dinozaurs,— Dārija pagriezās pret brāli un norādīja uz Rišu,— domā mūžvecās kategorijās. Viņš nekavējoties ir jāsūta ārstēties, citādi viņa apziņā sāksies neatgriezeniskas pārmaiņas. Kad mēs pārbrauksim Virakā, es pateikšu jūsu ārstam . . .

—   Mums pašreiz nav īsta ārsta,— Rišs melanholiski pavēstīja.— Viņš arī ir atvaļinājumā . . .

—  Kas tad jūs ārstē?

—  Medicīnas punktā ir dažādi automāti. Kam nepieciešams, var paši dakterēties. Bet pēc ārsta aizbraukšanas, manuprāt, neviens medpunktā nav iegriezies.

—   Kā tu zini?— Dārija painteresējās.

—  Tāpēc ka es patlaban aizvietoju bāzē ārstu.

—   Viņam ir mediķa diploms,— īvs paskaidroja.— Tas ir viens no viņa pieciem diplomiem.

—  Četriem,— Rišs drūmi pārlaboja.

Viņi šķērsoja sporta zonu un nokļuva uz plata, saules pielieta bulvāra. Gaiša betona un ziedošu oleandru daudzjoslu lente atdalīja piekrasti ar baseiniem, peldētavām, kafejnīcām un kioskiem no ēnaina parka. Aiz tā debesīs slējās hoteļu torņi visdažādākajās krāsās.

—  Seit ir skaisti,— sacīja Dārija.— Beidzot cilvēki iemācījušies apvienot vienotā veselumā arhitektu ieceres ar ainavas dabisko skaistumu. Pat krāsu raibums negriež acīs. Visam jābūt tieši tādam uz tropisko zaļumu, debesu un okeānu ziluma fona. Citā apkārtnē tādi koši torņi droši vien izskatītos bezgaumīgi. Pat šie cilvēki, Riš! Viņu šeit nudien ir pārlieku daudz, bet iedomājies uz mirkli, ka liedags piepeši ir kļuvis tukšs . . .— Dārija apklusa un pievēra acis, mēģinādama iztēloties, kā tas būtu.

—  Tas būtu lieliski,— sacīja Rišs.

—  Nē!— Dārija apņēmīgi papurināja galvu.— Sis žilbinošais ansamblis tūdaļ tiktu neglābjami sabojāts. Iznāktu teātra dekorācija. Bet dekorācija ir nedzīva, ja nav personu, kas darbojas. Kūrorta projektētāji rēķinājušies tieši ar to, ka šeit vienmēr ir daudz cilvēku.

—   Nezinu, nezinu,— Rišs nomurmināja.

—  Manuprāt, Dārijai tomēr taisnība,— Ivs aizstāvēja māsu.— Man arī šeit patīk. Šķiet, ka brīvajā laikā es šad tad šurp atbraukšu.

—  Kad būsi atgriezies no Antarktīdas.

—  Jā, nu jau tikai tad, kad būšu atgriezies.

Sarunādamies viņi bija izgājuši cauri parkam un

uzkāpuši monosliežu ceļa stiklotajā paviljonā. Pēc brītiņa pie perona ātri bez trokšņa pieslīdēja vilciens — garu, cigāriem līdzīgu vagonu rinda. Viegli nošalkdamas, atbīdījās durvis. Ivs un viņa pavadoņi iegāja vienā no vagoniem — tas bija gandrīz tukšs. Viņi nebija vēl paguvuši apsēsties pie platajiem, ovālajiem logiem, kad durvis jau aizvērās un vilciens, spēji uzņemdams ātrumu, brāzās uz priekšu. Pa labi lejā aizvien ātrāk aizplūda ļaužu pārpilnais bulvāris, baltā pludmale, zilais lagūnas spogulis, tad pazibēja daudzkrāsainie hoteļu jumti ar solārijiem un baseiniem — un vilciens, traukdamies aizvien augstāk un augstāk, cik jaudas, drāzās pār piekrastes mežu zaļo joslu uz salas centrālo plato. Tur vilciens uz mirkli pieturēja. Vagonā ienāca vairāki pasažieri gaišos kombinezonos un cepurēs ar platām malām — domājams, zinātnieki, ģeofiziķi vai vulkanologi, kā varēja spriest pēc ierīcēm, kas bija viņiem līdzi. Vēl brīdis ceļā — un vilciens apstājās lidostas stikla paviljonā.

—   Tā, esam galā,— pieceldamies sacīja Ivs.

Viņi izgāja zinātniekiem līdzi laukā, un Ivs devās pie dežurējošā koordinatora, lai precizētu savu maršrutu.

Kad viņš atgriezās, Rišs un Dārija sarunājās ar vienu no zinātniekiem — garu, plecīgu hrunetu.

—  Iv, mēs tev atradām ceļabiedru!— Dārija līksmi paziņoja.— Iepazīsties — Rems, ģeofiziķis, viņš arī lido uz Antarktīdu.

—  Jeremejs Arno,— tumšmatis stādījās priekšā,— es lidoju uz Mosonu.

Ivs ar interesi palūkojās uz viņu. Sportisks augums, plati pleci. Lielas, spēcīgas rokas. No īsā rokasspiediena Ivs izjuta tajās slēpto spēku. Asi, gluži kā no rupja akmens izkalti melnīgsnējās sejas vaibsti. Un acis, kuru vērīgais skatiens, šķiet, caururba, kaut arī tās sedza tumšas brilles. Uz vaigiem un zoda bija neskaidri jaušamas kaut kādu rētu pēdas, bet varbūt tie bija seni apdegumi.

—   Pēc pusstundas būs raķešlaineris uz Singapūru un Kolombu,— Ivs sacīja.— No Kolombas vakarā var tikt uz Kergelēnu. No turienes garantēju nokļūšanu Mosonā ar kādu Viraka transportlīdzekli, bez šaubām, ja jums nav padomā kāds vienkāršāks variants.

—   Nē,— atbildēja tumšmatis.— Es gribēju lidot caur Keiptaunu, bet tas ir daudz tālāk un tur būtu jāgaida. Labprāt pieņemšu jūsu piedāvājumu, ja tas nesagādā jums liekas grūtības.

—  Nekādas,— Ivs apliecināja.

—  Tad es iešu rezervēt vietu Ceilonas lainerī.

—   Esmu par viņu dzirdējis,— sacīja Ivs, kad Rems bija aizgājis.— Viņš ir slavens zinātnieks, viens no projekta «Ankoss» autoriem — kā transportēt Antarktīdas ledu uz kosmosu. Jādomā, ka mums abiem ir kopīgs ceļojuma galapunkts.

—   Kad tu būsi Ceilonā, Iv, centies nokļūt Palanaruvā,— Dārija ieteica.— Tā ir viena no senajām galvaspilsētām salas centrā. Tur ir saglabājušās milzīgas mākslīgās ūdenskrātuves, kas ierīkotas vairāk nekā pirms tūkstoš gadiem. To krastos patlaban atjaunotas senās pilis un senie tempļi. Tur ir neparasti skaisti, jo sevišķi — saulei rietot un austot. Zēni, vai jūs varat iedomāties: blāvs milzīga ezera spogulis, oranžsarkani mākoņi virs tāliem kalniem ar plakanām virsotnēm un pēdējie saules stari uz dzeltenām tempļa sienām, uz pilīm, kas izrotātas ar neskaitāmi daudzām akmens skulptūrām. Un palmu vēdekļi uz tumstošo debesu fona . ..

—  Vai tu raksti dzejoļus, Dārija?— Rišs jautāja.

—  Rakstīju, kad vēl biju maziņa.

—       Tu esi dzejniece pēc savas dabas, un tev nav ko darīt pie atkritumu aizvācējiem. Labāk brauc man līdzi!

—  Uz kurieni, Riš?

—        Uz Eiropu, piemēram. Es atpūtīšos, bet tu rakstīsi dzejoļus un nodarbosies ar saviem arhitektūras izrakteņiem.

—       Lieliska perspektīva!— Dārija skaļi iesmējās.— Un galvenais — viss ir tik vienkārši. Nē, mīļais, brauc viens pats un vislabāk — uz kādu sanatoriju, kur ārstē izkropļotu psihi. Bet es palikšu šeit un pēc kāda laika pamēģināšu nomainīt tevi bāzes ārsta vietā vai paša galvenā inženiera postenī, vai kā nu to pie jums sauc.

Atgriezās Rems un pavēstīja, ka viņš arī lidošot uz Kolombu.

—  Bet jūsu biedri?— jautāja Ivs.

—       Viņi strādā šeit — ģeotermālajā energocentrālē. Viņi tikai pavadīja mani un jau aizbrauca atpakaļ.

—  Vai te ir liela energocentrāle?

—        Diezgan prāva, bet pašreiz to paplašina. Tiek izdarīti dziļāki urbumi pie pašas vulkāna cilmvietas.

—        Vai tad šeit darbojas vulkāni?— Dārija bija pārsteigta.

Rems papurināja galvu.

—       Nē, nedz šajā, nedz arī apkārtējās salās nav palicis vulkānu, kas darbotos. Mēs paņemam no tiem visu enerģijas pārpalikumu mūsu energosistēmām. Esam tās pārveduši uz regulējamu «energobloku» režīmu …— Rems pavīpsnāja.

—       Bet Viraks?— Dārija piemiedza acis.— Vai gan vulkānu izdzēšana nav neiedomājama vides līdzsvara izjaukšana?

—        Kolēģi, kā šķiet, ir no Viraka?— Rems paskatījās uz īvu un pēc tam uz Rišu.

Abi pamāja.

—       Tad jau jūs varētu vieglāk izskaidrot.. .— Rems atkal pavīpsnāja.

—        Nevajag!— Dārija atmeta ar roku.— Kā redzu, jums viss ir saskaņots. Vulkānisma plānošana veselas planētas mērogā!

—   Protams,— Ivs nopietni sacīja.— Tieši plānošanai planētas mērogā mēs patiesībā varam pateikties, ka cilvēki spējuši ne tikai pakļaut vulkānus, bet arī piešķirt prāvus līdzekļus, lai atjaunotu senās pilsētas, kas tūkstošiem gadu gulējušas drupās. Tu pati pieminēji Palana- ruvu. Vai būtu bijis iespējams atjaunot šo arhitektūras kompleksu, ja nebūtu vienota daudzgadu plāna?

—   Pietiek, pietiek!— Dārija pārtrauca brāli.— Esmu jau sodīta par savu nekompetenci un nelāgo raksturu. Bet tu tātad esi bijis Palanaruvā?

—   Neesmu bijis un šoreiz arī diemžēl netikšu. Pēc mūsu lainera nolaišanās Kolombā līdz aviona atiešanai uz Kergelēnu ir tikai viena stunda.

—  Nu, tad palieciet Kolombā līdz rītam . . .

—   Es taču nebraucu atvaļinājumā,— Ivs sausi aizrādīja.

Dārija apmulsusi nodūra acis.

Ivs uzmanīgi paņēma viņu zem rokas.

—   Es domāju, ka tā nebūs pēdējā izdevība apmeklēt Palanaruvu. Gan jau mēs abi kādreiz atradīsim mazliet brīva laika un tavā vadībā, māsiņ, dosimies šajā ceļojumā.

—   Kā noprotams, jūs esat vēsturniece,— Rems ļoti pieklājīgi teica, vērsdamies pie Dārijas.— Atļaujiet jums uzdot vienu jautājumu.

—  Lūdzu, ja vien spēšu uz to atbildēt.

—   Jādomā, ka varēsiet . . . Pašreiz ļoti daudz spēka, laika un enerģijas tiek izlietots, lai atjaunotu senās pilsētas un arhitektūras pieminekļus. Nesen man gadījās būt Nīlas ielejā. Ir atjaunoti sākotnējā veidā tempļi pie lielajām piramīdām, Valdnieku Ielejas apbedījumu komplekss. Atjaunotas arī pašas lielās piramīdas. Tas ir bijis milzīgs darbs, kas cilvēcei neprātīgi daudz izmaksājis. Esmu dzirdējis, ka nu sākot atjaunot vissenākās pilsētas Indas ielejā, kur vispār gandrīz nekas nav saglabājies. Kādēļ tas vajadzīgs? Vai nepietiek, ja saglabā drupas? Ja tās saglabā tādas, kādas sagaidījušas mūsdienas?

—   Agrāk tā darīja. Atraka un konservēja to, kas bija palicis. Cilvēkiem, kurus tas viss interesēja, kurus tas satrauca, pēc pamatiem, pēc senu mūrējumu paliekām bija jāuzmin, kāds izskatījies viss ansamblis. Tas bija nevis tā laikmeta zinātnes spēks, bet vājums. Cilvēks arvien ir centies ieraudzīt un izzināt, cik vien var. Taču iespējas rekonstruēt pagājušo bija ļoti ierobežotas. Tagad mēs jaudājam vairāk. Mēs varam ne tikai atrast, saprast, izskaidrot atradumu, bet, ja vēlamies, arī atjaunot to tādu, kāds tas bijis radīts. Jūs jautājat — kādēļ? Senatne cilvēkiem vienmēr ir bijusi dārga, bet šajā laikmetā, kad viss apkārt tik strauji mainās, tā gluži vienkārši ir nepieciešama. Ja tā varētu izteikties, tajā ietilpst īpašs tikumisks vitamīns. Tas dod spēkus, uz mūžīgiem laikiem liek iemīlēt dzimto pusi, kur pagājusi bērnība, dzimto planētu; tas spēj padarīt cilvēku humānāku, tīrāku. Ja cilvēki to būtu sapratuši agrāk, Zemes vēsturē nebūtu tik daudz skumju lappušu. Tas nu būtu par senatnes pieminekļiem kopumā . . . Bet arhitektūra savos labākajos darbos ir smalkāka un pilnīgāka nekā citas mākslas, tajā jaušama neatgriežami pagājušu laikmetu garīgā dzīve. Lai saprastu tās valodu, tās melodiju, nepietiek ar drupām vien. Jāredz kompleksā viss, kas bijis radīts. Un tad mēs pat pēc tūkstoš gadiem varēsim saprast meklējumus, pārdomas, pašu atmosfēru, kas apņēmusi mākslinieku, kad viņš radījis savus darbus, radījis visu to, par kā mantiniekiem mēs sevi uzskatām.

—  Jums, bez šaubām, ir taisnība,— Rems paklanījies sacīja,— atvainojiet par nesaprātīgo jautājumu.

Divas reizes melodiski noskanēja gongs, un tajā pašā brīdī automāta skaidrā, metāliskā balss pavēstīja, ka ieradies raķešlaineris no Kito un pēc desmit minūtēm tas dosies tālāk — caur Singapūru uz Kolombu.

—  Nu mums jāiet,— sacīja Ivs.

Viņi izgāja no vēsās halles uz pusdienas saules pielietās, platās terases. Lejā uz baltā betona lauka, no kura kā stari uz visām pusēm aizstiepās pacelšanās joslas, stāvēja vairākas mašīnas. Starp tām ar savu lielumu atšķīrās nupat atlidojušā lainera sudrabotais cigārs. Smailais, mazliet uzrautais priekšgals atgādināja garu knābi, mirdzošais plūdlīniju korpuss bija līdzīgs plēsonīgas zivs ķermenim. Uz astes slējās īsi spārnu vai spuru trīsstūri. Starp tiem bija ievietoti raķešaparātu konusi. Visa konstrukcija balstījās uz trim riteņiem: viens, pavisam neliels, bija priekšā uz garas konsoles, bet divi aizmugurē pie pašiem dzinējiem. Pat uz aerodroma betona krāšņais laineris šķita traucamies debesīs.

—  Varens gan,— ieminējās Rišs.— Droši vien jauna konstrukcija. Nebiju tādus vēl redzējis.

—  Līdz Singapūrai tas aizlido vienā stundā,— Ivs paskaidroja.

—   Tāds ātrums!— Dārija šausminājās.— Bet augstums?

—   Nezinu . . .— īvs paraustīja plecus.— Apmēram astoņdesmit kilometru? . . .

—   Divi simti,— sacīja Rems.— Pavisam jaunas mašīnas. Tās tikai nupat sāk apkalpot tālās platuma līnijas. Ar tādu pāris stundās var aplidot apkārt planētai.

No Kito atbraukušie pasažieri jau rindā plūda prom pa

slīdošo perona lenti uz lidostas ēku.

♦ + ♦

Atvadīšanās bija īsa. īvs apkampa māsu, uzsita Rišam pa plecu un uzkāpa uz slīdošās perona lentes. Rems viņam sekoja, pamājis pavadītājiem ar roku. Pie trapa abi paraudzījās atpakaļ. Tālu jau tukšā lidlauka malā nekustīgi stāvēja divas baltas figūras. Mazākā pacēla roku un pavicināja.

—   Dzīvo vesela, māšelīt!— īvs nočukstēja un iegāja Remam pakaļ starpkontinentālā raķešlainera pasažieru salona vēsajā mijkrēslī.

Ceļš līdz Kolombai abiem šķita ļoti īss. Viņi apsēdās blakus un visu lidojuma laiku runāja par «antarktisko sviedienu», kā Rems to nosauca. īvs ik pa brīdim palūkojās laukā pa apaļo iluminatoru. Tur bija redzamas violeti melnas debesis ar spožām, nekustīgi sastingušām zvaigznēm un tālu lejā virs Klusā okeāna ekvatoriālās joslas zilganbaltas mākoņu spirāles. Singapūrā viņi uz pāris minūtēm izkāpa uz skrejceļa betona, kas vēl bija slapjš pēc nesen nolijuša lietus. Mikls, karsts vējš dzenāja pavisam zemu virs lidlauka smagus, valgmes pilnus mākoņu vālus. Nedaudz tālāk caur tiem izlauzās saule, un perlamutra miglā neskaidri vīdēja pilsētas debesskrāpju aprises. No jauna sāka smidzināt, un viņi atgriezās lainerī.

Singapūrā lidaparāta pustukšais salons, kurā sēdēja īvs un Rems, pienāca pilns. Pasažieru vidū bija daudz žurnālistu no dažādiem kontinentiem. Kā varēja spriest pēc replikām, arī viņi lidoja uz Antarktīdu, lai piedalītos «leduskalna» palaišanā.

—   Manuprāt,— īvs piesardzīgi ieminējās,— visa šī publika tur ir lieka. It īpaši tāpēc, ka diezin vai būs iespējams novērot eksperimentu tiešā tuvumā.

—   Bez šaubām!— Rems pamāja. — «Sviediens» tiks vadīts apmēram no simt kilometru attāluma. Ticiet man, visi šie skaļie zēni tālāk par Mosonu netiks. Bet no Mosonas līdz eksperimentālajam poligonam, kā jūs zināt, ir vairāk nekā divi tūkstoši kilometru.

—   Kāpēc tad viņi lido?

Rems paraustīja plecus.

—  Mums patīk atkārtot, ka veiksmīgi pārvaram savā apziņā pagātnes paliekas. Bet es neuzdrīkstos spriest, cik veiksmīgi tas ir patiesībā. Un te nu jums būs viena no tādām «pārvarēšanām» .. . Masu informācijas līdzekļi kaut kur provinciālā nostūrī — Āzijas vai Āfrikas centrā vai arī Ziemeļamerikā — aizgūdamies apgalvos, ka viņu personiskais korespondents tur bijis klāt, pats savām acīm redzējis un tā tālāk, un tā joprojām. Taču īstenībā «personiskais korespondents» būs sūcis kokteiļus kādā Mosonas bārā un «pats savām acīm» redzējis tieši tik daudz, cik redzēs visi pa centrālajiem videoinformācijas kanāliem. Lēts snobisms, nekas vairāk, kas palicis visas masu informācijas sistēmas mantojumā no pagājušā gadsimta.

—  Kāpēc tad tas netiek pārtraukts?— īvs jautāja.

—   Kāpēc? Nekāda ļaunuma no tā nav, bet cilvēce ir pietiekami bagāta, lai atļautu nelielai savu līdzpilsoņu grupai,— Rems ar acīm norādīja uz kaimiņiem, kuri bija apkārušies ar videofoniem, uzņemšanas kamerām un binokļiem,— tēlot, ka viņi veic sabiedrībai derīgu darbu. Neaizmirstiet, ka mēs barojam un apgādājam ar visu nepieciešamo daudz lielākas kopas, kas aktīvi nepiedalās nevienā no sabiedriski derīgās darbības sfērām. Atteikdamies no piespiešanas metodes, mēs, bez šaubām, esam rīkojušies humāni un gudri, tomēr esam atstājuši gan sev, gan nākamajām paaudzēm grūti risināmu problēmu. Vai jūs zināt, cik daudz šobrīd uz mūsu planētas ir «civilizācijas apgādājamo»? Vairāk nekā četrdesmit miljonu.

—   Bet viņi taču dzīvo paši no sava darba,— īvs iebilda.— Noraidījuši tehnisko civilizāciju un atgriezušies atpakaļ pie dabas, viņi paši ar savām rokām kopj zemi un rada gandrīz visu, kas viņiem nepieciešams …

—  Tieši tā —«gandrīz visu»,— Rems sarkastiski pavīpsnāja.— Bet, kad viņiem kaut kā trūkst, viņi vēršas pie pašu noraidītās tehniskās civilizācijas, pretī nedodot neko. Nē, nē, nedomājiet, ka esmu pret šo sistēmu .. . Cilvēki jau ir piedzimuši un vēl aizvien dzimst cits no cita

atšķirīgi. Ikvienam ir tiesības izvēlēties ceļu, kurš tam vairāk piemērots. Es atcerējos «civilizācijas apgādājamos» vienīgi sakarā ar mūsu ceļabiedriem.

—   Vai jūs tiešām gribat starp viņiem likt vienlīdzības zīmi? .. .

—   Zināmā mērā — jā,— Rems stingri teica.— Uz Zemes diemžēl vēl ir milzum daudz nevajadzīgu profesiju, kas sen jau pārdzīvojušas savu laiku. Kaut arī joprojām vairākās nozarēs un jomās trūkst cilvēku.

Domās Ivs bija ar mieru piekrist. Virakā nepārtraukti bija izjūtams inženieru un tehniķu trūkums. Un tomēr Rema atklātais prakticisms kaut kādā ziņā šķita nepieņemams. Drīves ceļa izvēles neierobežota brīvība tika uzskatīta par vienu no dižākajiem komunistiskās ēras sasniegumiem. Visā visumā tā sevi attaisnoja; tādu, kas pilnīgi atteicās strādāt, bija ārkārtīgi maz. Atteikšanās no darba tika diagnosticēta kā psihiska saslimšana. Sos cilvēkus ārstēja, un parasti viņi tika izārstēti. Tomēr cilvēku resursu nepietiekamība lika sevi manīt, un nebija panākumu arī mēģinājumiem to segt uz rezerves rēķina, kā sociologi dēvēja «civilizācijas apgādājamos». Vilens pat apgalvoja, ka «apgādājamo» skaits pieaugot. Jāatzīst gan, ka Viraks nekad nemeklēja kadrus starp «civilizācijas apgādājamiem». Vilens un citi Viraka prezidija locekļi saistīja visas cerības tikai ar jaunatni.

Iemirdzējās starta tablo, un stjuarte, kas parādījās uz videoekrāna, vērsās pie pasažieriem ar parastajiem sasveicināšanās vārdiem un īsu instrukciju. Pasažieri steigšus apsēdās. īvs palīdzēja priekšējam kaimiņam tikt galā ar drošības jostām un ieslīga sava krēsla elastīgajā sēdeklī. Stjuarte novēlēja laimīgu ceļu un nozuda. Uz starta tablo iezibējās skaitļu sērija, sēdekļi noliecās gandrīz horizontāli, laineris nemanāmi sāka virzīties uz priekšu un tajā pašā mirklī pacēlās gaisā, strauji uzņemdams ātrumu. Pēc brīža salonā ielija spoža saules gaisma. Laineris iznira no mākoņiem un, aizvien vairāk palielinādams ātrumu, traucās uz stratosfēru. Debesis iluminatoros acīm redzami mainīja nokrāsu: gaiši zilā kļuva arvien sulīgāka, iegūaama violetu toni, līdz satumsa. Iedegās zvaigznes, un saules gaisma it kā izkusa violetajā naktī, caur kuru trauksmaini un nedzirdami slīdēja starpkontinentālais kuģis.

Kolombas aerodroms sagaidīja ar lietusgāzi. Laineris pieripoja pie lidostas cilindriskā torņa. Pa teleskopisko

gaiteņtiltu, kas izbīdījās pretī kuģim, pasažieri tieši no lainera salona pārgāja uz lidostas zālēm. Tur kāds žurnālists ieraudzīja Remu Arno… Tajā pašā mirkli Rems tika iekļauts ciešā lokā. Iedūcās filmēšanas kameru mehānismi. Atstājis Remu, lai viņš atbild uz korespondentu jautājumiem, Ivs devās noskaidrot sīkāk turpmāko ceļu uz Kergelēnu. Izrādījās, ka no turienes vēl nav atlidojis avions. Kuru katru brīdi tam bija jāierodas, lai pēc pusstundas dotos atpakaļ. Kad Ivs ar šo ziņu atgriezās zālē, kur bija atstājis Remu Arno, improvizētā preses konference vēl turpinājās. Ziņkāro loks Remam apkārt bija kļuvis pat platāks un blīvāks. Ivs tikai ar pūlēm izlauzās tam cauri. Rems, piesēdies uz krēsla atzveltnes, nesatricināmā mierā atbildēja uz kārtējo jautājumu:

—. .. Nē, mēs neesam paredzējuši pilnīgi atbrīvot An- tarktīdu no ledus bruņām. Pat vēl vairāk — mēs ceram, ka Antarktīda laika gaitā sadziedēs brūces, kuras mūsu eksperiments būs cirtis tās ledāja vairogā. Ledus krājumu iznīcināšana vai pat strauja samazināšana var nopietni ietekmēt Zemes klimatu. Antarktīda ir Dienvidu puslodes laika apstākļu noteicēja. Turklāt jums, bez šaubām, ir zināms, ka Antarktīdas ledus ir vērtīga izejviela, milzīgs saldūdens avots, ūdeņraža — mūsu enerģētikas pamatvielas avots. Jā, pie viena,— Rems turpināja, ieraudzījis atgriežamies īvu,— lai mūsu eksperimenta dēļ Zemei nerastos nevēlamas problēmas, Viraks nosūtījis uz Antarktīdu savus kontrolierus. Seit ir viens no viņiem — Ivs Maklajs. Ja radīsies kādi sarežģījumi, viņš drīkst uzlikt veto visam eksperimentam. Vēl nav zināms, vai vispār kaut kas notiks. Tāpēc neiesaku steigties uz Mosonu . ..

Klātesošo skatieni pavērsās uz Iva pusi.

—   Rodas dīvains iespaids,— ieminējās viena no korespondentēm, ar zināmu augstprātību skatīdamās pāri lielo, tumšo briļļu stikliem īvam tieši virsū,— ka Viraks sāk vērtēt sevi augstāk par citām organizācijām — gan tām, kuras plāno, gan arī tām, kuras realizē plānus. Jūs nosaucāt skaitļus,— viņa pagriezās pret Remu,— kas liecina, ka Antarktikas 'eksperimenta sagatavošana ārprā1 - tīgi dārgi izmaksājusi. Un pēkšņi ieradīsies kāds,— viņa pamāja uz Iva pusi,— un visu atliks … Tā nu gan ir planētas mēroga plānošana!

—   Varat būt bez bažām,— Rems viņai nopietni atbildēja,— ka viss norisinās tieši stingrā jo stingrā saskaņā

ar plāniem. Neaizmirstiet, ka Viraks — Vides restaurācijas un aizsardzības komiteja — ir augstākā instance, kas atbildīga par to, lai mūsu visu mājā — uz mūsu planētas — būtu iespējams dzīvot. . . Dzīvot kā mums, tā mūsu pēctečiem. Mēs pa lielākajai daļai pat neapjēdzam, ko Viraka inženieri paveikuši dažos gadu desmitos. Pagājušā gadsimta beigās vien rūpnīcas un enerģētiskās iekārtas uz planētas katru gadu izsvieda atmosfērā pusotra miljarda tonnu pelnu un apmēram pusmiljonu tonnu sēra gāzes. Skābekļa saturs katastrofāli samazinājās. Lielas pilsētas bija uz agonijas robežas. Bet šobrīd? … Ja nebūtu Viraka, nevienam no mums nebūtu iespējas šodien te tik jauki patērgāt. Mūsu paaudze gluži vienkārši nebūtu piedzimusi .. . Esmu viens no Antarktikas eksperimenta projekta autoriem, bet, ticiet man, ja mans jaunais draugs,— Rems vēlreiz norādīja uz īvu, — vai kāds no viņa kolēģiem uzliks veto, es neprotestēšu. Viņu veto nozīmēs tikai to, ka eksperiments jāsagatavo daudz rūpīgāk, lai tas neapdraudētu Zemes iedzīvotājus. Jebkurš eksperiments ir bijis un būs tikai eksperiments.

—  Un jūs nebūsiet sarūgtināts vai sadusmots, ja jūsu projekta realizēšanu kāds gribēs izjaukt?— pajautāja korespondente ar tumšajām brillēm.

—  Ja to darīs kāds no Viraka — nē,— Rems pārliecinoši atbildēja.

—  Ak, arī viņi kļūdās, vismaz tieksme uz pārspīlēšanu jau nu viņiem piemīt,— sarunā iejaucās cita korespondente.— Nupat kāds Viraka inspektors slēdza pludmales Guamas salā. Ūdens pavisam tīrs, bet pludmales slēgtas. Nedrīkst peldēties .. . Kāpēc?— viņa jautāja un paskatījās uz īvu.

īvs nezināja, ka Guamas pludmales ir slēgtas. Sī vēsts viņu nepatīkami pārsteidza. Tātad Vilens nebija visu pateicis. Tātad tās nav bijušas tikai neskaidras aizdomas .. .

Tā kā visi apklusuši tagad skatījās uz īvu, viņš bija spiests kaut ko atbildēt.

—  Diemžēl nevaru neko pateikt par Guamas pludmalēm,— viņš iesāka,— pirmo reizi dzirdu, ka tās ir slēgtas. Bet tad noteikti ir kāds svarīgs iemesls. Viraks pēdējos gados reti bijis spiests tā rīkoties. Kas attiecas uz Antarktikas eksperimentu . ..

—  Lai nu paliek šī briesmīgā slepenība!— kāds aiz muguras iesaucās.— Pirmo reizi dzirdot. .. Viraka darbi

nieks, kam ir tiesības uzlikt veto Antarktikas eksperimentam, nezinot, kas notiek Viraka Galvenās bāzes acu priekšā? Kurš ticēs tādam naivumam?

—  Bet es tik tiešām nezinu, ko jūs ar to domājat,— īvs klusu sacīja.— Manuprāt, jums nav pamata man neticēt. Piedodiet, es nezinu, ar ko man ir tas prieks runāt. . .

—  Ek, tas nav svarīgi,— neredzamais sarunas biedrs iesmējās.— Pats vainīgs, ka nezināt . . . Kad gribēsiet, bez pūlēm uzzināsiet.

Nu jau vispārējo uzmanību bija piesaistījis neredzamais īva oponents. Visi sāka drūzmēties ap viņu, un loks, kas bija ielencis Remu, izjuka.

Rems piecēlās un paņēma īvu zem rokas.

—   Iesim,— viņš teica,— viņu interesi jau saista kas cits! Es nebrīnīšos, ja daudzi no viņiem rīt dosies nevis uz Mosonu, bet uz Guamu.

Iedams Remam pakaļ cauri žurnālistu pūlim, īvs izdzirdēja:

—.. . Jauks sīkumiņš! Kāda zemūdens atkritumu izgāztuve, konteineri ar aizvēsturiskām indēm . . . Tāds krāju- miņš, ka var noģiftēt visus Klusā okeāna joslas iedzīvotājus. Tā viņi tur strādā .. .— Balss bija tā pati.

īvs savaldījās, lai nepaskatītos atpakaļ.

+ ♦ +

Pēc stundas viņi abi ar Remu jau lidoja no Kolombas uz dienvidiem. Nelielais avions turējās tikai desmit kilometru augstumā. Lejā klājās blīva mākoņu sega, pār kuru ātri slīdēja aviona slīpā, krustveidīgā ēna. Zem padebešiem smagas bangas vēla Indijas okeāns. Salona priekšgalā uz ekrāna lēnām pārvietojās tā tuksnesīgais klajš. Tuvojās «rēcošie četrdesmitie»— mūžīgā nemiera zona planētas apvalkā; Antarktikas ledainā elpa šeit sadūrās ar tropisko platuma grādu siltajiem, mitrajiem vējiem.

Rems un īvs bija vienīgie pasažieri salonā, kurā pietiktu vietas apmēram trīsdesmit cilvēkiem. Kergelēna arhipelāgs arī divdesmit pirmā gadsimta beigās joprojām bija viens no visbargākajiem un mazāk apdzīvotajiem Dienvidu puslodes stūrīšiem. Vulkāniska energocentrāle, atomelektrostacija, kas apkalpoja ūdens atsāļošanas iekārtas, Viraka reģionālā bāze centrālajā Antarktikas

sektorā — tas, šķiet, ari bija viss, kā dēļ cilvēki brauca uz šo tuksnesīgo zemes kriksīti, kuru kāds tālās pagātnes jūrasbraucējs bija nosaucis par Izmisuma salām. Protams, dzīves un darba apstākļi Kergelēnā tagad vairs nebija tādi kā pirms piecdesmit vai simt gadiem, tomēr «pastāvīgos» iemītniekus tur varēja uz pirkstiem saskaitīt. Maz bija tādu, kam pietika spēka un vīrišķības pavadīt šajā bargajā zemē vairāk par diviem gadiem.

īvam bija gadījies būt Viraka bāzē Kergelēnā, un nu viņš par salām pastāstīja Remam, kas pirmo reizi lidoja uz turieni:

— Kādreiz — pagājušā gadsimta sākumā un vēl agrāk — Antarktikas ūdeņos Kergelēnā salu sektorā mita milzum daudz vaļu, bet uz piekrastes klintīm bija jūras ziloņu, kotiku apmetnes, tur ligzdoja miljoniem putnu. Divdesmitā gadsimta vidū tie visi bija gandrīz pilnīgi iznīcināti. Biologiem izdevās atjaunot daļu no sektora faunas. Viņi strādāja ciešā kontaktā ar mūsu bāzi .. . Jāatzīmē, ka vaļi un delfīni ilgu laiku vairījās no Kergelēnā salu sektora. Pat jaunie delfīni, kas bija izaudzēti Kergelēnā salu delfinārijos, pameta šo akvāriju, līdzko tiem tika dota vaļa. Biologi ilgi nespēja izskaidrot cēloņus. Tos uzrādīja delfīni paši. Jauns zobenvalis, kas bija palaists brīvībā no delfinārija, vairākas reizes atgriezās stacijā, ar nosacītu signālu izziņodams trauksmi. Sākumā zobenvali nesaprata, bet tad uzminēja, ka viņš aicina sev līdzi. Tika nosūtīta zemūdens laiva, un zobenvalis pētniekus aizveda uz kvadrātu, kas atradās dažus desmitus jūdžu uz dienvidiem no arhipelāga. Tur viņš ienira, norādīdams, kur viņam jāseko. Zemūdene iegremdējās, un biologi atklāja okeāna dibenā īstu tuksnesi. Milzīgā platībā viss dzīvais bija iznīcināts. Sīs kapsētas centrā atradās dziļi dūņās iestidzis kuģa vraks. Tomēr neizdevās noskaidrot, vai kuģis ticis torpedēts pēdējā kara laikā vai speciāli nogremdēts, lai apglabātu okeāna dzelmē briesmīgo kravu, kas uz tā bija. Daudzus gadus turpinājās pagājušā gadsimta «dāvanas» likvidēšanas darbi. Aizgāja bojā vairāki Viraka inženieri, aizgāja bojā arī zobenvalis, kas bija uzrādījis nogrimušo nāves kuģi. Viņiem visiem — cilvēkiem un zobenvalim — biologu pilsētiņā Galvenās salas dienvidu krastā uzcelts piemineklis. Ja vēlaties, mēs rītdien varam to apskatīt.

—       Jā, noteikti to apmeklēšu,— Rems domīgi sacīja. — Tagad man nāk prātā, ka esmu dzirdējis par šo gadījumu. Tas bija diezgan sen.

—  Apmēram pirms četrdesmit gadiem.

—       Es vēl mācījos skolā .. .— Rems, mazliet apmulsis, pavīpsnāja.— Es taču, Iv, esmu par jums daudz vecāks.

—       Man ir divdesmit deviņi,— sacīja Ivs un nezin kāpēc arī samulsa.

—       Re nu: gandrīz divas reizes. Es jūs mazliet apskaužu . . .

Kādu brīdi abi klusēja, vērodami mazo aviona ēnu, kas aši slīdēja pa nebeidzamo mākoņu slāņa klājienu.

—       It kā jau būtu klāt Antarktika,— Ivs klusu ieminējās.

—  Līdz tai vēl tālu. Bet līdz Kergelēnai?

Ivs uzmeta skatienu pulkstenim.

—  Vēl jālido divas stundas .. .

—  Tikpat, cik lidojām līdz Kolombai.

—       Mēs žigli pierodam pie arvien lielākiem ātrumiem,— Ivs sacīja.— Vakardienas ātrumi jau šķiet pārāk mazi. Bet šis avions taču lido ašāk par skaņu.

—  Mūsu pēctečiem arī gaismas ātrums liksies niecīgs.

—  Ja viņi dosies uz citām galaktikām .. .

—       Viņi katrā ziņā turp lidos,— Rems pamāja.— Bet tas būs īpašs lidojums. Viņi atradīs veidu, kā sašaurināt telpu.

—  To ir grūti iedomāties .. .

—       To vispār nav iespējams iedomāties — mūsu smadzenes ir noskaņotas uz trīsdimensiju kategorijām. Tomēr matemātiski to jau var pamatot. Atliek ar īpašu aparātu izvērst formulas projektā, un turpmākais jau ir tehnoloģijas darbs.

—       Fotonu kuģa projekts pastāv jau gandrīz divsimt gadu,— Ivs iebilda.— Un tomēr tāds kuģis vēl nav uzbūvēts.

—        Nav uzbūvēts galvenokārt tāpēc, ka nav lielas vajadzības pēc tā. Ar to vienai paaudzei nav iespējams sasniegt zvaigznes. Bet Saules sistēmas robežās mēs veiksmīgi iztiekam bez tā. Fotonu kuģi droši vien tiks radīti, taču tie neizraisīs revolūciju kosmiskajos lidojumos. Manuprāt, cilvēce sāks apgūt zvaigžņu trases ar principiāli jaunu tipu aparātiem. Bet tas nenotiks agrāk kā nākamā gadsimta otrajā pusē, kad mūsu mazbērni būs saveduši kārtībā Zemi un apguvuši tuvo kosmosu.

— Zēl, ka tas nebūs tik drīz . ..

—: Jūs, Iv, to sagaidīsiet. . .

īvš neatbildēja. Viņš pēkšņi atkal atcerējās starpgadījumu Kolombas lidostā… «Zemūdens atkritumu izgāztuve, konteineri ar aizvēsturiskām indēm … Tā viņi tur strādā .. .» Rūgtums un satraukums, kas viņu tobrīd bija pārņēmis, nepārgāja. Interesanti, kas ir šis cilvēks? Ivs viņu tā arī nebija ieraudzījis. Droši vien pazītu pēc balss, ja abiem būtu lemts kādreiz tikties. Cilvēks runāja amerikāņu slengā, taču ar izteiktu akcentu. Augsta, spalga balss. Tāda kā čērkstoša, bet tonis — lielmanīgs, pat naidīgs. Daudziem Zemes iedzīvotājiem, it īpaši no ražošanas zonām, lai cik savādi tas būtu, par Viraka darbiniekiem bija aplams uzskats, lāgiem pat ironisks, un viņi nelaida garām izdevību uzsvērt savu pārākumu, tomēr ar tik klaju nelabvēlību Ivs nebija sadūries.

Atbilstoši tam, kā Viraka darbs pārvērtās par kārtējo tīrīšanas procedūru sēriju un kontroli pār atmosfēras un planētas ūdeņu stāvokli, Zemes iemītnieku pamatmasas interese par viņiem pamazām noslāpa. Stingrie noteikumi, pēc kuriem vadījās Viraka kontrolieri, arvien biežāk izraisīja aizvainojumu, dusmas, pat pretestību no to puses, kuru plāni un darbi Virakam bija jāuzmana. To zināja Ekonomikas Visaugstākā Padome, zināja Vispasaules Zinātņu Akadēmija, zināja Nākotnes plānošanas Visaugstākā Padome — noteicošais koordinācijas orgāns visas planētas mērogā, kosmiskā «kuģa»—Zemes — galvenais «stūrmanis». Pēc veca nolikuma Viraks bija šīs pēdējās — galvenās — instances kontrolorgāns, lai gan tā ieņēma pašu augstāko pakāpi hierarhijas kāpnēs un koncentrēja sevī visas organizācijas, kurām Zemes tautas bija uzticējušas planētas pārvaldi. Taču Viraks, kā šķita, nedeva neko pretī, jo jaunajām paaudzēm gaisa tīrība un ūdens dzidrums bija kļuvis pierasts un dabisks. Ar eļļainu naftas plēvi pārvilkti okeāni, netīra, smacējoša smoga dūmaka virs pilsētām Zemes iedzīvotājiem bija vēstures atribūts — gandrīz tāds pats kā inkvizīcijas sārti un kari … Kas gan viss nenotika pagājušajos laikos, iekams cilvēce nebija nostājusies uz jaunas ēras sliekšņa!

«Mēs esam kā kondicionētājs dzīvojamā telpā,» Vilens bieži atkārtoja, «kamēr tas ir kārtībā, to nemaz neievēro.» Protams, blakus tiem, kuri strādā zinātnes priekšējās pozīcijās, kuri rada materiālas vērtības, rada

enerģijas jūru, planētas atkritumu aizvācēji ir gandrīz nemanāmi. Un tomēr . . .

—   Par ko esat aizdomājies, Iv?— Rema balss skanēja neparasti maigi.— Vai par oponentu Kolombā?

Ivs no pārsteiguma pat satrūkās .. . Vai Rems spēj lasīt domas? Izbrīnījies viņš paskatījās uz savu ceļabiedru.

—  Jūs uzminējāt — arī par viņu.

—  To nu nav vērts paturēt prātā. Paies vēl ne mazums laika, iekams gudrība kļūs par visu Zemes cilvēku īpašumu. Gudrība un reizē ar to — patiesa smalkjūtība un savstarpējo attiecību harmonija .. . Tas būs vislielākais sasniegums laikmetā, kas tikai nupat ir sācies. Taču, kā man šķiet, pat pēc gadu simteņiem cilvēku savstarpējās attiecībās vēl būs atsevišķas «anomālijas». Ikviens no mums ir pārāk sarežģīts, bet tas, kā domājams, nav nemaz tik ļauni.

—  Bez šaubām, jums taisnība,— īvs domīgi sacīja. — Un tomēr. .. Skolās šiem jautājumiem tiek veltīta liela uzmanība.

—   Velta gan . . . Bet tik un tā pirms visiem nopietniem pārbaudījumiem — gan pirms atbildīgiem izmēģinājumiem, gan gatavojoties darbam ārpusplanētas stacijās — nākamo radošo kolektīvu locekļi iziet psiholoģiskās saderības pārbaudi. Es atkārtoju: ikviena cilvēka intelekts ir bezgala neizdibināms, neaptverams, turklāt tas slēpj sevī kaut kādās formās arī neskaitāmu pagājušo paaudžu pieredzi ar to pozitīvajām un negatīvajām pusēm .. . Dažu paaudžu īsās dzīves laikā nav iespējams to visu radikāli pārveidot, nav iespējams ar skolas audzināšanas sistēmu vien — kaut arī tā būtu ļoti pilnīga — strikti norobežoties no pagātnes reminiscencēm.

—  Rem, jūs visai augstu nevērtējat pašreizējās paaudzes tikumiskās īpašības?

—   Vērtēju tā, kā ir pelnījušas … Esmu reālists un neticu brīnumiem. Būtu jocīgi, ja gaidītu, ka nedaudz vairāk kā simt gados uz Zemes radīsies jauna — visnotaļ ideāla — ģenerācija. Sajā jomā ir paveikts jau krietni daudz, taču jādara vēl neizmērojami vairāk. Esmu strādājis ar daudziem cilvēkiem un labi zinu, cik tālu viņi ir no šī ideāla, uz kuru ir orientēta pašreizējā audzināšana skolā. Protams, tas viss tikpat lielā mērā attiecas arī uz mani pašu.

—   Bet kur jūs, Rem, strādājāt pirms Antarktikas projekta? Zinu, ka esat piedalījies ekspedīcijās uz Marsu .. .

—   Tas bija sen, agrā jaunībā . ..— Rems pavīpsnāja. — Esmu beidzis vienu no Zemes vecākajām kalnu akadēmijām — Ļeņingradā. Pēc tam vairākus gadus strādāju par ģeofiziķi Jaunzēlandē. Tur sāku interesēties par planētas dzīļu enerģiju, un tā nu kļuva par manu galveno specialitāti. Strādāju pa lielākajai daļai rajonos, kur darbojās vulkāni,— Kamčatkā, Japānā, Javas salā, Sicīlijā. «Dzēsu» vulkānus… Piedalījos ģeotermālo elektrostaciju celtniecībā Sibīrijā, Tibetā, Ugunszemē. Gadu pavadīju uz Mēness, biju divās ekspedīcijās uz Marsu. Redziet, tā ir piemiņa no otrās ekspedīcijas .. .— Rems pārvilka ar plato plaukstu sev pār seju.— Apsaldēju. Taču ģeotermālā stacija uz Marsa zināmā mērā ir arī mans auklējums. Pēdējos gadus—Vispasaules Zinātņu Akadēmijā: izstrādāju Antarktikas eksperimenta projektu un vēl vienu projektu, kuru mēs drīz iesniegsim Nākotnes plānošanas Visaugstākajai Padomei . . .

—   Kas tas ir par projektu?— Ivs jautāja, pagriezies pret savu ceļabiedru, jo Rems piepeši bija spēji aprāvies.

—   Kaut kas noticis,— Rems teica ieklausīdamies.— Tie ir motori. Iepriekš nebija dzirdami.

—  Droši vien avions sācis bremzēt un motoru troksnis panāk mūs. Drīz būs Kergelēnā . . .

—  Bet kāpēc uz tablo nav signāla?

Tomēr tajā pašā brīdī tablo iegaismojās: parastais brīdinājums par nosēšanos, meteoroloģiskais ziņojums, informācija par gaidāmajiem reisiem no Kergelēnas aerodroma.

—   Aviona kapteinis nokavējās ieslēgt tablo vismaz par pusminūti!— Rems nogrozīja galvu.

—  Vai jūs esat vadījis avionu?— īvs apvaicājās.

—   Jā. Un kosmosa kuģus arī. Taču jūs man jautājāt par pēdējo projektu … Tas ir domāts nākamajam gadsimtam. Iespējams, ka pat vēl tālākiem laikiem. Pavisam īsi izsakoties, tas ir projekts, kā izmantot planētas dzīļu enerģiju, lai izlabotu šādas tādas ģeogrāfiskas «kļūdas». Kā jums, Iv, labi zināms, noteiktā dziļumā no Zemes virsmas atrodas īpaša plastiska zona — mēs to saucam par astenosfēru. Tur notiekošie procesi nosaka jūras ieplaku veidošanos un kalnu rašanos. Ja ar superdziļiem urbumiem un pa šahtām nokļūsim līdz šai zonai, mūsu rokās būs kalnu veidošanās atslēga. Vai jūs varat iedomāties? Būs iespējams paātrināt dažu teritoriju pacelšanu un citu iegremdēšanu. Tā, piemēram, īsā laika posmā varēsim nosusināt plašus piekrastes seklos šelfa rajonus, kas apjož kontinentus, un tādējādi ievērojami palielināt sauszemes lietderīgo platību. Būs iespējams bez pūlēm mainīt lielām upēm noteču virzienu, varēs iegremdēt daļu Zemes tuksnešu joslas un tur izveidot ne visai dziļas iekšējās jūras. Ar vārdu sakot, šī projekta realizācija dos ļaudīm neizsmeļamas iespējas dažādi pārveidot planētas vaigu. Bet nākamās paaudzes neizbēgami sadursies ar šādu pārkārtojumu nepieciešamību. Kaut vai, piemēram, Sahāra. Simt gados cilvēki atkarojuši tik tikko desmit procentu tās platības. Viss pārējais joprojām ir tuksnesis, kur nav viegli strādāt un ir grūti dzīvot. Bet ja Sahāras centrā izveidotu jūru .. . Jāpiebilst, ka par to rakstīja jau divdesmitajā gadsimtā.

—  Jā .. . Bet tad arī Virakam ir par ko palauzīt galvu …— ieminējās Ivs.

—  Es zinu . . . Zinu arī to, ka akadēmiķis Vilens nebūs tamlīdzīga projekta drīzas realizācijas piekritējs.

—  Vai jūs uzskatāt mūs par konservatoriem?

—   Nebūt ne .. . Tomēr tādu pārveidojumu sekas ir pārāk nopietnas. Ir ne vien neskaitāms daudzums plusu, droši vien būs arī mīnusi. Tas viss jāņem vērā, jāapsver, jāapspriež. Turklāt izdevumi, milzīgais enerģijas patēriņš . .. Ar avotiem, kas ir uz Zemes, pagaidām nepietiek … Es atkārtoju: tas ir darbs nākamajām paaudzēm. Daudzām paaudzēm . ..

Salonā kļuva tumšāks. Avions ielidoja mākoņos, kas desmit mēnešus gadā klāja debesis virs Kergelēnas.

KERGELENA

Kergelēnā viņus sagaidīja ar viesuļvētru. Pirmās negantās dienvidu vēja brāzmas uzklupa viņiem jau lidostā. Ivs un Rems ar pūlēm pārvarēja tos dažus desmitus metru klajuma, kas šķīra aviona pieturvietu no pazemes lidostas metāla korpusa. Gandrīz horizontālas auksta lietus šaltis plītēja seju. Līdz ar lietu viesulis trieca sīkas ledus drumslas, un tās kapāja seju kā smilšu strūklas. Kājas slīdēja slapjā žurgā, kas klāja lidlauka gludo betonu. Vakara nokrēslis, vēja ātrumā skrejoši,

zemu noslīguši mākoņi, tuksnesīgs, akmeņains līdzenums, kas nolaideni guma lejup uz dienvidiem, uz okeānu . . . Tikai signāluguņu virtenes lidlaukā un blāvas spuldzes pie ieejas lidostas ēkā atgādināja par cilvēka klātbūtni šajā sveloši aukstajā, akmeņainajā tuksnesī, kuru caurcaurēm savā varā bija sagrābusi ledainā auka. Iekšā aiz divējiem vējtveriem Kergelēnas lidostas zemajās telpās valdīja ierastais mājīgums — siltums, neredzamu spuldžu spilgtā gaisma, pūkaini paklāji, mīksti atzveltņi, metālā un kristālā mirdzoši bāri.

Kamēr Ivs un Rems gaidīja metro vagoniņu, kam vajadzēja viņus nogādāt Viraka bāzē Dienvidu ciematā, niknās brāzmas saplūda nepārtrauktos viesuļa auros. Cauri skaņu izolatoriem tie ielauzās iekšā, likdami vibrēt sienām un gaiteņos un hallēs izliktajām milzīgajām krāsaino diapozitīvu plāksnēm ar arhipelāga ainavām. Taču diapozitīvos zaigoja saule, dzirkstīja okeāna zilais spogulis, klintis ietina viršu violetā dūmaka, turpretī aiz lidostas metāla sienām šajā brīdī viss grima necaurredzamā, kaucošā padebešu, lietus un sniega tumsībā.

Startēja avions, ar kuru Ivs un Rems bija atlidojuši, pēc tam vēl viens, bet tad dežurants, kas parādījās reizē uz vairākiem ekrāniem, pavēstīja tukšajām zālēm par Kergelēnas lidostas slēgšanu.

—   Kamēr beigsies viesuļvētra,— dežurants paskaidroja un piemiedza ekrānā īvam ar aci.

Viņi bija spiesti pāris dienu aizkavēties Viraka Kergelēnas bāzē.

Tikai tagad — pēc garām sarunām ar Remu — Ivs spēja īsti novērtēt Antarktikas eksperimenta vērienu un nozīmi. Nekas tamlīdzīgs uz Zemes vēl nebija noticis. Bija paredzēts, ka divi tūkstoši raķešu iekārtu, kas tiks novietotas zem katra ledus masīva, atraus no Antarktīdas ledāju bruņām milzīgus gabalus, aiznesīs tos cauri atmosfēras apvalkam un pacels četrās dažādās orbītās desmitiem tūkstošu kilometru no Zemes. Sie ledus blāķi kļūs par pamatu varenai celtniecībai ārpus mūsu planētas — stacijām, kur dzīvos desmitiem tūkstošu cilvēku.

—   Pirmās zinātniskās apmetnes ārpus Zemes, pirmās lielās rūpnīcas kosmosā — jūs saprotat, ko tas nākotnē nozīmēs,— Rems pabeidza.— Tomēr tas ir tikai pirmais solis. Pēc tam cilvēki sāks izmantot asteroīdus. Būs vienīgi jāatrisina problēma, kā tos transportēt uz Zemei

tuvākajām orbītām. Bet tas gan ir tikai tehnoloģijas jautājums.

Viesuļvētra plosījās trīs dienas. Ivs vairākas reizes mēģināja sazināties ar Vilenu, taču bez panākumiem. Vienīgi trešajā dienā izdevās noskaidrot, ka akadēmiķis aizlidojis uz kādu no kosmiskajām stacijām.

—        Ar Odingvu kaut kas nav lāgā,— no videosakaru ekrāna skaidroja Rišs, kurš atkal dežurēja Galvenās bāzes Centrālajā posteni.— Radušies neparedzēti apstākļi, un Vilens nolēma pats paskatīties.

—  Kādi apstākļi?

—  To es precīzi nezinu.

—       Viraka vadītājs lido uz kādu no kosmosa stacijām, bet Galvenās bāzes dežurējošais dispečers nezina, kāpēc . .. Rišār, es neticu.

—       Tu laikam iedomājies, ka Vilens man ziņo katru reizi, kurp un kādēļ viņš dodas.

—       Es vismaz esmu pārliecināts, ka pašreiz tu skaidri zini, kur viņš ir, un tev ir tieši sakari ar viņu.

Rišs ekrānā paraustīja plecus.

—       Jā gan,— Ivs turpināja,— man nepavisam nav pa prātam tā noslēpumainība, kāda radusies ap dažām Viraka operācijām. Kaut vai Odingvas misija . . . Kad gribēju uzzināt sīkumus, tu, tāpat kā visi citi, centies izlaipoties ar tukšām atrunām. Tagad, kā izrādās, Odin- gvam palīgā devies pats Vilens.

—        Par kādu palīdzību tu runā?— Rišs no ekrāna jautāja, skatīdamies kaut kur sāņus.

—       Tu to lieliski saprati… Vilena aizbraukšana uz vienu no operatīvajām grupām, turklāt ārpus Zemes robežām,— tas ir ārkārtīgi svarīgs notikums. Tieši tāpēc viņš pats negribēja doties uz Antarktīdu un sūtīja mani. Ir atgadījies kaut kas daudz svarīgāks.

—  Draudziņ, tu pārspīlē.

—       Nepavisam ne! Jā, un kāpēc tiek slēgtas pludmales Klusā okeāna ziemeļrietumu salās?

—  Neviens neko nav slēdzis . . .

—  Bet Guamas salā?

—       Ak Guamā . . . Kaut kāda lokāla piesārņošana. Viena no zemūdens raktuvēm .. .

—  Tur nav tuvumā zemūdens raktuvju.

—        Kāpēc tu mani pratini?— Rišs neizturēja.— Iedomājies, Guama! Lielā zeme! Agrāk arī tika slēgtas pludmales. Turklāt ne jau Guamā vien.

—       Es tur strādāju,— Ivs klusu sacīja.— Tas bija mans sektors — pirms atvaļinājuma. Vai tu to apjēdz? Pats par sevi saprotams, ka es uztraucos. Es jau gribēju tur atgriezties, bet Vilens . ..

—  Es zinu. Nomierinies! Nav nekā nopietna .. .

—       Riš, paklausies, todien, kad pārbraucu no Eiropas, tu pieminēji vienu kvadrātu, kurā sagaidāmi pārsteigumi. Vai tas nav tur?

—       Es vairs neatceros. Vai nu mums mazums pārsteigumu .. .— Rišs atkal skatījās kaut kur sāņus.

—       Nu labi,— Ivs nopūties teica.— Es atvienojos. Paziņo Vilenam, ka rit vai parit izlidošu uz Mosonu. Mūs šeit aizkavēja viesuļvētra. Antarktikas eksperimentu pagaidām paredzēts sākt, kā bijis plānots. Jā, vēl pēdējais jautājums — kā klājas Dārijai?

—  Viss kārtībā. Lūdza pateikt, lai tu neraizējies.

—  Vai tu nevari uz brīdi paaicināt viņu pie ekrāna?

—  Diemžēl — nē.

—  Kāpēc tā?

—  Dārijas šeit nav.

—  Kur viņa ir?

Attēls ekrānā pēkšņi zaudēja asumu, tomēr Ivs paguva ievērot, ka Riša skatiens kļūst šaudīgs.

—  Viņa … viņa .. . Viņai bija jāaizbrauc.

—  Uz kurieni?

—• Redzi, Dārija . .. vina ir Guamā. Vilens aizsūtīja.

—  Kad?

—       Vakar pirms izlidošanas pie Odingvas. Rīt viņai jāatgriežas.

—       Ak tā,— sacīja Ivs, plati ieplestām acīm vērdamies ekrānā,— tātad Guamā .. . Kad tu šodien runāsi ar Dāriju, pasveicini viņu.

Rišs ekrānā sāka mulsi mirkšķināt acis.

—       Pie viena,— Ivs turpināja,— kā ir ar tavu atvaļinājumu? Kad tu brauksi prom?

—       Esmu nolēmis pagaidām vēl neņemt atvaļinājumu . .. Atliku uz kādu laiku,— Rišs stomīdamies teica.— Redzi, Vilens lūdza . . .

—       Saprotu . . . Nu, paliec sveiks!— Ivs pamāja un izslēdza videoekrānu.

Rems, kas bija klāt pie šīs sarunas, pavīpsnāja:

—       Akadēmiķis Vilens negrib atlaist pelnītā atpūtā vienu no saviem palīgiem?

—  Muļķības!— Ivs teica.— Drausmīgas muļķības! Risam pazeminājies vispārējais tonuss. Uznākusi apātija. Vilens pats manā klātbūtnē viņam ieteica ņemt atvaļinājumu.

—   Nu, jūsu draugs man nelikās sevišķi pārguris — nedz šodien, nedz tad, kad viņš jūs pavadīja. Toties jūs gan esat par kaut ko satraukts …

—   Nebūt ne,— Ivs iebilda, bet pats nosprieda, ka Remam, bez šaubām, ir taisnība. Vajadzēja daudz stingrāk uzstāt, lai Vilens ļauj atgriezties pie zemūdens meklējumiem. Tad viņš uzreiz būtu ticis notikumu centrā, nevis dīki tupējis Kergelēnā.

♦ ♦ ♦

Viesuļvētra beidzās naktī. Ivs pamodies tūlīt uzminēja, kas ir mainījies. Valdīja apbrīnojams klusums. Bija izzudusi tikko jūtamā sienu vibrācija, pie kuras viņš pa šīm dienām jau šķita pieradis. Ivs palūkojās pulkstenī. Tas rādīja astoņi no rīta. Tātad Galvenajā bāzē jau bija pusdienas laiks. Dārija droši vien ir atgriezusies no Guamas. īvs nospieda pogu uz mazās pults, kas atradās pie pagalvja. Viegli nošalkdams, pacēlās aizkars un .. . īvs bija spiests aizmiegt acis — tik spoža gaisma ielauzās istabā. Tā nebija zem caurspīdīgā, ar metālu stiegrotā plastmasas kupola paslēptā ciemata dzeltenīgā «dienasgaisma», bet īsta dienas gaisma, kurā varēja jaust gan debesu spožo zilgmi, gan īstus saules starus.

īvs spēji pielēca kājās un pieskrēja pie loga. Caurspīdīgais kupols virs ciemata bija atbīdīts vaļā. Sudraboto metāla konstrukciju ietvarā bez neviena mākoņa sulīgi zilgmoja debess. Rīta saule, kas vēl nebija saredzama, apspīdēja virs Dienvidu ciemata ielām un jumtiem plaši atvērtā milzu «loga» malu. Ivs pacēla rāmi un ieelpoja pilnu krūti tīrā, ledaini dzeldīgā gaisa, no kura nedaudz noreiba galva.

Dienas vidū — pirms aizbraukšanas no Kergelēnas — viņi abi ar Remu devās uz salas dienvidu krastu — uz Biologu ciematu. Bija viena no tām tik retajām dienām, kuras Kergelēnā var uz pirkstiem saskaitīt, kā teica tehniķis — pavisam jauns puisis, kas pārzināja Viraka bāzes virszemes transportu. Tieši viņš ieteica

izmantot braucienam uz ciematu koši sarkanu apvidus elektromobili.

—   Veca mašīna, toties droša,— tehniķis apliecināja, uzsizdams ar plaukstu pa noskrāpēto un iedauzīto kabīni.— Izbrauks gan pa ceļu, gan bez ceļa cauri jebkurai šejienes vētrai. Turpretī tās,— viņš pamāja uz jaunajām mašīnām, ar kurām bija pilns nelielais angārs,— aizpūtis kā knišļus.

—  Bet šodien taču ir rāms,— ieminējās Rems un šaubīdamies nopētīja masīvo, sarkano apvidus mašīnu.

—   Ha!— tehniķis nezin kāpēc priecīgi iesaucās.— Pie mums pēc dažām minūtēm viss var mainīties. Ņemiet, nešaubieties!

Kā izrādījās, prāvā un smagā apvidus mašīna bija itin izveicīga, turklāt viegli vadāma. Ivs veiksmīgi izbrauca pa ciemata šaurajām ieliņām un ieejas slūžu vārtiem, kas šajā dienā bija plati atvērti. Ticis laukā uz betonētā ceļa, viņš devās uz dienvidiem — uz okeāna pusi.

Ceļš nolaidenām cilpām liecās apkārt tumšām klinšu grēdām, starp kurām pletās viršiem apaugušas ielejas. Spoži spīdēja saule, un trijās viesuļvētras dienās sadzītais sniegs gandrīz visur jau bija paguvis nokust. Vienīgi saules neskartās klinšu ieplakās šur tur vēl bija redzamas baltas, šauras strēles.

Viņi brauca apmēram stundu. Rems klusēdams skatījās uz kailajām, akmeņainajām nogāzēm, kas pat žilbinošajos dienasvidus saules staros bija tuksnesīgas un bargas. Ivs domāja par pēdējo sarunu ar Galveno bāzi. Viņi kaut ko slēpj. Gan Rišs, gan Vilens .. . Bet kāpēc? Vai viņš kaut kādā ziņā būtu kļūdījies? Bet kad un kur? Nekādi īpaši pārsteigumi neglabājās okeāna dzelmes kvadrātos, kurus viņi abi ar Irmu pēdējos gadus tika izlūkojuši. Sen nogrimušu tvaika laikmeta kuģu vraki, dziļi dūņās iestidzis veca burinieka korpuss, pagājušā gadsimta vidus primitīvas pasažieru lidmašīnas atlūzas .. . Viss bija apskatīts, attēlots hologrammās, precīzi atzīmēts uz okeāna dibena kartes. Sīs atliekas neizraisīja nekādu praktisku un zinātnisku interesi, tāpēc tās tika atstātas turpat, kur bija atrastas. Atskaites par darbu un kartes Ivs bija nodevis Viraka galvenās dokumentācijas glabātavā. Viņš nekādā ziņā nevarēja apsekotajā platībā palaist garām kaut ko būtisku. Ja nu tikai to neizkrauto gaisakuģi. Tomēr arī tas vēlāk bija padarīts nekaitīgs. Varbūt kaut kas glabājās turpat netālu, kur notika

vienīgi iepriekšēja rekognoscēšana un strādāja praktikanti? Galu galā okeāna dzelme vēl aizvien ir gaužām neizzināta. Tur ir tūkstošiem noslēpumu, tur slēpjas daudzu pagātnes noziegumu pēdas. Nāvējošu kravu, indīgu ražošanas atkritumu nogremdēšana, kas tika praktizēta pagājušajā gadsimtā, arī bija noziegums. Tā sekas apdraudēja visu cilvēci, pat vēl nedzimušās paaudzes . .. Viraka darbības pirmajās desmitgadēs galvenais ienaidnieks bija betona konteineru izgāztuves, kurās bija radioaktīvie atkritumi, noturīgas indes, sašķidrinātas indīgās gāzes. Sie konteineri parasti atradās lielā dziļumā, ne vienmēr bija precīzi zināmas to atrašanās vietas, bet šo drausmīgo pagātnes «sūtījumu» meklēšana un iznīcināšana atņēma daudz laika un spēku un gandrīz vienmēr bija riskanta. Lielākā daļa tādu izgāztuvju tika likvidētas jau gadsimta pirmajā pusē, tomēr pastāvēja iespēja, ka tās vēl kaut kur ir saglabājušās. Šobrīd tās bija kļuvušas vēl bīstamākas, jo betona konteineri sen bija savu laiku nokalpojuši, milzīgā ūdens spiediena deformēti un sāļā ūdens saēsti. Ja nu kaut kas tamlīdzīgs paslēpies okeāna dibenā pie Guamas salas . . .

Ivs sakoda zobus un mēģināja koncentrēt visu uzmanību uz ceļu, kas tagad līkumoja starp iesarkanām un tumši violetām klintīm. Un atkal jau nezin kuro reizi šajās dienās viņam atausa atmiņā Irma — it kā viņa būtu tepat blakus. Smalkais profils, mazā auss, zeltaino matu cirtas, tikko pamanāmā tumšā dzimumzīmīte uz kakla . . . Cik bieži viņu braucienu laikā, uz mirkli pagriezies pret Irmu, viņš bija skatījis tās profilu! Irmas acis parasti raudzījās uz priekšu, taču, sajutusi Iva ašo skatienu, viņa uzsmaidīja. Irma, Irma, kur tu patlaban esi? Vai tiešām tu būtu izdzēsusi no atmiņas visu bijušo? Mana Irma … Ja notiktu brīnums un tu pēkšņi atrastos man blakus . . . Ivs nenocietās un iesānis pameta acis uz savu pavadoni. Rems sēdēja nepakustēdamies, koncentrējies un nopietns. Joprojām raudzīdamies uz apvidus mašīnai pretī skrejošo ceļu, viņš pēkšņi sacīja:

— Mēs dzīvojam saprāta gadsimtā, cenšamies ieaudzināt cilvēkos lieliskas īpašības, gribam panākt, lai cilvēku attiecības kļūtu harmoniskas, bet viņu mūžs — ilgs un laimīgs. Taču mīlestība, tāpat kā pirms trīssimt gadiem, ir brīnum jauka un rūgta, šķiršanās — sāpīga un netaisna, bojāeja — cietsirdīga un bezjēdzīga .. . Un tā tas būs, kamēr vien pastāv saprāts.

īvs saspringa. «Ko tas nozīmē — vai tā būtu nejauša sagadīšanās, vai Rems patiešām spēj lasīt domas? Cik jocīgs cilvēks . . . Ko viņš vēl manī «izlasīja»?» Un īvs paskatījās uz savu ceļabiedru — nu jau satraucies un aizdomu pilns.

Rems lēnām pagrieza galvu uz viņa pusi.

—   Piedodiet — jūs laikam kaut ko jautājāt? Es nesadzirdēju.

—  Es … Jā … Es jautāju: kāpēc .. . Kāpēc tā ir?

Rems noņēma brilles. Viņa gaišajās acīs pazibēja kaut

kas zobgalīgs.

—   Kāpēc? . . . Nu, tāpēc taču, ka jebkuram no mums iekšējā pasaule ir — bezgalība, kas līdzīga Lielā kosmosa bezgalībai. Ko mēs — divdesmit pirmā gadsimta cilvēki — zinām par Lielo kosmosu? Pēc katra atklājuma mums jārisina jaunas mīklas. Tāds pats ir Mazais kosmoss, kas ietilpst katrā no mums . ..

Pēc tam viņi ilgi brauca klusēdami. Ivs centās ne par ko neprātot. Galvā uzplaiksnīja aprauti domu zibšņi. Tas bija kā rudens lapkritī. Lapas virpuļoja, krita, un viņš staigāja pa tām kā tajā naktī, kad pēdējo reizi izskaidrojās ar Irmu .. .

Beidzot, pārvarējusi nelielu kāpumu, apvidus mašīna nokļuva uz šaura bazalta plato, un tajā pašā brīdī pa labi un pa kreisi aiz sastingušās lavas tumšajiem robiem pavērās fjordu spožā zilgme. Tālu rietumos aiz Sveina fjorda pacēlās Rosa kalna platais, nošķeltais konuss — gandrīz līdz pakājei ar ledu un sniegu klātā arhipelāga visaugstākā virsotne. Sniega segas klājienā melnēja milzīga krātera kauss.

—   Mums ir laimējies,— teica Ivs, piebremzēdams mašīnu.— Ross tikpat kā nekad neparāda virsotni.

—  Vai jūs jau esat bijis tā krātera tuvumā?— jautāja Rems, izkāpdams no mašīnas.

—   Jā . . . Krāterī ir ledus. Neesmu manījis nekādas vulkāna darbības pazīmes.

—  Tāpat kā citos šī arhipelāga vulkānos.

Pagājis sāņus, Rems vairākas reizes dziļi ieelpoja, tad aizvēra acis un nekustīgi sastinga.

īvs pagaidīja, kad viņš beigs vingrinājumu.

—  Centrālā plato pakājē ir karstie avoti. Netālu no ģeotermālās stacijas . . .

—       Es to zinu,— teica Rems.— Piedodiet, ka tik pēkšņi atslēdzos. Vai jūs nenodarbojaties ar indiešu vingrinājumiem?

Ivs noraidoši papurināja galvu.

—  To es darīju tikai skolā. Pēc tam pietrūka pacietības.

—       Es gan — visu mūžu. Joga neprasa daudz laika, taču ļauj pastāvīgi saglabāt vingrus muskuļus un skaidru galvu. Ir tādi vingrinājumi, kas atņem jebkuru nogurumu.

Ivs nodomāja, ka pēc gadu desmitiem arī viņš varbūt pievērsīsies šai sistēmai, bet pagaidām . . . Skaļi gan viņš tikai pateica:

—  Es dodu priekšroku peldēšanai.

—       Tas arī nav slikti,— Rems piekrita, kāpdams iekšā mašīnā.— Tomēr indiešu komplekss ir drošāks. It īpaši augstākie cikli.

—  Kādus ciklus jūs pārvaldāt?

Rems brīdi vilcinājās ar atbildi.

—       Man ir izdevies pacelties diezgan augstu pa šīs sistēmas kāpnēm . . .

—  Trešais cikls? Varbūt pat ceturtais?

Rems tikko manāmi pasmaidīja:

—  Pielieciet vēl!

—  Vai tiešām piektais? Bet tad jau jūs . . .

—       Man ir izdevies sasniegt gandrīz visas pakāpes. Man ir visaugstākā pakāpe jogas noslēpumu apgūšanā.

īvs nespēja slēpt pārsteigumu.

—        Augstākā . . . Jāatzīstas, es nebiju domājis, ka mūsu laikmetā to var sasniegt vienā cilvēka mūžā.

—  Tieši mūsu gadsimtā tas ir kļuvis iespējams.

—  Jūs gan laikam uz Zemes esat vienīgais.

—  Nē. Taču mēs neesam daudzi.

—  Bez šaubām . . . Un tomēr — kā jums tas izdevās?

—       Tas nav grūti, ja ar to nodarbojas sistemātiski un mērķtiecīgi. Kādreiz pastāstīšu sīkāk, un varbūt man izdosies jūs no jauna pievērst šai sistēmai. Man tā ļoti palīdzēja ekspedīcijā uz Marsu.

īvs tomēr vēl nevarēja rimties:

—       Jogas augstākā pakāpe! Tātad jums nav nekā neiespējama. Jūs droši vien varat arī. . . lasīt domas, vai ne?

Rems vērīgi palūkojās uz īvu.

—       Dažreiz,— viņš nepasmaidījis teica,— tomēr es cenšos to nedarīt.

—  Tagad es saprotu . ..

—   Ko jūs saprotat?— Rems sarauca uzacis.

—  Jūsu izturēšanos pret cilvēkiem. Pret lielāko daļu no tiem.

—   Nē,— Rems ļoti nopietni sacīja,— ne jau tāpēc .. . Bet vai mums nevajadzētu doties tālāk? Vai vēl ilgi jābrauc?

—   Ne pārāk . . . Ciemats ir aiz pēdējā izrobotā zemesraga.

—  Man ir gadījies būt daudzos vulkāniskajos apgabalos,— Rems teica, kad sarkanā apvidus mašīna atkal sāka ripot uz priekšu,— bet tik drūmas vietas es neatceros. Un tas ir skaidrā, saulainā dienā .. . Varu iedomāties, kas šeit notiek, kad plosās no Antarktikas atlidojušās viesuļvētras!

—  Visa Džefra pussala ir tāda .. .— Ivs pamāja.— Divas krāsas — melna un sarkana. Arhipelāga visbargākā vieta. No okeāna puses vienā laidā augstas klinšu kraujas — tādas pašas kā šīs, zem mums. Augu valsts nav nemaz, tikai melnas, sastingušas lavas straumes un sarkani izdedžu slāņi. Vienīgā pieeja no jūras — niecīgais Antarktikas līcis. Un tajā ir ciemats.

—   Kāpēc biologi iecienījuši tieši šo arhipelāga daļu?

—   Viņi šeit nodarbojas ar okeāna bioloģiju. Okeāna dibenā starp piekrastes klintīm ir neparasti bagātīga dzīvība. Tur ir saglabājušies izcili subantarktiskās faunas pārstāvji, pie kuriem divdesmitajā gadsimtā cilvēki gluži vienkārši netika klāt.

Ceļš strauji nogriezās lejup uz mazu, zilu līci, ko puslokā iespīlēja sarkanmelnas kraujas. Līča krastā kā sudrabota pussfēra bija izvietojies Biologu ciemats — apdzīvota vieta Kergelēnā arhipelāga pašos dienvidos.

—   Piemineklis atrodas tur .. .— Ivs apturēja apvidus mašīnu un norādīja uz augstu, klinšainu zemesragu, kas no austrumiem norobežoja līci.

No melnajām, bangu iekļautajām klintīm debesu zil- gmē kā bulta ietiecās sudrabots tornis.

Rems kādu brīdi klusēdams vēroja.

—  Brīnišķīgi,— viņš beidzot sacīja.— Cik daudz dinamikas cilvēku un delfīnu ķermeņu spirālē! Apbrīnojami vizuāli izteikta tiekšanās paveikt varoņdarbu. Kāds milzīgs talants!

—  Tas ir Teors. Viņa skulptūras izdaiļo Kosmonautikas pils ēku. Jaunībā viņš vairākus gadus pavadījis Kerge-

lēnā. Bet, Rem, vai patiešām jūs no šejienes varat saskatīt skulptūras?

—  Bez šaubām! Redzu Joti skaidri. Vai tad jūs ne?

—       Es tikai zinu, ka tās tur ir. Es taču ne vienreiz vien esmu bijis pie šī pieminekļa. Jūs ārkārtīgi tālu redzat.

—       Nē, es redzu pavisam normāli. Taču protu koncentrēt savu redzi. Tā ari ir joga . . .

♦ ♦ ♦

Sarkanā apvidus mašīna tomēr pievīla . . . Apmēram kilometru no Biologu ciemata tā negaidot apstājās netālu no tās vietas, kur atdalījās ceļš uz zemesragu ar pieminekli. Par spīti visām pūlēm, motoru neizdevās iedarbināt.

—       Patiesību sakot, es kaut ko tamlīdzīgu paredzēju,— teica Rems, kad kļuva skaidrs, ka kļūme ir nopietna un motors acumirkli nav izlabojams.

—  Priekšnojauta?

—       Gluži vienkārši neticība muzeja eksponātiem. Labi vēl, ka tas nenotika agrāk.

—  Vai izsauksim elektromobili no Biologu ciemata?

—       Domājat — ir vērts? Līdz ciematam desmit minūšu gājiens. Laiks ir lielisks. Jums taču nav sevišķi daudz darīšanu ciematā?

—  Apmēram stundu, ne vairāk.

—       Tad ejiet turp, bet es aizstaigāšu līdz piemineklim un pēc stundas jums pievienošos.

—        Kāpēc jums jāiet kājām?— Ivs sāka protestēt.— No šejienes līdz piemineklim ir vismaz trīs kilometri. Nāciet man līdzi, bet no ciemata pāris minūtēs ar elektromobili tiksiet līdz piemineklim.

Rems smaidīdams papurināja galvu.

—       Mēs abi vētras laikā jau diezgan izsēdējāmies. Ar vislielāko prieku noskriešu šo ceļu un vēl apskatīšu tuvumā arī lavu. Uz redzēšanos pēc stundas!

Un, atbildi negaidīdams, viņš vieglā solī ātri metās skriešus uz ceļa sazarojuma pusi, šķiet, tik tikko pieskār- darnies ar pirkstgaliem betona gludajai virsmai.

Kad īvs nokāpa pie ciemata ieejas slūžām, viņa pavadoņa pelēkais kombinezons jau bija nozudis aiz rupji tēstajām akmens plātnēm, kas apņēma laukumiņu ap pieminekli.

Biologu ciematā īvam vajadzēja tikai iepazīties ar Kergelēnā arhipelāga sektora ūdens tīrības kārtējo kontroli. Jau vairāk nekā desmit gadu biologi, kam palīdzēja speciāli trenēti delfīni, te veica šo kontroli. Viraka darbinieki laiku pa laikam vienīgi pārbaudīja uzraudzības darbu organizāciju un rezultātus. Viraka bāze Kergelēnā strādāja ciešā kontaktā ar Bioloģijas institūtu, un tomēr Vilens bija lūdzis īvu apmeklēt institūtu un sīki uzzināt, kā veicas darbs Kergelēnā.

Kā varēja spriest pēc kartēm un grafikiem, viss bija kārtībā. Ūdens paraugi, ko īpašās kapsulās delfīni atnesa no Indijas okeāna šis daļas dažādiem kvadrātiem, neuzrādīja piesārņojumu, kas būtu augstāks par pieļaujamo normu.

—  Ja Viraka prasības kļūs stingrākas, ir izraudzīti daži iecirkņi, kur būs nepieciešama īpaša rīcība,— noslēgumā sacīja institūta galvenais koordinators,— bet pagaidām viss ir normas robežās.

—   Tuvākajos gados tiks paaugstinātas prasības, lai subantarktiskās zonas ūdeņi būtu tīrāki,— pavēstīja Ivs,— to nosaka daudzi iemesli . ..

—   Zinu,— galvenais koordinators, demonstrējis kartes un grafikus, izslēdza galda projektoru.— Mēs, biologi, arī esam ieinteresēti. Darba gan būs vairāk . . . Gan jums, gan mums. Atkal būs jāparāda ap daudzām salām piesārņojuma oreoli.

—   Vai metāli?

—   Ne tikai. Noturīgi ķīmiskie savienojumi, ko cilvēks radījis jau pagājušajā gadsimtā — ķīmijas uzplaukuma rītausmā. Visa planētas biosfēra ar tiem piesātināta. Vēji tos pastāvīgi izpūš no augsnes, tie nāk lejā no stratosfēras, kur pagājušajā gadsimtā tika izsviesti ar sprādzieniem. Paies gadu simteņi, iekams cilvēki galīgi tiks no tiem vaļā. Patlaban tie droši vien vairs nav bīstami, tomēr .. . Viss ir atkarīgs no tā, cik augstu koncentrāciju uzskatīsim par pieļaujamu. Bet to rādīs tikai nākamo paaudžu pieredze.

—   Tieši tāpēc jau Viraks cenšas panākt, lai prasības tiek paaugstinātas,— teica Ivs.

—   Protams, protams . . . Bet līdz ar to būs nepieciešama attīrīšanas iekārtu modernizācija, tātad milzīgi izdevumi. Seit, subantarktiskajā joslā, institūti un novērošanas stacijas netiks ar to galā. Būs jāiesaista tehnologi.

Ivs nolēma mainīt tēmu:

—        Kergelēnā atrodas zonā, kurā, iespējams, kritīs ledus atlūzas, ja Antarktikas eksperiments neizdosies. Vai jums viss ir paredzēts?

—        Protams . . . Palaišanas brīžos virszemes celtnēs paliks tikai dežuranti. Pārējie atradīsies pazemes telpās. Seit tas ir vienkārši. Pat mūsu pazemes elektriskā ceļa tuneļos bez pūlēm var izvietot visus arhipelāga iedzīvotājus. Tomēr ceru, ka risks dabūt uz galvas ledusblāķi nebūs pārāk liels.

—  To cer visi . . .— īvs pavīpsnāja.

—       Turklāt jādomā taču, ka ledus gabali, krītot atpakaļ uz Zemi, gluži vienkārši iztvaikos.

—        To nu gan neviens precīzi nezina. Ir konstatēts, ka uz Zemes krituši komētu ledus kodoli. Tie radījuši pamatīgas katastrofas.

—        Vai jūs domājat Tungusas fenomenu pagājušā gadsimta sākumā?

—  Kaut vai to.

—  Cik atceros, tas tika arī citādi izskaidrots.

—       Jā, tā bija . . . Bet, ja uz Kergelēnu gāzīsies ledus- blāķu spiets, ja tie nebūs pacēlušies orbītā, šeit var atkārtoties Tungusas fenomens.

—  Ceru, ka tas mums nedraud?

—  Eksperimenta autori arī cer, un tomēr . . .

—  Ja būs nepieciešams, mēs rīkosimies.

—       Tātad,— īvs it kā pa jokam rezumēja,— šobrīd jūsu institūtam nav informācijas, kas varētu kaut kādā ziņā interesēt Viraku.

—        Labprāt sagādātu jums to prieku.— galvenais koordinators pasmaidīja,— bet . . . Jūs tāpat jau saņemat regulāri visu informāciju no savas bāzes Kergelēnā. «Kaut kādā ziņā . . .»— viņš domīgi atkārtoja, skatīdamies pāri īva galvai.— Paga, paga . .. Lai gan tam nav ar jums tieša sakara, tomēr, šķiet, mēs paziņojām jūsu bāzei. Bet varbūt neziņojām. . . Vai jūs esat kaut ko dzirdējis par jaunu, līdz šim nezināmu slimību, ar ko sirgst delfīni?

—  Epidēmija?

—        Nē, ir tikai divas saslimšanas. Pagaidām divas. Taču abās rezultāts letāls.

—   Un kas tā ir par slimību?

—       Mēs paši nezinām. Nav izdevies noteikt ierosinātāju vai pat iemeslu.

—   Un kas tad ir noticis?

—  Apmēram pirms trim mēnešiem mūsu delfinārijā parādījās slims delfīns — tas nebija mūsu, apmācītais. Neviens viņu nekad nebija trenējis. Bet viņš, kā jau, protams, lielākā daļa mūsdienu delfīnu, ne reizi vien bija ticies ar mūsu audzēkņiem. Bija skaidri redzams, ka viņš ieradies delfinārijā pēc palīdzības. Savvaļnieki bieži vien nāk pie mums, un, ja nepieciešams, mēs viņiem palīdzam. Diemžēl šis vairs nebija glābjams. Viņam sākās paralīze, un pēc dažām dienām viņš nobeidzās. Sekcija neparādīja nekādas patoloģiskas pārmaiņas. Nevienā orgānā. Delfīns bija vēl jauns. Vai tā būtu bojāeja bez acīm redzama iemesla? .. . Viena no mūsu bioloģēm ieinteresējās par šo gadījumu. Viņa ļoti ilgi pētīja beigtā dzīvnieka smadzenes un novēroja delfīnus, kuri bija nākuši kontaktā ar slimo. Tomēr neko nekonstatēja. . . Neviens no mūsu delfīniem nesaslima. Taču viņai izdevās noskaidrot, no kurienes bija ieradies slimais delfīns. Viņa nosūtīja turp kādu no mūsējiem, kas bija audzis delfinārijā. Tam vajadzēja sameklēt slimos, ja tur tādi vēl būtu, un atvest uz Kergelēnu — uz mūsu delfināriju. Viņa gribēja turpināt pētījumus. Viens otrs mūsu biologs pazobojās par viņas entuziasmu, bet .. .

—  Bet.. .— Ivs atkārtoja, nezin kāpēc satraucies.

—  Bet,— galvenais koordinators turpināja,— pēkšņi viņa saņēma otru pacientu. Tas bija mūsu delfīns — tas, kuru viņa nosūtīja meklēt. Mūsējais nevienu neatveda sev līdzi, acīmredzot nebija sastapis nevienu slimo. Tomēr izrādījās, ka tagad viņam pašam ir tieši tādi slimības simptomi, kādi bija bojā gājušajam pirmajam delfīnam. Un pēc pāris dienām nomira arī viņš. Atkal paralīze — un atkal nekādu redzamu slimības cēloņu.

—  Vienīgi viņa ceļojums?

—  Jā .. . Bet to vien nevar uzskatīt par cēloni. Mūsu delfinārijā audzinātie delfīni peld pa visiem okeāniem. Mēs jau esam noskaidrojuši citos institūtos: zinātne pirmo reizi saskārusies ar tamlīdzīgu saslimšanu.

—  Bet no kurienes bija atpeldējis pirmais delfīns?

—  No tālienes. No kaut kādām salām Klusā okeāna ziemeļrietumu daļā. Tomēr lokalizācija gan varēja būt visai aptuvena. Tā bāzējas uz ziņām, ko viens delfīns nodevis otram.

—  Kā sauc to bioloģi, kura nodarbojās ar saslimušajiem delfīniem?

—  Vera Rokija.

—  Es gribētu ar viņu aprunāties.

—  Tas diemžēl nav iespējams. Viņa ir atvaļinājumā — kaut kur Ziemeļu puslodē — un atgriezīsies tikai pēc pusgada.

♦ + ♦

Ivs domāja par šo sarunu visu ceļu no Kergelēnas līdz Mosonai.

Divas neizprotamas saslimšanas. Ierosinātājs nav atrasts. Un atkal — Klusā okeāna ziemeļrietumu daļa. Vilens devis rīkojumu slēgt Guamas pludmales. Bez šaubām — tā var būt nejauša sagadīšanās. Mosonā noteikti jāparunājas ar Vilenu. Viņš droši vien jau būs atgriezies Galvenajā bāzē. Jāsazinās arī ar Dāriju, īvs jau šodien mēģinās to darīt, tiklīdz viņi būs aizlidojuši. No jauna atmiņā uzausa pēdējie mēneši pirms atvaļinājuma. Iva un Irmas grupa apsekoja Japānas dienvidu piekrastē jūras dibenu. Bāze bija ierīkota vienā no Bonina salām pašos ziemeļos. Ieniršana notika katru dienu. «Izķemmējuši» ar «šķīvīti» vienveidīgo, dūņām klāto līdzenumu, viņi atrada dažus nezināmus kuģus, kas bija ar smiltīm un dūņām gandrīz pavisam pārklāti. Tas viss attiecās uz deviņpadsmito gadsimtu. Vienam kuģim bija interesanta konstrukcija, un tas bija nodots zemūdens arheologiem. Pēc tam uzgāja to gaisakuģi, kas bija notriekts pēdējā karā. Tilpnēs bija bumbas ar visādiem draņķiem. Daļa bumbu atradās kritiskā stāvoklī.

Tieši tad viņš kārtējo reizi sastrīdējās ar Irmu. Irma uzskatīja, ka operācija būtu pārāk bīstama.

«Mēs esam atkritumu aizvācēji, nevis pašnāvnieki,» viņa apgalvoja. «Ar mūsu grupas spēkiem vien neko nepanāksim. Viraks jau vairākkārt ir smagi samaksājis par tādu «konfekšu» likvidēšanu. Es negribu tik dumji riskēt un negribu, lai tu arī riskētu. . . Negribu, ka vispār kāds riskētu.»

Ivs domās piekrita Irmai, tomēr grupas vadītāja prestižs lika viņam uzstāt, lai darbi tiktu turpināti. Viņš izstrādāja gaisakuģa tilpņu izkraušanas un kravas iznīcināšanas projektu. Bija paredzama ilgstoša, sarežģīta un bīstama operācija. Vilens projektu atzina par labu, tomēr lūdza nogaidīt ar tā realizēšanu. Sākās taifūnu periods, un darbi tika apturēti. Irma bozās, draudēja, ka braukšot

prom, vairākas dienas nesarunājās. Acīmredzot viņai bija izdevies pārliecināt Vilenu. Ivs negaidot tika izsaukts uz Galveno bāzi, kur uzzināja, ka grupu izformē. Vilens toreiz pieminēja kaut kādus sevišķi steidzamus darbus Atlantikā. Lielākā dala Iva grupas inženieru saņēma norīkojumu uz Atlantijas okeāna ziemeļu zonu. īvu un Irmu Vilens atstāja Galvenajā bāzē. Vairākas nedēļas viņi rekognoscēja maršrutus Mariānu dziļvagas austrumdaļā. Sie maršruti nekā jauna nedeva. Pēc tam — pusgadu atvaļinājumā.

Atvaļinājuma laikā ekspresinformāciju ziņojumos tika pieminēts Iva grupas pēdējais atklājums. Ekonomikas Visaugstākā Padome uzskatīja gaisakuģa izlādēšanu par pārāk bīstamu, un īpaša zemūdens celtnieku vienība izraka grunti zem kuģa un dziļi smiltīs un dūņās paglabāja tā atliekas zem četru kilometru ūdens slāņa. Tagad šī vieta bija parādīta uz visām zemūdens kartēm ar īpašu zīmi, bet okeāna kvadrātu Viraka posteņi speciāli novēroja . . . Varbūt tomēr satraukuma vaininieks ir apbedītais gaisakuģis? Bet kāpēc tas jāslēpj no Iva? .. .

Kaut arī vairāk nekā trīs tūkstoši kilometru atdalīja okeānā noklīdušo Kergelēnu no Austrumantarktīdas ledus krastiem, šis ceļa gabals īvam un Remam šķita pats īsākais. Viraka Kergelēnas bāzes četrvietīgā avionraķete «Kvarks-5», kas bija pielāgota lidojumiem ne tikai atmosfērā, bet arī Zemei apkārtējā kosmosa telpā, arvien straujāk palielinādama ātrumu, aiznesa viņus tālu ārpus Zemes atmosfēras robežām, lai pēc dažām orbitālā lidojuma minūtēm pa milzu parabolas atzarojumu viegli nolaistos pie Enderbiju Zemes fjordiem. Tur uz klinšaina plato, kas bija atbrīvots no ledus un klāts ar mūžvecu Zemes granītu, atradās sestā kontinenta galvaspilsēta — pirmatklājēju, zinātnieku, polārpētnieku pilsēta Mosona, vistālākā planētas dienvidos, tā nosaukta slavenajam ledus kontinenta pētniekam Mosonam par godu.

Pusstundu pēc starta no Kergelēnas «Kvarks-5» viegli nosēdās uz Mosonas lidostas apledojušā betona un ašam, zemam vējputenim pa pēdām pieripoja pie viena no pussfēriskajiem, oranžajiem angāriem, kuri gigantiskā lokā iekļāva tuksnesīgo lidlauku. Aerodroma milzīgā platība bija dīvainā pretrunā ar tur valdošo tukšumu. Signāluguņu iezīmētās starta joslas bija pilnīgi tukšas; nekur nekādas kustības — nedz cilvēku, nedz virszemes transporta —, tikai apledojis betons, smalki, nikni zemā

puteņa virpuļi, angāru klusie, oranžie pusapļi un blāvi pelēkas debesis, kas tajā vietā, kur vajadzēja būt saulei, vizuļoja perlamutra krāsās.

—  Nudien, kā viņā pasaules malā!— teica Ivs.— Kāpēc tik milzīga lidosta? Tālo reisu avions šeit, kā redzams, ir retums?

—   Sis ir viens no pašiem modernākajiem aerodromiem uz planētas,— Rems iebilda.— Tā tikai izskatās, ka te ir tukšs. Manuprāt, šajā brīdī te ik pēc piecām vai desmit minūtēm nolaižas un paceļas tālo reisu avioni. . . Skatieties, tur aiz mums jau tuvojas kāds starpkontinentu laineris.

īvs palūkojās norādītajā virzienā. Pāršķēlis mākoni, ātri nosēdās liels, daudzkrāsainās ugunīs mirdzošs raķeš- kuģis ar strupiem spārniem.

—   Kāpēc tad lidlauks ir tukšs?

—   Seit viss atrodas zem zemes un angāros . . . Mans draugs, tā taču ir Antarktīda! Turklāt te pašreiz ir ziema. Manuprāt, klajā laukā patlaban nav mazāk kā piecdesmit grādu, un vēl vējš . . . Mosona, lai cik liela būdama, arī galvenokārt ir pazemes pilsēta. Tūlīt mūsu «Kvarks» iebrauks virszemes angāra slūžās — un mēs nokļūsim ierastākos apstākļos un temperatūrā. Antarktīdā pēdējos gados plaši izmanto citu planētu celtniecības pieredzi, tikai bez pretmeteorītu aizsardzības. Dzīvojamie nami, darbvietas un sabiedriskās ēkas ir pilnīgi izolētas no ārējās atmosfēras, tajās tiek uzturēts mēreno joslu mikroklimats. Un tas ir pareizi, jo laika apstākļi šeit, it īpaši uz dienvidiem — pie leduskupola —, daudz neatšķiras, piemēram, no tiem, kas ir uz Marsa.

«Kvarks» palēnināja gaitu. Milzīgā angāra sarkanā siena jau bija pavisam tuvu. Atbīdījās slūžu vārti, un «Kvarks» reizē ar vējputeņa sniega vērpatām nokļuva nelielā, spilgti apgaismotā telpā. Tajā pašā brīdī vārti aiz viņiem aizvērās, bet priekšā atvērās nākamie. Otrās slūžās uz betona grīdas sniega vairs nebija. Viņi izgāja cauri vēl divām kamerām, ko atdalīja masīvas atbīdāmās durvis, un «Kvarks» nokļuva milzīgā, ļoti augstā, spoži apgaismotā zālē, kur atradās vēl ne mazāk par desmit dažāda lieluma avionu. Starp lidaparātiem šurpu turpu staigāja cilvēki lidotāju kombinezonos un parastos ceļojuma tērpos ģērbtu pasažieru grupas.

—   Te nu ir modernā Antarktīda,— teica Rems.

īvs neko neatbildēja, bet nodomāja, ka šeit patiešām daudz kas ir mainījies. Atmiņā atausa sniegā ieputināta observatorija uz ledus kupola, kur viņš bija vienā no savām studentu gadu praksēm. Vairākus mēnešus viņi bija atšķirti no ārpasaules un darba apstākļus noteica laika apstākļi. . . Bet tagad pat Kergelēnā, kuru abi ar Remu nupat bija atstājuši, viņam šķita mazāk apdzīvota nekā šī tālo dienvidu zeme, kuras gaisa vārti nekādā ziņā nebija sliktāki par mēreno joslu pilsētu aerodromiem.

ANTARKTIKAS EKSPERIMENTS

Mosonā viņus gaidīja darbu kalni. Vajadzēja precizēt eksperimenta gaitu. Saskaņot noteikumus ar daudzām organizācijām — gan ar tām, kuras tieši piedalījās sagatavošanā, gan arī ar tām, kuras varētu nokļūt apdraudētā zonā, ja palaišana neizdotos. Cita pēc citas sekoja ekspertu komisiju sēdes, un īvam gandrīz visās bija jāpiedalās.

Notika vairāki lidojumi virs palaišanas rajona, taču, lai cik savādi tas būtu, tie neatstāja uz īvu īpašu iespaidu. Sagatavošanas darbi bija koncentrēti zem divus kilometrus bieziem ledusblāķiem, kurus no virspuses iezīmēja tikai tumšas, dziļas riņķveida tranšeju kontūras un kurus drīzumā bija paredzēts pacelt nepieredzētā lidojumā kosmosa telpā. Ledusblāķi no virspuses bija pārklāti ar īpašas sintētikas kārtu, kurai vajadzēja palēnināt ledus iztvaikošanu, kravai virzoties cauri atmosfērai. Sintētika krāsas ziņā daudz neatšķīrās no ledus un, apsnigusi ar nupat saputināto sniegu, vispār nebija pamanāma, lai gan avions lidoja pār eksperimenta rajonu tikai simt metru augstumā. Lidojumos Ivs no jauna pārliecinājās, ka palaišanas poligons ir īsts ledus tuksnesis. Tūkstošiem kilometru rādiusā nebija nedz ciemu, nedz meteoroloģisko staciju, nedz observatoriju. Virs zemes vienīgās būves bija ieejas dziļajās šahtās, pa kurām celtnieki devās zem ledus, un pie tām ledus lidlauki. Pašlaik pēdējie avioni izveda demontētās iekārtas, automātiku, atbrīvotos celtniekus.

Pēdējā lidojumā virs eksperimenta rajona piedalījās arī Rems. Aviona salonā valdīja troksnis. Lidojuma dalībnieki, kurus bija uzbudinājusi izšķirošās dienas tuvošanās, dzīvi sarunājās, strīdējās, prognozēja. Vienīgi Rems, kā parasti nesatricināmi mierīgs, tomēr klusāks nekā citreiz, rāmi sēdēja īvam blakus, laiku pa laikam paraudzīdamies iluminatorā uz lejā slīdošo ledus tuksnesi. Jau vairākas dienas, kā bija solījusi arī meteoroloģiskā prognoze, Enderbiju Zemē bija skaidrs laiks, gandrīz bez vēja, ar stipru salu. Sarkanīgā saule, uz dažām stundām paceldamās virs ziemeju apvāršņa, ar aukstu, violeti oranžu gaismu apstaroja nedaudz viļņaino, balto līdzenumu. Slīpā gaisma jo sevišķi reljefi izcēla plaisu un sniega ciņu rakstus. No augšas tālie ledus uvālu viļņi šķita zeltīti, bet ēnas to pakājē — violetas. Virs eksperimenta rajona avions nolaidās zemāk un, samazinājis ātrumu, apmeta vairākus lokus virs katra ledus cilindra, kas bija sagatavoti transportēšanai uz kosmosu. Šahtu būves jau bija demontētas, ledus lidlauki atstāti tukši, un tikai pēdu raksts sniegā un klusās, melnās šahtu rīkles atgādināja, ka šeit kaut kas ir noticis.

—   Mēģinu iztēloties, kā te izskatīsies pēc palaišanas, bet nevaru,— īvam aiz muguras kāds ieminējās.

—   Nebūs nekas īpašs,— skanēja atbilde.— Dziļa piltuve vairāk nekā divu kilometru diametrā un tajā karsta ūdens ezers, kas drīz vien aizsals.

—  Četras piltuves un četri ezeri?

—  Ja tā būtu! . . . Baidos, ka viss beigsies ar vienu, bet pārējās būsim velti taisījuši.

—  Viraks?

—   Bez šaubām! Ne jau bez pamata viņu pārstāvis visu laiku lido mums līdzi.

—  Tss . ..

Rems, kurš bija vērīgi raudzījies pa iluminatoru, pagriezās pret īvu.

—   Sāksim ar šo bloku. Glaciologi sīki izpētījuši visus četrus sagatavotos masīvus un šo uzskata par visdrošāko. Es tā gan nedomāju, bet. . . vakar tika nolemts, ka šim jābūt pirmajam.

Ivs noliecās pie iluminatora. Slīpā apgaismojuma izcelta, lejā melnēja dziļa, apaļa aiza. Tās sienas vertikāli ietiecās tālu ledū. Augšējā mala šķita sarkana, zemāk sarkano krāsu nomainīja violeta, bet tālāk viss iegrima necaurredzamā tumsā. Izskatījās, ka milzīgs, apaļš nazis šeit pāršķēlis ledus klaja bruņas.

—  Kā tas izdarīts?— Ivs klusu jautāja.

Rems tikko manāmi pavīpsnāja:

— Vienkāršāk par vienkāršu. Ledus izkausēts ar lāzera staru . . .

Atvirzījies no iluminatora, Ivs ievēroja, ka visi lidojuma dalībnieki, kaklus izstiepuši, skatās lejā uz to bloku,

kuram būs lemts būt pirmajam.

♦ + ♦

Pēdējo vakaru pirms Antarktikas eksperimenta Ivs aizvadīja vienatnē. Rems un lielākā daļa komisijas locekļu jau bija izlidojuši uz komandpunktu, no kura bija paredzēta palaišanas tālvadība. Tur notika pēdējā aparatūras pārbaude. īvam kopā ar komisijas priekšsēdētāju — vienu no Vispasaules Akadēmijas viceprezidentiem — un Centrālās ekspresinformācijas aģentūras pārstāvjiem bija jāizlido nākamajā rītā. No savas istabas viesnīcā «Dienvidpols» Ivs mēģināja — jau nez kuro reizi!— sazināties ar Vilenu. Taču akadēmiķis vēl nebija atgriezies Galvenajā bāzē, un dežurējošais dispečers nezināja pateikt, kur viņš atrodas. Ivs šo dispečeru gandrīz nepazina, tāpēc sīkāk viņu neiztaujāja. Rišs arī bija aizbraucis no Galvenās bāzes, bet Dārija, kā varēja spriest, vēl atradās Guamā. īvs nezināja, kur viņu tur meklēt.

Drošības dēļ paņēmis līdzi vieglu vilnas mēteli, Ivs izgāja no viesnīcas uz spilgti apgaismotās ielas. «Dienvidpols» atradās Mosonas virszemes daļā, ko klāja milzīgs kupols no superizturīga vienlaidu stikla stiegrotā titāna karkasā. Kupola velve, kas bija neredzamu spuldžu gaismas pielieta, šķita zilgansarkana un imitēja vidējo platuma grādu vakara debesu nokrāsu. Drīz tur bija jāiedzirkstas pirmajām zvaigznēm. Šobrīd, skatoties no ielas, ko apgaismoja vakara ugunis un reklāmu zibšņi, īvam «debesis» šķita ļoti tālas, lai gan viņš labi zināja, ka tās atrodas tikai pussimt metru no restorāna, kas bija ierīkots uz «Dienvidpola» desmitstāvu kārbas jumta. Vakara stundās centra ielas virszemes transportam tika slēgtas un visā platumā tās aizņēma gājēju straume. Lielākā daļa no tiem bija celtnieki, aizkavējušies Mosonā līdz Antarktikas eksperimenta beigām, un daudz žurnālistu, kuri, kā jau Rems tika paredzējis, tālāk par Mosonu nebija nokļuvuši. Gadījās arī vienkārši ziņkārīgie, kas, zinādami, ka tiek gatavots eksperiments, bija izmantojuši savu brīvo laiku, lai paši uz savu iniciatīvu aizbrauktu tuvāk pie nepieredzētās palaišanas vietas.

īvs nosprieda, ka pilsētā, kā izskatās, spēcīgo izjūtu cienītāju ir pārāk daudz. No visām Dienvidu puslodes apdzīvotajām vietām Mosona atradās vistuvāk eksperimenta epicentram. Ja eksperiments neizdosies, Mosonai draudēja vislielākās briesmas. Tiesa gan, šādas iespējas varbūtība nebija liela, un tomēr . .. diez vai šeit būtu vēlams sapulcēties tādām Jaužu masām . . . Pēc pagājušā gadsimta katastrofālajām epidēmijām Zemes iedzīvotāju skaits atkal pieaug. Pēdējos gados tas kļuvis sevišķi jūtams. Kaut vai, piemēram, šeit, aiz Dienvidu polārā loka. Turpretī Virakam cilvēku pastāvīgi trūkst.

Ielūkojies vienā no bezgala daudzajām kafejnīcām, Ivs pamanīja brīvu vietu pie bāra letes. Viņš iegāja un palūdza tasi stipras kafijas un glāzīti konjaka. Tieva meitene, gandrīz vēl bērns, ar zilām acīm, rudiem matiem un tik baltu ādu kā ziemeļniecei no Eiropas, pāršūdinājuši smalkos pirkstiņus pār spīdīgajām automāta pogām un bikli pasmaidījusi, piebīdīja īvam paplāti, uz kuras bija tasīte ar kūpošu, melnu šķidrumu un mazs sudraba biķerītis. Lēni sūkdams stipro, aromātisko kafiju, īvs ieraudzīja, ka miniatūrā bārmene ziņkāri viņu novēro.

Kad Ivs atstūma tasīti, viņa ātri pienāca un vaicāja, vai viņš vēl kaut ko nevēloties.

īvs pieklājīgi pateicās un, uztvēris meitenes skatienu, pajautāja, kā viņu saucot.

—   Odija,— meitene nevilcinoties atbildēja un, acis nodūrusi, piebilda:— Bet es jūs pazīstu … Jūs esat Ivs Maklajs no Viraka. Vai ne?

—   Kā jūs to zināt?— Ivs bija patiesi pārsteigts.

—   Es strādāju Jukatanas pussalā, turpat, kur Dārija — jūsu māsa. Mēs abas pērn kopā dzīvojām Meridā. Itin bieži jūs redzēju video, kad Dārija ar jums sarunājās . . . Es zinu par jums gandrīz visu,— viņa mulsi piebilda.

—   Vai jūs esat arheoloģe?

—   Ai nē, nebūt ne! Es beidzu normālskolu. Es vēl nemaz neesmu izlēmusi, par ko kjūt. Pastrādāju pie arheologiem un atbraucu šurp. Lai būtu tuvāk . . . Vai jūs saprotat? Nu — tam, kas rīt notiks.

Ivs nespēja atturēties nepasmaidījis.

-— Bet kas jūs rītdienas eksperimentā interesē?

—   Kā jūs nesaprotat! Kaut kas tāds taču notiek pirmo reizi! Ja es varētu, es . . .

Viņa nepabeidza, bet Ivs saprata, kas slēpjas viņas izsaucienos. Ja Odija varētu, viņa aizkļūtu līdz pašam

komandpunktam vai vēl tālāk. Cik daudz cilvēku, it īpaši jauniešu, patlaban spriež tāpat kā viņa!

—1 Vai jūs jau sen esat Mosonā?— Ivs jautāja, ar interesi skatīdamies uz meiteni.

— Jau divas nedējas.

—  Un vai jums te patīk?

—   Patiesību sakot, ne visai . . . Bet es vēl šeit pastrādāšu. Tas nebūtu pieklājīgi, ja es tūlīt pēc eksperimenta brauktu prom.

—   Jā, laikam gan . . . Bet sakiet, Odija,— vai neesat domājusi par to, ka vajadzētu pameklēt kādu interesantu nodarbošanos, piemēram, Virakā? Viraks taču . ..

—   Ak, ko jūs runājat!— Odija viņu ātri pārtrauca. — Es tam nederu. Es jau mājās, kad vēl biju maziņa, un pēc tam arī skolā visvairāk necietu sakopšanu.

«Tas ir tieši tas, par ko runāja Vilens,» Ivs nodomāja.

—   Šolaiku jaunatne meklē, kur ir vieglāk,— sarunā negaidot iejaucās Iva kaimiņš pie letes.— Jums Virakā ir smags, netīrs darbs, turklāt bīstams. Sitie tik grib plivināties . . . Re, kā viņa — no ekvatora uz polu.

—   Mēs nepavisam nemeklējam vieglus ceļus,— meitene iebilda, un viņas skatiens, kas pirms brīža bija maigs un mazliet mulss, kļuva dzēlīgs un ass.— Ticiet man, Juka- tanā nepavisam nebija viegli. Tur ir ļoti, ļoti karsts .. . Es strādāju celtniecībā. Mēs atjaunojām senu templi, un daudz kas bija jādara ar rokām.

—   Spēlēšanās!— Iva kaimiņš nicīgi saviebās.— Ja tu būtu pamēģinājusi apstrādāt zemi — kaut vai sakņu dārzu —, apkopt mājlopus, pasaimniekot .. . Bet šī atjaunojusi vecu templi .. . Ko tu neteiksi! Kam tas vajadzīgs?

—   Cilvēkiem, taču ne jau tādiem kā jūs!— meitene atcirta un, tumši pietvīkusi, novērsās.

—   Piedodiet — ar ko jūs pats nodarbojaties?— Ivs pieklājīgi jautāja, pagriezies pret blakussēdētāju.

—   Es esmu pats par sevi. Es esmu no nepiekritējiem. Pārtieku pats no sava darba. Ar visu savu ģimeni.

—  Tā saucamais brīvais fermeris?

—   Vai arī tā saucamais «civilizācijas apgādājamais». Tā tak jūs mēdzat mūs godāt,— viņš asi uzsvēra vārdu «tā ».

Ivs kādu brīdi vērīgi viņu nopētīja. Spēcīgs, mazliet sakumpis augums ar platiem pleciem. Liela, stūraina galva ar asiem sejas vaibstiem. Dzēlīgs mazo, dziļi iegrimušo acu skatiens. Barga rieva starp kuplajām,

gaišajām uzacīm, dziļas grumbas ap muti. īsi apgriezti, iesirmi mati. Vecmodīgs, mazliet nojucis tumšs uzvalks, elkoņos un uz ceļgaliem apdilis. Gari zābaki no rupjas zamšādas. Lielās, sarkanās rokas smagi balstījās pret bāra leti.

—       Nu? Vai agrāk nebija gadījies ar tādiem tikties? — viņš beidzot izsmējīgi jautāja, uz īvu pat nepaskatīdamies.

—        Nē, kāpēc ne?— īvs mierīgi iebilda.— Man ir draugs brīvais fermeris.

—        Ko tu neteiksi, pat draugs . . . Man gan visi draugi ir tādi paši kā es.

—  Gaumes lieta … — īvs paraustīja plecus.

—        Bet no kurienes tad ir tas manas kārtas jūsējais draugs?

—  Viņš dzīvo Austrālijā.

—   Interesanti . . . Kur tad tieši?

—   Ziemeļrietumos. Tur ir tāds ciemats — Džeksonvila.

—        Paga, paga! Nu gan ir zili brīnumi! Arī es esmu no turienes. Kuru tad jūs tur pazīstat?

—   Robertu Roiku.

—        Robi? Es tak arī viņu pazīstu. Nu, mūsējais jau viņš ir, bet tāds jocīgs . . . Sacer grāmatas.

—  Jā, viņš ir ievērojams rakstnieks.

—       Ja viņš rakstītu ko jēdzīgu! Bet šis — par to, kas būs . . . Kā viņš var zināt, būs vai nebūs?

—       Viņš ir rakstnieks fantasts, tāpēc viņš raksta par nākotni.

—       Tīrās blēņas! Nieki! Kurš var skaidri zināt, kas būs? Kaut vai, piemēram, rīt . . . Vai viņiem tas izdosies vai ne?

—  Jūs runājat par eksperimentu? Jāiznāk.

—        Bet es domāju, ka neiznāks. Jūs prasīsiet — kāpēc? Tāpēc, ka pirmie kucēni vienmēr jāslīcina . . . Vai jums pašam nav tā gadījies?

īvs noraidoši papurināja galvu.

—        Man gan ir. Bet vai tev, daiļaviņ, nav tā noticies, ka pirmie kucēni jāslīcina?— Brīvais fermeris pagriezās pret zilacaino bārmeni, kura ar interesi klausījās sarunā.

—  Nē-ē . . .

—       Se tev, lūgtum! Un vēl saucoties skuķis!— Viņš trieca pret leti savu smago plaukstu.— Pieminiet manus vārdus, Fjoda Bala vārdus,—viņiem tas neies cauri… Neies cauri!

—  Kāpēc tad jūs esat šurp atbraucis?— Ivs jautāja. — Ja «neies cauri», kā jūs apgalvojat, šeit, Mosonā, būs bīstami.. .

—   Es gribu pats savām acīm redzēt. Es esmu drosmīgs cilvēks. Pie mums visi ir drosmīgi. īsti vīri tikai starp mums vien vairs palikuši. Sievas jau arī, tiesa kas tiesa. Mēs tak visu darām paši. Ar šīm te rokām. Un mēs visu pieprotam . . . Turpretim šie .. .— Viņš nicīgi paskatījās pa labi un pa kreisi.— Ja te kāds šobrīd atslēgtu siltumu un gaismu, un ūdeni, puse bez vārda runas būs pagalam, tāpēc ka neko nemāk darīt. Tāpat kā šī,— viņš pamāja uz jaunās bārmenes pusi.— Viņa tak neko citu neprot kā spaidīt pogas, bet ja pašai būtu jāuzvāra kafija .. ..

—   Nav tiesa!— Odija sadusmojās.— Es protu.

—   Manuprāt, jūs mazliet pārspīlējat,— īvs teica Fjo- dam Bālam.— Mūsdienu cilvēki, kas pieraduši dzīvot ar ērtībām, daudzējādā ziņā, bez šaubām, ir atkarīgi no tehnikas, no automātiem. Bet viņi taču paši to visu ir radījuši un, ja būs nepieciešams, pratīs salabot, atjaunot.

—   Nē, mani jūs nepārliecināsiet,— Fjods Bals drūmi sacīja.— Es visu mūžu esmu paļāvies nevis uz automātiem, bet uz tām te,— viņš pakratīja savas smagās, sarkanās rokas.— Tās mani nekad nav pievīlušas.

—   Kāpēc jūs tomēr atbraucāt šurp?— īvs vēlreiz pajautāja.— Ja runājam nopietni.

—  Es tak saku, kā ir . . . Paskatīšos, ka nekas neiznāk, un tad kliegšu pa visu pasauli, ka nav saimnieka un ka maitā labu mantu . . . Vai tad ir kas vērtīgāks par ūdeni? Un nu to kubikkilometriem grūdis kosmosā! Ja vēl kādas vajadzības dēļ, bet nē, piedošanu, sunim zem astes .. .

—   Sis ūdens gan nekur Zemei nepazudīs,— īvs pasmaidot teica.— It īpaši tad, ja eksperiments neizdosies. Viss nolīs atpakaļ. Uz jūsu fermu arī.

—  Manai fermai lieks lietus nav vajadzīgs.

—   Lai nu tā būtu .. . Tātad jūs paklaigāsiet, ka zinātnieki nav pareizi rīkojušies,— un pēc tam? Eksperimentu taču tik un tā atkārtos.

—   Neatkārtos. Ja visi kliegs — neatkārtos. Un tad mēs ievēlēsim Visaugstākajā Padomē īstus saimniekus.

—  Ak tā! Bet cik tad ir tādu kā jūs, Fjod, brīvo fermeru, kas atteikušies no mašīnu civilizācijas,— loti maz!

—  Ja jūs tā mētāsieties ar mantu, būs vairāk. Daudzi pievienosies mums.

—        Neviens jums nepievienosies!— pēkšņi iesaucās Odija.— Tā nav tiesa, ka jūsu skaits pieaugs. Jaunieši jums nepievienosies. Jaunieši, kas piedzimuši jūsu fermās, bēg no tām uz neatgriešanos. Es jau nu to zinu. Jaunieši pievienojas tiem, kuri rītdien nospiedis pogu tur, uz ledus plato.

—       Vai tu redzējies!— Fjods Bals nicīgi atcirta.— Viņa zinot! Kā tu vari zināt!

—       Es arī esmu uzaugusi fermā — tikai ziemeļos, Skandināvijā. Mans tēvs — tāpat kā jūs .. . Bet mēs visi, brāļi un es arī,— mēs neturpināsim viņa darbu. Un, kad tēvam kļūs par grūtu, viņš pametīs fermu, dzīvos pie kāda no mums, un viņa fermas lauki atkal aizaugs ar mežu.

Savādi gan — Fjods Bals uzreiz neattapa, ko atbildēt. Viņš uzmeta vēl lielāku kūkumu un pabungoja ar resnajiem pirkstiem pa letes malu. Tad nopūties sāka purpināt:

—       Tāpēc ka cilvēki ir muļķi. Tikai tāpēc. Visi skandina, ka cilvēki kļūstot gudrāki, bet vini top arvien dumjāki … Jā . . .

Fjods Bals piecēlās un, pamājis īvam, smagiem soļiem izgāja no kafejnīcas.

īvs paskatījās uz Odiju un iesmējās.

—  Re, kāda jūs esat! Paldies par palīdzību!

—  Ai, ko nu! Kā tad es jums palīdzēju?

—       Strīdā. Jūs viņu pārliecinājāt vairāk nekā es ar visu garo runāšanu.

—       Viņa meita arī ir aizbēgusi no fermas. Esmu par to pārliecināta.

īvs piecēlās.

—       Jūs jau aizejat,— Odija skumji sacīja.— Būtu vēl pasēdējis . ..

—  Nē, man jāiet.

—       Bet rītdien?— Odijas balss iedrebējās.— Jūs droši vien būsiet tur? . . . Tālu . . .

—  Jā, tur.

—       Ak!— Odijas acis atkal iedzirkstījās.— Bet vai jūs nevarētu …

—   Ko es nevarētu?

—  Paņemt mani sev līdzi.

īvs paplēta rokas.

—       Nu nekas,— Odija skumji noteica,— tad vismaz ienāciet . . . atpakaļceļā, kad tas viss būs cauri. . .

—       Labi!— īvs pamāja, nenojauzdams, ka nespēs izpildīt savu solījumu.

♦ + ♦

Ap pusdienas laiku komandpunktā viss bija sagatavots. Pēc dažām minūtēm bija jāsākas Antarktikas eksperimentam. Komisijas locekļi jau sēdēja pusapaļajā pazemes zālē, kas bija izkalta granīta nunatakā[1] simt kilometru no palaišanas epicentra. Seit bija sapulcējušies visu augstāko orgānu pārstāvji, kam Zemes tautas bija uzticējušas planētas pārvaldi,— slaveni inženieri, izcili zinātnieki, gudri administratori. Ivs starp viņiem bija viens no visjaunākajiem, un tomēr viņam tika piedāvāta vieta pirmajā rindā — turpat, kur Remam, kas sēdēja blakus komisijas priekšsēdētājam — Vispasaules Zinātņu Akadēmijas viceprezidentam. Uz vadības pults tieši viceprezidentam pretī atradās četras lielas, sarkanas pogas. Tās bija ledus masīvu palaišanas pogas. Tomēr šodien bija paredzēts nospiest tikai vienu — tāda bija Viraka prasība —, un īvs te pārstāvēja šo svarīgo organizāciju, kas bija viņu pilnvarojusi un kas bija atbildīga par Zemes iedzīvotāju dzīvību un veselību.

Spilgti apgaismotajā zālē valdīja saspringts klusums. Klātesošo sejas bija ļoti nopietnas, dažas pauda satraukumu. Pat Akadēmijas viceprezidents ar pūlēm slēpa nemieru un, aplūkodams no sarauktu sirmo uzacu apakšas pārējos, nervozi berzēja tuklās, sārtās rokas.

—   Atlikušas piecas minūtes . . .— vienā no skaļruņiem atskanēja neizteiksmīga balss. Visi sastinga, un daudzu skatieni pievērsās vadības pults lielajam centrālajam ekrānam, uz kura pagaidām bija redzams vienīgi sniegots līdzenums zem koši zila debesjuma.

—   Laiks sāk maitāties,— kāds ieminējās.— Pieņemas vējš, un apvārsnis nomācas.

—   Pagūsim,— sacīja viceprezidents — it kā pats sev.— Sinoptiķi prognozēja laika maiņu pēc pusotrām stundām, bet mums pietiks ar desmit minūtēm.

—  Ja viss noritēs veiksmīgi,— aiz muguras atkal kāds ierunājās.

—   Patlaban nav vajadzīgi lieki vārdi,— viceprezidents pieklājīgi iebilda, un visi no jauna apklusa. Kļuva dzirdami metronoma tikšķi, kas skaitīja pēdējās sekundes pirms palaišanas.

—   Atlikušas divas minūtes,— aizskanēja zem nolaidenajām velvēm.

Atkal visi sastinga, un tagad skatieni pievērsās centrālajam ekrānam.

—   Kā Mosona?— viceprezidents paklusi vaicāja.

—   Mosona ir simtprocentīgi sagatavojusies,— nekavējoties atsaucās viens no skaļruņiem.

—   Pateicos . . .

Un no jauna — metronoma tikšķi, kas tagad skanēja kā gonga sitieni.

Ivs uzmeta ašu skatienu Remam, kurš vienīgais šķita nesatraucams. Viņš pat neskatījās uz centrālo ekrānu. Atbalstījis zodu plaukstā un mazliet piemiedzis acis aiz tumšajām brillēm, Rems vēroja kontrolaparātu mērījumus.

—  Minūte!

Zālē atskanēja smaga nopūta. īvam iešāvās prātā doma, ka nopūtušies reizē visi klātesošie. Viņš aizturēja elpu. Pēdējās sekundes . .. Skaitļu rinda, un, kad parādījās pēdējā, viceprezidents nospieda uz pults pogu.

Vispirms īvam šķita, ka nekas nav noticis, bet tajā pašā brīdī baltais klajums ekrāna centrā sāka mest kūkumu, virs tā pamazām auga ledus kupols, ātri pār- vērzdamies augstā, zilganā kolonnā. Tā arvien straujāk cēlās augšup, un pēkšņi zem tās izlauzās milzīgi tvaika mutuļi, nozibsnīja žilbinoša liesma, ekrānā sāka virmot nepieredzēts virpuļviesulis, aizslēpdams gan ledus klaju, gan zilās debesis virs tā.

Atskanēja zvani, uz pults iemirgojās signālspuldzes, balsis ziņoja skaitļu sērijas, uzliesmoja un iegaismojās blakusekrāni. īvam uz mirkli zuda priekšstats, kas īsti pašreiz notiek. Taču komisijas locekļi sēdēja, nebilzdami ne vārda, bet Rems mierīgi skatījās uz gaismas tablo.

Un pēkšņi Ivs intuitīvi saprata, ka noticis kaut kas neparedzēts, kaut kas tāds, ko neviens nav gaidījis .. . Ass Rema rokas vēziens, čaloņa aiz muguras, pakluss, bet uzmācīgs kāda signāla pīkstiens, kas nomāc visas pārējās skaņas . .. Ivs uzmeta ašu skatienu Remam. Tā pirksti bija krampjaini sažņaugti, bet saspringtais skatiens vērsts uz vienu no sāņusekrāniem. Ivs ar acīm sameklēja šo ekrānu. Uz zilā debesu fona aizstiepās plata dūmu šlepe, priekšā, tur, kur vajadzēja atrasties ledus kolonnai, sagriezdamās kā skrūve.

No jauna tika atkārtoti skaitļi. Tagad tos nosauca satraukti un juceklīgi.

—        Šķiet, ka nav darbojusies daļa raķešu aparatūras,— kāds skaļi sacīja.

—       Vai ieslēgti koriģējošie dzinēji?— jautāja viceprezidents, pieliecies pie Rema.

—        Nē,— Rems atbildēja.— Tas ir ledus . . . Izjaukts viengabalainais masīvs. Tūlīt kolonna sašķīdīs.

—       Ko darīsim? Kolēģi, jūsu domas!— viceprezidents pārlaida žiglu, nemierpilnu skatienu klātesošajiem.

—   Desmit sekundes lēmumam!— piebilda Rems.

—  Tā jāiznīcina,— kāds teica.

—  Jā.

—  Jā.

—   Varbūt izdosies ievadīt orbīta vismaz daļu masīva?

Sajā brīdī spirāle uz ekrāna sadalījās divās daļās.

—        Iznīcināsim,— Rems skaļi sacīja.— Mūsu rīcībā nav vairāk kā piecas sekundes.

Tā kā viceprezidents vēl šaubījās, Rems pastiepa roku un pats nospieda pogu ar melnu apmali. Tajā pašā mirklī jau vairākos tievos pavedienos sadalītās dūmu spirāles priekšgalā uzzibsnīja spoža dzirksts un pietūka balts mākonis, ātri pārvērzdamies smagā, pelēkā padebesī.

—  Tas nu ir viss,— kāds aiz muguras noteica.

—        Nē,— Rems spēji iebilda.— Automātika nav iedarbojusies, un mēs esam nokavējušies. Iespējams, tas ir pat droši, ka notiks lielu ledusblāķu un metāla lūžņu krišana. Jāizsludina vispārēja trauksme.

—        Kāds ir varbūtējais izkliedes rādiuss?— viceprezidents ātri jautāja.

Rems norādīja uz tablo.

—       Lūk, augstums, kurā iznīcināts objekts, bet tas ir rādiuss. Mosona atrodas apdraudētajā zonā. Kritiens var sākties pēc piecām, pēc septiņām minūtēm.

—   Izsludiniet!

—  Tas jau ir izdarīts.

—        Atliek gaidīt rezultātus … — kāds nervozi teica un iesmējās.

—        Iespēja nodarīt ļaunumu mākslīgajām būvēm nav liela,— sacīja viceprezidents,— un cilvēku dzīvībām, protams, ja visi izpildījuši instrukcijas prasības, draudi vispār ir niecīgi.

—        Tātad pilnīga neveiksme?—aiz muguras atskanēja jautājums.

—   Ņemot vērā Viraka noteikumus — jā,— viceprezidents domīgi teica.— Tas zināmā mērā ir akadēmiķa Vilena ultimāts: tikai pēc veiksmīgas pirmā bloka izvadīšanas orbītā un rezultātu analīzes drīkst palaist otro bloku. Tā kā pirmo neizdevās izvadīt, tagad .. .

Viņš apklusis paraustīja plecus.

—  Tātad pirmā neveiksme izraisa šaubas par visu eksperimentu?

—   Antarktikas eksperimentā jau pašā sākumā paredzēta četru bloku palaišana,— mierīgi sacīja Rems.— Četru, nevis viena. Projekta autori no sākta gala pieļāva, ka no četrām palaišanām pilnīgi izdoties var arī tikai viena. Akadēmiķa Vilena pozīcija mūs visus ļoti cieši ierobežoja, tāpēc mēs ilgi šaubījāmies, kuru bloku izvēlēties pirmo. Un esam kļūdījušies.

—  Ko jūs ierosināt?— jautāja viceprezidents.

—  Es uzskatu, ka palaišanu varētu turpināt atbilstoši sākotnējam plānam. Mums ir palikuši trīs pilnīgi sagatavoti objekti un ir vēl laiks. Taču patlaban, kā redzams, viss ir atkarīgs no Viraka pārstāvja domām. Ja viņš uzskata, ka pašreizējā situācijā eksperiments jāpārtrauc, es neiebildīšu. Jādomā, ka neviens cits no augstās komisijas arī neprotestēs.

—   Par to varētu runāt, ja šeit atrastos pats akadēmiķis Vilens,— paziņoja viens no komisijas locekļiem,— bet šobrīd tā visa ir tukša pļāpāšana.

—   Seit taču ir Vilena pilnvarots pārstāvis ar balsslē- mēja tiesībām,— iebilda viceprezidents.— Uzklausīsim arī viņa domas.

Visu skatieni pievērsās īvam.

«Tātad Vilens bija paredzējis šādu situāciju,»īvam iešāvās prātā, «šķiet, ka patlaban viss ir atkarīgs no tā, ko teikšu. Vilens minēja spējas nedomāt pēc parastā standarta. Bet vai es varu nedomāt pēc standarta? Kā lai es rīkojos?»

Zālē bija iestājies pilnīgs klusums. Komisijas locekļi saspringti gaidīja, bet piepeši šajā klusumā ielauzās spalga, satraukta balss, kas nāca no kāda ekrāna:

—   Ārkārtējs paziņojums! Pirms piecām minūtēm uz Mosonas virszemes daļas kupola nokritis kosmisks objekts. Pilsētā ugunsgrēki. Sakari pārtraukti.

Komisijas locekļi cits caur citu sāka runāt. Daudzi piecēlās kājās.

«Tas ir atrisinājums,» nodomāja Ivs. «Lēmums ir skaidrs. Vilenam bija taisnība.» Pēkšņi viņš atcerējās Odiju: «Ja nu viņa nav izmantojusi pazemes patvertni? …»

—   Sēde tiek slēgta,— viceprezidents skaļi sacīja. — Taču sakarā ar postījumiem Mosonā mums visiem pagaidām jāpaliek šeit.

—   Pagaidiet!— atskanēja Rema spalgā balss. Noliecies pie sarunu iekārtas, viņš kaut ko jautāja un, paceldams roku, pieprasīja, lai visi apklustu. Iestājās klusums. Uz viena no sānekrāniem parādījās publiskās informācijas diktora seja.

—   Pēc jūsu lūguma atkārtoju ārkārtējo paziņojumu: «Nezināmā kosmiskā objekta kritiens uz Mosonas pilsētu notika pulksten divpadsmitos un piecdesmit astoņās minūtēs. Divpadsmitos piecdesmit astoņās minūtēs . . . Pilsētā lieli postījumi un ugunsgrēki. Uz turieni jau nosūtītas glābēju grupas.»

Rems no jauna pacēla roku.

—  Vai jūs visi dzirdējāt? Divpadsmitos piecdesmit astoņās minūtēs . . . Divas minūtes pirms mūsu eksperimenta. Katastrofa Mosonā nav nekādā ziņā saistīta ar Antarktikas eksperimentu.

—   Sēde turpinās,— paziņoja viceprezidents.— Uzklausīsim Viraka pārstāvja — kolēģa Iva Maklaja domas.

Ivs pagriezās pret Remu:

—   Pirmā objekta neiznīcināto atlūzu iespējamās krišanas laiks jau pagājis, vai ne?

—  Jā,— sacīja Rems, ar interesi skatīdamies uz īvu.

—  Vai mēs varam saņemt informāciju par sekām?

—  Bez šaubām.

Rems vēlreiz noliecās pie mikrofona. Ivs nesadzirdēja, ko viņš saka, bet tajā pašā brīdī uz centrālā ekrāna noņirbēja skaitļu sērijas un inženieris, kas parādījās uz viena no blakusekrāniem, īsi pateica «nē».

—   Apdraudētās zonas apdzīvotajos rajonos krišana nav reģistrēta,— Rems sacīja.

—   Kā Viraka pārstāvis uzskatu, ka Antarktikas eksperimentu var turpināt,— īvs skaļi paziņoja.— Šodien pat. Tūlīt, jo tam atvēlētais laiks vēl nav pagājis.

—  Vai būtu iebildumi?— jautāja viceprezidents.

Atbilde bija klusums.

—  Tad turpināsim.

Nākamā pusstunda, kā šķiet, Iva mūžā bija pati grūtākā. Viņš nešaubījās par savām tiesībām pieņemt lēmumu, taču skaidri saprata, kādu atbildības smagumu uzņēmies, varbūt pat pretēji Vilena gribai. Viņš gandrīz nedzirdēja komisijas locekļu sarunas ar kontrolposteņiem, pēdējo gatavības pārbaudi, laika skaitīšanu. Viņš no visas sirds vēlējās tikai vienu — kaut tas viss beigtos pēc iespējas ātrāk! Kad viceprezidents pastiepa roku, lai nospiestu otru palaišanas pogu, Ivs aizmiedza acis un pēc tam skatījās nevis uz ekrāniem, bet uz Remu. Šoreiz Rems palika mierīgs līdz beigām — līdz tam brīdim, kad viceprezidents piecēlies paspieda viņam roku un skaļi apsveica viņu ar eksperimenta izdošanos.

Sajā mirklī visi cits caur citu sāka runāt, tikai Ivs sēdēja un klusēja — viņu pēkšņi bija pārņēmis briesmīgs vājums —, viņš domāja, ka tagad pēc iespējas ātrāk jāatgriežas Mosonā un jāatrod Odija.

Rems, izspraucies no pūļa, kas bija ielencis viņu un viceprezidentu, piegāja pie Iva un uzlika tam uz pleca roku.

Ivs paskatījās uz viņu.

—   Viss beidzies,— Rems teica.— Iesim! Tagad sāksies preses konference.

—  Tātad lido?— Ivs klusu jautāja.

—   Protams. Nu jau ir orbītā.

—   Cik daudz?

—   Gandrīz viss palaistais masīvs. Vairāk nekā deviņdesmit procentu. Sākam jaunu celtniecības ēru tuvajā kosmosā!— Un, pieliecies īvam pie pašas sejas, viņš klusu piebilda:— Paldies visu projekta autoru vārdā! Paldies, ka ticēji!

♦ ♦ ♦

Uz Mosonu īvs tomēr netika. Pilsētā jau noritēja atjaunošanas darbi, bet no eksperimenta rajona sakari ar to bija apgrūtināti. īvam izdevās vienīgi uzzināt, ka pilsētas virszemes daļa ir diezgan smagi cietusi, viesnīca «Dienvidpols» un tai tuvākie kvartāli sagrauti. Katastrofas cēlonis un upuru skaits vēl tika precizēts. Ivs nepaguva noskaidrot, kāds liktenis piemeklējis Odiju. Tūlīt pēc rekongnoscējošā lidojuma uz palaišanas epicentru viņš saņēma Vilena rīkojumu steigšus ierasties Viraka

Galvenajā bāzē. īvs nekavējoties izlidoja — ar pirmo reisu caur Austrāliju. Ar šo pašu reisu aizlidoja arī vairāki komisijas locekļi. Rems bija pavadītāju vidū. Viņam vēl kādu laiku bija jāaizkavējas Antarktīdā. Viņš bija iekļauts komisijā, kam jāizmeklē katastrofas cēloņi Mosonā.

—   Gaidīšu jūs uz nākamo palaišanu,— šķiroties Rems sacīja īvam un cieši paspieda viņa roku.

—  Jādomā, ka man nekad vairs neuzticēs tamlīdzīgu misiju,— īvs atbildēja, rūgti pavīpsnājis.— Bet es gribētu jums kaut ko palūgt.

—   Darīšu visu, kas ir manos spēkos.

—   Paldies, Rem! Jūs drīz tiksiet uz Mosonu. Pamēģiniet sameklēt tur kādu cilvēku . . . kādu meiteni. Es nezinu, kas ar viņu noticis. Viņa strādāja bārā netālu no viesnīcas «Dienvidpols». Mēģināju par viņu kaut ko uzzināt, bet.. .

—  Saprotu. Kā viņu sauc?

—   Viņas vārds bija Odija. Neliela auguma blondīne zilām acīm, apmēram septiņpadsmit gadus veca. Dzimusi Skandināvijā .. . Pirms atbraukšanas uz Mosonu strādājusi Meksikā pie arheologiem kopā ar manu māsu. Diemžēl neko citu par viņu nezinu sacīt, jo . . .

—  Es visu sapratu. Tiklīdz būšu ieradies Mosonā, tūlīt visu noskaidrošu un paziņošu jums. Bet uz kurieni?

—  Acīmredzot uz Viraka Galveno bāzi.

—  Tad gaidiet drīzumā vēstis, īv!

—   Palieciet sveiks, Rem! Paldies!

—   Līdz nākamajai reizei, mans draugs! Ceru, ka tuvākajā laikā varēšu jūs iepazīstināt ar jogas noslēpumiem. Jūs pārliecināsieties, cik svarīgi tas ir mūsu darbā.

Uz trapa pēdējā pakāpiena īvs atskatījās. Rems ar kailu galvu vēl aizvien stāvēja apakšā. Asās ledainā vēja brāzmas purināja viņa kuplos, tumšos matus. Viņš pieturēja ar rokām brilles un, uztvēris īva skatienu, pasmaidīja. Saglabādams atmiņā viņa atvadu smaidu, īvs iekāpa avionā.

TRAUKSME

Tās pašas dienas vakarā īvs steidzīgi devās pa oleandriem apstādīto aleju uz apaļo, balto Galvenās bāzes ēku. Augstu debesīs spoži spīdēja pilnmēness. Sudrabotais

mēness tilts krita pār gaišo okeāna klaju lidz pašam apvārsnim. Siltais, valgais gaiss bija ziedu rūgtenā aromāta piesātināts. Bāzes ēkai visapkārt sastinguši pletās platie palmu vēdekļi. Smailo lapu asās ēnas izrotāja marmora sienas ar fantastiskiem rakstiem. Piegājis tuvāk bāzes ēkai, īvs palēnināja soli. Viņš labi pazina Vilena ātro dabu un gaidīja brāzienu. Tomēr viss notika citādi.

Kaut ari jau bija vēls, Vilens gaidīja viņu savā kabinetā. Viņš sēdēja sakumpis un izskatījās ļoti noguris un krietni novecojis. Skumji palocīdams galvu, viņš atbildēja uz īva sveicienu un ar mājienu uzaicināja īvu apsēsties atzveltnes krēslā viņam pretī.

Pirkstus sažņaudzis un lūpas sakniebis, Ivs saspringti gaidīja, bet Vilens klusēja, it kā aizmirsis viņa klātbūtni, īvs galīgi apjuka. Viņš vēl nekad nebija Vilenu tādu redzējis. Un pēkšņi — nezin kāpēc — īvs apjauta, ka Vilena stāvoklis nebūt nav saistīts ar Antarktikas eksperimentu, ka iemesls ir pavisam cits. Kaut kas noticis šeit — Galvenajā bāzē. Kaut kas traģisks . . .

—     Skolotāj,— īvs klusu jautāja,— vai kaut kas atgadījies?

—    Jā, manu zēn! Baidos, ka noticis kaut kas nelabojams. Un vainīgs esmu es . . .

īvs acumirklī saprata.

—    Dārija … — viņš iesāka un apklusa, pēkšņi sajutis mutē neciešamu rūgtumu.

Vilens nodūra galvu vēl zemāk.

—  Jā.

—  Vai viņa . . . Vai viņa vēl dzīva?

—  Jā . . . Bet . . . Stāvoklis ir ļoti smags.

—  Kur viņa ir?

—    Havaju salās — Centrālajā hospitālī. Pie viņas ir Rišs, bet . . .

—  Vai tā ir paralīze?

—  Jā. Kā tu zini?

—  Viņa ienira pie Guamas salas?

—    Jā. Es — es viņai atļāvu, lai gan man nevajadzēja to darīt. Bet kā tu to zini, Iv?

—    Tas nav svarīgi. Par to vēlāk … Es tūlīt pat lidošu pie viņas, tomēr es gribētu vēl zināt. . .

—    Manas aizdomas . . . Vai tu atceries? Ne velti uzpeldēja zivis, manu zēn! Kāda sasodīta zemūdens laboratorija! Pagājušā gadsimta beigas. Un tā noslēpta, ka

nevienam ne prātā nenāca. Acīmredzot mums nezināmas gāzes noplūde. Izrādījās, ka vieglie skafandri nepasargā. Dārija nav vienīgais upuris.

—   Vai briesmas izplatās?

—   Kā redzams … lai gan lēnām. Mums nekavējoties jārīkojas. Sis tas jau ir uzsākts. Es tūlīt lidošu uz Guamu. Gaidīju tikai tevi, Iv. Gribu tev lūgt . . .

—  Es sapratu. Braukšu jums līdzi.

—   Paldies … Tu taču tur netālu esi strādājis. Pašreiz tas ir svarīgi.

—  Tātad — mana kjūda, Skolotāj? Vai zemūdens meklējumos es būtu palaidis garām šo laboratoriju?

—   Nebūt ne! Sis kvadrāts nekad nav sīki pētīts. Tur ir ļoti dziļš. Kas to būtu domājis, ka pratuši noslēpt tādas ietaises! Tava māsa uzminēja un atrisināja uzdevumu . . . Tikai pārāk dārgi samaksāja. Es to paredzēju, bet nepaguvu brīdināt. Ilgi aizkavējos pie Odingvas. Tur arī nelaime . . . Sadursme ar kaut kādu noslēpumainu kosmisku objektu. Odingva ir ievainots, labi vēl, ka ne visai nopietni. Bet metāla atlūza, kurai viņš bez panākumiem dzinās pakaļ,— tā vispār ir nozudusi. Radusies doma, vai tā maz ir piederējusi kādai vecai mūsu planētas konstrukcijai.

—   Kas tad tā ir?

—   Ar šo jautājumu pašreiz nodarbojas Vispasaules Akadēmijas astronomi un kosmologi. Viss var būt, bet pagaidām nevajag steigties ar secinājumiem.

—   Arpuszemes civilizācija?

—   Ko var zināt. . . Pat tas ir iespējams.

—   Un tomēr, Skolotāj . . . Kāpēc jūs nesūtījāt uz Guamu mani? Tur es droši vien būtu vairāk noderējis.

—   Nezinu, nezinu . . . Varam pateikties tieši Dārijai, ka Guamā viss tik ātri kļuva skaidrs. Viņa sameklēja vecu dokumentu kaut kādā pusaizmirstā karabāzes arhīvā — tāda bāze reiz bijusi uz šīs salas. Būdama vēsturniece, viņa uzreiz saprata, kas jāmeklē un kur jāmeklē. Diemžēl viņa gribēja pati pārbaudīt iespējamo hipotēzi, bet es nenovērtēju briesmas. To es sev nekad nepiedošu! Kas attiecas uz tevi, Iv . . . Tava Antarktikas misija bija ļoti svarīga. Un pēc tam vairs negribēju tevi atraut. Bet pašreiz mūsu uzdevums ir padarīt nekaitīgu pagātnes «sveicienu», kuru atklāja Dārija. Mēs uz turieni sūtām galvenos Viraka spēkus. Gandrīz visi darbi jāpārtrauc. Virakam šobrīd pats svarīgākais ir Guama.

—   Antarktīdā … — īvs iesāka.

—  Manu zēn, tu esi pareizi rīkojies. Un, kā redzams, tas ir labi, ka tieši tu biji tur, nevis es .. .

—  «Kvarks-septiņi» gaida jūs lagūnas krastā pie parka,— no iekšējo sakaru ekrāna atskanēja dežuranta balss.

—   Mēs ejam,— atbildēja Vilens.— Kādi ir pēdējie ziņojumi?

—   Vissvarīgākie ir divi,— teica dežurants, parādīdamies uz ekrāna.— Pirmais: Dārijas veselības stāvoklis mazliet uzlabojies. Galvenais ārsts lika pateikt, ka radusies cerība. Otrais: postījumus Mosonā izdarījis metāla fragments, kas atrāvies no orbītas ārpus Zemes. Atjaunošanas darbos atrasta šīs konstrukcijas atlūza. Tiek precizēts, kur un kad tā izgatavota . . .

—   Paldies dievam,— tikko dzirdami nočukstēja Vilens, un šis vecais teiciens satrauca īvu vairāk nekā pats ziņojums. Viņš gribēja pasacīt Vilenam kaut ko ļoti svarīgu, bet domas nez kādēļ bija kļuvušas nesakarīgas. Juzdams, ka trīc lūpas, īvs steigšus novērsās.

Aiz platā loga naksnīgā vēja brāzma sakustināja mēness apspīdētās palmu galotnes. Pūsmas saviļņotais mēness tilts novizuļoja un pārlija ar dzīvu sudrabu. Rifos pazibēja baltās bangu galotnes. Tikai lagūnas ūdeņi vēl turējās mierīgi un blāvi mirdzēja gluži kā liels, senlaicīgs spogulis. Bet pie tālajiem rifiem, kas slēdza ieeju lagūnā, jau kļuva redzamas bangas, un no tām pa visu gludo ūdens klaidu plaši izplūda laiski ņirbu vilnīši. Pa kreisi pie paša krasta, kur atradās nosēšanās laukums, virs koku galotnēm blāvi spīdēja «Kvarka» daudzkrāsainās starta ugunis.

—   Skolotāj, mūs gaida,— īvs klusu atgādināja, neatraudams skatienu no loga.

—  Tūlīt,— Vilens domīgi sacīja.— Ļauj man brīdi padomāt. Tas otrs ziņojums . . . Tātad nevis meteorīts, bet metāla konstrukcijas fragments. Man šis «meteorīts» jau pašā sākumā nedeva mieru,— Vilens turpināja, skaļi apspriezdamies pats ar sevi.— Meteorīta nokrišana pilsētā, turklāt tādā mirklī! Divas minūtes pirms ledus gabalu pacelšanas no Zemes . .. Šādas sagadīšanās varbūtība ir bezgala niecīga. Bezgala niecīga, īv! Vai tu saproti? Bet vai tik tas nebūs lidojošais kosmiskais holandietis, pēc kura dzinās Odingva? Un,ja nu tā .. . tas jau atbilstu loģiskai rīcībai. Izvairīšanās no sekošanas,

pēc tam . . . pāreja uzbrukumā. Ja man ir taisnība, cilvēce saskārusies ar jaunu — neiedomājami svarīgu — problēmu. Vai tu saproti? Ir jāpastāv Kaut Kam, kas radījis šo konstrukciju un virzījis to uz Mosonas kupolu . . .

—   Vai jūs, Skolotāj, domājat, ka tas būtu kosmosa kuģis no citas civilizācijas Saules sistēmas apkaimē?

—   Kuģis, eskadra, kuras izlūks varētu būt šī konstrukcija . . . Un tās pašiznīcināšanās ir gan uzbrukums, gan brīdinājums Zemei. Man nāk prātā dīvainas domas. Baidos, Iv, ka mūsu vēsturē sākas smags periods . . . Jā, tā vien šķiet . . . Un tomēr pats galvenais šobrīd ir Guama,— jau pavisam citā balsī pabeidza Vilens, pieceldamies no galda.— Drīzāk dosimies turp un — pie darba!

Ivs uzmeta ašu skatienu sirmajam akadēmiķim.

Tur stāvēja atkal tas pats vecais Vilens.

STABS GUAMA

Rītausmā viņi ielidoja Guamā. Ivs bija baidījies no burzmas, laužu bariem, satrauktiem ziņojumiem, bet salas mazajā lidostā viss izskatījās kā parasti.

Viņus sagaidīja vienīgi Mikijs, Viraka inspektors Klusā okeāna ziemeļrietumu apgabalā, mazs, plecīgs, platu seju, dzimis Japāņu salās. īvs labi pazina Mikiju ķopš iepriekšējā darba okeāna attīrītāju grupā. Viņi vairākus gadus bija izsekojuši blakus kvadrātus. Mikijs bija vecāks par īvu. Kādreiz Ivs no viņa bija daudz ko iemācījies un lieliski zināja, ka aiz Mikija atturības, lakonisma, pat zināmas ārējās bardzības slēpjas milzīgs pētnieka talants, entuziasta sirds, kas uz mūžīgiem laikiem atdota Virakam, un meklētāja saprātīgā drosme.

—   Pagaidām viss atbilst normai,— Mikijs sacīja sveiciena vietā un pēc savas dzimtenes sena paraduma zemu palocījās Vilenam un pēc tam īvam.

Vilens apmierināts pamāja. Ivs uzsita vecajam biedram uz pleca, un Mikijs, tikai ar acīm pasmaidījis, arī pārvilka ar šauro, smulgo plaukstu īvam pār plecu.

Viņi ātri izgāja cauri lidostas hallēm, kurās šajā agrajā rīta stundā nebija pasažieru, un iesēdās vajējā, baltā elektromobili, kas stāvēja pie ieejas.

—   Vai pie manis?— ieslēgdams motoru, pa pusei jautājoši teica Mikijs.

Vilens, kurš bija apsēdies blakus Mikijam, klusēdams pamāja, un elektromobilis bez trokšņa sāka braukt un, strauji uzņēmis ātrumu, aiztraucās pa plato betona daudzjoslu lenti, gar kuru auga ziedošas magnolijas.

Autostrāde, taisna kā bulta, bija gandrīz tukša. Vietumis tā slaidi pacēlās piekrastes pakalnos, vietumis noslīdēja ielejās. No pauguriem atklājās plaša panorāma — zaļumos grimstošas krastmalas terases un zemās rīta saules staros mirgojošs, bāli zils okeāna klajš; ieplakās ceļš šķita iežmaugts starp biezi noaugušām, zaļām sienām, pār kurām pacēlās staltas palmu kolonnas, ko izdaiļoja kupli plato, zaļo lapu vēdekļi. Sur tur starp zaļumiem pazibēja ēku jumti visdažādākajās krāsās un, atspoguļodamas saules starus, uzdzirkstīja logu rūtis. Siltā gaisa vingrā plūsma lika īvam atslīgt uz mīkstā sēdekļa, un viņš ar baudu pacēla gaisa vilnim pretī Kergelēnas un Antarktīdas bargo vētru apsvilināto seju. Nebeidzamais siltais strāvojums, ko pastiprināja ātrums, nesa sev līdzi ziedu skurbo smaržu, okeāna iesāļo valgumu un atmiņas par tām dienām, kad Ivs bija šeit strādājis, bet vaļas brīžos tikpat trauksmaini joņojis pa salas ceļiem, uzlicis vienu roku uz elektromobiļa stūres, bet ar otru apkampis Irmas iedegušos plecus. Atkal Irma . . . Antarktīdā viņš Irmu gandrīz nebija atcerējies. Sāka pat izzust tukšuma sajūta, kas pēdējos mēnešos nebija viņu pametusi.

Bez šaubām, viņš bija ļoti aizņemts. Milzīgā atbildība un beidzamo dienu uztraukums visu citu bija atvirzījis tālāk. Un, ja viņš gribēja būt pavisam atklāts, zināmu lomu bija spēlējusi Odija . . . Lai cik savādi tas būtu, tikšanās Mosonā ar smuidro, zilacaino blondīni no mazās kafejnīcas bija palīdzējusi viņam pārvarēt zaudējuma sāpes, kuras viņš sevī glabāja. Tiklīdz viņš atcerējās Odiju, viss kļuva viegls un vienkāršs . . . Un viņš atgriezās pie šīm atmiņām kā pie dziedinošām zālēm. Nezin kāpēc viņš bija cieši pārliecināts, ka Odijai nekas nav noticis, ka viņi abi vēl tiksies, lai gan Mosona ir sagrauta un par Odijas likteni viņš neko nezina. Tik tiešām jāpabrīnās, kā šī meitene bija gandrīz dabūjusi laukā Irmu no viņa atmiņām.

Bet patlaban šeit, Guamā, no jauna atgriezās atmiņas par Irmu un tik skaudras — it kā viņa būtu tepat acu priekšā. Viņš, protams, ir bijis netaisns. Ļoti netaisns. Viņam gluži vienkārši nebija tiesību aizmirst tās dienas,

ko abi bija kopā pavadījuši Guamā. Un vai nu Guamā vien .

No šīm domām rīts it kā kļuva blāvāks, debesis satumsa un zaļie krūmi un koki vairs nelikās tik koši un svaigi, kā tas viņam bija šķitis, uzsākot braucienu no aerodroma.

Smaga nopūta izlauzās no Iva krūtīm, un viņš aizvēra acis.

—   Neuztraucies, īv, tavai māsai ir labāk,— Mikijs nepagriezdamies teica.— Pirms jūsu atlidošanas es runāju ar ārstu. Viņš uzskata, ka lielākās briesmas jau garām.

—   Paldies,— īvs nomurmināja, juzdams, ka nosarkst.

—   Viņa pēc iespējas ātrāk jānosūta uz Maskavu,— sacīja Vilens.— Tiklīdz būs iespējams viņu pārvietot.

—   Seit ir ieradies vesels mediķu konsilijs no Maskavas, Tokijas, Sanfrancisko,— teica Mikijs.— Viss būs labi.

«Bet delfīni taču aizgāja bojā,» nodomāja īvs. Viņš gribēja to pastāstīt, tomēr juta, ka šajā brīdī nespēj.

Mikijs palielināja ātrumu un nogriezās no autostrādes vienā no atzarojumiem. Pēc pāris minūtēm elektromobilis apstājās veca parka dziļumā pie nelielas kubveida ēkas no tumša stikla un metāla.

—   Lūdzu,— sacīja Mikijs un nospieda pogu, atvērdams mašīnai visas durtiņas.— Mazliet parunāsimies tepat, bet tieši astoņos būs apspriede pie akadēmiķa Tora. Viņš atlidoja vakar un ir apmeties blakushotelī.

—  Tātad arī Tors ieradies . . .— Vilens apmierināts pamāja.— Tas ir lieliski!

—   Ir atbraukuši visi, kurus jūs nosaucāt,— sacīja Mikijs, pastiepdams roku uz villas stikla durvju pusi.

—  Lieliski!— Vilens atkārtoja.

Paklausīdamas Mikija žestam, durvis bez trokšņa atbīdījās.

īvs uzmeta skatienu savam pulkstenim. Tas rādīja septiņi un trīsdesmit divas minūtes. «Mūsu rīcībā ir tikai divdesmit minūtes,» īvs nodomāja, ieiedams Vilenam līdzi vēsajā, krēslainajā hallē. Tur Mikijs viņus vēlreiz sveicināja, pēc savas dzimtenes senā paraduma zemu palocīdamies. Vilens ļoti nopietni atkārtoja izsmalcināto pieklājības rituālu, un īvs bija spiests sekot viņa paraugam."

—       Tātad?— Vilens jautājoši iesāka, kad viņi visi trīs bija apsēdušies pie zema galdiņa, uz kura bija servētas vieglas brokastis.

—        Neviens ūdens vai gaisa paraugs nav uzrādījis kādu indīgu substanci. Tikai parasto piesārņojumu,— Mikijs klusu sacīja.

—  Tomēr saindēšanās oreols paplašinās?

—        Postošās iedarbības oreols uz dzīviem organismiem, kā redzams, nedaudz paplašinās,— Mikijs padomājis atbildēja.— Taču neviens joprojām nezina, kas tas ir.

—       Skolotāj, jūs pieminējāt nepazīstamas ļoti toksiskas gāzes noplūdi,— teica īvs.

—   Viena no hipotēzēm,— Mikijs pamāja.

—  Bet kas nerada šaubas?

—       Epicentra atrašanās vieta, tās zonas rādiuss, kuras robežās viss dzīvais ir iznīcināts, tukšā zona, no kuras viss dzīvais ir migrējis,— Mikijs uzskaitīja.— Turklāt orientējošs rādiuss zonai, kurā neieiet vairs zivju bari; rādiuss zonai, kuru vairs neapmeklē delfīni. Pēc mūsu ziņām, pēdējo triju zonu rādiusi paplašinās, līdz ar to izriet secinājums, ka briesmu izplatība turpinās.

—   Nu, kas tad tas ir?

—  Pagaidām neviens to nezina.

—   Bet kas ir epicentrā?

—        Kaut kāda liela būve zem aizsargkupola, kuru ūdens saspiedis, tas noticis vai nu šogad, vai mazliet agrāk. Jūs redzēsiet zemūdens filmēšanas kadrus.

—   Un kāds ir dziļums?

—   Apmēram seši kilometri.

—   Bet šīs būves lielums?

—       Aizsargkupola diametrs ir simt divdesmit metri. Kaut arī tas ir tik liels, to līdz šim nebija izdevies atklāt, tāpēc ka tas ne tikai aizsargājis būvi, bet arī to nomaskējis.

—  Tomēr kas īsti tas ir?— īvs atkal iesaucas.

Mikijs klusēdams paraustīja plecus.

—        Tas nu mums jānoskaidro vispirmām kārtām,— Vilens domīgi sacīja, plūkādams bārdiņu.

—  Bet tādā situācijā iespējami visādi pārsteigumi.

—        Pārsteigumi?— Mikijs sarauca uzacis.— īv, mūsu darbā pārsteigumu nedrīkst būt. Pārsteigums var būt vienīgi nāve. Bet arī ne vienmēr . . . Viss pārējais jāparedz.

—   Ko tad tu liec priekšā?— Vilens jautāja.

—   Pirmkārt pazemīgi lūdzu pabrokastot. Pēc desmit minūtēm mums jābūt kopīgajā apspriedē. Man ir priekšlikums — un, ja labāka nebūs, atļaujiet to izteikt.

—   Nu, tad brauksim,— sacīja Vilens un piecēlās.

♦ ♦ ♦

Apspriede, kuru vadīja akadēmiķis Tors, ieilga. Domas dalījās. Augstāko plānotājorgānu pārstāvji un lielākā daļa Vispasaules Akadēmijas locekļu ar Toru priekšgalā uzskatīja, ka atrastais bīstamais objekts pēc iespējas ātrāk jāiznīcina ar zemūdens kodoltermisko sprādzienu. Biologi, ķīmiķi un gandrīz visi Viraka darbinieki, kas piedalījās apspriedē, uzstāja, ka jāizdara papildu pētījumi. Vilens vienīgi atbildēja uz jautājumiem, kas viņam tika uzdoti, bet savas domas neizteica. Aizsedzis ar plaukstu acis, viņš, kā šķita, vienaldzīgi klausījās runātājos. Pat tad, kad uz liela ekrāna sāka zibēt telpiski uzņemtie zemūdens kadri, Vilens nemainīja pozu. Acīmredzot viņš jau ne vienu reizi vien bija skatījies šīs filmas, īvs sēdēja Vilenam aiz muguras. Vecā akadēmiķa klusēšana pārsteidza un sarūgtināja īvu. Kad viņi bija lidojuši uz Guamu, pēc atsevišķām Vilena replikām īvs secināja, ka Viraka vadītājam jau ir gatavs darbības plāns. Taču pašreiz Vilens ne tikai nepiedalījās strīdā, bet nemēģināja pat atvairīt atklātos un, kā īvam šķita, netaisnīgos pārmetumus.

Pēc kāda no akadēmiķiem vārdu lūdza Mikijs.

—   Es uzmanīgi noklausījos visos cienījamos oratoros un centīšos izteikties īsi,— viņš sacīja.— Piekrītu tiem, kuri runāja par pētījumu turpināšanu. Ir nepieciešams precizēt briesmu potenciālu. Tomēr man šķiet, ka nepietiek ar ciešākiem novērošanas punktu tīkliem un jaunu, daudz modernāku, analīzes metožu izmantošanu, ko ieteica kolēģi — ķīmiķi un biologi. Mūsu rokās ir lieliska, gandrīz vai ideāla automātika. Bet vēl neviens nav radījis ideālāku automātu par cilvēku pašu! Es lieku priekšā rekognoscēt objektu no iekšpuses. Ja cienījamie kolēģi man uzticētu to godu, es gribētu veikt šo uzdevumu.

Mikijs paklanījās un apsēdās. Iestājās dziļš klusums.

«Viņš aizsteidzās man priekšā,» secināja Ivs. «Es taču domāju tieši par to jau kopš tā brīža, kad uzzināju par zemūdens laboratoriju. Es tikai gaidīju, ko teiks Vilens.»

Ivs paskatījās uz veco akadēmiķi, bet Vilens, aizklājis acis ar roku, sēdēja un nesacīja ne vārda.

Pamazām sēžu zāle it kā atdzīvojās. Klātesošie sāka klusu sarunāties. Tad atskanēja Tora mierīgā balss:

—   Vai kolēģis apzinās, ka viņa priekšlikums ir pielīdzināms pašnāvībai? Mūsu rīcībā pagaidām nav skafandru, kas spētu droši pasargāt no briesmām. Un mēs nevaram tos pagatavot, iekams mums nebūs zināms, ar ko ir darīšana. Esam jau noskaidrojuši, ka visa dokumentācija, kas attiecas uz šo savādo laboratoriju, iznīcināta divtūkstoš piektā gada notikumu laikā, kad revolucionārās tautas sacēlās pret militāristiem. Dokuments, kuru atrada Dārija Maklaja, ir vienīgais, kas saglabājies, un arī tas vēl neko nedotu, ja nebūtu Dārijas Maklajas apbrīnojamās vēsturnieces intuīcijas. Taču viņas liktenis jums ir zināms. Tāpat kā zināms arī to liktenis, kuri pēc viņas uzdrošinājās iekļūt otrajā zonā — migrācijas zonā. Bet jūs piedāvājat pētīt briesmu epicentru.

—   Es uzdrīkstējos izteikt savu priekšlikumu tikai pēc tam, kad pārliecinājos, ka citi radikāli līdzekļi netiek piedāvāti,— sacīja Mikijs.— Esmu visu apdomājis. Paralīze iestājas sešas vai astoņas stundas pēc iekļūšanas migrācijas zonā. Dārija Maklaja atradās pirmajā zonā tuvu epicentram. Dārijas saslimšana sākās trīs stundas pēc atgriešanās, tas ir, piecas stundas pēc iekļūšanas nāves zonā. Var izrādīties, ka tam, kurš tiks epicentrā, būs mazāk laika, taču līdz šim paralīze nekad nav iestājusies momentāni, tātad ir iespējams pārraidīt tur savākto informāciju. Bet tieši tā ir nepieciešama, lai pieņemtu galīgo lēmumu. Seit jau tika izteikta apsūdzība Virakam, tas ir, mums visiem. Ja šī apsūdzība ir pamatota, tad tieši vienam no mums, kam Zemes cilvēki uzticējuši savu drošību, šī apsūdzība jāatspēko. Jāatspēko, lai tas maksātu ko maksādams. Esmu beidzis. Piedodiet, ka šoreiz neizteicos īsi.

Ivs nodomāja, ka tik tiešām tā bijusi Mikija visgarākā uzstāšanās, kādu viņam jebkad gadījies dzirdēt.

Strīds iedegās ar jaunu spēku — šoreiz jau par to, vai Zemes cilvēkam ir tiesības apzināti iet nāvē, kaut arī viņš ar savu dzīvību izpirktu kāda vainu, kļūdu vai novērstu briesmas no daudziem.

Kad īvs jau gribēja lūgt vārdu, pēkšņi piecēlās Vilens.

—  Mani draugi, vai jums neliekas, ka mēs velti tērējam dārgo laiku?— viņš iesāka pavisam klusu.

īvam šķita, ka tie, kuri sēž attālāk, nedzirdēs Vilena vārdus, un viņš pacēla roku, aicinādams apklust. Bet zāle jau bija norimusi.

—  Mums ir maz laika,— Vilens turpināja, pārlaizdams acis apklusušajai auditorijai.— Mēs zinām, ka bīstamās zonas rādiuss aizvien palielinās. Pēc dažām dienām uzturēšanās šajā salā var apdraudēt dzīvību. Tad pienāks kārta biezi apdzīvotajām Japānas salām. Diemžēl mums patlaban nav drošu līdzekļu, kā novērtēt posta apjomu, vienīgi kolēģa Mikija piedāvātais veids. To jums saku es — Viraka vadītājs: tādas briesmas mums draud. Droši vien pēc pāris mēnešiem, pēc gada varēsim ieteikt ko citu. Bet mūsu rīcībā nav tik daudz laika. Situācijā, kāda ir izveidojusies, daļēji vainojams Viraks, pirmām kārtām, bez šaubām,— es pats. Tiem, kuri tā uzskata, ir iemesls to darīt. Tomēr pašreiz nav svarīgi, kurš ir vairāk vainīgs. Jāskatās briesmām acīs, ar skaidru saprašanu tās jānovērtē un tikai pēc tam jāpieņem galīgais lēmums. Kodoltermiskais sprādziens, kaut arī tas droši izsvilinātu šo pagātnes trumu, neizskaidros, ar ko mēs esam sadūrušies. Turklāt var gadīties, ka sprādziens, izkliedējis dziļi dzelmē pašreiz pastāvošo briesmu daļiņas, pilnīgi tās tomēr nelikvidēs. Iespējams, ka pašā sprādziena radītajā piesārņojumā noslēpsies vēl bīstamāki ienaidnieki. Un mēs pēc kāda laika no jauna ar tiem sadursimies. Mēs taču nezinām, kādiem velnišķiem mērķiem radīta šī laboratorija. Iespējams, ka tā nav vienīgā. Pat okeāna dibenā tā ir droši nomaskēta. Kāpēc? Ja nu no tās stiepjas pavedieni uz citām ellesmašīnām, ko pagājušā gadsimta militāristi atstājuši mums mantojumā? Ko var zināt, varbūt, paredzēdami savu bojāeju, viņi bija iecerējuši pilnīgi visu iznīcināt? Ir jānoskaidro viss līdz galam. Un es redzu tikai vienu ceļu, kā to izdarīt. Mikijam ir taisnība. Un tomēr, piekrizdams viņam, es uzlieku veto tā izpildīšanai. Būdams Viraka vadītājs, es aizliedzu Mikijam realizēt viņa ieteikto plānu. Viraka nolikumi dod man tādas tiesības.

Sēžu zālē sacēlās troksnis. Apspriedes dalībnieki sarosījās, sāka sarunāties.

Vilens pacēla roku, pieprasīdams, lai visi apklust.

—   Noraidīdams Mikija piedāvāto upuri,— Vilens turpināja,— es paziņoju: es pats izdarīšu epicentra rekognoscēšanu. Es viens pats. Tās ir manas tiesības, un tas ir mans pienākums. Viraka kļūda jāizlabo tā vadītājam. Tas ir taisnīgi un loģiski. Turklāt mans mūžs jau ir nodzīvots, bet visiem klātesošajiem, protams, ir skaidrs, ka pēc tā, kas noticis, man būtu jāatsakās no Viraka vadības. Tagad līdz Nākotnes plānošanas Visaugstākās Padomes lēmumam es ieceļu par savu vietnieku īvu Maklaju. Seit viņš ir — man blakus. Ja kaut kādu iemeslu dēļ man neizdosies izpildīt līdz galam pēdējo misiju, jūs izlemsiet, vai Mikijam tā jāturpina vai arī jārīkojas citādi . . . Tas ir viss, esmu beidzis.

īvs sēdēja apjucis un pārsteigts. Zāle dūca. Akadēmiķis Tors kaut ko runāja, vērsdamies pie Vilena, taču viņa vārdi nebija dzirdami. Ivs saprata vienīgi pēdējo frāzi:

—. . . Turklāt jums jāsaņem Nākotnes plānošanas Visaugstākās Padomes atļauja.

—   Es to dabūšu, nemaz nešaubos,— Vilens mierīgi atbildēja.— Rekognoscēšana notiks pēc trim dienām,— viņš piebilda, ar acīm sameklējis Mikiju.— Sagatavo vienu no saviem dziļūdens «šķīvīšiem», kurš vislabāk spēj manevrēt.

Mikijs atturīgi palocījās.

—   Bet pagaidām turpināsim novērošanu pēc šodien ieteiktās paplašinātās programmas,— pabeidza Vilens.

Zāle no jauna iedūcās, taču akadēmiķis Tors, neapmierināti grozīdams lielo, sirmo galvu, sēdi slēdza.

♦ ♦ ♦

Dienas atlikušo daļu īvs pavadīja Viraka Guamas bāzē, kas bija pārkārtota par operācijas štābu. Vilens nevēlējās uzklausīt nekādus argumentus. Viņš jau bija runājis ar Nākotnes plānošanas Visaugstākās Padomes priekšsēdētāju un tagad gaidīja Padomes lēmumu, ko vajadzēja kuru katru brīdi saņemt. Viņš gluži vienkārši atteicās runāt ar īvu.

—   Pašreiz nav vajadzīgi lieki vārdi,— viņš asi pārtrauca īvu.— Noņemies pats ar saviem darbiem! Uz tevi tagad gulstas viss Viraka vadības un operācijas smagums.

Iekļuvis notikumu virpulī, Ivs sākumā apjuka. Desmitiem cilvēku gaidīja no viņa padomus un lēmumus, bet viņš, pats savu domu aizņemts, nespēja tik veikli pārslēgties no viena jautājuma uz citu. īvam jau šķita, ka viņš pat traucē visus šos cilvēkus, kuri cenšas pēc iespējas labāk un ātrāk izpildīt savu pienākumu.

Tikai vēlu vakarā Ivs sāka orientēties situācijā un apjauta, ka daži viņa lēmumi ir pārdomāti un nepieciešami. Pēdējo diennakšu novērojumu analīze rādīja, ka bīstamā zona aizvien paplašinās. Ja tās palielināšanās ātrums paliks iepriekšējais, pēc četrām dienām cilvēkiem būs jāatstāj Guama. No Centrālā hospitāļa Havaju salās ziņoja, ka Dārijas veselības stāvoklis nav mainījies. Viņa nākusi pie samaņas, atguvusi dzirdi un spēj mazliet parunāt. Taču Ivs uzzināja arī to, ka viņa māsa ir zaudējusi redzi un pilnīgi paralizēta. Aizritējušajā diennaktī Havaju salu hospitālī ievietoti vēl citi pacienti — vesela grupa jaunu puišu un meiteņu —«civilizācijas apgādājamie». Neņemdami vērā brīdinājumus, ko sniedza masu informācijas līdzekļi, viņi ar amfībiju bija tikuši garām kontrolposteņiem un iebraukuši bīstamajā zonā. Amfībiju, kas bija zaudējusi vadību, dienā atradis kontrolavions. Visi pasažieri jau bija zaudējuši samaņu. Trīs no viņiem atradās ļoti smagā stāvoklī.

Naktī īvam vajadzēja vadīt pirmo preses konferenci. Jau no rīta to bija pieprasījuši bezgala daudzie radio un videoinformācijas pārstāvji, kas bija ieradušies Guamā. īvs īsi pastāstīja par rīta apspriedi un par Vilena lēmumu. Jautājumu nebija daudz. Šķita, ka preses pārstāvji saprot, cik nopietna ir situācija. Preses konference pa daudziem kanāliem tika raidīta taisni ēterā.

Tikai vēlu naktī īvam izdevās dabūt sakarus tieši ar hospitāli Havaju salās. Uz liela videosakaru ekrāna parādījās balta palāta, kuras logos ielauzās nupat Havaju salās uzausušās saules blāvie stari. Telpas vidū uz balta paaugstinājuma, kas izskatījās pēc katafalka, zem caurspīdīga kupola gulēja Dārijas neķustīgais ķermenis. Viņas acis bija aizvērtas, uz spilvena izjukušie melnie mati kā ietvars apņēma ļoti bālo seju. Caur pārklāja balto audumu bija jaušamas viņas auguma aprises. Atsegti bija tikai pleci un gar ķermeni nekustīgi guļošās rokas. No liela, spīdīga metāla aparāta, kas stāvēja attālāk pie sienas, uz Dārijas bālajām, tievajām rokām un zem pārklāja stiepās aparatūras pievadu smalkie

pavedieni un vijīgas, caurspīdīgas caurulītes. Pie aparāta vadības pults sēdēja jauna sieviete baltā ārsta apģērbā, bet pie Dārijas pagalvja, ari tērpies baltās drēbēs,— vīrietis ar zemu noliektu galvu. Videoekrāns atradās kaut kur augstu zem palātas griestiem. Laikam nojautis, ka ekrāns ieslēgts, vīrietis pacēla galvu, un īvs pazina Rišu. Rišs bija stipri pārvērties. Viņa sejas vaibsti bija kļuvuši asāki, acu skatiens šķita apdzisis. Ieraudzījis uz ekrāna īvu, Rišs skumji pašūpoja galvu, pavērsa skatienu uz Dāriju un, pieliecies pie viņas, kaut ko sacīja. Un Ivs pamanīja, ka Dārijas lūpas atbildot sakustas.

—   Runājiet mierīgi un pavisam klusu,— no ekrāna sacīja sieviete, kas sēdēja pie vadības pults.— Rišs pateiks viņai, ko jūs sacīsiet, un viņas atbildi. Pašreiz jūs nevarat runāt tieši ar viņu. Un pasteidzieties! Jums ir maz laika.

—   Dārija, mana mīļā . . .— īvs iesāka. Viņa balss aizlūza un acis pieplūda ar asarām.— Dārija . . .

Rišs noliecās Dārijai pie pašas sejas, tā ka viņus šķīra vienīgi caurspīdīgais kupola apvalks, un kaut ko teica. Dārijas lūpas atbildot no jauna sakustējās, bet pār viņas seju pārslīdēja smaida atēna.

—   Veco zēn, es pateicu viņai visu, ko tu gribēji sacīt,— Rišs ierunājās, paceldams galvu.— Dārija pateicas un lūdz paziņot, ka viņa jūtas labāk. Vai tu saproti — labāk,— Rišs atkārtoja, un īvs skaidri izlasīja viņa acīs izmisumu.

—  Kas nu būs?— Ivs pačukstēja tik tikko dzirdami. — Kas jādara?

Rišs piecēlās no Dārijas galvgaļa un piegāja tuvāk pie ekrāna. Viņa plati ieplestajās acīs bija sastingušas sāpes un apņēmība.

—   Veco zēn, neviens to nezina. Lai šie izdzimumi ir trīsreiz nolādēti! Tikai tagad es saprotu, kur ņēmuši niknumu un drosmi tie, kas gājuši bojā par revolūciju. Ak, kā es to saprotu! Es dzirdēju, ko tu teici Zemes cilvēkiem. Vilenam ir taisnība. Pasaki viņam, ka es tā teicu. Es noliecu galvu viņa priekšā. Bet mēs ar Dāriju . ..— Riša balss aiztrūka.— Vai tu saproti, mēs jau esam nolēmuši, un viņa piekrita. Kad vairs nebūs atlicis cerību . . . Viņa tiks iemidzināta un kriokonservēta. Varbūt mūsu pēcteči viņai kādreiz palīdzēs. Un es, bez šaubām, sekošu viņai. Iv, neuzskati to par bēgšanu! Es viņu mīlu. Vai tu saprati? Tās ir manas tiesības — iet

viņai līdzi. Es nespēju bez viņas, vai tu saprati? Tas ir uz mūžīgiem laikiem. Vai nu mēs abi atjēgsimies tālā nākotnē, kad medicīna spēs viņu izārstēt, vai arī. . . Nu, tu jau saproti, draudziņ! Bet tagad mums liek atvienoties. Paliec sveiks!

♦ ♦ ♦

Ivs kā sastindzis ilgi sēdēja pie nodzisušā ekrāna. Bija pagājušas tikai dažas dienas, bet cik milzīgas pārmaiņas! Notikumu viesulis sīkslkās drumslās salauzījis un izkaisījis visu, kas šķita ierasts un noturīgs.

Irma, Rišs, Dārija, Vilens . . . Visi aiziet. Bet ko lai viņš dara?

Uz viena no ekrāniem parādījās dežuranta seja.

—  Sef, jums radiogramma.

«Viņš jau sauc mani par šefu,» īvs nodomāja. «Vai tad es jebkad spēšu aizstāt Vilenu …»

—   No kā?— neviļus nopūties, viņš jautāja.

—   Nezinu,^- dežurants atbildēja.— Teksts tika pārraidīts no Galvenās bāzes. Bet tur tas saņemts no Antarktīdas.

—  A,— sacīja Ivs.— Parādiet!

Dežurants nozuda, un uz ekrāna iznira skaidras teksta rindiņas, ko bija nodrukājusi Guamas bāzes pieņemšanas stacija:

«Viņa ir dzīva un vesela. Viņa piedalās Mosonas atjaunošanas darbos un, tiklīdz būs iespēja, pati sazināsies ar Jums pa radio. Viņa pateicas Jums, ka atcerējāties, un novēl laimi. Pievienojos viņas vēlējumiem. Rems.»

—   Paldies,— sacīja Ivs, un ekrāns nodzisa.

«Dzīva, dzīva . . . Cik labi!»— šī doma radusies atgriezās vēl un vēl, bet, lai cik savādi, nesniedza atvieglojumu. Pasaule bija it kā sadalījusies divās daļās. Vienā pusē bija Dārija, Rišs, Vilens, otrā — Odija, Rems, Irma .. . Ivs bija kaut kur vidū, taču necaurlaidīgas, caurspīdīgas sienas jau atdalīja viņu no visiem.

Un tad viņš, sēdēdams pie galda, aizsnaudās. Taču ausa jau rīts, un reizē ar rītausmu kabinetā ienāca Mikijs. Viņš bija nesatraucams, mundrs, kā vienmēr, izsmalcināti pieklājīgs.

—        Vai jūs mani aicinājāt, šef? Piedodiet, bet nevarēju ātrāk ierasties. Biju aizlidojis sakarā ar akadēmiķa Vilena lūgumu. Nupat tikai atgriezos Guamā.

«Ari viņš mani sauc par šefu,» īvs nodomāja. Tad viņš ar pūlēm atskārta, kāpēc bija lūdzis vakar sameklēt Mikiju.

—  Gribēju ar jums apspriesties.

—   Klausos!

—  Vilens nedrīkst doties jūrā.

—  Jā?— Mikijs jautāja, novērsdams acis.

—   Mikij, kaut kas jādara.

—   Bet viņa pavēle?

—        Vajadzētu viņu apsteigt. Viņš nodomājis parīt iekļūt epicentrā. Vēl ir laiks . . .

Mikijs noraidoši papurināja galvu.

—        Es saprotu,— Ivs pamāja.— Tevi saista viņa pavēle. Bet tikai tevi. Es jau nepavisam nedomāju, ka tas jādara tev.

—   Kam tad?— Mikijs sarauca uzacis.

—   Man pašam.

—        Arī tu nevari. Tā kā tu patlaban esi Viraka vadītājs, tev nepieciešama Nākotnes plānošanas Visaugstākās Padomes atļauja.

—        Padome nav mani apstiprinājusi. Es nejauši esmu ticis šajā amatā. Vilens būtu varējis atstāt savā vietā jebkuru no mums. Bet mums viņš jāglābj, Mikij,— tas ir mūsu pienākums.

—  Viņš pats, Iv, ir visu izlēmis.

—  Vai tu man nepalīdzēsi?

—   Šoreiz ne.

—        Nekas, labi. Piedod, Mikij, bet lai šī saruna paliek starp mums! Es tev to lūdzu! Es gluži vienkārši nezinu, ko tagad darīt.

—        Vilens ir pareizi izlēmis. Nevajag viņu traucēt. Ja viņu piemeklēs neveiksme, iešu es.

—   Nevajadzīgi upuri . . .

—   Ko tad tu ieteiktu?

—        Drausmīga netaisnība! Mūsdienās cilvēki spiesti iet nāvē, lai padarītu nekaitīgu pagātni.

—        Tā taču, Iv, jau ir bijis ne vienu reizi vien. Mūsu sabiedriskās iekārtas pilnveidība nav atbrīvojusi cilvēci no radošajām mokām, no grūta darba, no pašuzupurēšanās augstāku ideālu vārdā.

—   Saproti jel — tie ir vārdi! Tajos droši vien ir loģika, tomēr savā sirdi es neesmu pārliecināts, ka tieši tā ir jābūt.

—  Ko tu vari iesākt? Tikai piedāvāt sevi cita vietā?

—   Bet ir taču jābūt vēl kādam ceļam. Mikij, nevar būt, ka nav!

—  Mums vairs nav laika meklēt citus ceļus.

—  Bet kur tu, Mikij, šonakt biji?

—   Piedodiet, šef, Vilens lūdza neizpaust.

—   Vai tavs brauciens kaut kādā ziņā bija saistīts ar viņa lēmumu?

Mikijs nodūra acis.

—  Piedodiet, šef!

īvs paskatījās uz viņa cieši sakniebtajām lūpām un

nodomāja, ka Mikijs neteiks vairs ne vārda.

♦ ♦ +

Dienas vidū notika visa štāba kārtējā operatīvā sanāksme. Nepiedalījās vienīgi Vilens. Vēl nebija saņemta atbilde no Nākotnes plānošanas Visaugstākās Padomes, un paklīda valodas, ka Vilens aizlidojis pie Padomes priekšsēdētāja.

Briesmu avots vēl joprojām nebija noskaidrots, bet tā iedarbības intensitāte auga. Pienāca ziņas par jauniem upuriem. No vairākām salām sākās cilvēku un dzīvnieku evakuācija. Guamā no dažādiem kontinentiem ieradās daudzi brīvprātīgie, kuri vēlējās piedalīties briesmu perēkļa likvidēšanā. Tā kā brīvprātīgo pieplūdums palielinājās, bet viesnīcas salā jau bija pārpildītas, Ivs uzstāja, lai štābs pieņem lēmumu pārtraukt brīvprātīgo iebraukšanu Guamā. Tika paziņots, ka jūras osta un visas salas lidostas tiek slēgtas.

Atgriezies pēc apspriedes savā kabinetā, Ivs tur starp Viraka darbiniekiem, kas viņu gaidīja, ieraudzīja kādu svešinieku. Nepazīstamais cilvēks strīdējās ar vienu no inženieriem un niknā balsī skaļi kaut ko pieprasīja. Klātesošie raudzījās uz viņu pārsteigti un nosodoši.

Ivs piegāja tuvāk, svešinieks atskatījās uz viņu, un Ivs pazina Fjodu Balu. Brīvais fermeris bija tajā pašā lamzī- gajā, vecmodīgajā, tumšajā uzvalkā un garajos rupjas zamšādas zābakos. Bet šoreiz viņš nebija noskuvies, sārtā, vēju aprautā seja bija apaugusi ar rudu, iesirmu bārdu.

—        Še tev!— Fjods Bals sacīja, ieplezdams rokas.— Tā nu gan ir tikšanās! Beidzot vismaz viens pazīstams cilvēks! Ar šitiem te jau neko nevar sarunāt. . .— viņš pamāja uz Viraka inženieriem, kas bija sanākuši viņam apkārt, un cieši saspieda ar savu lielo, raupjo plaukstu īva roku.

—  Fjod, kā jūs šeit nokļuvāt?— īvs pārsteigts jautāja.

Brīvais fermeris pavīpsnāja.

—  Vai jūs atceraties mūsu sarunu Mosonā?

—   Vai atkal esat atbraucis apskatīties?

—       Tā īsti neuzminējāt. .. Man vajadzīgs jūsu galvenais.

—  Tieši kurš?

—   Nu tas, kurš te visu komandē … No Viraka.

—   Kāpēc, Fjod?

—   Neņemiet nu ļaunā, bet to es pateikšu viņam pašam.

Klātesošie nespēja atturēties nepasmaidījuši. Kāds pat

iesmējās.

—        Par ko jūs priecājaties?— Fjods sadusmojās.— Man ir ļoti svarīgas darīšanas.

—       Tad, lūdzu, stāstiet,— īvs mierīgi sacīja.— Patlaban es šeit esmu galvenais.

—        Se tev!— Fjods Bals bija no tiesas pārsteigts.— Tas nu ir joks! … To es nebiju gaidījis, ka Mosonā iepazīšos ar tik svarīgu personu. Neņemiet nu, lūdzu, ļaunā, ka biju tik rupjš. Nē, tas tik ir joks!

Un Fjods Bals nogrozīja galvu, pētoši un pat neticīgi skatīdamies uz īvu.

—        Kas noticis?— īvs jautāja.— Jūs taču saprotat, ka mēs visi šobrīd te esam ārkārtīgi aizņemti. Tāpēc runājiet ātrāk.

Fjods Bals, nebilzdams ne vārda, paskatījās atpakaļ uz inženieriem, kas bija viņu ielenkuši, un vēlreiz papurināja galvu.

—       Jūs varat mierīgi runāt viņu klātbūtnē,— īvs teica, jauzdams, ka kļūst arvien nīgrāks.

—        Nē!— Fjods Bals atcirta.— Tikai zem četrām acīm. Tas ir trakoti svarīgi.

—       Lai notiek!— sacīja īvs, zobus sakodis.^- Iesim . . . Tikai ātri!

Paņēmis Fjodu zem elkoņa, īvs ieveda viņu blakustelpā, kur atradās sakaru postenis. Tur pie vadības pults bija vienīgi dežurējošais operators.

—  Sakiet taču, kas noticis!

Fjods pameta acis uz dežurantu un, pieliecies īvam pie pašas sejas, klusu teica:

—   Man nepieciešamas precīzas koordinātas, kur ir tas draņķis.

—  Kas?

—  Nu — tas maita okeāna dibenā.

—  Kāpēc?

—   Mēs abi ar draugu gribam tikt tam klāt, lai tas nav jādara jūsu večukam, par kuru nupat taurē visi žurnālisti un radio.

—  Vai jūs esat jucis, vai?— Ivs zaudēja savaldīšanos.

—   Es — ne,— brīvais fermeris nikni atcirta,— bet par jums visiem gan neesmu drošs! Vai tad drīkst sūtīt tādā uzdevumā vecu cilvēku?

—   Fjod, nomierinieties! Saprotiet jel, ka uz Zemes neviens vēl nezina, kur cēlies tas «maita», kā jūs minējāt. Mēs vēl neesam noteikuši, cik lielas ir briesmas. Tieši tāpēc tika nolemts, ka uz turieni, pie šī briesmu avota, jādodas zinātniekam. Tādam zinātniekam, kuram pa spēkam ātri atrisināt uzdevumu.

—   Pie joda! Tas verķis jāuzlaiž gaisā pie visiem velniem,— Fjods Bals teica.— Jāuzspridzina — un cauri! Un mēs abi ar draugu apņemamies to izdarīt.

—  Nedrīkst spridzināt, iepriekš nenoskaidrojot, kas tur ir.

—  Nu, tad ļaujiet man vispirms noskaidrot.. .

—   Fjod, jūsu pašaizliedzība ir brīnum jauka. Gan es, gan mēs visi esam jums bezgala pateicīgi.

—   Man tā jūsu pateicība nav vajadzīga. Es gribu padarīt darbu.

—   Es vēlreiz atkārtoju: tas ir lieliski! Un varu jums pateikt, ka mēs, tas ir, Viraks, jau esam saņēmuši simtiem tamlīdzīgu piedāvājumu no tādiem kā jūs — pašaizliedzīgiem entuziastiem. Taču šādam varoņdarbam nepieciešams ļoti augstas kvalifikācijas speciālists, kurš spēs ātri aptvert, kas ir tā ietaise, un pagūs to paziņot. Atgriešanās no turienes vairs nebūs — to jūs, jādomā, saprotat?

—   Saprotu,— Fjods drūmi atbildēja.— Mēs visu saprotam un esam izlēmuši. Tāpēc jau ierados pie jums. Mēs esam divi. Mani jūs, bez šaubām, varat uzskatīt par nejēgu, toties mans draugs — oho! . . . Lai tik kāds no jūsu zinātniekiem tiek viņam līdzi!

—  Kurš tad ir ar mieru doties kopā ar jums?— ĪVs jautāja, uzmezdams acis pulkstenim.

—  Jūs jau teicāt, ka pazīstat viņu . . . Robs Roikijs . . .

—  Jo tālāk, jo trakāk!— Ivs iesaucās.— Viņš taču ir rakstnieks . . . Rakstnieks fantasts!

—  Tieši tā! Viņš tieši par kaut ko tādu ir rakstījis. Vai tad jūs nezināt, vai?

—   Kur viņš pašreiz atrodas?

—  To es jums neteikšu, ja negribat mums palīdzēt.

—  Fjod, nevaru! Jūsu piedāvājums ir cēlsirdīgs, bet tas ir pilnīgs absurds.

—  Ek, ejiet jūs visi ratā!— Bals nenovaldījās.— Muldoņas! Man ir taisnība — tikai mēs vēl esam kārtīgi cilvēki.

Spēji pagriezies, viņš devās uz durvīm.

—  Fjod, nedariet muļķības!— Ivs uzsauca brīvajam fermerim.

Fjods Bals neatskatījies strauji atmeta ar roku un nozuda.

♦ ♦ ♦

Otrā diena Guamā tuvojās beigām. Atlicis sāņus no kontrolposteņiem saņemtās kārtējās ziņas, īvs izgāja uz balkona. Saule karājās pavisam zemu virs okeāna gludās virsmas, blāvi spīdēdama caur kaparsārtajām mākoņu strēlēm. Parkā jau gūlās palmu garās, zilganās ēnas.

īvs dziļi nopūtās. No Vilena vēl aizvien nebija ziņu, arī no Nākotnes plānošanas Visaugstākās Padomes nepienāca nekāda vēsts. Bet rīt beidzas Vilena noteiktais termiņš. Varbūt Vilens, nesagaidījis Visaugstākās Padomes lēmumu, slepenībā jau gatavo savu operāciju? Mikijs, bez šaubām, šo to zina, taču ir devis vārdu un negrib neko teikt.

Pēkšņi nokļuvis Viraka daudzpakāpju «piramīdas» pašā virsotnē, apstākļu sagadīšanās dēļ palicis bez tiešiem kontaktiem ar tuvākajiem draugiem, Ivs sajutās bezgala vientuļš. Arī nogurums lika sevi manīt. Jau trešo diennakti viņš negulēja, un stimulējošās tabletes, kuras viņš arvien biežāk izmantoja, gandrīz vairs neiedarbojās. Viņu nomāca atbildības smagums un sava bezspēka apjauta. Tiesa gan, Viraka sarežģītās mašīnas pievadi patlaban darbojās saskaņoti, operatīvi, bez mazākās tukšgaitas, taču redzamu rezultātu pašā galvenajā, izšķirošajā virzienā vēl aizvien nebija. Noslēpums nebija

atklāts, neizprotamie draudi arvien vairāk pieauga. Kaut arī tika darīts viss iespējamais, upuru skaits palielinājās. Bīstamā zona aptvēra jau simtiem tūkstošu Klusā okeāna akvatorijas kvadrātjūdžu. Tās neredzamā robeža atradās netālu no Guamas.

Atskanēja soļi. Pie īva piesteidzās viens no dežurējošajiem operatoriem.

—        Diskoplāns no mākslīgā pavadoņa «MP-četrpadsmit» lūdz atļauju nolaisties Galvenajā aerodromā.

Pavadonis «MP-14» bija no Vispasaules Zinātņu Akadēmijas sistēmas, un ar Viraku tam nebija nekāda sakara.

—  Kas ar to atlidojis?— īvs jautāja.

—  Tūlīt noskaidrošu.

—       Tas gan nav svarīgi!— īvs uzsauca dežurantam. — Lai pieņem!

Dežurants izgāja, bet tūlīt pat atgriezās.

—  Akadēmiķis Vilens lūdz jūs, šef, pie sarunu ekrāna.

īvs devās uz sakaru posteni.

Vienā no ekrāniem viņš ieraudzīja pazīstamo Vilena seju. Vecais akadēmiķis izskatījās mundrs, viņa acis šķelmīgi mirdzēja.

—        Sveicināts, īv!— Vilens iesāka, nepagaidījis, kamēr īvs nosēdlsies pie ekrāna.— Tu, kā redzu, turies braši. Tas ir ļoti labi. Vai nekā būtiski jauna nav? Tā . . . Paklausies, īv, Padomes piekrišanas joprojām nav. Iespējams, ka es to nemaz nedabūšu. Bet pagaidām nav arī aizlieguma. Lai gan . . . vispār .. .— Vilens uz ekrāna pameta ar mazo, izkaltušo plaukstu.— Es došos prom rīt pusdienas laikā. Visi Viraka sakaru posteņi lai būtu sagatavojušies pieņemt manus ziņojumus! Uz jebkura viļņa.

—  Sapratu, Skolotāj! No kurienes jūs dosieties ceļā?

—        Tagad es varu to pateikt. No Abikaijas rifa. Mikijs jau ir nogādājis tur manu personisko batiskafu — amfībiju. Viņa «šķīvīši» tur neder.

—  Abikaija ir tieši uz bīstamās zonas robežas . . .

—  Es zinu.

—  Vai jūs runājat jau no turienes?

—  Vēl ne, bet drīz tur būšu.

—        Skolotāj, varbūt kāds tomēr varētu braukt jūsu vietā?

—  Nē.

—   Ikviens no mums ir ar mieru.

—   Zinu. Paldies! Bet es nekad nemainu savus lēmumus.

—   Skolotāj, ko es varētu darīt jūsu labā?

—        Tikai gaidīt manus ziņojumus. No Abikaijas ir jālido viena stunda. Tieši trīspadsmitos sākšu iegremdēša- nos. No tā brīža gaidiet, ko es ziņošu.

—  Jā, Skolotāj .. .

—        Pirms izlidošanas vēlreiz ar tevi sazināšos. Bet tagad — paliec sveiks!

Attēls nozuda. Ivs lēnām piecēlās kājās. Viņa rīcībā bija palikušas tikai astoņpadsmit stundas.

Tiklīdz Ivs iegāja savā kabinetā, uz viņa galda uzliesmoja tiešo sakaru ekrāns. Parādījās galvenā operatīvā dežuranta satrauktā seja.

—   Sef, jūs izsauc Havaju salas .. .

īvarn spēji sažņaudzās sirds. Dārija . . . Kas tur notiek?

Piesēdies pie galda malas, Ivs satraucies ieurbās ar skatienu ekrānā. Tajā parādījās nepazīstamas tumšmatainas sievietes melnīgsnēja seja. Lielas, melnas acis, virs kumpā deguna kopā saaugušas uzacis, mazas, košas lūpas. Vecmodīgi auskari — lieli smaragdi zelta ietvarā.

Sieviete uzsmaidīja īvam, un viņam kļuva vieglāk ap sirdi. Tas nebūs par Dāriju . . .

—        Esiet sveicināts, Iv!— nepazīstamā sieviete sacīja. — Mani sauc Vera Rokija. Esmu bioloģe un nodarbojos ar delfīniem.

—        Es jūs pazīstu,— Ivs pamāja.— Jūs strādājat Kergelēnā. Es tur nesen biju, bet jūs diemžēl nesastapu . . .

—        Es pašreiz atrodos Havaju Bioloģijas institūtā. Kad uzzināju, kas noticis, pārtraucu atvaļinājumu. Man jums kas svarīgs jāpavēsta.

—   Klausos!

—        Iv, tas ir tikai minējums. Vēl daudz kas jāprecizē. Tomēr šķiet, ka jāņem vērā tas, ko atklājuši mani delfīni.

—   Kas tieši, Vera?

—        Es uzzināju no saviem delfīniem — nebrīnieties, man ir ļoti spējīgi audzēkņi, draugi, domubiedri, nudien, nezinu, kā viņus labāk nosaukt. . . Vārdu sakot, es no saviem palīgiem delfīniem uzzināju, ka bīstamā zona ir vairāk apdraudēta dienā, saules gaismā. Naktī delfīni tajā iekļuva pietiekami dziļi un pagaidām bez negatīvām sekām. Atkārtoju, šīs ziņas nav pārbaudītas, tomēr tās ir pietiekami drošas, kaut gan es nespēju aptvert, kā tas izskaidrojams. Mēģiniet pārbaudīt ar savām metodēm.

—  Mūsu metodes pagaidām nav neko devušas.

—  Tad vismaz ņemiet vērā, ko es teicu.

—       Protams . . . Bet vai jūs, Vera, nevarētu pati atlidot uz Guamu — kaut vai uz neilgu laiku?

— Pašreiz nevaru. Vēlāk gan. Biologu štābs šobrīd ir šeit, Havaju salās. Mēs strādāsim, kontaktējoties ar jums, un, tiklīdz noskaidrosies kas jauns, tūlīt jums ziņošu.

—       Norunāts! .. . Bet vai jums tur ir arī saslimuši delfīni?

—       Diemžēl — daudz, Iv. Taču viņu saslimšanas iemesls pagaidām vēl ir mīkla, tāpat tas ir arī ar cilvēkiem. Kaut kas bojā muguras smadzenes. Bet kas? Mums ir viena otra hipotēze, bet tās ir tik nedrošas, ka labāk nerunāsim .. .

—  Un tomēr? Mums nav galīgi nekādu minējumu.

—  Nu, kaut vai kāds nezināms starojums.

—   Kas neatstāj nekādas pēdas?

—       Iv, es taču teicu — nezināms. Ir vēl arī citi pieņēmumi.

—   Vera, fiziķi kategoriski iebilst.

—        Zinu, mūsējie šeit gluži tāpat. Tātad jūs sapratāt? Nakts ir mazāk bīstama.

—  Jā, protams .. . Gaidīšu no jums jaunas ziņas.

♦ ♦ ♦

Tātad nakts! Bet Vilens dosies ceļā dienas vidū. Tūlīt pat jāsazinās ar viņu. Taču — kā? Viņš neatstāja savas koordinātas. Abikaijas rifā nav novērotāju. Tur ir tikai kontrolautomāts. Tātad kāds jāsūta turp . ..

Kabineta durvis klusu atbīdījās. Uz sliekšņa parādījās Irma. Viņa stāvēja kā sastingusi un skatījās īvam tieši virsū. Irma bija ģērbusies zilā lidotāju kombinezonā, bet aizsargcepuri ar lielām brillēm viņa turēja rokās. Jau nākamajā mirklī, sažņaudzis Irmu savos skāvienos, Ivs skūpstīja viņas seju, viņas rokas. Klaudzēdama uz gridas nokrita cepure, un Ivs ar kāju to atgrūda.

—        Iv, tas bija mans diskoplāns,— Irma sacīja, kad viņi bija apsēdušies blakus uz dīvāna.— Man ziņoja, ka tu esot atļāvis nolaisties. Paldies! Ja tu nebūtu atļāvis, es tik un tā būtu nolaidusies kaut kur tuvākajos rifos.

—       No kurienes tu atlidoji?— jautāja Ivs, viņu apskaudams.

—       Pašreiz no Guamas Galvenā aerodroma. Bet vispār no Mēness — no Akadēmijas Galvenās bāzes. Taču man

bija jānolaižas uz pavadoņa «MP-četrpadsmit». Mans diskoplāns ir no turienes. Un vēl. ..

Kā tad tu tiki uz Mēness?

—        Mīļais, tas ir garš stāsts. Es piekritu doties līdzi jaunajai Akadēmijas ekspedīcijai. Uz četriem gadiem.

—   Uz kurieni?

Uz Jupiteru. Bet tas nebūs tik drīz. Mēs pašreiz vēl trenējamies.

—   Kāpēc tu nepateici?

—        Tas nav svarīgi. Kādreiz es tev to paskaidrošu . . . Vai zini, kāpēc es esmu šeit?

—   Cenšos uzminēt.

—        Necenties! Mēs izmēģinājām aparatūru darbam Jupitera atmosfēras augšējos slāņos. Pagaidām tie ir izmēģinājuma paraugi. Tos pilnveidos un tā tālāk … Es vienu nozagu.

—   Ko tad?

—        Lidojošo «šķīvīti», kas autonomi spēj pārvietoties jebkurā vidē un var izturēt tūkstoš atmosfēru spiedienu, tam ir arī pietiekami spēcīga pretapstarojuma aizsardzība. Sajā «šķīvītī» ir divi diezgan labi skafandri, bez šaubām, arī tie ir izmēģinājuma paraugi, ar kuriem paredzēts strādāt Jupitera ekspedīcijā. Vai tu saprati?

—        Skaidrs? Bet kāpēc Akadēmija to visu glabā slepenībā?

—       Tu taču zini, kā ir Akadēmijā . . . Kamēr Padome nav pieņēmusi jauno aparatūru, tās nav.

—   Un tomēr tā jau tiek izmēģināta.

—   Bez šaubām, lai Padomei būtu, ko apstiprināt.

—   Kad tavu nedarbu var atklāt?

—   Nezinu, bet man šķiet — ne agrāk kā rīt no rīta.

—   Kur ir tavs «šķīvītis»?

—        Guamas Galvenajā aerodromā — mana diskoplāna kravas kamerā. To var nomest ar izpletni, bet, ja disko- plānu nosēdina uz ūdens, tas var izkļūt laukā arī pats.

—  Vai tas ir iespējams?

—        Man šķiet, ka ir, lai gan neesmu vēl mēģinājusi. Paredzēts, ka šis diskoplāns var nolaisties jebkuros apstākļos.

—        Ja esmu pareizi sapratis, mēs varam lidot kaut vai šo pašu brīdi.

—   Labāk gan, kad būs iestājusies pilnīga tumsa.

—   Vai tu zini, ka es patlaban vadu Viraku?

—   Protams!

—  Un vai tu šajā mūsu abu ekspedīcijā man klausīsi?

—  Protams … To jau es pārsvarā taču daru i..

—       Mēs vēl atgriezīsimies pie šis tēmas, ja tiksim cauri sveikā. Vai tu stādies priekšā, cik liels ir risks?

—  Manuprāt, tas ir mazāks nekā Jupitera apkaimē.

—  Nezinu . . . Bet tas nemaina lietas būtību.

Uz galda no jauna uzliesmoja ekrāns. Parādījās dežuranta seja. Ivs uzreiz neaptvēra, ka viņu atkal izsauc Vilens.

—       Iesim kopā,— Ivs aicināja Irmu, neatlaizdams viņas rokas.

Irma papurināja galvu.

—       Nekādā ziņā! Viņš tūlīt nojautīs ko nelabu, ja ieraudzīs mani. Es tepat pagaidīšu.

Ivs izgāja. Irma aizsedza seju ar rokām un nolieca galvu uz ceļgaliem.

Kad Ivs atgriezās, viņa jau sēdēja — stalti izslējusies, mierīga, smaidoša.

—       Ko viņš gribēja? Un kāpēc tu izskaties kā no mākoņiem nokritis?

Ivs paraustīja plecus.

—       Vai tu vari iedomāties — noticis kaut kas neiespējams! Vilens nupat aizlidojis uz Abikaijas rifu un atklājis, ka tur nav viņa batiskafa.

—  Bet kāpēc tam tur jābūt?

—  Mikijs pagājušo nakti to tur nogādāja.

—  Un kur ir Mikijs?

—  Abi ar Vilenu tur — Abikaijā.

—  Ko tad Vilens tagad grib?

—       Viņš ir pārskaities. Savu mūžu nebiju viņu tādu redzējis. Viņš ir iedomājies, ka es esot licis aizvest no turienes viņa batiskafu.

—  Un tu tiešām neesi to darījis?

—  Irma!

—  Es, piemēram, būtu rīkojusies tieši tā.

—       Bet es gluži vienkārši nebūtu paguvis, kaut arī gribētu. Es tikai pirms divām stundām uzzināju, ka Vilena batiskafs ir Abikaijā.

—  Kā tu to uzzināji?

—  No viņa paša.

—       Cik bezpalīdzīgi jūs visi šeit esat!— Irma bija sašutusi.— Jā, vai tev ir zināms, ka Nākotnes plānošanas Visaugstākā Padome atteikusies apstiprināt Vilena lēmumu?

—  Vēl ne. Kad tas kļuva zināms?

—  Apmēram pirms stundas.

—       Tātad Vilens jau zina. Tāpēc jau viņš steidzies uz Abikaiju. Tad jau viss kārtībā.

—       Vai tu domā, ka viņš tomēr būtu izpildījis savu nodomu?

—  Esmu par to pārliecināta.

—  Cik ir no šejienes līdz Abikaijai?

—  Ja lidotu ar «Kvarku», mazāk par stundu.

Irma piecēlās no dīvāna un, matus sakārtodama, sacīja:

—  īv, mums jāpasteidzas! Viņš droši vien tūlīt atlidos

šurp un tad tikai traucēs mūs.

♦ ♦ ♦

Pēc brīža viņi jau bija salas Galvenajā aerodromā. Irmas diskoplāns atradās vienā no tālākajām rezerves stāvvietām. Lidosta bija slēgta, avioni nenosēdās un nepacēlās. Tāpēc īvs un Irma varēja ar elektromobili aizbraukt līdz pašam diskoplānam. Tas bija jaunākais modelis un spēja vertikāli pacelties gaisā. Aparātam bija diska forma, caurmērs apmēram divdesmit metri un seši metri visbiezākajā — centrālajā — daļā. Tas stāvēja uz īsām kājiņām — konsolēm — un, nupat uzlēkušā mēness gaismas apspīdēts, izskatījās noslēpumains un drūms.

—       Ar tādu es nekad vēl neesmu lidojis,— īvs sacīja, nopētīdams diskoplānu.

—       Aizved elektromobili tālāk pie krūmiem,— Irma lūdza, iedama uz trapu.

īvs izpildīja viņas lūgumu, un abi iekāpa diskoplānā. Traps tajā pašā mirklī pacēlās — un smagās durvis cieši aizvērās.

—        Seit vadība ir līdz pēdējai iespējai automatizēta,— Irma sacīja, vezdama īvu uz centrālo kabīni.— Visu dara ESM. Jānosaka vienīgi galapunkta koordinātas un jāievada augstums. Bīstamajā zonā pašreiz neviens nelido, mēs uzņemsim desmit kilometru augstumu. Bet epicentra koordinātes nosaki pats… Te ir apkārtnes novērošanas un ārējo sakaru ekrāni. Tu no šejienes vari sarunāties ar jebkuru planētas un tuvā kosmosa punktu.

—       Vispirms sazināsimies ar Viraka bāzi,— sacīja īvs.— Pateikšu galvenajam dežurantam, ka naktī izlidošu rekognoscēt. ..

—  Bīstamās zonas perifēriju,— piebilda Irma.

—  Var teikt arī tā . . .

Parunājis ar galveno dežurantu un palūdzis noraidīt visiem Viraka posteņiem, lai uzmana viņa aparāta signālus, īvs sazinājās ar aerodroma koordinatoru, pateica savu vārdu un lūdza atļauju startēt.

—   Kad jūs atgriezīsieties?— koordinators painteresējās.

—   Uz rīta pusi.

—  Laimīgu ceļu!

Irma nekavējoties ieslēdza dzinējus. Aparāts noraustījās un viegli pacēlās gaisā, arvien vairāk palielinādams ātrumu. Pēc maza brīža zem viņiem jau pletās mēness apstarotais okeāna tuksnesīgais klajš.

—   Es ieprogrammēju tādu ātrumu, lai mēs pusnaktī nokļūtu virs epicentra,— sacīja Irma, apsēzdamās pie vadības pults.— Pašreiz epicentrā pulkstenis ir astoņi. Mums ir četras stundas, lai tu iepazītos ar «šķīvīti», skafandru un mazliet atpūstos.

—   Bet es . . .— īvs iesāka.

—   Mēs atpūtīsimies abi kopā,— Irma pačukstēja un aizveda īvu sev līdzi.

♦ ♦ ♦

īsi pirms pusnakts Irma pamodināja īvu:

—  Mēs esam gandrīz pie mērķa . . . Celies!

Pēc maza brītiņa abi bija sagatavojušies. Tagad īvam bija jāsper pats grūtākais solis. Viņš maigi apskāva Irmu un, skatīdamies viņai tieši acīs, sacīja:

—   Mana mīļotā, es uzņemos komandēšanu. Tu, bez šaubām, saproti, ka iegremdēšos es viens pats.

—   īv! . . . Nemūžam! . . .— Irma iekliedzās un mēģināja atbrīvoties, taču īvs nelaida viņu vaļā.

—   Vai tiešām tu domāji, ka es pieļaušu citu variantu? Es nebūtu tevis cienīgs. Paklausies … Tu nolaidīsies līdz diviem kilometriem un nometīsi ar izpletni «šķīvīti» un mani. Pēc tam pacelsies simt kilometru augstumā un tur virs epicentra turēsies. Un gaidīsi manus ziņojumus. Tad uzņemsi «šķīvīti» tajā punktā, kuru es norādīšu. Jebkurā citā gadījumā rīt sameklē Vilenu un viņam visu paskaidro. Citādi, ja es neatgriezīšos, viņš uzskatīs, ka es tik tiešām būtu varējis nozagt viņa batiskafu.

—  īv . . .

—  Irma, tā ir pavēle. Viraka pagaidu vadītāja pavēle.

—  īv, bet es nevaru . . .— īvs pirmo reizi ieraudzīja viņas acīs asaras.

—   Tev jāvar,— viņš mīļi teica,— jāvar, mana gudrā, mana brīnum daiļā, bezgala varonīgā Irma. Tu man palīdzēsi no augšas. Orientēsi mani uz mērķi. Nu, man jādodas ceļā . . .

Viņš noskūpstīja Irmas maigās, trīsošās lūpas un steidzīgi nokāpa lejā slūžās, kur atradās «šķīvītis».

Viņa seja bija slapja no Irmas asarām, taču viņš šajā brīdī bija neiedomājami laimīgs. Tik laimīgs kā nekad . . . Viņš zināja, ka šodien ir iekarojis Irmu uz visiem laikiem . . .

+ ♦ ♦

Iekāpis «šķīvītī», īvs uzlika aizsargcepuri, pārbaudīja, cik hermētisks ir skafandrs un aparāts, un ieslēdza ekrānus. No centrālā ekrāna tieši viņam pretī pavērās Irmas milzīgās acis. Viņas seja bija ļoti bāla, koncentrējusies un mierīga, taču acīs, kurās mirdzēja asaras, īvs bez pūlēm izlasīja visu, ko Irma domās viņam šajā brīdī sacīja. Un viņš domās Irmai atbildēja, lai gan viņa lūpas mehāniski atkārtoja pavēles . . .

Tad atskanēja vārds «starts!»— un Irmas seja nozuda, bet uz blakusekrāna parādījās diskoplāns, kas ātri attālinājās. Ar strauju rāvienu atvērās izpletņi. Pēc mirkļa «šķīvītis» viegli nolaidās uz okeāna virsmas. īvs nospieda pogu. Izpletņi nokrita sāņus. īvs pagrieza pret sevi dziļuma stūri — un «šķīvītis», saceldams visapkārt putas, laidās dzelmē. Zaļganā mēness gaisma, pamazām izdzis- dama, vēl spraucās iekšā pa vienu no iluminatoriem. Pēc tam iestājās tumsa.

EPICENTRĀ

—   Vai tu mani dzirdi, īv? Atbildi . . .— Irmas balss izrāva īvu no dziļām pārdomām.

—  Es dzirdu labi, bet neredzu.

—  Es tevi arī neredzu. Tāpēc ka esmu jau tālu. . . Stratosfērā. Redzu sauli.

—  Bet šeit ir pilnīga tumsa. Dziļums — trīs kilometri.

' — Mīļais, uzmanies, esi piesardzīgs!

—   Es jau to daru.

—  Labi. Izsaukšu tevi pēc piecām minūtēm.

—  Gaidīšu.

Dziļums — četri kilometri, četrarpus, četri kilometri astoņsimt metri . . . Cik lēni velkas laiks! Bet tad atkal atskanēja Irmas balss, lielā attāluma dēļ šķita, ka tā atlido no viņas pasaules malas.

—  Vai tu mani dzirdi, Iv? Kā ir?

—  Viss ir normāli. Pieci kilometri.

—  Nu jau tuvu.

—  Jā . . .

Pieci kilometri septiņsimt metri. .. Ivs ieslēdza ārējos reflektorus. To gaisma nozuda visapkārt valdošajā tumsībā. Tukšums un melna nakts. Neviena dziļūdens iemītnieka, ar kuriem Ivs agrāk iegremdējoties ne vienu reizi vien bija ticies. Nāves zona. Ivs neviļus uzmeta skatienu ūdens sastāva indikatoriem un bezgala daudzo aparātu bultām, kas rādīja reģistrēto starojumu. Pagaidām viss atbilda normai. Kas viņu sagaida okeāna dibenā? Kādu velnišķu sūtījumu pagātne šeit atstājusi? īvs atcerējās Dāriju un sakoda zobus.

—  īv, kā klājas? Vai tu mani dzirdi?

—  Mīļā, viss ir kārtībā. Es jau redzu jūras dibenu.

—  Kas tur ir?

—       Pagaidām nekā nav. Dūņām klāts tuksnesis. Nav nekādas kustības, neviena dzīva organisma.

—        Iv, tu iegremdējoties esi novirzījies uz dienvidiem. Vairākas jūdzes. ESM pašreiz izskaitļo labojumu. Tā, ir . . . trīs jūdzes, virziens — ziemeļaustrumi, desmit grādi.

—  Skaidrs! Trīs jūdzes, azimuts — desmit grādi.

—  Jā . . . Bet esi uzmanīgs, tagad nesteidzies!

—  Neraizējies! . . .

«Būtībā jau cilvēks pastāvīgi izjūt prasību sevi izteikt,» īvs domāja. «Vīrietim laiku pa laikam jāpierāda sev un citiem, ka viņš tik tiešām ir vīrietis … Es gluži vienkārši nevarēju to nedarīt… Ja nebūtu Irmas, iespējams, ka es būtu nozadzis Vilena batiskafu. Lai gan — nē, to kāds jau pirms manis ir nozadzis. Interesanti — kas? Un kāpēc? Bet varbūt tie ir Mikija nedarbi? Kas zina, uz ko spējīgs šis klusētājs…»

—       īv, kur tu esi? Vai tu mani dzirdi?— Irmas balsī skanēja satraukums.— Vai vēl kas atgadījies?

—       Viss ir kārtībā. Dodos pa nosprausto kursu. Vēl palicis nedaudz vairāk par jūdzi.

—       īv, baidos, ka esmu kļūdījusies. Vai arī ESM . . . Man pašreiz uz ekrāna ir divi attēli. Un es vairs nesaprotu, kurš ir tavs.

—  Kad parādījās otrs?

—   Precīzi nezinu. Visu laiku sekoju vienam.

—  Jādomā, ka tie ir kādi traucējumi.

•— Nezinu, īv.

—  Bet vai otrs attēls kustas?

—  Manuprāt, pašreiz ne.

—  Bet mans «šķīvītis» kustas.

—  Uz ekrāna pārvietošanās ir gaužām neliela.

—       Es virzīšos uz priekšu līdz galam pa norādīto kursu, bet pēc tam metīšu lokus.

—        īv, es tevi lūdzu . . . Nezin kāpēc man pēkšņi kļuva briesmīgi bail. Runā visu laiku! Stāsti, ko redzi vai kas ienāk prātā!

—       Mīlā, skats ir diezgan vienmuļš. Pelēkas dūņas, kurās dziļstraumes atstājušas nedaudz viļņotas pēdas. Nekādas" dzīvības. Atrodos divus metrus virs grunts. Tomēr esmu saduļķojis ūdeni. Man līdzi stiepjas pelēcīgu duļķu šlepe .. .

—  īv, runā!

—       Duļķes . . . Priekšā arī nezin kāpēc ir duļķes. Kaut kas nesaprotams …

—   Kas tur ir, īv?

—       Vēl nav redzams. Tas ir tepat priekšā. Pavirzīšos tuvāk.

—  Kas tur ir?

—       Duļķes vien … Es nezinu, no kurienes tās radušās. Esmu tām cauri.

—  Un kas ir tālāk?

—  Pagaidām nav nekā.

—  Iv, otrs attēls arī pārvietojas. Šķiet, es jūku prātā .. .

—       Neuztraucies! Viss ir kārtībā. Dodos uz mērķi … te nu ir tas joks .. .

—   Ko tu redzi?

—        Uz lēzenas gultnes lielu, pelēku uzkalnu. Tas izskatās pēc sena kurgāna stepē. Augšā ir tumšs caurums. Tāds kā neregulāras formas krāteris. Tuvojos šai spraugai. Esmu virs tās. Oho!

—  Iv, runā! Neklusē! Es sajukšu prātā no šī klusuma.

—   Pagaidām viss ir kārtībā. Mēģinu tikt skaidrībā. Katrā ziņā pēc ieroču noliktavas neizskatās. Tātad gāzes noplūdes nevarētu būt . . . Ārkārtīgi jocīga konstrukcija . . . Irma, es mēģināšu ievadīt «šķīvīti» caurumā.

—   Vai uzreiz vajadzētu? Tev ir vēl daudz laika. Izpēti visu labi no ārpuses.

—   No ārpuses nekas interesants nav redzams. Turklāt ārējās aprises ir zināmas no grunts reljefa fotogrāfijām.

—   Pārbaudi, ko rāda aparāti!

—   Mīļā, viss pagaidām ir normāli. Ahā . . . Redz, tomēr kaut kas interesants ir arī ārpusē. Pie spraugas redzamas kādas gluži svaigas pēdas.

—  Iv, kādas pēdas?

—   Dūņu virspusē ir dziļas vagas. Izskatās pēc dziļūdens visurgājēja sliedēm.

—  Varbūt tās ir tava «šķīvīša» pēdas?

—   Es vēl neesmu pieskāries pie grunts. «Šķīvītis» karājas divus metrus virs tās . . . Varbūt Dārijas batiskafa pēdas? Paklausies, Irma, bet vai pašreiz uz ekrāna ir otrs attēls?

—   Nē, tiklīdz tu izgāji epicentrā, tas nozuda. Tavu attēlu arī ir grūti saredzēt. Viss saplūdis kopā.

—   Irma, no ārpuses esmu visu apskatījis. Dodos iekšā caurumā. Sāku nolaišanos . . . Sprauga ir vairākus metrus biezā betona velvē. Tā radusies pavisam nesen, un tai ir neregulāra forma. Lejā redzu nobrukušas velves daļu. Gruveši ir uzkrituši uz kaut kādas būves un sagrāvuši to. Zem tās velves daļas, kas ir saglabājusies, redzu vēl arī citas celtnes. Tāds iespaids, ka tās ir veselas. Redzu masīvas durvis, kas ved vienā no tām. Visas būves, kuras saglabājušās, ir hermētiski noslēgtas … Tā . .. Kaut kāds metāla masts ar lielām paraboliskām antenām. Ļoti līdzīgs starotājam. Masts atrodas tieši centrā zem spraugas, tomēr palicis neskarts . . .

«Šķīvīša» vadības pultī uzliesmoja sarkans briesmu signāls, un tajā pašā brīdī Ivs izdzirdēja tālu, aprautu Irmas balsi:

—  īv, atpakaļ, Iv, ātri atpakaļ! .. . Trauksme . . . īv!

Uzmetis vēlreiz acis apkārtnes novērošanas iluminatoriem, īvs atgrūda no sevis dziļuma stūri. Uzmanīgi izvadījis «šķīvīti» no spraugas, viņš nolaidās sfēra? piekājē.

—       Iv, kas noticis, Iv? . . . Tagad es redzu tavu attēlu. Atbildi, Iv! . . .

—        Viss ir kārtībā. Izvadīju «šķīvīti» laukā. Pašreiz atrodos virs grunts pie kupola pakājes. Kāpēc tu devi trauksmes signālu?

—       Tavs attēls nozuda, un balss bija dzirdama tikai brīžiem.

—       Tad es atrados kupola iekšienē. Tur, kā domājams, ir kāds ekranējošs lauks.

—  Iv, kā ir ar radiāciju?

—       Kupola iekšpusē bija, taču pieļaujamās robežās. Avots, kā domājams, ir masts ar antenām, ko es redzēju.

—   Kāds masts?

—        Es tagad atgriezīšos kupolā. Neuztraucies, ja brīžiem pārtrūks sakari. Manuprāt, es kaut ko sāku apjēgt, tomēr vēl jāpārbauda.

—  Vai tu tur neiestrēgsi, Iv?

—       Tur ir tik daudz vietas, ka ieies vesela eskadra «šķīvīšu».

Ivs no jauna devās uz spraugu, taču piepeši sajuta belzienu — un «šķīvītis» spēcīgi sazvārojās. Tas sāka griezties kā vilciņš, un nezin no kurienes radusies straume atsvieda to sāņus no kupola. Pa iluminatoru Ivs ieraudzīja lūzuma spraugā blāvu uzliesmojumu.

Tajā pašā mirklī atskanēja Irmas satraukuma pilnā balss:

—  īv, kas noticis, Iv? Vai tu esi dzīvs? Atbildi!

«Šķīvītis» palēnām mitējās griezties. Beigu beigās

īvam izdevās nostabilizēt aparātu. No spraugas kupolā izpeldēja kaut kāda bieziem dūmiem līdzīga, pelēka masa, pamazām izplūzdama pa jūras dibenu.

—  Iv, vai tu esi dzīvs? īv! . . .

—       Es tevi dzirdu, Irma. Nomierinies! . . . Nezin kas tur, kupola iekšienē, notika — un «šķīvīti» aizmeta sāņus.

—        Ak, tas esi tu . . . Dzīvs . . . Varbūt sāka darboties automātiskā aizsardzība? Ko rāda aparāti?

—        Viss it kā atbilstu normai. . . Bet virs kupola? Nezinu . . . Kur vien skaties — dūmaka. Laikam uzpeldējušas du}ķes. Bet — kāpēc — tas nav saprotams.

—  Iv, vai tu jau nevarētu atgriezties?

—       Mīlā, pacieties vēl mazliet. Man viss nav skaidrs. Un neuztraucies, ja signāls atkal nozudīs.

—  īv, vai tu vēlreiz dosies iekšā spraugā?

,.(— Tuvāk pie tās . . . Zini, kādu brīdi paklusēsim. Desmit, piecpadsmit minūtes.

—   Bet es nespēju, Iv . . . Es zaudēšu prātu aiz uztraukuma.

—   Irma, es tevi vairs nepazīstu. Saņemies, nu! Pēc piecpadsmit minūtēm es pats tevi izsaukšu. Tici man, te nepavisam nav no kā baidīties. Esmu pārliecināts, ka šobrīd lielu briesmu nav.

—   Senos laikos Zemes sievietes lūgušas dievu par saviem mīļotajiem, kad tie devušies veikt varoņdarbus. Es lūgšu dievu par tevi, īv, skaļā balsī lūgšu dievu . . . Taču es nezinu, kā tas jādara. Neatceros nevienu lūgsnu. Vai tās bija līdzīgas dzejoļiem, Iv? Es skaitīšu dzejoļus par mīlestību . . . Bet es nespēju nevienu atcerēties. Tūlīt.. . Nevienu rindiņu . .. Vai tu mani vēl dzirdi, Iv? Pasaki priekšā kādu dzejoli!

—   Dzirdu, mana mīļā! Bet es vāji pārzinu pagājušo gadsimtu poēziju. Man nupat ienāca prātā vienīgi tādas rindas:

Sī pasaule ir templis mans, Un mīla — mana dieve, Bet Visums — tēvija . . .

—  Iv, tie ir ļoti jauki vārdi. Es tos atkārtošu kā lūgsnu: «Sī pasaule ir templis mans, un mīla — mana dieve …»

Irmas balss aprāvās. «Šķīvītis» no jauna ieslīdēja spraugā zem smagajām betona velvēm. Tagad tur viss bija aizvilkts ar necaurredzamu, pelēku, uzvandītu dūņu kārtu. Ivs ieslēdza novērošanas ekrānus, sonārus. Atcerējies, kā kupola iekšpusē bija izvietotas būves, viņš mēģināja orientēties pēc neizprotamajām kontūrām, kas parādījās uz ekrāniem. Kaut kur kupola centrā vajadzēja atrasties mastam ar starotājiem. Tagad Ivs neparko nevarēja to sameklēt. Bija pagājušas jau piecas minūtes kopš viņa ieniršanas kupolā. Dūmaka pamazām izklīda, satricinājuma uzvilnītās dūņas nosēdās, un ārējo reflektoru stari izrāva no tumsas apkārtējo celtņu neskaidrās aprises. «Šķīvītis» palika virs vienas no tām karājamies. Tā bija liela gandrīz kubiskas formas būve ar ieapaļu jumtu. Sienā bija redzamas masīvas durvis. Tās bija līdz galam vaļā. Pirmo reizi apskatot kupolu, Ivs nebija pamanījis nevienas atvērtas durvis. Viņš uzmanīgi nosēdināja «šķīvīti» uz grunts tieši pretī durvīm un virzīja ārējā reflektora staru telpas dziļumā. Tur bija neliela

kamera, kas izskatījās pēc ieejas slūžām. Pašā galā varēja redzēt vēl vienas durvis. Tās bija puspavērtas. Ja tagad butu iespējams sazināties ar Irmu? Visās frekvencēs valdīja klusums. Seit kaut kur bija ekrāni, kas paralizēja sakarus ar ārpasauli. Kādēļ tie bija ierīkoti? Noslēpums pēc noslēpuma . . .

Pēkšņi aizsargcepures austiņās skaidri atskanēja apbrīnojami pazīstama balss. Tik dzirdēta un pazīstama, ka Ivs nodrebēja.

—  Rob, uzsper to visu pie joda!

Atbilde bija dīvaina sēkšana.

īvam galvā iešāvās doma: «Halucinācijas? Vai es zaudēju prātu? Tā taču ir Fjoda Bala balss! Mēs abi sarunājāmies vakar. Kāpēc es šajā brīdī dzirdu viņa balsi? Varbūt es jau esmu saslimis?» īvs sastinga un nepakustēdamies lūkojās, ko rāda aparāti, bet austiņās joprojām skanēja sēkšana. Tad cita balss, arī dīvaini pazīstama, pēkšņi sacīja:

—   Vai zini, nespersim vis gaisā. Tas prasīs laiku, turklāt — kāda velna pēc? Mums nav atlikusi ne stunda. Galveno mēs esam padarījuši, bet šitas . . . Viņi tik un tā te nolaidīsies, kad būs apjēguši, ka briesmas ir garām. Gan jau tad visu iznīcinās. Bet varbūt nemaz neiznīcinās, ierīkos muzeju. Bez šaubām, žēl, ka mēs abi, Fjod, to nepiedzīvosim . ..

Atskanēja smaga nopūta, tai sekoja sulīgu lamuvārdu straume.

«Ko tad tas nozīmē?» īvs domāja. «Vai tiešām tā nav halucinācija? Bez jokiem — vai tie būtu viņi? Bet kur viņi ir un kā viņi te nokļuvuši? Un vispār — kas šeit notiek? Ja tie nav murgi, viņiem, kā domājams, jāatrodas kubiskajā celtnē. Tāpēc jau durvis tagad ir vaļā. Cerams, ka mans skafandrs, kas paredzēts lidojumam uz Jupiteru, nebūs sliktāks par tiem, kurus viņi atraduši Vilena batiskafā.» Kamēr Ivs tika laukā cauri «šķīvīša» dubultslūžām, viņš visu laiku skaidri dzirdēja neredzamo sarunu biedru balsis.

—   Fjod, nu gan mēs esam savārījuši putru sava stulbuma dēļ. Pirmkārt — batiskafs. Pēc tam — šīs durvis. Nu, ārējās bija jāuzlauž. Bet slūžu aizvarus vajadzēja aizvērt, tad ūdens te nebūtu ieplūdis. Mēs varētu noņemt skafandrus un dažas stundas vēl paelpot šejienes gaisu. Bet nu mēs esam kā akvārijā .. .

—   Pirms nāves, Rob, tik un tā nepieelposies,— atskanēja brīvā fermera īdzīgā balss.— Stundu agrāk vai vēlāk . . . Vai nav vienalga? Mēs taču zinājām, kas mūs gaida. Galvenais, ka darbs ir padarīts. Tavā grāmatā jau ari tie puikas aizgāja bojā. Tā ka pareizi vien ir.

—   Tas ir grāmatā, Fjod, bet mēs abi taču īstenībā .. . Man, piemēram, patlaban pēkšņi tik ļoti sagribējās vēlreiz ieraudzīt sauli . . .

—  Labs ir, ciet klusu!

—  Man droši vien vajadzēja citādi rīkoties — izstāstīt visiem par to burtnīcu. Ja nu būtu noticējuši?

—   Neticētu … Tu taču esi rakstnieks. Turklāt saceri pasakas. Tu jau tik daudz esi safantazējis . . .

—  Daudz, Fjod .. .

—  Redzi nu . .. Un burtnīcas arī sen vairs nav.

—  Sen jau, Fjod .. .

Izgājis no «šķīvīša» slūžu kameras, Ivs sajuta blīvo ūdens spiedienu. Tagad viss bija atkarīgs no skafandra. Vai tas izturēs vai ne. Atskatījies uz «šķīvīti», kam gaiši mirdzēja visi reflektori un iluminatori, Ivs lēnām devās iekšā kubiskajā celtnē. No otras kameras balsis austiņās bija dzirdamas vēl skaidrāk. Fjods Bals un viņa pavadonis, kurš varēja būt vienīgi Roberts Roikijs, acīmredzot atradās kaut kur pavisam tuvu. Ivs ieslēdza skafandra aizsargcepures reflektoru un virzījās tālāk. Slīps, ūdens pārplūdināts gaitenis noveda pie kāpnēm. Kurp tagad — augšup vai lejup? Ivs jau gribēja kāpt augšā, taču balsis austiņās piepeši kļuva daudz klusākas. Ivs paspēra vēl pāris soļu augšup — un balsis vairs nemaz nebija sadzirdamas.

Cilvēki, kuriem bija radīta šī supernoslēpumainā būve, jādomā, nekam nebija uzticējušies. Seit viscaur bija nobēdzināti kaut kādi ekrāni, kas neļāva sazināties ar ārpasauli, pat ne ar atsevišķiem sektoriem.

Ivs pagriezās atpakaļ un devās lejup. Austiņās no jauna atskanēja baiss, sākamā pavisam klusu, tad arvien skaļāk un skaļāk. Ieklausījies Ivs pazina Fjodu. Fermeris stāstīja par nezin kādiem skeletiem, kuri «te tup», un vēl par citiem, kas sakrauti grēdās.

—   Fjod, viss ir pareizi,— atskanēja Roikija piesmakusī balss.— Arī par to bija burtnīcā. Bet grāmatā es par to nerakstīju. Pārāk riebīgi. Dienasgrāmatas autors laikam pēdējais bija izbēdzis no šejienes. . . Visus, kas bija piedalījušies celtniecībā, viņi ar īpašu starojumu iznīci

nāja. Viņiem ari šeit, iekšā, bijuši tādi paši starotāji kā lielais tur, ārpusē. Tā radušās tās skeletu grēdas . . . Bet vēlāk, kad tie, kas šeit bija noslēpušies, saprata, ka viss ir zaudēts, viņi nolēma likt lietā plānu «Z». Es īsti nezinu, kāds tas bijis, nekur burtnīcā tas nav atšifrēts, bet Zemes ļaudīm neko labu, bez šaubām, tas nav solījis… Savā grāmatā es uzrakstīju par kodoltermiskajām bumbām, kas bija noslēptas zem daudzu valstu galvaspilsētām. Viņi varēja uzspridzināt šīs bumbas tieši no šejienes, tas ir, no savas pēdējās paslēptuves. Manā grāmatā šī pēdējo militāristu Valhalla[2] atrodas nevis šeit, bet Indijas okeāna dibenā pie Garsijas salām. Taču tas nemaina būtību . . . Tātad, kad tika dota pavēle realizēt plānu «Z», operatori komandpunktā sadumpojās. Viņi tur ieslēdzās un atteicās iet laukā. Arī viņi droši vien tika iznīcināti ar to nolādēto starojumu, tomēr neviens vairs nespēja ieiet galvenajā komandpunktā.

—  Arī mēs tur vairs netiksim, vai ne, Rob?

—   Protams, ne. Ja burtnīcā viss bijis pareizi, bet pagaidām, kā tu pats, Fjod, pārliecinājies, viss sakrīt mats matā, šim punktam jāatrodas dziļi okeāna bazaltā zem masta ar galveno starotāju, kuru tu uzspridzināji…

«Ak tu nolāpīts!» Ivs nodomāja, iedams ātrāk. «Jāpasteidzas, citādi izstrādās vēl kaut ko neaptveramu.»

—   Tātad tu savā grāmatā neesi visu aprakstījis tā, kā bija burtnīcā?— no jauna atskanēja Fjoda īdzīgā balss.

—   Skaidrs, ka visu ne. Burtnīcā bija dienasgrāmata, lielākoties rakstīta pavirši, pa roku galam, ļoti sliktā valodā. Bet man ir romāns, Fjod, zinātniski fantastisks romāns.

—   Ka tevi bullis nobadītu . .. Iecerēji fantastisku, bet trāpīji kā naglai uz galvas . . .

—  Gadās jau, Fjod. Reālistisks pamats, vēstures zināšanas, rakstnieka intuīcija . .. Un rezultātā — paredzēšanas šedevrs.

—   Redzi nu . . . Pirmo reizi nožēloju, ka neesmu lasījis tavas grāmatas. It īpaši to . .. Tomēr paskaidro man! Kāpēc simt gadu nav darbojies tas galvenais starotājs, kura dēļ viss sākās?

—   Tas automātiski ieslēdzās, kad bija iegruvis kupols. Tā viņi bija izplānojuši. Kupols stāvēja simt gadu, bet tad zemestrīce okeānā to sagrāva. Ar to viss sākās. Taču īpašu akumulatoru uzlādētie enerģijas krājumi nebija lieli, un to izlādēšanās kaut kādā veidā ir saistīta ar Saules stāvokli. Tāpēc starotājs darbojās vienīgi pa dienu Klusā okeāna apkaimē.

—  Rob, kā gan tagadējie zinātnieki to neapjēdza?

—   Būtu jau izdomājuši, bet viņiem neatlika laika. Un, galvenais, sākumā visi virzījās pa nepareizu ceļu — meklēja indīgu gāzu noplūdi. Un kāpēc tā? Nu tāpēc, ka ir jau tā gadījies.

—  Viņiem būtu derējis atcerēties tavu grāmatu.

—   Kur tas laiks, kopš tā sarakstīta! Tad vēl biju jauns. Un redzi nu, Fjod, kāda likteņa ironija! Tā taču neguva nekādu ievērību. Neviens to vairs pat neatceras.

—   Nu gan atcerēsies.

—   Tagad jau droši vien. Tikai es vairs neuzzināšu, kā tas būs. . .

—   Var gadīties, ka tomēr uzzināsi!— iesaucās Ivs, pavērdams smagās durvis, aiz kurām bija redzama gaismas strēle.

—  Rob, piesargies!— atskanēja Fjoda Bala balss. — Nodzēs gaismu!

Ivs paguva ieraudzīt plašu, ar ūdeni applūdušu telpu, zemu betona velvi, garu galdu rindu, apgāztus krēslus, uz grīdas kaut kādas lupatas, kaulus un galvaskausus, un divus lielus augumus dziļūdens skafandros — tādos, kādus izmantoja Viraka darbinieki. Gandrīz tajā pašā mirklī spuldzītes uz skafandru aizsargcepurēm nodzisa. Ivs aiz piesardzības izslēdza arī savu reflektoru. Iestājās tumsa . . . Tomēr tā nebija pilnīga. Kaut kur no apakšas plūda zaļgana gaisma. Ivs vērīgi papētīja un juta, ka zem skafandra aizsargcepures sakustas mati. Iezaļgani fluorescējot, spīdēja cilvēku galvaskausi un kauli, kas klāja šīs drausmīgās pazemes zāles grīdu.

Austiņās skaidri bija sadzirdama Fjoda un Roba skaļā, aprautā elpošana.

—   Tad nu tā,— sacīja Ivs, cenzdamies neskatīties lejā uz fluorescējošo grīdu.— Izbeigsim spēlēt paslēpes! Es jau labu laiku sekoju jums pa pēdām un, protams, pazinu jūs abus. Viens ir Fjods Bals, otrs — Roberts Roikijs. Bet es esmu Ivs Maklajs. Vai sapratāt?

Elpošana un sēkšana īva austiņās kļuva skaļāka.

—   Nu, kāpēc klusējat? Varu piebilst: vakar jūs abi no Abikaijas rifa aizvedāt Viraka batiskafu, acīmredzot samaitājāt to un nu esat iestrēguši šajā ne visai mājīgajā vietā. Vai tā nav?

—  Tā jau ir gan,— atskanēja Fjoda īdzīgā balss,— bet kā mēs varam zināt, ka jūs tik tiešām esat tas, par ko uzdodaties?

—  Vai tad es būtu kāds rēgs no tiem, kas uzbūvējuši te visu šo zemūdens šausmu pili? Vai tomēr jums nav vienalga, kas jūs no šejienes izpestīs?

—   Beidz, Fjod!— ieskanējās Roberta Roikija apņēmīgais bass.— Ieslēdz gaismu! Skaidrs, ka tas ir Ivs. Viņš vienīgais var tā pasacīt . .. Ļauj, mīļais cilvēk, es tevi apkampšu! Tu nespēj iedomāties, kā es priecājos par šo tikšanos!

—   Es arī,— sacīja Ivs, ieslēgdams savu reflektoru. — Bet skūpstīsimies vēlāk, kad būsim tikuši laukā. Spriežot pēc kaulu spīdēšanas, te ir spēcīga radiācija, bet jūs jau nīkstat te diezgan ilgi. Aiziet!

—  Uz kurieni, Iv?

—   Augšā, kur citur! Cik es saprotu, jūs jau esat izdarījuši visu, kā dēļ šeit ieradāties.

—   Jādomā gan,— ne visai pārliecinoši atbildēja Roi- kijs,— bet, ja ir radusies iespēja tikt projām, varbūt ielūkosimies vēl šur tur? Man, piemēram, trakoti gribētos apskatīt viņu galveno komandpunktu. Vai tur viss ir tā, kā esmu aprakstījis?

—   Robij, kādu citu reizi . . . Mūsu atpakaļceļš nebūs viegls. «Šķīvītis», ar kuru es te ieniru, ir izmēģinājuma paraugs un nav paredzēts trim cilvēkiem. Jā, bet par kādu burtnīcu jūs te runājāt?

—   Es to atradu Melburnā kādas vecas mājas pagrabā apmēram pirms trīsdesmit gadiem. Tāda kā dienasgrāmata, tikai bez precīziem datumiem. Diezgan juceklīgi pieraksti, tomēr man radās interese. Nebija ne autora vārda, ne paraksta. Pēc dažām pazīmēm secināju, ka tās ir pagājušā gadsimta pašas beigas. Vai nu vājprātīgā piezīmes, vai zinātniski fantastiska romāna iecere … Es nezināju nevienu romānu par šādu tēmu. Domāju, domāju un nolēmu uzrakstīt pats. Bet, lai neviens man nevarētu pārmest, ka esmu plaģiējis, ievadā godīgi atzi

nos, kā viss bija: uzrakstīju par vecās mājas pagrabu, par burtnīcu un tā joprojām. Romāns tika izdots, panākumus neguva, kritiķi mani lamāja, ka es esot sabiezinājis šausmas. Burtnīcas pieminēšana ievadā tika nosaukta par trafaretu paņēmienu. Sis romāns jau sen ir aizmirsts . . .

—  Bet burtnīca?

—       Burtnīca arī. Kaza jau sen to nozelējusi. Vai tu zini, ka es savā fermā turu kazas? . . .

Beidzot viņi izkļuva laukā no ūdens pieplūdušo gaiteņu labirinta. Gaiši spīdēja visi Iva «šķīvīša» iluminatori. Ivs atvēra «šķīvīša» ieejas slūžas.

—  Kāpiet iekšā,— viņš aicināja.— Fjod, jūs pirmais!

«Šķīvīša» kabīnē, kur tagad bija kļuvis ļoti saspiesti,

Ivs, nosēdies pie vadības pults, teica:

—       Robij, tātad jūs nolēmāt atkārtot piedzīvojumu no tava zinātniski fantastiskā romāna?

—        Bet, vai zini, viss sakrita mats matā,— Roikijs domīgi sacīja.

—       Vienīgi beigas ne,— paziņoja Bals.— Jūs man piedodiet, bet es vairs nespēju! Noskrūvēšu to ķirbi.

Viņš noņēma sava skafandra aizsargcepuri. Roikijs sekoja viņa paraugam.

Ivs jau gribēja iebilst, bet, uzmetis skatienu indikatoriem un aparātu skalai, nolēma, ka gaisa kabīnē droši vien pietiks. Un viņš pats arī noņēma savu aizsargcepuri.

Piesardzīgi virzīdams «šķīvīti» uz spraugu velvē, īvs sacīja:

—        Robiju es vēl varētu saprast. Viņš ir rakstnieks fantasts. Bet jūs, Fjod,— jūs esat pragmatiķis, lietišķs cilvēks — kā jūs uzdrīkstējāties sekot šim fantazētājam?

—       Es redzu cilvēkiem cauri,— Bals atcirta.— Toties jūs vakar negribējāt redzēt, kas man iekšā. Un nesapratāt. . . Velti, velti!

—  Varējāt taču paskaidrot!

—       Ko lai es skaidrotu? Par viņa grāmatu? Vai par kazu, kura nozelējusi burtnīcu? Vai jūs būtu ticējis?

—  Nezinu . . .

—       Te tev nu bija! Bet lai jau paliek! . . . Tāpat arī iznāca itin labi.— Bals pēkšņi uzsita īvam uz pleca:—Starp jums tomēr ir vella puikas! Tu, piemēram . ..

: — Paldies. i;

—        Ko nu tencini! Es teicu patiesību.— Bals pavīpsnāja:— Mēs varam uzņemt tevi savā kopienā. Kā būtu, Rob?

—        Nē,— Roikijs sacīja.— Viņam vēl pār agru. Kad iemācīsies lasīt un saprast zinātniski fantastiskos romānus, tad padomāsim …

«Šķīvītis» izrāvās no betona velves žokļiem, un tajā pašā mirklī kabīni piepildīja tālā, skanīgā un tīrā Irmas balss:

— Sī pasaule ir templis mans, Un mīla — mana dieve . . .

Iv, kur tu esi, kāpēc tu man vairs neatbildi? Iv, īv, Iv . ..

īvs uzmeta skatienu pulkstenim. Viņš bija pavadījis betona velvē gandrīz stundu. Pieliecies pie sarunu ekrāna, viņš iekliedzās:

—        Irma, es atgriežos! Mēs visi atgriežamies. Vai tu saproti? Briesmu vairs nav. Noraidi to uz Viraka Galveno bāzi un uz visām Zemes stacijām. Un nosauc varoņu vārdus: Fjods Bals un Roberts Roikijs ir tie, kas padarīja nekaitīgu briesmīgo pagātnes piemiņu. Viņi ir šeit, kopā ar mani «šķīvīša» kabīnē. Irma, vai tu mani dzirdi?

Visi trīs aizturēja elpu. Klusums . . . Atbildes nebija.

—  Irma!

Roikijs uzmanīgi pieskārās pie īva pleca:

—  Viņa atbildēja. Vai tu nedzirdi, ka viņa raud?

īvs atbalstījās ar seju pret ekrānu. Tagad arī viņš

dzirdēja . . .

+ + +

«Šķīvītis» sasniedza okeāna virspusi rītausmā. Arvien spožāk iedegās sārtā rītablāzma pāri ūdeņu vēl tumšajam klajam. īvs atvēra masīvo aizsargkupolu. Kabīnē ielauzās spirgts vējš, atnesdams ūdenszāļu, sāls, ne ar ko nesalīdzināmās okeāna smaržas. Pavērsuši sejas pretī vēja brāzmām, visi trīs klusēja.

Okeāns kļuva arvien gaišāks. Mākoņi austrumos sāka zeltīties, bet viļņu galotnes metās sārtas.

«Vai tiešām tas nav sapnis?» īvs domāja. «Vai tiešām es esmu dzīvs un atkal redzu debesis, mākoņus, elpoju rītausmas vēju? Mana zeme, cik brlnum jauka tu esi! Esmu atgriezies pie tevis. Kāda laime ir atgriešanās .. . Vēl gaida daudz grūtību, daudz slikta, bet šajā bridi es esmu laimīgs. Tik laimīgs kā nekad. Mēs visi esam laimīgi.»

Viņš uzlika rokas saviem ceļabiedriem uz pleca. Viņi stāvēja visi trīs apkampušies atvērtā «šķīvīša» kabīnē un, galvas atgāzuši, skatījās, kā pie viņiem lēnām nolaižas diskoplāns.

PēDēJā ATLANTA ATGRIEŠANĀS

Vienīgais, ko dzejnieks spej darīt,— tas ir — brīdināt . . .

Vilfrids Ouens

So neparasto notikumu pastāstīja dons Antonio Salva- tore di Rivera — vecs lingvists un Portaltes muzeja uzraugs Madeiras salā. Cik tajā ir patiesības un cik izdomas — to lai izlemj lasītāji paši.

Portrets bija datēts ar 1889. gadu, tātad gleznots ilgi pirms Alberta Einšteina izcilā darba par laika relativitāti. Jāpiemin ari tas, cik ļoti klostera priekšnieks steidzās tikt pie pazemes atslēgām . .. Lai gan — sākšu visu pēc kārtas.

♦ ♦ +

Saskaņā ar Starptautiskā ģeofizikas gada programmu mēs izdarījām Atlantijā okeanogrāfiskus pētījumus. Bis- kajas līci nokļuvām ārkārtīgi spēcīgā vētrā. Viesulī cieta stūre, un vieglais šoneris, palicis bez vadības, tika aizdzīts tālu uz dienvidrietumiem. Mēs piestājām Funšalā, lai varētu veikt remontdarbus, un nonīkām tur vairāk nekā divas nedēļas.

Mana specialitāte ir jūras ģeoloģija. Nokļuvis Madeirā, centos velti nezaudēt laiku. Augas dienas klaiņoju pa klinšainajiem pauguriem, kas bija vulkānisko iežu veidojumi. Priecājos, ka varu tuvāk iepazīties ar okeāna dzelmes gabaliņu, ko Zemes garozas kustība bija izveidojusi par nelielu, kalnainu salu.

Reiz mikla dienvidus tveice piespieda mani mainīt maršrutu. Nokāpu no kalniem piekrastes ciemā, kura dakstiņu jumti spraucās laukā no sulīgā zaļuma, kas ietvēra rāmo, zilo līci.

Mazā kafejnīcā puskails viesmīlis — metiss ar melnu, sprogainu matu ērkuli un lielu sudraba auskaru kreisajā ausi — man jauktā franču un spāņu valodā paskaidroja, ka ciemu saucot par Portalti, ka šeit dzīvojot zvejnieki, vīndari un konservu fabriku strādnieki un ka rudenī uz Portalti atbraucot tūristi no Eiropas un Amerikas.

— Pulka tūristu, senjor,— viesmīlis tarkšķēja, liedams slīpēta stikla kausā mazliet duļķainu šejienes vīnu.— Muzejs, senjor! Otra tāda pasaulē nav. Ikvienam to būs interesanti apskatīt. Atlantīda, senjor! īsta, ne mazākā viltojuma. Vai mesjē nav dzirdējis? Visžēlīgais dievs tas kungs sadusmojās uz Atlantīdu un uzsūtīja pasaulei plūdus. Visi noslīka, tikai paši apsviedīgākie viltnieki izglābās. Viņi atrada patvērumu uz mūsu salas. Vai mesjē man netic? Lai es uz vietas zemē iegrimstu ar visu krodziņu, ja meloju! Tas noticis sen. Tad nebija zinātnieku, kas to visu aprakstītu. Sis tas iekļuvis vienīgi blbelē. Ja mesjē gribēs apmeklēt muzeju, pats pārliecināsies. Senjor, vai vēl vienu kausu vīna?

Es pateicos, samaksāju un izgāju krastmalā zem stingo palmu smailo lapu vainagiem. Sāņus no daudzkrāsainajiem ciema namiņiem, kas cieši kļāvās cits pie cita uz stāvās piekrastes nogāzes, slējās neliela ēka no pelēka, poraina akmens. Māja atradās biezā, aizaugušā parkā, aiz kura baltoja klostera torņi. Parka pussagruvušajā žogā bija vārtiņi un pie tiem uzraksts angļu un portugāļu valodā —«Vēstures muzejs».

Gaiss bija karsts un nekustīgs. Laiski nodomāju, ka paies vēl ne mazāk par trim stundām, iekams tveice sāks rimties. Skatienu no jauna piesaistīja pelēkā ēka. Kā būtu, ja ieietu šajā muzejā? Varbūt vecā parka blīvajā pakrēslī zem akmens velvēm vēl ir saglabājies vēsums? .. .

No vārtiņiem līdz muzeja ēkai veda balta marmora šķembām izbruģēts celiņš. Starp marmora drumslām spraucās laukā zāle. Pie ieejas nevienu nesastapu. Pustumšajā, apaļajā hallē bija vēss. Kaktā snauda vecs vīrs—durvju sargs. Noņēmis cepuri, ar kabatlakatu noslaucīju mitro pieri. Vecais tik snauda. Uzmanīgi pieskāros viņam pie pleca. Viņš pacēla galvu, palūkojās

manī sarkanām, asarojošām acīm, klusēdams paņēma monētu un ar žestu aicināja iet iekšā.

Zālēs valdīja klusums un oda pēc pelēm. Vecie grīdas dēļi čīkstēja. Pie sienām karājās izbalējušas jūras kartes no Vasko da Gamas laikiem, pergamentu strēmeles. Kaktos spīdinājās bruņinieku tērpi un ieroči. Noputējušās vitrīnās blakus grieķu amforu lauskām gulēja rupji darinājumi no ziloņkaula. Veclaicīgam tālskatim līdzās uzmanību saistīja košu Amazones tauriņu kolekcija un dīvaini sačumuroti balto koraļļu žuburi. Tas viss kopumā atgādināja novārtā pamestu antikvariātu, kura saimnieks sen zaudējis cerību pārdot kādu neejošu krāmu.

Nodzeltējušas etiķetes vairākās valodās vēstīja, kādi dārgumi izlikti apskatei: «Ernana Kortesa zobens, ko dāsnu roku muzejam dāvājis dieva kalps Alonso, Svētās jaunavas klostera priekšnieks; 1798. gads», «Kristālu un iežu kolekcija, ko Atlantijas okeāna dienvidu salās savācis I. Forsters, dabzinātnieks un slavenā kapteiņa Džeimsa Kuka ceļabiedrs; 1775. gads», «Svečturis, kas piederējis Ludviķim XIV un ko muzejam veltījis viņa augstība grāfs . . .». Tālāk uzrakstu bija aptraipījušas mušas un to nevarēja salasīt.

Manu uzmanību saistīja meistariski veidots veca kuģa modelis. Uzraksts vēstīja, ka tas ir Kristofora Kolumba karavelas modelis, ko savām rokām darinājis viņa pavadonis kuģa galdnieks Diego Santiss 1496. gadā. Pētīdams smalko mantiņu, ievēroju tikko pamanāmu spiedogu uz ķīļa vara apšuvuma. Ar kabatas lupu bez pūlēm izlasīju uzrakstu: «Roterdama. Preiss un Dēls. Modeļu fabrika. 1928. gads.» Turpināju apskati, vairs nepievērsdams uzmanību komplicētajiem paskaidrojumiem, kas kaligrā- fiski bija uzrakstīti dažādās valodās.

Pēdējā telpā karājās laika gaitā nomelnējušas gleznas.

Izgāju vēlreiz cauri klusajām, tukšajām zālēm. Nebija neviena priekšmeta, kas varētu būt saistīts ar atlantu zudušo kultūru. Kāpēc viesmīlis tik nekaunīgi bija man samelojis?

Jāatzīstas, ka neko īpašu jau negaidīju: dažus galvaskausus, kādu okeāna izmestu plāksni . . . Bet nebija galīgi nekā!…

Mazliet vīlies atgriezos hallē. Sargs kaktā vēl aizvien snauduļoja.

— Kur ir Atlantīda?— piegājis pie viņa, es skaļi jautāju.— Atlantīda!

'Acis nepavērdams un ne vārda neteikdams, viņš pastiepa izģindušo, tumšo plaukstu.

: — Ir jau samaksāts,— es iebildu,— bet Atlantīdas tur nav.

Vecais lēnām pacēla sarkanos plakstiņus bez skropstām, asarainajām acīm vērīgi paskatījās uz mani un tikko dzirdami kaut ko nopurpināja.

Es klusēju un gaidīju.

Krekšķēdams viņš piecēlās un ar pūlēm atlieca sakum- pušo muguru. Viņš bija ļoti vecs un pats atgādināja muzeja eksponātu. Uz izģindušā pakauša spurojās sirmu matu kumšķi. Garais, līkais deguns nokarājās līdz smailajam zodam. Plānās, bālās lūpas bija cieši sakniebtas. Novalkātais melnais uzvalks saņurcīts, turklāt vienos traipos.

Viņš paspēra pāris soļu un, atpakaļ nepaskatījies, portugāliski kaut ko pajautāja.

—       Nesaprotu,— es atbildēju franču valodā.— Varbūt jūs runājat vēl kādā valodā?

Vecais zobgalīgi iesmējās.

—       Vēl kādā valodā!— viņš atkārtoja, atdarinādams manu akcentu.— Zināms, ka tu neesi francūzis. No kurienes tu esi?

—  Es esmu krievs .. . Esmu no Padomju Savienības.

Vecais pagriezās un kādu brīdi, ne vārda nebilzdams,

skatījās uz mani, plakstus tik tikko pavēris.

—       Ahā,— pēdīgi viņš ierunājās,— tu droši vien esi no tā šonera, kas stāv Funšalā. Pirms pāris gadiem te bija kāds krievs .. . Kam tev vajadzīga Atlantīda?!— viņš piepeši iekliedzās, mani ļauni uzlūkodams.— Ko tu par to zini? Atlantīda ir jāmeklē tur — vai tu saproti?— viņš norādīja ar kaulaino pirkstu uz atvērtajām durvīm, aiz kurām zilgmoja okeāna klajš.— Jums, krieviem, tas būtu pa spēkam .. . Tikai jātic. Jātic un jāgrib.

—       Piedodiet,— es sacīju, pasperdams soli uz durvju pusi.

h— Kur nu?!— vecais atkal iekliedzās.— Vai tad tu negribēji redzēt Atlantīdu? Nāc!

Man sametās neomulīgi, un es neviļus pakāpos atpakaļ.

—       Nebaidies,— vecais teica, it kā būtu uzminējis manas domas.— Vēl jau es neesmu galīgi sajucis. Es tak neaicinu tevi iekšā okeānā. Tu gribēji redzēt Atlantīdu. Ej un skaties . . .

Viņš atvēra sienā mazas durvis. Aiz tām slīps gaitenis veda uz iesarkanām ugunīm nespodri apgaismotām žā- lēm.

Es svārstījos, gandrīz nešaubīdamies, ka man ir darīšana ar vājprātīgo.

— Ej, ej,— vecais atkārtoja.— Tu gribēji redzēt Atlantīdu.— Un viņš klusiņām iesmējās.

Tad viņš aizsteberēja pie sava krēsla, apsēdās un aizvēra acis.

♦ ♦ ♦

Gāju pa gaiteni, izjuzdams gan ziņkāri, gan īgnumu, jo biju pārliecināts, ka būšu atkal apmuļķots.

Ticis līdz gaiteņa vidum, paskatījos atpakaļ. Vecais snauda savā krēslā. Gaitenis izveda mani pustumšā telpā ar zemām griestu velvēm. Logu nebija. Blāva gaisma ieplūda pa platu durvju arku no nākamās zāles. Pa kreisi no ieejas tieši uz akmens grīdas gulēja daļa no milzīgas marmora kolonnas ar grieztu kapiteli, ko bija izvagojuši akmeņgrauži moluski. Labajā pusē sienā bija iestiprināta masīva marmora plāksne ar uzrakstiem. Es piegāju tuvāk. Baltajā marmorā iekaltie burti no sāniem krītošajā apgaismojumā šķita neparasti reljefi. Teksts bija latīņu un grieķu valodā.

Ar pūlēm atcerēdamies sen aizmirsto latīņu vārdu jēgu, es vairāk uzminēju nekā izlasīju:

«Atnācēj, lai tu būtu kas būdams, ar godbijīgām trīsām stājies uz vislielākā noslēpuma sliekšņa šajā pasaulē, kurā tu esi ieraudzījis dienas gaismu. Visu, ko tu šeit redzēsi, ir atdevis atpakaļ okeāns, kas bija aprijis pašu varenāko Zemes valsti. Zemēm un tautām būtu bijusi cita vēsture, ja to rakstītu atlanti. Bet viņu vairs nav, un no viņu atstāto zināšanu drumslām izaugusi Jaunās pasaules zinātne un māksla.»

Tālāk gari un plaši bija citēts Platons, kurš pirmais cilvēkiem pastāstījis par Atlantīdu. -i

«Ēģiptes priesteri pavēstīja Solonam, vienam no grieķu gudrajiem,» es lasīju, «ka hellēņi ir jaunuzplaucis ziediņš pie cilvēces dzīvības koka. Jau ilgi pirms viņiem Hellādā pastāvējušas stipras valstis un dzīvojusi tauta ar augstu kultūru . . . Raksti vēsta, ka šī tauta reiz sadūrusies ar

draudīgu spēku, kas nācis virsū visai Eiropai un Āzijai no Atlantijas jūras puses.

Tur, aiz «Hērakla stabiem»1 , toreiz atradusies sala, lielāka nekā Lībija, un no tās bijušas pieejamas citas salas un kontinents. Sajās zemēs, kas sauktas par Atlantīdu, bija izveidojusies diža un varena lielvalsts. Tai piederēja Lībija līdz Ēģiptei un Eiropa līdz Tirēnu jūrai. Tā grasījās ar varu pakļaut arī Hellādu un visu pasauli. Taču atlantu valsti piemeklēja liela bēda. Atdarījās zeme, un salīgojās kalni, un vulkāni sāka izgrūst ugunīgu lavu, un vienā dienā un posta pilnā naktī visa Atlantīda ar savu karaspēku, tautu un varen bagātajām pilsētām iegrima jūrā.»

Pārliecinājies, ka citi teksti arī ir patapināti no Platona, devos uz nākamo zāli. Tur bija bibliotēka. Tā bija pilna ar griezumiem rotātiem, smagiem plauktiem, kuros glabājās simtiem sējumu visdažādākajās valodās, un visas šīs grāmatas bija par Atlantīdu.

Filozofiski traktāti stāvēja blakus zinātniski fantastiskiem romāniem, biezas vēstures monogrāfijas — blakus albumos sakopotiem avīžu izgriezumiem. Savu mūžu nebiju domājis, ka par Atlantīdu ir tik daudz sarakstīts.

Pārsteigts gāju no plaukta pie plaukta, manas acis slīdēja pār uzrakstiem uz grāmatu muguriņām, es ņēmu rokās biezos foliantus un šķirstīju tos. Tikai Atlantīda un Atlantīda . . . Daudzās grāmatās tā bija vienīgi pieminēta, un tad šīs vietas bija atzīmētas ar īpašiem ieliktņiem. Virs plauktiem karājās Atlantijas okeāna kartes: gan vecas, pirms daudziem gadsimtiem zīmētas, gan arī pagājušā gadsimta beigu kartes un mūsdienīgākas, izdotas Ņujorkā un Maskavā, Londonā un Lisabonā — jau pēc Otrā pasaules kara.

Telpas vidū uz liela galda, kas bija apkrauts ar žurnāliem, stāvēja milzīgs globuss. Tajā uz Atlantijas okeāna bāli zilā fona ar sarkanu tušu bija ievilktas nogrimušā kontinenta kontūras. Mans skatiens saspringti pētīja neierasto ģeogrāfisko robežu zīmējumu. Tas cilvēks, kurš bija savācis šo apbrīnojamo bibliotēku un atzīmējis uz globusa Atlantīdas aprises, kā redzams, bija izmantojis gan drošas ziņas, gan ne visai ticamas. Trekna, sarkana

' Divi kalni pie Gibraltāra jūrasšauruma — viens Eiropas, otrs Āfrikas krastā; tos, kā stāstīts senā mitā, tur nolicis Hērakls; senie grieķi domāja, ka pie «Hērakla stabiem» beidzas pasaule.

līnija norādīja vienu robežu — ar pussalu, līču un zemesragu izliekumiem; tikko pamanāmas pārtrauktas svītras iezīmēja citas robežas; mazāk ticamās bija attēlotas ar punktētām līnijām. Izzudušo kontinentu šķērsoja upes. To iztekas bija kalnu grēdā, kas stiepās no ziemeļiem uz dienvidiem. Bez pūlēm pazinu tajā Vidusatlantijas grēdu.

Rietumos no tās sīku punktiņu spiets iezīmēja plaša tuksneša robežas. Tā austrumu daļā bija uzvilkta savāda zīme, līdzīga aerodroma attēlojumam. Uz to veda tieva, melna svītra. Tādas pašas svītras, acīmredzot ceļi, savienoja pilsētu aplīšus.

Ieskatījies vērīgāk, pamanīju, ka Eiropas kontūras un Ziemeļamerikas kontūras daudzās vietās ir labotas un atšķiras no pašreizējām. Pireneju pussala un Atlasa kalni uz rietumiem turpinājās, Biskajas līcis bija uz pusi mazāks, Lamanša vispār nebija. Eiropas un Amerikas ziemeļus klāja tievas, zilas švīkas. To robeža atbilda lielā apledojuma perioda ledāju kontūrām . . . Un tad es beidzot sapratu: tā bija nevis mūsdienu karte ar hipotētiskām nogrimušā kontinenta kontūrām, bet kvartāra perioda paleoģeogrāfiska karte, uzzīmēta pasakaini detalizēti . ..

Nezināmais autors bija izmantojis okeāna dibena topogrāfijas visjaunākās ziņas un lieliski orientējās kvartāra perioda paleogrāfijas sīkumos. Tomēr daudzas apbrīnojamas detaļas, kas bija ņemtas no man nezināmiem avotiem, izraisīja domu, ka zīmējums uz globusa robežojas ar visīstāko fantāziju. Velti meklēju datumu, autora uzvārdu vai kādus nosacītus apzīmējumus. To nebija.

Varbūt globuss nebija muzeja eksponāts? Bet kāpēc tad tas atradās šeit? Un kāpēc pirms šīs muzeja daļas ir bibliotēka?

Nerazdams atbildi uz saviem jautājumiem, pametu globusu un devos tālāk. Nākamā zāle bija milzīgi liela. Slīpi, šauri logi, kas atradās zem pašiem griestiem, bija aizvilkti ar sarkanām štorām; iesārtā mijkrēslī kaut kur tālu rindā aizstiepās kolonnas, kas balstīja akmens velvi. Tikai pēc dažiem desmitiem soļu es aptvēru, ka šī zāle ir daudz lielāka par visu muzeja ēku un ka es atrodos pazemē.

Uz masīviem koka postamentiem gar sienām un starp kolonnām stāvēja un gulēja kaut kādas plāksnes, rupji tēsti akmens bloki, sadauzītu kolonnu kapiteļi, griezu

miem rotātu karnīžu un smalki darinātu arku pārsegumu gabali.

Zāles pustumsā nebija iespējams izlasīt sīkā rokrakstā latīņu valodā uzrakstītās etiķetes. Vienīgi pie marmora karnīzes, ko greznoja glezns ziedu un lapu ornaments, izdevās saburtot: «Korvo sala', Lauvas līcis, rietumu krasts; 1898. gads.»

Pazemes zāles iesārtā nokrēsla, apbrīnojamās arhitektūras detaļas un ornamenti, kas, bez šaubām, bija ļoti senas kultūras pieminekļi, akmeņgraužu pēdas, kuras liecināja, ka lielākā daļa šeit savākto priekšmetu izvilkti no jūras dzelmes, noslēpumainais zīmējums uz globusa — tas viss kopā radīja īpaši noslēpumainu un satrauktu cerību noskaņu. Man piepeši šķita, ka mani patiešām gaida liels noslēpums, kā to apgalvoja uzraksts pie ieejas . . . Atliek tikai spert vēl vienu soli — un parādīsies kāds, kas spēs pārvērst mirušās civilizācijas drumslas mums nezināmas senas pasaules brīnum daiļās pilīs un tempļos. Vai tiešām visi šie akmens bluķi, kas glabāja nezināmu mākslinieku darbu pēdas, ir lietiski pierādījumi, ka pastāvējusi Atlantīda?

Pieskāros vienam no tiem ar roku. Tas bija milzīgas kolonnas kapitelis ar dīvaini sarežģītu, fantastisku ornamentu, materiāls — pulēts viengabala kvarcīts — neparasti izturīgs akmens, velnišķi grūti apstrādājams. Ar kādu instrumentu tajā bija izkaltas arhitektoniskās detaļas? Pat mūsdienās tāds uzdevums nebija viegls.

Lēnām gāju uz priekšu. Lūk, elegantas, atturīgas formas kolonnas daļa, milzīga marmora kausa mala, arhitrāvs ar neskaidru ornamentu, melna bazalta lode, burvīga marmora sievietes roka.

Jā, tas bija neparasts muzejs. Tā eksponātiem it kā bija uzspiests neatklāta noslēpuma zīmogs. No tiem vēdīja nevis gadu simteņu, bet gadu tūkstošu elpa. Te nebija vajadzīgas sadomātas etiķetes kā tur, augšā. Sie akmeņi runāja savā valodā. Tā bija saprotama un tomēr noslēpumaina. Bet tādas mīklas jau ar dažiem vārdiem nav atminamas.

Zāle beidzās ar nelielu alkovu. Lai tajā iekļūtu, bija jāuzkāpj pa dažiem desmitiem šauru akmens pakāpienu. Alkovs bija tukšs, bet spožas dienas gaismas pieliets, tā nāca nez kur no augšas. Pēc zāles mijkrēšļa samiedzu acis.

1 Azoru salu rietumu grupa.

Bet, kad tās attaisīju, ieraudzīju viņu . . .

Patiesību sakot, tas bija parasts cilvēka portrets — visā augumā uz jūras ainavas fona. Citā laikā un citos apstākļos tas droši vien nebūtu uz mani atstājis sevišķu iespaidu. Bet tajā brīdī, pēc pazemes muzeja apskates savādu, noslēpumainu gaidu uzbudināts, es biju satriekts. Paliku stāv.am kā stabs un nespēju atraut skatienu no vīrišķīgās, neredzēti daiļās, skumju pilnās sejas.

Mākslinieks bija attēlojis viņu okeāna krastā. Zaļgani viļņi vēlās pret klinšainu krastu, sašķīzdami baltu putu driskās. Viņš stāvēja uz karnīzes starp tumšajām, ar ūdensaugiem klātajām klintīm, atspiedis muguru pret stāvu nogāzes sienu. Viena roka bija piespiedusi pie krūtīm plata purpurkrāsas apmetņa ieloces, bet otra, melnīgsnēja un spēcīga, pastiepta uz priekšu, cieši turēja klints izcilni — gluži kā aša kuģa stūri. Vējš pluinīja garos, sirmos matus, ko uz pieres apņēma zelta stīpa. Bālā, grumbu neskartā seja bija mierīga. Dziļās rievas ap lūpu kaktiņiem stāstīja par gariem pārbaudījumu gadiem. Plati atvērtās acis raudzījās uz okeānu. Tajās bija skumjas, jautājums un milzīga gudrība . . .

—  Vai apskatīji?— balss atskanēja tik dobji, it kā tā nāktu no pazemes.

Satrūcies pagriezos atpakaļ.

Lejā pie kāpnēm, kas veda uz alkovu, stāvēja vecais sargs.

—  Kas viņš ir?— es klusu jautāju, norādīdams uz portretu.

Vecais vīrs pavīpsnāja:

—   Viņš ir dzimis pirms divpadsmittūkstoš gadiem. Viņam ir izdevies pārdzīvot savu tēviju.

—  Tad jau tas nav viņa portrets?

—   Ir gan viņa . . . Zīmēts dažas dienas pēc viņa nāves. Pēc atmiņas . .. Bet ir līdzīgs. Tik līdzīgs . . .— No vecā sarga iekritušajām krūtīm izlauzās kaut kas līdzīgs nopūtai.— Zaks bija talantīgs mākslinieks.

—  Zaks?

—   Zaks Marians Divāls — mans draugs. Mēs abi pirms vairāk nekā septiņdesmit gadiem kopā atbraucām uz šo salu.

—  Piedodiet — bet kas tad jūs esat?

—  Mans vārds ir Antonio Salvatore di Rivera. Man ir tas apšaubāmais gods saukties par zinātnisko pārraugu šajā gadatirgus balagānā, kuru tu augšā redzēji.

Es iekodu lūpā. Vecais virs mani uzmanīgi vēroja, sarkanās, asarojošās acis piemiedzis.

—  Kas vēl tevi interesē?

—        No kurienes tas viss ir?— es jautāju, norādīdams uz krēslainās zāles dziļumiem.

—  Nāc šurp,— viņš neatbildējis paaicināja.

Paskatījos vēlreiz uz portretu alkovā un devos pa

akmens kāpnēm lejā zālē.

—       Kas tu tāds esi?— vecais vīrs jautāja, kad biju piegājis pie viņa.

Es pateicu.

Vecais vīrs paberzēja ar izkaltušo roku vaska dzelteno pieri.

—       Atcerējos,— viņš nomurmināja, skatīdamies uz mani. — Esmu lasījis tavus rakstus par Atlantijas okeānu. Tur viss ir aplam. Nepārtrauc! Aplam. Tomēr vienā ziņā tev ir taisnība. Jaunie iegrimumi.. . Okeāna dziļumā tie turpinās. Viņa zeme,— vecais pamāja uz portretu, — grimst arvien dziļāk . . .

—   Nesaprotu. Kas viņš ir?

—       Nesteidzies! Viņa laikabiedri ir apstrādājuši tos te akmeņus. Vai tu redzēji meitenes roku? Neviens Zemes skulptors visā neskaitāmo paaudžu vēsturē nav sasniedzis lielāku pilnību. Un ornamenti? Vai tādus tu kaut kur esi redzējis?

—   Nē,— es atzinos.

—       Bez šaubām . .. Viņu māksla ir un paliek nepārspējama.

—  Vai to visu jūs izvilkāt no okeāna?

Vecais vīrs nicīgi pasmīnēja.

—       Okeāns to atdeva. Tas, kurš nolaidīsies tā dzīlēs . . .— viņš apklusa, nepabeidzis frāzi, un novērsās.

—  Atradīs Atlantīdu,— es pateicu priekšā.

—       Kāpēc tā jāmeklē?— vecais vīrs saērcināts paraustīja tievos, kaulainos plecus.— Tā jau sensenis ir uzieta. Tā ir visapkārt. Mēs esam dienvidaustrumu provinces centrā. Divdesmit jūdzes uz ziemeļiem ir Lielā austrumu osta. No turienes viņu kuģi devās uz Āfrikas krastiem un uz Vidusjūru. Sī sala bija kalns, kura nogāzē atradās liela observatorija.

Viņš runāja tā, it kā pats savām acīm to visu būtu redzējis.

—  Kā jūs to zināt?— es nenocietos.

Viņš nesadusmojās, tikai uzmanīgi paraudzījās uz mani un klusu, it kā pats ar sevi apspriezdamies, sacīja:

—   Esmu vecs un aizvadu savus pēdējos mēnešus, bet varbūt pēdējās dienas . . . Visu mūžu esmu veltījis vienam sapnim. Gribēju atgriezt ļaudīm vienu zudušo posmu no viņu vēstures dižās ķēdes. Mani izsmēja. Daži — tāpēc, ka bija gudri, baidījās un apskauda, citi — tāpēc, ka bija muļķi. Bet es biju zvērējis viņam, ka neatkāpšos,— vecais vīrs norādīja uz alkovu,— un centos izpildīt solījumu. Seit sakopots viss, ko ir izdevies savākt cilvēka īsajā mūžā — septiņdesmit gados. Par katru no šiem akmeņiem var uzrakstīt grāmatu. Nu man vairs nav palicis ne spēka, ne naudas. Dzimtenē esmu izsludināts par kriminālnoziedznieku, kurš nozadzis un iztērējis veselas ģimenes mantību. Savas ģimenes bagātību . . . Vai tu saproti? Sie akmeņi ir aprijuši visu. Bet ja man būtu bijis vēl vairāk . . .— Viņš atmeta ar roku.

—  Kāpēc jūs par to neuzrakstījāt?

—   Sākumā neuzrakstīju tāpēc, ka biju jauns un dumjš. Gribēju uzzināt pēc iespējas vairāk un tad uzreiz satricināt pasauli ar saviem atklājumiem. Pēc tam kad biju kļuvis gudrāks, jau zināju tik daudz, ka man neticēja. Daudzi gribēja nodarboties ar viņa zemes vēsturi,— vecais vīrs vēlreiz pamāja uz portreta pusi,— bet pierādījumi bija vienīgi man. Vai tu zini, kas tika izdarīts ar manu pirmo manuskriptu? Tas bija zinātnisks traktāts, taču tika izdots kā fantastisks stāsts. Es gandrīz vai zaudēju prātu. Iesūdzēju tiesā, bet viņi pavēstīja, ka es esot jucis. Otro grāmatu vispār atteicās iespiest. Kad nolēmu pats to izdot, man jau vairs nebija naudas, ko maksāt par izdošanu.

—  Vai tiešām visā pasaulē neatradās neviens . . .

—   Klusē! .. . Tava zeme tāpat negribētu ielaisties darīšanās ar vājprātīgo. Prasītu, lai pierāda, ka viss, kas šeit glabājas, ir īsts. Tā būtu zaimošana. Es pārkodīšu rīkli ikvienam, kurš netic, bet nepazemošos, pierādīdams, ka es neesmu melis.

—   Kādi pierādījumi? Vai tad šie pieminekļi nerunā paši par sevi? Es neesmu speciālists, tomēr . . .

Vecais vīrs nicīgi pavīpsnāja.

—   Tas ir redzams,— viņš nomurmināja, ar netīuu ka- batlakatu noslaucīdams asarojošās acis,— tas nudien ir redzams . . . Bet tādiem, kas saprot,— tādiem ir vajadzīgi pierādījumi. Viņi zina, ka vecais di Rivera pēc Zaķa

Divāla nāves visu mūžu strādāja viens pats. Viņam nav liecinieku. Viņš ir varējis viltot dokumentus, muzeja grāmatas. Viņš ir varējis pats savām rokām izkalt visas šīs kolonnas, ornamentus, arkas, akmeņgraužu ejas, meitenes roku. He-he-he-he!

Spiedzīgie smiekli pamodināja savādās zāles atbalsi. Vecais vīrs jau bija apklusis un no jauna berzēja acis, bet viņa smiekli skanēja kaut kur tālumā aiz akmens kolonnu dubultajām rindām.

Man atkal kļuva neomulīgi, un es nodomāju, ka cilvēki, kas bija nosaukuši viņu par vājprātīgu, varbūt nav bijuši pārāk tālu no patiesības.

—  Nē,— viņš teica, it kā būtu uzminējis manas domas,— nē, nē! Tas ir daudz sarežģītāk, nekā tu spēj iedomāties .. . Taču nu gan pietiks! Ej! Muzejs jāslēdz.

—   Bet portrets .. .— es iebildu.— Kas ir attēlots portretā?

—  Vai tu gribi to zināt?

—   Gribu.

—  Es varētu izlāpīties ar kādu blēņustāstu,— di Ri- vera domīgi teica,— vai pavisam vienkārši izdzīt tevi laukā par uzbāzību. Neņem ļaunā! Esmu patriecis no šejienes ne vienu vien svešu noslēpumu tīkotāju — muldoņas žurnālistus. Es viņus ienīstu. Tāds pats liktenis piemeklēja arī augsti cienījamo seru Frensisu Snoudonu no Karaliskās biedrības. Muļķis, mēģināja spriedelēt, ka te esot Krētas kultūras pieminekļi, nevis tas, kas šeit ir. Kā viņš deva kājām ziņu! Es izlingoju šim pakaļ «katliņu» un lietussargu. Bet ar tevi ir citādi, lai gan nevaru teikt, ka tu man patiktu. Neesmu vēl ticis par tevi skaidrībā. Tomēr šo to tev pastāstīšu. Tavā dzimtenē nav zināmi mani darbi. Bet man ir viens nosacījums: tu nepārvērtīsi to par vientiešiem domātu aizraujošu pasaciņu. Vismaz tik ilgi ne, kamēr es būšu dzīvs. Vai tu apsoli?

—  Vai jūs vēlaties, lai neizpaužu nevienam jūsu stāstu?

—  Es gribu to, ko pateicu,— di Rivera saskaitās.— Lai zudušas tautas vēsture netiktu iztaisīta par anekdoti. Vai tu saprati? Tas, ko tu izdzirdēsi, patiešām ir noticis. Ja es ticētu dievam, varētu apzvērēt pie viņa. Bet es jau septiņdesmit gadus esmu neticīgs. Turklāt esmu zvērējis tikai vienu reizi mūžā. Es neuzstāju, lai tu man ticētu, bet pieprasu, lai tu apsoli neņirgāties par to, ko dzirdēsi.

Patiesību nav iespējams vairāk nonievāt — kā pārvēršot to par fantastisku stāstu.

—   Apsolu, ka neuzrakstīšu fantastisku stāstu,— es svinīgi atbildēju.

—   Kamēr esmu dzīvs,— di Rivera atkārtoja.— Āmen! Tātad klausies . . . Lai gan — nē! Ej uz bibliotēku un pagaidi mani tur!

Viņš pagriezās un krekšķēdams uzkāpa alkovā. Es lēnām devos cauri pustumšajai zālei. Paspēris pāris soļu, uzmanīgi paskatījos atpakaļ. Vecais vīrs, iegrimis dziļās domās, stāvēja pie portreta, neatraudams no tā vērīgu skatienu.

Gaidīju diezgan ilgi. Beidzot atskanēja šļūcoši soļi. Vecais vīrs parādījās bibliotēkas durvīs.

—   Man jāaizslēdz ārdurvis,— viņš nopurpināja, uz mani nepaskatīdamies.— Durvju sargs ir slims, un man jāpilda viņa pienākumi. Nožēlojami graši, ko dīkdieņi maksā par ieeju,— tie ir visi muzeja ienākumi.

—   Varbūt aiziesim uz kafejnīcu?— es nedroši piedāvāju.

Vecais vīrs pameta atpakaļ ašu skatienu, pētoši pavērās man acīs un tad diezgan vienaldzīgi sacīja:

—   Iesim! Tikai brīdinu — man nav naudas . … Pēdējās

dienās muzejā neviens cits nav iegriezies, tikai tu vien.

♦ ♦ ♦

Izgājām abi laukā. Saule jau bija noslīdējusi zemu virs apvāršņa. Viegla brīze nesa valgu dzestrumu. No vēja pūtieniem kustējās platās palmu lapas. Netālu šalca okeāns.

Pie muzeja durvīm uz akmens sola gulēja žurnālu paka.

Di Rivera tos paņēmis pacilāja un uzmanīgi nolika hallē uz krēsla.

—   Žēlastības dāvana muzejam,— viņš paskaidroja, aizvērdams smagās ozolkoka durvis.— Sūta par brīvu. Sur tur jau mēs vēl esam palikuši atmiņā .. .

Kafejnīcā tas pats puskailais viesmīlis ar sudraba auskaru, saprotoši pametis man ar aci, salika uz galdiņa šķīvjus, bļodas un pudeles. Redzot, kā vecais di Rivera berzē izdēdējušos pirkstus un rij siekalas, es sapratu, ka viņš ir izsalcis.

Mēs vakariņojām ilgi: vircotajiem šejienes ēdieniem uzdzērām rūgtenu vīnu un pārmijām nenozīmīgas frāzes. Kad uz galda parādījās mazas tasites ar aromātisku kafiju un paplāte ar aug}iem, vecais virs noslaucīja salvetē plānās, bālās lūpas, cieši paskatījās uz mani un sacīja:

—   Tu gribēji zināt šī portreta vēsturi. Nu, tad klausies! So cilvēku viļņi izmeta krastā dažas jūdzes no šejienes, rau, tur aiz tā klinšainā zemesraga, tūkstoš astoņi simti astoņdesmit devītā gada divdesmit astotajā jūnijā. Divi jauni dīkdieņi torlt klaiņoja pa krastmalu. Viens no viņiem gribēja kļūt par lingvistu. Viņš bija atbraucis uz Madeiru papildināt portugāļu valodas zināšanas. Bet viņu interesēja vispār valodniecība. Tajā rītā viņš pilnā kaklā sengrieķu valodā klaigāja Safo vārsmas. Otrs bija mākslinieks. Viņš bija atbraucis gleznot okeānu, debesis un salu. Iedami gar jūras malu, lingvists un mākslinieks pamanīja slapjajās smiltis sarkanu plankumu. Viņi piegāja tuvāk un ieraudzīja sarkanu apmetni no apbrīnojami viegla un elastīga purpurkrāsas auduma, kas bija izšūts ar zelta rakstiem.

Es teicu, ka tā ir romiešu toga, bet Zaks — ka tas esot Klīstošā holandieša apmetnis, ko aizpūtuši vētra. Paķēruši apmetni līdzi, devāmies tālāk un simt soļu no vietas, kur bijām to atraduši, ieraudzījām viņu . . . Viņš gulēja smiltīs, plati izpletis spēcīgās rokas. Seju slēpa gari, balti mati. Šķita, ka viņš guļ, bet mēs bijām pārliecināti, ka viņš ir miris. Tomēr viņš vēl bija dzīvs. Varenās krūtis mazliet cilāja vārga elpa. Dabūjām viņu pie samaņas. Diemžēl — uz neilgu laiku. Pēc dažām stundām viņš nomira uz mūsu rokām. Izpildīdami viņa gribu, mēs ietinām ķermeni ar zeltu izšūtajā apmetnī, piesējām pie kājām smagu akmeni un iemetām no augstas kraujas okeānā. Pēc dažām dienām Zaks uzgleznoja viņa portretu — to pašu, kuru tu redzēji. Pēc Zaķa nāves es iegādājos šo portretu muzejam, kuru toreiz sāka veidot. Saprotams, ka es runāju par pazemes muzeju,— di Rivera, brīdi klusējis, piebilda.

—  Nu, un pēc tam?— es jautāju.

—   Par portretu tas būtu viss,— vecais vīrs klusu sacīja.— Klintis un okeānu Zaks zīmēja no dabas. Ja tu kādreiz aiziesi līdz tam zemesragam, tu pazīsi to vietu. Aizej gan! Okeāns tur savā klēpī pieņēma pēdējo Atlantl- das cilvēku.

—        Pēdējo Atlantīdas cilvēku?— es apjucis atkārtoju, domādams, ka esmu pārklausījies.

—        Jā. Viņš bija atgriezies uz Zemes pēc divpadsmittūk- stoš Zemes gadiem, bet neatrada pat vietu, kur bijusi viņa dzimtene.

Jutu, ka man sāk griezties galva. Prātā iešāvās doma: «Viņš tomēr ir traks . . . Bet varbūt mēs abi esam pilnā?»

Iedzēru kafiju un uzmanīgi palūkojos uz veco vīru.

Di Rivera bija saāķējis tievos pirkstus un, nolicis uz tiem smailo, kārno zodu, raudzījās satumsušajā okeānā. Vējš skurināja retos matus uz pergamentdzeltenā galvaskausa.

—   Paskaidrojiet jel!— es lūdzu.

Viņš klusēja.

—   Kā lai izskaidro tos divpadsmittūkstoš gadus?

—  Bez šaubām, burtiskā nozīmē.

Es paraustīju plecus.

Viņš sadusmojās.

—        Nesteidzies ar priekšlaicīgiem secinājumiem! Padomā!

—        Neprotu uzminēt tādus noslēpumus. Tas atgādina Kolumba karavelas modeli, ko «savām rokām darinājis viņa ceļabiedrs». Ja nemaldos, tā tur bija rakstīts?

Vecais vīrs pavīpsnāja.

—       Tu esi acīgs! Tiesa kas tiesa, tur ir pulka grabažu. Tomēr kara veļa ir īsta. Zīmogs uz ķīļa ir datums, kad tā restaurēta, nekas cits.

—  Un tomēr es nesaprotu.

—  Vai tu gribi teikt, ka netici?

—  Varbūt arī tā . . .

Pēkšņi es sajutu nogurumu un riebumu, iedomājoties, ka esmu kļuvis par kādas savādas mistifikācijas upuri. Vai tiešām tā būtu veikla izrāde? Man sametās žēl zaudētās dienas.

Di Rivera sēdēja un klusēja. Viņa acis bija aizvērtas.

—        Redzi nu,— viņš beidzot ierunājās, plakstiņus nepaceldams,— tam ir grūti noticēt. Bet kur robežojas ticamais un neticamais?— Viņš uzsita ar dūri pa galdu.— Kur? Tu klusē! Tur, kur šo robežu novelk stulbeņi, kas neprot vai nevēlas redzēt tālāk par savu degunu. Tu esi ar mieru noticēt, ka pazemes muzeja akmeņi ir atlantu kultūras paliekas. Bet kāpēc tad tu netici, ka atlants — pēdējais atlants — ir norādījis, kur šie atradumi meklējami? Tu nepieļauj iespēju, ka cilvēks

varētu augšāmcelties? Es ari ne. Kad nomiršu, mani neatmodinās nekāds spēks. Ari viņš nebija augšāmcēlies. Viņš nomira pirmo un pēdējo reizi pirms septiņdesmit gadiem uz manām rokām. Un es viņu apglabāju tur, kur biju atradis viņa tautas kapavietu. Viņš bija ļoti vārgs un maz mums paguva izstāstīt. Tomēr viņš pateica pietiekami daudz, lai mūsu laikmeta cilvēki spētu atrast Atlantīdas nogrimušās pilsētas, ja vien vēlētos ticēt neiespējamajam. Es ticēju un sameklēju visu to, ko tu redzēji pazemes muzejā. Taču es varēju izpētīt vienīgi seklākās vietas salu piekrastes joslā. Man nebija ne naudas, ne līdzekļu dziļūdens pētījumiem. Bet tie, kuriem bija nauda, neticēja. Tikai vienu reizi man izdevās pierunāt kādu amerikāni uz izlūkošanu lielākā dziļumā. Tas bija tūkstoš deviņi simti četrpadsmitā gada vasarā. Vairākus mēnešus mēs bagarējām okeānu tajā vietā, kur jāatrodas lielai atlantu pilsētai. Taču izcēlām vienīgi vulkānu pelnus un porainas lavas gabalus. Amerikānis bija pārskaities. Viņš draudēja, ka izmetīšot mani pār bortu, bet pēc tam izsēdināja mani uz tuksnesīga rifa Azoru salu austrumu grupā. Es pavadīju tur vientulībā vairākas nedēļas, gandrīz vai nomiru badā. Tomēr šis aunapiere bija izdarījis man milzīgu pakalpojumu. Tur, uz rifa, lagūnas smiltīs, es atradu marmora meitenes roku, kas bija atlūzusi no brīnum jaukas ģeniāla Atlantīdas tēlnieka radītas statujas. Tu to redzēji. Es jau iepriekš priecājos, kādu iznīcinošu vēstuli aizsūtīšu tam stulbenim, kad būšu atgriezies. Bet, kad man pēdīgi izdevās atbraukt atpakaļ uz Madeiru, Eiropā bija sācies karš. Atlantīda vairs neinteresēja pat vēsturniekus un rakstniekus.

Es ilgi nespēju noskaidrot mūsu neveiksmes cēloņus. Bet pēc tam sapratu. Man bija saglabājušies bazalta gabali, ko tiku izcēlis. Pirms vairākiem gadiem aizsūtīju vienu no tiem uz Kembridžas laboratoriju. Tur noteica ieža absolūto vecumu. Izrādījās, ka tam ir divpadsmittūk- stoš gadu. Vai tu apjēdz? Atlantīdas nogrimšanai sekoja milzīgi izvirdumi. To ir apgalvojis arī Platons. Acīmredzot pilsētu, kuru mēs meklējām, tāpat kā Pompeju, aprakuši vulkāna pelnu slāņi un lavas straumes.

Di Rivera apklusa. Saule bija norietējusi. Mums virs galvas iemirdzējās pirmās zvaigznes. Vējš kļuva arvien dzestrāks, palmu lapas šalca arvien skaļāk.

—  Nu gan man jāiet,— vecais vīrs teica, pieceldamies no galda.— Paldies par vakariņām. Es paņemšu līdzi pārpalikušo pastēti un maizi. Mans vecais durvju sargs ir slims. Jāpaēdina.

Viņš steigšus ietina vakariņu paliekas papīra salvetēs un sabāza kabatās.

—  Bet kā tomēr bija ar atlantu?— es jautāju, kad bijām izgājuši no kafejnīcas.— No kurienes viņš uzradās krastmalā un . . . kā jūs varējāt ar viņu sarunāties?

—   Tas nebija viegli,— di Rivera domīgi atbildēja, it kā kaut ko atcerēdamies.— Jā . . . Mēs izmēģinājāmies desmitiem valodās, iekams sapratām viņu. Bet, kad bijām sapratuši, noderēja mana sengrieķu valoda. Tā ir mazliet līdzīga vienai no Atlantīdas valodām. Un vēl kas: atlanti ir bijuši apveltīti ar izcilām spējām, kas mums liegtas. Viņi pratuši lasīt domas un varēja piespiest mūs saprast viņu domas, kas izteiktas tēlos. Kā jaušams, viņi pratuši pārraidīt domas no attāluma. Viņi daudzējādā ziņā bija aizsteigušies mums priekšā.

—  Bet pats atlants?— es uzstāju.— Viņš taču neiznira no Atlantijas okeāna dzelmes?

—  Vai tad es nepateicu?— vecais vīrs attapās.

—   Skaidrs, ka ne! Viņš pat nenojauta, ka tāds okeāns ir. Viņš .. . Bet tas ir garš stāsts. Esmu noguris.— Di Rivera paberzēja ar roku pieri.— Un galva arī reibst. Vakariņas bija pārlieku bagātīgas. Turklāt — vīns. Paklausies, man nav neviena, kam atklāt savu noslēpumu. Tas aizies kapā man līdzi. Es jūs, krievus, nepazīstu. Nē, vienu tomēr pazinu gan, un, kā rādās, viņš arī bija lāga puisis. Kā varu spriest pēc tā, cik nikni jūs lamā dažādi salašņas, jūs neesat tādi kā visi citi. Varbūt atklāšu jums noslēpumu, kur jāmeklē. Bet ne jau tagad .. . Paliec sveiks!

Es satvēru viņu aiz piedurknes:

—  Un atlants?

—  Pastāstīšu. Tikai vēlāk. Tomēr nē .. . Se, ņem . . .— Viņš izvilka no kabatas nosmulētu burtnīcu. — Vai tu angliski lasi? Te viss ir uzrakstīts. To neviens nezina .. . Tikai atceries, ko tu apsolīji. ..

Es pastiepu roku.

—   Sākumam nav nozīmes un pēdējai lapai arī ne,— viņš nomurmināja, izraudams no burtnīcas dažas lapas.

—   Pārējo ņem ciet! Atdosi, kad brauksi prom. Paliec sveiks!

—  Don Antonio,— es teicu, paspiezdams viņa auksto, mitro roku,— ja jūs ticat mums. . . man, ticiet, ka neviens nemēģinās tīkot pēc jūsu pirmatklājēja tiesībām … Uz mūsu šonera ir dziļūdens traļi un grunts paraugu ņemšanas ierīces. Es varu parunāt ar ekspedīcijas priekšnieku, pārliecināt viņu. Pēc nedēļas vai pusotrām mēs beigsim remontu un pacelsim enkuru. Varbūt jūs būtu ar mieru doties mums līdzi un norādīt dziļūdens staciju atrašanās vietas? Es jums apsolu . . .

Vecais vīrs rūgti pavīpsnāja.

—  Jums vajadzēja izmest enkuru pie Madeiras krastiem pirms vairākiem gadiem. Braucieniem pa jūru es vairs nederu. Bet parunāsimies par to vēlāk .. . Pēc tam .. .

Pamājis ar galvu, viņš lēnām devās pa krastmalu prom

un drīz vien nozuda gājēju pūlī.

♦ ♦ ♦

Atgriezos uz šonera pirms rītausmas un dabūju rājienu no ekspedīcijas priekšnieka, kurš bija noraizējies par manu ilgo prombūtni. Pastāstīju viņam, ka biju Portaltes muzejā, kā arī par iepazīšanos ar Antonio di Riveru. Pēc tam nokāpu kajītē un atvēru vecā vīra burtnīcu. Sākumā ar pūlēm saburtoju smalko, sīko rokrakstu, bet drīz vien aizrāvos un sāku lasīt arvien ātrāk. Kad biju aizvēris pēdējo lappusi, saule jau spīdēja augstu virs apvāršņa. Vēlreiz pārlasīju burtnīcu un, paķēris dažas papīra lapas, steigšus uzmetu tulkojumu.

PORTALTES VĒSTURES MUZEJA PĀRRAUGA DONA ANTONIO SALVATORES DI RIVERAS ROKRAKSTA TULKOJUMS

. . . ieteica Zaks.[3] Mēs uzmanīgi pārnesām svešinieku ēnā, un Zaks sāka viņu mākslīgi elpināt.

—  Jocīgi,— Zaks beidzot sacīja, nolaizdams lejā svešinieka nedzīvās rokas.— Cik var spriest, viņu izmetusi krastā vētra, kas plosījās augu nakti. Tomēr lieku savu

paleti pret bērnu ūdenskrāsu kastīti, ka visai daudz ūdens viņš nav sarijies.

—    Turpini vien savas manipulācijas,— es devu padomu,— viņa elpa kļūst vienmērīgāka, un es skaidri dzirdu paretus sirdspukstus.

—    Kāds atlēts!— Zaks jūsmoja, paceldams un nolaizdams lejā svešinieka rokas.— Paskaties, kāds viņam augums! Mums akadēmijā bija modelis, itālis, pēc kura mēs zīmējām romiešu dievus. Zvēru pie visām savām gleznām — gan tām, kas jau ir, gan arī tām, kas vēl būs,— ka šim te blakus mūsu modelis būtu izskatījies pēc vārguļa. Kā tev šķiet — cik viņam gadu? Ja nebūtu šo žilbinoši sirmo matu, es teiktu, ka viņš nav daudz vecāks par mums abiem.

—    Nē, viņš, bez šaubām, ir krietni vecāks,— es iebildu, — palūkojies uz viņa seju!

—    Guļoša grieķu dieva seja,— teica Zaks.— Aizmigušais Apollons. Es redzēju pērn Atēnās šo statuju.

—   Klusu . . . Izskatījās, ka viņš sakustas.

—    Paberzē viņam deniņus!— Zaks pavēlēja, masēdams svešinieka platās krūtis.

Es atmetu no svešinieka deniņiem garos, baltos matus un ieraudzīju vieglu zelta stīpu, kas cieši apņēma viņa galvu.

—   Zak, paskaties!

—    Jocīga rotaslieta. Un tāds pats raksts kā uz apmetņa. Tātad tas ir viņa apmetnis.

—  Bez šaubām!

—    Varbūt viņš ir aktieris un viļņi viņu izrādes laikā noskalojuši no kuģa klāja?

—  Tūdaļ to uzzināsim. Viņš nāk pie samaņas . . .

Svešinieks sakustējās, viņa skropstas notrīsēja.

Savādi, šajā brīdī man sametās tumšs gar acīm — un

es skaidri ieraudzīju bezgalīgu debesu melnumu, kas bija nosēts ar neparasti spožām zvaigznēm. Starp zvaigznēm karājās spuraina, žilbinoši mirdzoša, violeti balta saule. Sapurināju galvu — un piepeši viss iegrima pienbaltā miglā. Man šķita, ka iegāžos kādā bezdibenī.

Tas viss turpinājās dažus mirkļus. Kad biju atguvies un paskatījos atpakaļ,"ieraudzīju, ka Zaks apjucis berzē sev pieri.

—   Kas tev notika?— es čukstus viņam jautāju.

—    Nezinu . . . Noreiba galva . . . Vai redzi, viņš nācis pie samaņas.

Svešinieka acis bija pievērstas mums abiem ar Zaķu.

—   Mēs esam ārkārtīgi priecīgi, kungs, ka jūs jūtaties labāk,— Zaks steigšus sacīja, pieklājīgi pacēlis cepuri.

Svešinieks nočukstēja dažus vārdus, bet mēs tos nesapratām. Viņš mēģināja paslieties uz elkoņa.

—   Guliet, guliet!— Zaks brīdinoši pacēla roku.— Tūlīt mēs iedosim jums mazliet vīna . .. Donnerwetter!] Kādā valodā lai runā ar viņu? Rādās, ka viņš neko nesaprot.— Zaks pielika pudeles kakliņu svešiniekam pie lūpām. Tas tikko manāmi pašūpoja galvu.

—   Dzeriet, kungs, tas jūs spēcinās,— es teicu angļu valodā un atkārtoju šo frāzi piecās vai sešās eiropiešu valodās.

Svešinieks mani vērīgi uzklausīja, bet, kā redzams, nesaprata. Viņš atteicās dzert. Tad viņš pats kaut ko sacīja. Viņa balss bija patīkama un skanīga, ar maigu, samtainu tembru.

—   Antonio, kādā valodā viņš runā?— Zaks čukstēja. — Zvēru pie ķīļrāmja, ka tādu vēl savu mūžu neesmu dzirdējis. Viņam ir eiropieša seja, bet vervelē diezin kādā valodā, nudien — īsta ķīniešu ābece. Vai tu esi dzirdējis ko tamlīdzīgu?

Atzinos, ka neesmu gan.

—  Tas esot lingvists! . . .— draugs man iedzēla.

Svešinieks uzmanīgi mūs vēroja.

Tad viņš vairākas reizes pakustināja kreiso roku, un mēs sapratām, ka viņš lūdz, lai palīdzam viņam piecelties. Pieslējām viņu sēdus un atbalstījām ar muguru pret klints izcilni. Viņš pateicās, aizvērdams plakstiņus, un tad pievērsa skatienu okeānam.

—   Vai nevajadzētu aizskriet pēc ārsta?— Zaks klusu jautāja.

—   Tā tu skriesi līdz vakaram,— es iebildu.— Dakteri var atrast tikai Funšalā.

Svešinieks no jauna ierunājās. Uzmanīgi ieklausījos viņa valodā un pēkšņi uztvēru pazīstamus vārdus.

Atbildēju viņam sengrieķu valodā, un viņš mani saprata. Svešinieka sejā parādījās vārgs smaids.

—   Esiet sveicināti, jaunie Zemes cilvēki!— viņš lēnām sacīja.— Jūtos laimīgs, ka viss nav gājis bojā ugunī, kas iznīcināja manu nabaga dzimteni.

—  Kur atrodas jūsu dzimtene?

' Donnerivetter! (vācu vai.)— Velns lai parauj!

—  Tagad — šīs jūras dzelmē.

—   Ko viņš saka?— jautāja Zaks, pamanījis manu pārsteigumu.

—   Pagaidi!— es atvairījos.— Kas tad jūs esat un no kurienes?— es turpināju, vērsdamies pie svešinieka.

—   Mana tauta sauca sevi par atlantiem. Vai cilvēkiem, kas šobrīd apdzīvo Zemi, šis vārds ir pazīstams? Vai viņi ir saglabājuši atmiņas par Atlantīdu?

—   Mums ir leģenda, ka šī okeāna vietā kādreiz bijusi valsts ar tādu nosaukumu. i/

—   Leģenda . . .— svešinieks atkārtoja, un viņa lūpu kaktiņi rūgti notrīsēja.— Klausies uzmanīgi, ko es teikšu, jaunais Zemes cilvēk, kas neesi aizmirsis savu senču valodu. Man tev daudz kas jāpasaka, bet laika atlicis maz … Es esmu atlants un, kas zina, varbūt bezgalīgā Visuma vissenākās tautas pēdējais dēls. Mūsu dzimtā planēta ir Asāra. Tā griežas divu zilo Sauju sistēmā gaismas stara četrdesmit četrās līnijās1 no šī spīdekja,— viņš norādīja uz Saules disku, kurš atstaroja cauri mākoņiem.— No Asāru dzimtas desmit planētām uz tās vienīgās bija radusies dzīvība. Mani senči jau neatminamos laikos atklāja neizmērojamas jaudas enerģijas avotus. Viņi apmeklēja tuvākās pasaules, tad devās tālākos ceļojumos. Apmēram pirms piecdesmit tūkstošiem Zemes gadu atlantu zvaigžņu kuģi sasniedza Zemi. Dzīves apstākļi šeit bija gandrīz tādi paši kā uz Asāras. Te dzīvoja saprātīgas būtnes, kas bija līdzīgas atlantiem, taču vēl atradās uz nesalīdzināmi zemāka attīstības un kultūras līmeņa. Atnācēju bija maz, Zemes cilvēku — daudz. Izraisījās konflikti, velti tika nogalināti cilvēki. Atlantīdas trīstūkstoš gadu vēsture — tā ir nebeidzamas asinsizliešanas un karu vēsture. Pamazām atlanti izveidoja savu milzīgo lielvalsti, kuras varenība un ietekme arvien vairāk pieauga. Atnācēji saradojās ar daudzām ciltīm, kas apdzīvoja Zemi. Izveidojās jauna — skaistu un spēcīgu cilvēku rase, kas tālajiem senčiem par piemiņu arī sevi nosauca par atlantiem.

Tomēr mūsu bagātajā un varenajā valstī cilvēki nebija vienlīdzīgi. Nevienlīdzības pakāpju bija daudz, un viena no svarīgākajām bija zināšanu nevienlīdzība. Tā saglabā

jās visu laiku, kopš pirmie atlanti bija nolaidušies uz Zemes. Vēlāk pilnīgi visas zināšanas bija vienīgi dažu no Asāras atlidojušo atlantu tiešo pēcteču rokās. Viņi zināja visu par pagājību un nākamībā sagaidāmo, viņu rokās bija enerģijas avoti. Sos atlantus dēvēja par dieviem, tas ir, par visuspēcīgajiem, bet viņu tuvākos palīgus — par priesteriem. Gadu simteņiem aizsteidzoties, atlantu dievu un priesteru zināšanas kļuva pilnīgi nepieejamas un nesaprotamas ne vien citām Zemes tautām, bet arī Atlantīdas tautai. Prasme šīs zināšanas likt lietā tika novērtēta kā pārdabiska spēja veikt brīnumus . . .

Es nācu pasaulē šajā vēlīnajā laikmetā priestera dzimtā un tiku iesaistīts visu zinību pilnīgā apgūšanā. Jāatzīstas, ka atlanti bija zaudējuši sakarus ar dzimto planētu Asāru. Uz Zemi atlidoja tikai daži Dižās zvaigžņu ekspedīcijas kuģi. Tie nespēja atgriezties. Enerģijas krājumi bija izsīkuši. Bet uz Zemes neatradās vielas, no kuras būtu iespējams iegūt zvaigžņu lidojumiem nepieciešamo enerģiju. Neizdevās arī nodibināt sakarus, izmantojot staru enerģiju. Asāra bija pārāk tālu no Zemes. Tomēr no paaudzes uz paaudzi dievu un priesteru dzimtās tika nodotas teiksmas par tālo, nezināmo tēvzemi. Naktīs daudzu kalnu observatoriju ierīces bija vērstas debesīs uz to Jaunavas zvaigznāja pusi, kur tikko pamanāmi dzirkstīja zila zvaigzne — Asāras dubultsaule. Kā vislielākie dārgumi pazemes slēptuvēs tika glabāti milzīgie zvaigžņu kuģi, ar kuriem atlanti bija sasnieguši Zemi. So kuģu liesmojošās sirdis jau trīs gadu tūkstošus bija bez dzīvības . . . Tomēr enerģijas avotu meklēšana nerimās. Un beigu beigās zem lielā dienvidu kontinenta ledājiem tika atrastas vielas, kas spēja dot vajadzīgo enerģiju. Tika nolemts sūtīt ekspedīciju uz Asāru. No trim zvaigžņu kuģiem, kas bija saglabāti pazemes patvertnēs, tikai viens bija derīgs starpzvaigžņu pārlidojumam. Jaunus mēs nespējām uzbūvēt. Ierobežodami cilvēku skaitu, kas tika iesaistīti pilnīgu zināšanu apguvē, mēs ne vien nebijām virzījušies uz priekšu, bet pamazām zaudējām arī to, ko kādreiz zinājām. Tā bija liktenīga kļūda . . . Taču tie, kas to saprata, nespēja neko mainīt.

Starp nedaudzajiem, kurus izvēlējās ekspedīcijai uz Asāru, biju arī es. Mēs zinājām, ka uz mūžu šķiramies no saviem tuviniekiem. Mūsu zvaigžņu kuģim bija jāattīsta tāds ātrums, kas daudzkārt pārsniegtu gaismas stara ātrumu. Laikam bija jārit lēnāk nekā uz Zemes. Mēs to

locīsim gadiem, turpretī uz Zemes paies gadu tūkstoši. Muin^ tuvajiem cilvēkiem bijām miruši, lai piedzimtu jaunos — bezgala tālos — laikos.

Mūsu kuģa aizlidošana Atlantīdai bija liels notikums. Visaugstākā Padome iecēla zvaigžņu ekspedīcijas dalībniekus dievu kārtā. Ļaudīm tika pavēstīts, ka dievi, kas reiz nolaidušies no debesīm uz Zemes, no jauna atgriežas savos tempļos viņpus mākoņiem.

Simtiem tūkstošu cilvēku bija sapulcējušies, lai pavadītu mūs. Bija ieradušās ne vien Atlantīdas tautas, bet arī daudzu citu Zemes cilšu sūtņi. Visi svētsvinīgā bijībā nokrita uz ceļiem, kad mūsu zvaigžņu kuģis, kas bija nostādīts Rietumu tuksneša malā uz žilbinoša uguns- stara, atstādams aiz sevis mirdzošu dūmu sliedi, nozuda debesu bezgalīgajos plašumos. Pirmajos lidojuma mēnešos, iekams kuģis vēl nebija sasniedzis vislielāko ātrumu, staru enerģija palīdzēja mums uzturēt sakarus ar galvaspilsētas Galveno observatoriju. Mēs zinājām, ka Atlantīdas ziemeļos tiek gatavots vēl viens svarīgs notikums. Mūsu zemes vistālākos ziemeļus klāja ledus. Varenais ledus segums pletās milzīgā platībā no rietumiem uz austrumiem, aizņemdams daudz lielāku teritoriju nekā visa Atlantīda. No turienes bieži nāca aukstas viesuļvētras, iznīcinot mūsu dārzus un sējumus. Bija nolemts likvidēt ledāju ar to pašu enerģiju, kas dzina uz priekšu mūsu zvaigžņu kuģi. Tiesa gan, daži priesteri iebilda pret šo projektu, noraizējušies, ka atbrīvotā enerģija varētu ne tikai izkausēt ledu, bet atmodināt arī spēkus, kas snauž planētas dzīlēs. Viņi baidījās, ka sāksies zemestrīces, vulkāna izvirdumi, plūdi un ies bojā pilsētas. Un viņi nebija kļūdījušies . . .

Pēdējā ziņa, ko mūsu zvaigžņu kuģī saņēmām pa staru enerģijas kanālu, bija traģiska . . . Tiklīdz tālajos ziemeļos bija sākusies varenā enerģijas izlādēšanās, visu Atlantīdu satricināja nepieredzētas zemestrīces spazmas. Kalnos pamodās sen apdzisuši vulkāni, tiem blakus radās jauni, izkusušas lavas upes plūda uz līdzenumiem pie sagrautajām pilsētām. «Jūra applūdina dienvidaustrumu provinci,»— tā bija pēdējā frāze, kas atlidoja pie mums no bojā ejošās dzimtenes. Pēc tam sakari pārtrūka. Mēs sapratām, ka Atlantīdas Galvenā observatorija ir sagrauta …

Svešinieks apklusa, un viņa galva bezspēkā noslīga uz krūtīm.

—   Ko viņš tev stāstīja?— Zaks paraustīja mani aiz piedurknes.

—   Klusu . . . klusu . . . Viņš nāk atkal pie samaņas.

Svešinieks lēnām pavēra plakstiņus. Viņa skatiens

brīdi slīdēja apkārt un tad vēlreiz pievērsās okeānam.

—   Zūd spēki,— viņš čukstēja.— Palikuši vēl daži mirkļi .. . Klausieties, jaunie Zemes cilvēki! Mēģiniet saprast un atcerēties manus vārdus … Es nezinu, kādas virsotnes sasniegušas jūsu zināšanas. Bet, ja atlantu zinātnes gājušas bojā kopā ar viņiem un jūs sākāt visu no jauna, iegaumējiet: apkārtējā pasaulē, pašās vienkāršākajās lietās slēpta neiedomājami spēcīga enerģija. Ja tā neuzmanīgi tiks atbrīvota, jūs gaida atlantu liktenis. Esiet saprātīgi . . .

Viņa balss nodrebēja un aiztrūka.

—   Kā lai mēs jums palīdzam?— es jautāju, atmezdams matus, kas bija uzkrituši viņam uz sejas.

—   Nekā . . . Esmu nolemts nāvei . . . Mani biedri ceļā gāja bojā, un es viņus apglabāju Kosmosā. Es viens pats sasniedzu Zemi. Lai tas maksātu ko maksādams, gribēju vēlreiz ieraudzīt dzimteni, taču es nezināju, ka no tās ir palikusi tikai leģenda.

—  Jūsu dzimtene ir visa Zeme. Tā ir šeit.

—   Paldies tev, jaunais Zemes cilvēk! Tev droši vien ir taisnība. Ar tādu domu arī mirt vieglāk. Nav nekā briesmīgāka par vientulību. Pēdējo es apbedīju Anā- ru — savu uzticamo draudzeni, mūžam jauno ceļabiedri.

Man uz mēles visu laiku bija viens jautājums, un es steidzos to uzdot:

—  Vai jums un jūsu draugiem izdevās sasniegt planētu Asāru?

Neizsakāma rūgtuma pilns smaids pārslīdēja svešinieka lūpām.

—   Ak, labāk lai mums tas nebūtu izdevies! Asāra sen jau ir mirusi. Mirušas smiltis tur aizputina mirušu pilsētu krāsmatas. Mirušas jūras, kurās izzudusi dzīvība, pat gaiss bija pilns ar nāvējošu starojumu. Mēs nezinājām . . . Un mēs dabūjām smagi ciest. .. Mūsu senčiem, kas reiz apdzīvoja Asāru, kādā briesmīgā mirklī nebija pieticis prāta. Bezjēdzīgā, niknā cīniņā viņi bija iznīcinājuši cits citu, kā arī dzīvību uz planētas. Kad mēs to sapratām, tūlīt atstājām Asāru, taču jau bijām nolemti nāvei. Es eju bojā pēdējais, tomēr esmu neiedomājami

laimīgs, ka sava garā ceļa beigās esmu ieraudzījis jaunu cilvēku jaunu paaudzi. Esiet prātīgi — tās dzīvības vārdā, par kuru bezgalīgajā Visumā nav nekā skaistāka!

Viņa balss skanēja aizvien klusāk, elpa aprāvās.

—  Ko viņš saka?— Zaks čukstēja man pie auss.

—  Klusu! Viņš mirst. . .

—  Vai tad mēs nevaram neko līdzēt?

—  Nē, nevaram .. .

Svešinieka lūpas sakustējās, bet balss gandrīz vairs nebija dzirdama. Es pieliecos viņam pie pašas sejas, cenzdamies uztvert pēdējos vārdus.

—. . . Jaunais cilvēk, apsoli, ka pastāstīsi cilvēkiem .. . par bojā gājušo valsti.. . Atrodiet tās pilsētas akmeņus . .. Nevar būt, ka tie bez pēdām pazuduši .. . Lai leģenda kļūst par īstenību . . .

—  Apsolos,— es teicu.

—  Un vēl. . . Šonakt . . . nosēžoties .. . zvaigžņu kuģis cieta avāriju . .. Tagad tas ir .. . okeāna dzelmē … Es to atstāju, kad tas sāka grimt. . . Viļņi izmeta mani šajā krastā .. . Esmu priecīgs … ka satiku jūs .. . Atdodiet manas miesas okeānam . . . Lai atdusas turpat. . . kur visi . . .

Pašus pēdējos vārdus es jau vairs nesapratu.

Nometos viņam līdzās uz ceļiem, gribēju lūgt par viņu dievu, bet sapratu, ka tas vairs nav vajadzīgs. Jutu, ka mani vaigi ir mitri no asarām, taču es par tām nekaunē- jos.

Mirstošais sakustējās. Viņa balss no jauna atguva spēku:

—  Jaunās Zemes cilvēki, kur jūs esat? Es jūs neredzu .. . Sniedziet man savas rokas … Tā . . . Es aizeju . . . Ardievu . . .

Tajā brīdī notika kaut kas neaptverams: manu ķermeni it kā caururba elektriskās dzirksteles, apbrīnojamu tēlu un ainavu virkne ieņirbējās acu priekšā kā trakā, nevaldāmā virpulī grieztā kaleidoskopā. Milzīgas, saules pilnas pilsētas, mājas, pilis, no balta marmora smalki darinātu kolonnu, arku un ornamentu mežģīnēs, nošķeltām piramīdām līdzīgi, augsti torņi . . . Zili viļņi šļakstās pret baltiem marmora pakāpieniem un šūpo neredzētu, vieglu kuģu slaidos korpusus. Staltu, muskuļotu vīriešu un brīnum daiļu, zeltmatainu, greznos purpura tērpos ģērbušos sieviešu pulki kāpa lejā pa platām kāpnēm ar baltām kolonnām. Drūmā pazemē pie savādām mašīnām lēni

kustas bargi sirmgalvji ar vērīgām, valdonīgām acīm. Debesu zilgmē nomērķēts garš cilindrs ar smailu galu. Cilvēku jūra — galva pie galvas. Visu skatieni vērsti kādā vienā punktā. Žilbinošs uguns uzliesmojums — un nesasniedzamā dziļumā, zilu jūru ieskauta, peld milzu kartei līdzīga valsts. Tajā ir tumši pilsētu lāsumi un ceļu tikli, lauku zaļums un augstu kalnu sniegotās virsotnes. Bet tad jau visu nomaina melna, zvaigžņota debess, trīsuļo neskaitāmu aparātu mirdzošās bultiņas . . . Divas rindas durvju garā, gaišā gaitenī. Maza telpa ar melnu loga taisnstūri. Aiz tā ir nakts un neticami spožas zvaigznes. Pavisam tuvu noliecas jaunas sievietes seja. Paveras maigas lūpas un kaut ko čukst. Cik burvīga ir šī parādība . . . Un atkal cita pēc citas aiztraucas ainavas, mainīdamās galvu reibinošā virpulī. Tumšsarkana blāzma apspīd kroplīgas drupas. Visapkārt nebeidzams tuksnesis. Smilšu vērpetes aizputina nokaltušu, mirušu mežu. Planētas virsmu izķēmo milzīgi krāteri, to apspīd zilgana divu neuzlēkušu sauļu gaisma. Skumju mākti augumi tumšos apmetņos cits pēc cita nozūd zvaigžņu kuģa cilindriskajā korpusā. Aizveras smagas bīdāmās durvis, un no jauna — melnas debesis un zvaigznes. Tās sāk kustēties, kustas arvien ātrāk un ātrāk, pārvērzdamās par zilas liesmas zibsnījošiem stariem, acīs griežas to neciešamais spožums, bet tās deg aizvien gaišāk, aizvien spilgtāk. Sajā gaismas jūrā parādās kāda seja. Tā tuvojas … Es viņu pazīstu … Tā ir viņa . . .

Un pēkšņi viss uzreiz nozūd. Es atveru acis. Virs šaurās krastmalas slejas klintis. Laiski skalojas zaļgani viļņi. Šķiet, ka svešinieks ir iemidzis. Uzmanīgi atlaižu viņa roku. Tā ir auksta kā marmors. Tā ir miroņa roka.

Skatos uz Zaķu. Viņš sēž un nepakustas. Viņa acis ir plati atvērtas. Pieskaros viņam pie pleca. Zaks pagriežas.

—  Vai tu redzēji?— es jautāju.

Viņš klusēdams pamāj.

—  Bet vai tu ko saprati?

—  Bez šaubām! Tā bija viņa dzīve . . .

♦ ♦ ♦

Te aprāvās dona Antonio Salvatores di Riveras rokraksts. Viņam pēdējam bija izdevies satikt Atlantīdas pēdējo cilvēku un pavadīt to pēdējā ceļā.

Pēc pāris dienām abi ar ekspedīcijas priekšnieku steidzīgi soļojām pa Portaltes ēnaino krastmalu. Mūsu šoneris jau bija sagatavots aizbraukšanai.

Muzeja smagās durvis bija slēgtas. Pieklauvēju, bet neviens neatsaucās. Sākām tās dārdināt, cik vien jaudas. Uz klauvēšanu kaut kur no parka dziļuma izlīda sirms, sakucis večuks ar adītu mici galvā, novalkātu virsjaku mugurā un nodilušām ādas biksēm kājās. Viņa dzeltenā, grumbu tīkla izvagotā seja izskatījās pēc sacepta ābola.

—        Slēgts,— viņš nošļupstēja ar savu bezzobaino muti un pagriezās, lai ietu prom.

—        Mums nepieciešams satikt donu Antonio. Kur viņš ir?

Večuks pēkšņi iešņukstējās:

—  Viņa nav. Nomira. Vakar apglabājām . . .

Asaras sāka tecēt pa viņa grumbainajiem vaigiem, un

viņš slaucīja tās ar velveta virsjakas piedurkni.

—  Kā tas var būt!— es apjucis iesaucos.

—        Bija ēdis vakariņas ar kādu tūristu. Pārnāca vēlu. Naktī sametās nelabi, un otrā dienā nomira. Viņš tak bija vecs. Vecs. . . Dievs kungs, pieņem viņa nemierpilno dvēseli . . .

Mēs saskatījāmies.

—        Ko nu lai darām?— priekšnieks jautāja.— Izrādās, ka mēs esam nokavējušies . .. Nabadziņš .. .

—        Vai jūs šeit esat durvju sargs?— es pavaicāju večukam.

—  Jā, senjor.

—  Vai jūs neatļautu mums apskatīt muzeju?

Večuks papurināja galvu.

—        Dons Rikardo, tiesnesis, nevēlēja tur kādu laist iekšā. Muzejs kopš pērnā gada ir slēgts. Dons Antonio pats to atvēra — bez atļaujas. Viņš ne no viena nebaidījās. Bet es neuzdrīkstos.

—       Mēs ieiesim uz mazu brītiņu . . . Mēs gribētu tikai apskatīt pazemes zāli.

Večuks atmeta ar roku.

—        Senjor, tas nu diemžēl nepavisam nav iespējams. Tie pagrabi pieder klosterim, kas atrodas tur, aiz muzeja. Tiklīdz klostera priekšnieks uzzināja par dona Antonio nāvi, tūlīt lika atdot pagraba un bibliotēkas atslēgas. Mūki pat jau aizmūrējuši durvis uz halli. Es teicu donam Rikardo, tiesnesim, bet viņš rokas vien noplātīja. Te jau

visi bijājas no klostera priekšnieka. Viņš nav labu ļaužu, kauc arī garīdznieks.

—  Bet kā tad ar pazemes zāles kolekciju un bibliotēku?

—   Nu jau vairs neatdos. Klostera priekšnieks teica, ka tā kolekcija esot ķecerīga. Viņš apgalvoja, ka dons Antonio daudzus gadus neesot maksājis par pagrabu renti. Viņš pievākšot bibliotēku un kolekciju, tā sacīt jāsaka, par nomas maksu.

—  Kaut kas traks!— iesaucās ekspedīcijas priekšnieks. — Ko tu ieteiktu?

—   Tas taču ir skandāls!— es biju pārskaities.— Kolekcijai ir vispasaules nozīme! Kā gan tas mūks iedrošinās . . .

—   Lēnām pār tiltu . . .— ekspedīcijas priekšnieks mani pārtrauca.— Seit ir Portugāle. Vai tu gribi, lai mūs apsūdz par iejaukšanos suverēnas valsts iekšējās lietās?

—  Bet tā taču ir unikāla kolekcija! Ja to iznīcinās . . .

—   Par to nu vari būt drošs, ka neiznīcinās. Baznīcas kalpi lieliski zina tās vērtību. Tāpēc jau viņi tā steidzās. Viņi noslēps kolekciju tālāk no acīm, kā jau paslēpuši daudz ko, kas liecinājis pret viņiem.

—   Bet to nedrīkst pieļaut! Jāziņo UNESCO, Apvienoto Nāciju Organizācijai . . .

—   Vai pie Romas pāvesta tu negribi griezties?— ekspedīcijas priekšnieks zobgalīgi jautāja.— Kas nodarbosies ar provinces muzeja kolekcijas likteni? Kur pierādījumi, ka tā ir unikāla? Veča stāsts? Viņa manuskripts? Ar to vien ir par maz. Neaizmirsti, ka viņš ticis uzskatīts par jukušu, kad vēl bija dzīvs. Ja Atlantīda patiešām ir pastāvējusi, to agri vai vēlu atradīs. Bez šaubām, tas, kas tagad atgadījies, aizkavēs meklējumus.

Vecais durvju sargs uzmanīgi klausījās mūsu sarunā, kā redzams, cenzdamies saprast, par ko mēs strīdamies. Kad apklusām, viņš nedroši pajautāja:

—   Vai senjori ir no tālienes? Es pirmo reizi dzirdu tādu valodu.

—  Mēs esam no Padomju Savienības.

—   Ahā!— večuks iesaucās.— Ahā!— viņš atkārtoja, sirmo galvu klanīdams.— Ja senjori vēlētos apskatīt galvenās zāles, es senjoriem tās atslēgtu . . .

Mēs pateicāmies, tomēr atsacījāmies.

Pirms promiešanas es sniedzu vecajam vīram dažas monētas. Viņš negribēja ņemt.

—   Lūdzu,— es teicu,— nopērciet ziedus un uzlieciet uz dona Antonio kapa.

—   Paldies,— vecais virs pateicās, un viņa acis atkal pieplūda ar asarām,— paldies, senjori!

Un viņš drebošiem pirkstiem uzmanīgi paspieda manu roku.

—   Kā nu tagad būs ar dziļūdens stacijām?— jautāju priekšniekam, kad bijām piebraukuši pie Funšalas.

—   Tomēr pamēģināsim,— viņš bez īpaša entuziasma norūca.

Ierīkojām apmēram desmit dziļūdens stacijas tādās vietās, kuras nebija paredzētas pētījumu programmā. Bet izcēlām tikai porainas bazalta lavas gabalus.

Maskavā atklājās, ka lava patiešām ir vairākus gadu tūkstošus veca.

Gribēju atskaitē pieminēt atgadījumu ar apbrīnojamo muzeju Portaltē un pievienot dona Antonio di Rive- ras manuskripta satura atstāstījumu, taču ekspedīcijas priekšnieks pārskaitās — un es dabūju no viņa dzirdēt krietni daudz nepatīkama.

—   Vai tu neapjēdz,— viņš teica,— ka atskaite tiks publicēta institūta izdevumos . ..

Ieraudzījis manu sarūgtināto seju, viņš kļuva mazliet pieļāvīgāks:

—   Ja tu nevari nociesties, uzraksti par to zinātniski fantastisku stāstu. Dona Antonio nāve ir atbrīvojusi tevi no viņam dotā solījuma.

Tā arī izdarīju.

KAS NOSPIEDĪS BREMZI?

—  Un ko nu?

—  Nort, vai tu uzskati, ka eksperiments jāturpina?

—  Jā . . .

—       Pēc Mika un Fredas bojāejas mums vairs nav izmantojama superaugsto enerģiju laboratorija. Tu to ļoti labi zini.

—        Bet darbu taču nedrīkst pārtraukt! Viņi tur, aiz okeāna, joprojām izdara pētījumus. Mēs vienā mirklī būsim no viņiem atpalikuši. Kas šefam lēcies? Vai viņš tik tiešām neapjēdz?

—       Viņš droši vien saprot gan, bet, lai turpinātu, vispirms jānoskaidro, kāpēc viss izputēja.

—       Eksperimenta metodika . . . Miks rīkojās kā akls kucēns. Es viņam jau teicu. Un tev, Mark, arī.

—       Nort, tā ir tikai vispārīga runāšana. Bet konkrēti — kur ir kļūda?

—  Neizturēja aizsarglauks. Aizsarglauks!

—  Kāpēc?

—       Miks ieguvis kādu jaunu enerģijas veidu. Pieaugošu izlādi. Mēs nekad ar tādu neesam saskārušies.

—  Nort, tā ir viena no hipotēzēm, nekas cits.

—  Jā, hipotēze, taču diezgan ticama. Paskaties, Mark!

Norts un Marks piegāja pie tāfeles, kas aizņēma visu

laboratorijas sienu. Norts ar krītu sāka ātri rakstīt formulas: burtu simbolus, saknes, atvasinājumus, pakāpes, integrāļus, nevienādības, bezgalības zīmes un atkal burtu simbolus. Tāfele tika pierakstīta no augšas līdz apakšai. Norts pasvītroja pēdējo formulu, nodzēsa visu

uzrakstīto, bet formulu parrakstīja tāfeles kreisaja augšējā stūrī un ierāmēja.

Marks, apsēdies uz galda malas, neatrāva skatienu no tāfeles.

—  Nu?— Norts jautāja un vēlreiz pasvītroja formulu.

Marks, neko neatbildējis, saspringti domāja.

—   Vispār nekā jauna tur nav,— Norts teica, noslaucīdams no pieres sviedrus,— es tikai turpināju Mika izvedumu.

—   Laikam gan, bet ja tas ir pareizi. . .— Marks pievērsa skatienu atvērtajam logam, kur virs priežu galotnēm zilajās debesīs, lēnām sabiezēdami, peldēja mākoņi.— Ja tā ir, tad . . .

—   Tieši tā. Tad . ..— Norts no jauna sāka rakstīt uz tāfeles.— Tad vienā gadījumā mēs iegūstam pilnīgu nenoteiktību — es pagaidām neņemos to analizēt —, bet otrā — redz, ko.— Viņš pasvītroja izvesto nevienlīdzību un pētoši paskatījās uz Marku.

—   Salīdzini šo,— viņš uzsita ar krītu pa tāfeli,— ar pirmo formulu, kas ir augšā, un pamēģini kaut ko tādu iztēloties.

—   Iztēloties es laikam vēl varētu,— Marks piemiedza acis, kā sargādamies no spilgtas gaismas uzliesmojuma. — Iznāk kaut kas pilnīgi fantastisks. Bet izteikt vārdos . . . nē, to es nespēju.

—   Un vai vajag? Pietiek, ka tu spēj to iztēloties. Vai tad jāatstāsta melodija? Un vispār — kāda tam būtu jēga? To var pierakstīt ar notīm un nodziedāt. Rau, te mana «melodija» ir uzrakstīta ar «notīm». Pavisam jauna «melodija»— vai tā nav?— Viņš vēlreiz notrausa ar delnas virspusi no pieres sviedrus un apsēdās Markam blakus uz galda.

—   Jā,— Marks čukstēja, neatvērdams acis,— jauna, barga melodija, kas draud ar nāvi. Melodija, kas visu iznīcina. Tā uz visiem laikiem aiznesa Miku un Fredu . . .

Plati atvēris acis, viņš lūkojās uz mākoņiem, kas slīdēja aiz loga, tad piegāja pie tāfeles un vēlreiz pārlasīja formulas.

—   Nort, tas jāpasaka šefam.

♦ ♦ ♦

—   Interesanti… — Atbalstījis plaukstā smailo, pavirši noskūto zodu, šefs pārlaida skatienu no Norta uz Marku un no jauna uz Nortu.— Zēni, tas ir interesanti . . . Un ko tu, Nort, ieteiktu?

—  Jāpamēģina . . .

—   Kur tad? Mika laboratorija vairs nav izmantojama. Un mums nejauj to atjaunot. Tie tipi no kara resora grib paši visu izokšķerēt.

—  Bet ja viņiem paskaidrotu?

Šefa sejā parādījās smaids, bet acis aiz biezajiem brijju stikliem kjuva bargas.

—  Pagaidām nav vērts.

—  Jūs tomēr man neticat!

—   Nort, tā nav. Ja tev ir taisnība, tas būtu pārāk nopietni. Viņiem var iepatikties tava ideja, un tad pētījumi iegūs . . . pārlieku utilitāru raksturu. Vai tu saproti? Mērķtiecīgi izmantojot, šo enerģiju var pārvērst drausmīgā ierocī, kam nav līdzīga. Pagaidām vēl nav.

—  Manuprāt, tas pat nav ierocis,— Marks iebilda. — Tas ir vēl briesmīgāks par ieroci. Ja process vairs nebūs kontrolējams, pavisam vienkārši var iznīcināt visu planētu.

—   Tu, bez šaubām, pārspīlē. Bet, lai būtu kā būdams, tas ir spēcīgāks par kodoltermisko bumbu.

—   Vai tad mums jāapmierinās ar teorētisku iztirzāšanu? Lai viss paliek izklāstīts uz papīra?— Norta balsī skanēja rūgtums.— Bet varbūt gluži vienkārši noslēpt? Taču — no kā?

—   Ja kāds pēdējo gadu desmitu atklājums būtu noslēpjams no cilvēces! Ļaudis mierīgāk gulētu un droši vien būtu daudz laimīgāki. Diemžēl tas nav iespējams.— Šefs noņēma brilles, uzpūta stikliem un sāka tos tīrīt ar virsvalka stūri.— Nav iespējams,— viņš atkārtoja, tuvredzīgajām acīm skatīdamies uz Nortu.— Pateicis «A», Ikss steidzas teikt arī «B» un «C», jo baidās, kaut tikai Igreks neaizsteigtos viņam priekšā. Mūsu gadsimtā cildena prātu sacensība ir pārvērtusies par nebeidzamu, briesmīgu maratonu. Jebkura skrējēja ikviens izrāviens liek pārējiem pielikt soli. Trase kjūst aizvien grūtāka, katrā pusē — bezdibenis. Daudzi krīt aiz pārguruma, vēl vairāk tiek nogrūsti no kraujas, citi kā bez prāta paši

metas uz klintīm. Taču skrējiens kļūst arvien ātrāks, bet skrējēju skaits pieaug. So procesu nav iespējams apturēt, un nu jau neviens nespēj pateikt, kur ir finišs un kāds tas būs.

—   Bet ja nu eksperimentu sarīkotu kosmosā?— ieteica Marks.— Vienā no mūsu pavadoņobservatorijām? Tur nebūtu pārāk liels risks, un mēs varēsim pārliecināties, cik patiesa ir Norta teorētiskā koncepcija.

—  Bez šaubām, bez šaubām!— šefs nopūties teica un uzlika brilles.— Izdomāsim kaut ko. Tikai nevajag steigties! Redz, Miks pasteidzās — un viņa vairs nav.

♦ ♦ ♦

—  Mamuts, vecais murkšķis, intrigants labdara maskā . . .— Norts aizelsās, bērdams sašutuma pilnos vārdus.— Tēlo cīnītāju par vispārēju mieru. Ja būtu runa par viņa atklājumu, tad spriestu pavisam citādi.

—   Tu esi netaisns pret viņu! — Marks gribēja paņemt draugu zem rokas, bet tas izrāva elkoni un sāka iet ātrāk.

Ari Marks pielika soli. Tagad abi gandrīz vai skrēja pa taciņu, kas bija nokaisīta ar rupju granti un veda no administratīvā korpusa uz laboratoriju. Balto virsvalku stūri vējā plandījās.

—  Tu saki, ka esmu netaisns?— Norts pagriezās, un Marks ieraudzīja viņa seju, tā bija sakritusies un noraizējusies, skatiens bija ļauns.— Kāpēc tad viņš tā reaģēja? Es gaidīju jautājumus, diskusiju, bet viņš sāka lasīt sprediķi. Kam tas vajadzīgs? Vai tad mēs esam dumjāki par viņu? Vai mēs nesaprotam, par ko mums maksā tādu naudu?

—  Viņš nekļūdās tajā ziņā, ka eksperimentālā pārbaude patlaban šeit, institūtā, ir ārkārtīgi sarežģīta un nelaikā, nerunājot nemaz par to, ka tā ir ļoti bīstama. Mēs pat nespēsim radīt drošu aizsarglauku.

—  Muļķības! Tāpēc jau ir paredzēti eksperimenti. Es pašreiz izstrādāju aizsarglauka teoriju, un tieši ar to varētu sākt eksperimentālo pārbaudi. Iešu tūlīt pie pulkveža Krobsa un visu izstāstīšu.

—   Pagaidi!— Marks satvēra Nortu aiz virsvalka stūra un piespieda viņu apstāties.— Nestrēbsim karstu! .. . Kā

pēc tu esi kļuvis tik ļauns? Apsēdies un prātīgi visu izlem, turklāt šodien institūtā Krobsa nemaz nav.

Marks ar varu apsēdināja Nortu uz akmens sola nelielā, ēnainā lapenē, ko apvija ziedošas gliclnijas, kuras bija tik spēcīgi saplaukušas, ka zem violeto ziedu kupenām lapas nebija redzamas.

Seit bija kluss, vēss un smaržoja pēc skujām. Augstu zilajās debesīs priedes rāmi šūpoja tumšos, plušķainos zarus.

—   Es tev vēlreiz saku — šodien tu Krobsu neatradīsi,— Marks teica, aizsmēķēdams cigareti.— Tev ir laiks padomāt. Vecais tev nepiedotu tādu gājienu.

—   Man tas ir viens pīpis.

—   Bet kā tu domā tālāk strādāt? Superaugsto enerģiju laboratorija ir viņa pārziņā.

—  Viņam būs jāpieraujas. Krobss viņu piespiedīs.

—   Krobss te ir uz laiku. Viņu atsauks, un kas tad būs?

—  Galu galā es arī varu aiziet . . .

—   Nort, tas jau ir dumji. Tu pats saproti, ka nupat nošāvi greizi. Kur citur tu vēl varētu izdarīt tādus pētījumus? Ja nu vienīgi tur — aiz okeāna . . .

—   Es nezinu, ko iesākt,— Norts pieliecies pačukstēja un sažņaudza ar abām rokām galvu.— Vai tu vari iedomāties, ko man prasīja šīs teorijas izstrādāšana?

—  Nojaušu.

—   Un tagad, kad no formulām var pāriet pie eksperimentiem, man liek priekšā nesteigties, kaut ko nogaidīt, man dod mājienu, ka humānāk būtu vispār neturpināt pētījumus. Iedomājies sevi manā vietā! Mark, es taču esmu izauklējis šīs idejas, par katru esmu pārdzīvojis, tās man maksājušas mēnešiem negulētu nakšu, svārstlšanos, šaubu, cerību. . . Man drīz būs trīsdesmit gadi. Es neesmu vēl paveicis neko tādu, lai attaisnotu savu vietu zinātnē. Un tagad, kad esmu uz tāda atklājuma sliekšņa, mani mēģina apturēt. Un kas to grib darīt? Cilvēks, kurš mani mācījis, ievadījis zinātnē. Vai tā nav bezjēdzība? Vai tā nav netaisnība? Bet es pašreiz jūtu tādu spēku, ka, liekas, varētu . ..

—   Iznīcināt visu planētu,— Marks mierīgi pateica priekšā.

—   Nevajag mani baidīt ar vispārējas bojāejas rēgu. Es neesmu ne pirmais, ne pēdējais . .. Bet, velna milti, es

gribu pārliecināties, vai man ir taisnība, gribu pārbaudīt, ko vērta visa šī ekvilibristika uz spalvas galiņa. Un, ja man ir taisnība, es vēlos, lai manu atklājumu un mani pašu atzītu.

—   Neviens tev to neliedz. Vecais tikai lūdza nesteigties.

—   Vai tad tu viņu vēl neesi atšifrējis? Ja viņam kaut kas nepatīk, viņš ir spējīgs gadiem stiept garumā, citu pēc cita izdomādams dažādus iemeslus. Viņš ir spītīgs kā miljons vēršu. Vai negribi saderēt? Viņš darīs visu, lai nepieļautu eksperimentālu pārbaudi.

—   Nort, tu esi sarūgtināts, tāpēc pārspīlē. Es nestrīdos, bez šaubām, viņš ir spītīgs. Tomēr būsim objektīvi — viņš zinātnē ir tik daudz paveicis, ka viņam ir tiesības uz personiskiem trūkumiem.

—   Viņš jau sen, sen ir apsūnojis savos ieskatos. Un pēdējos desmit gados vispār nav pateicis neko jaunu. Viņš «organizē» citu darbu. Bet būtībā traucē.

—   Draudziņ, nesteidzies! Iedomājies, ko tu darītu viņa vietā. Nupat ir gājuši bojā divi viņa līdzstrādnieki. Bet tas, ko tu piedāvā, ir daudz bīstamāk. Vai tad viņš nebija pret Mika eksperimentu? Tomēr atļāva to turpināt. Es esmu pārliecināts, ka viņš pašreiz sirds dziļumos uzskata sevi par Mika un Fredas bojāejas vaininieku.

—   Saproti jel beidzot: Miks vadīja eksperimentus, izvēršot viņa paša idejas. Kādēļ lai Vecais būtu tos aizliedzis? Ja veiktos, visur pirmais figurētu šefa vārds. Miks būtu vienīgi izpildītājs.

—   Nort, bet vai tavas koncepcijas loģiski neizriet no Vecā idejām? Viņa spēks ir tas, ka viņš pratis likt pamatus teorijas attīstībai desmitiem gadu uz priekšu. Atšķirībā no daudziem citiem viņam ir bijušas tiesības kļūt par zinātnes organizatoru.

—   Fizikas attīstībā allaž ir pastāvējusi pēctecība. Jaunais izaudzis uz vecā pamatiem vai drupām. Tikai, lūdzams, nesalīdzini mani ar Miku! Viņš mēģināja pierādīt to, par ko aptuveni runāja šefs. Man pašam šefa vecie darbi ir bijuši vienīgi tramplīns, no kura atspēries es ietieku vēl neatklātā pasaulē, kur ir tādas parādības, ko mūsdienu zinātne vēl nav izpētījusi. Tas pat nav jauns virziens, var izrādīties, ka zinātnē par enerģiju tas ir jauns laikmets.

—        Kā šķiet, tev nevar pārmest pārlieku kautrību,— ieminējās Marks, ar acīm pavadīdams mākoņus, kas aizslīdēja gaismas spraugā starp zariem.

—        Kāpēc gan lai es būtu pārlieku kautrīgs? Es runāju par savu darbu, par to, par ko esmu pārliecināts. Tu jau pats ari biji spiests atzīt, ka mani secinājumi ir svarīgi un interesanti. Kāpēc man tagad vajadzētu tēlot kautrīgo? Es zinu, ko esmu vērts. Vienīgi tas man dod spēku.

—        Nort, iesim!— Marks pieceldamies teica.— Es redzu, ka tevi pārliecināt man būs vēl grūtāk nekā Veco. Bet es lūdzu — labi padomā, iekams rit sāksi runāt ar pulkvedi

Krobsu. Pēc tam jau tu vairs nevarēsi nospiest bremzi.

♦ ♦ ♦

Nākamajā rītā Marka laboratorijā pēkšņi ieradās pats šefs.

—   Kur ir Norts?— tāds bija viņa pirmais jautājums.

—   Nezinu, šodien vēl neesmu viņu redzējis.

—   Kā tad vakar ar viņu bija? .. .

—   Mazliet psihoja.

—        Neparasts talants, bet . . .— Vecais nepabeidza un sāka aplūkot Marka izstrādātos grafikus.— Neiznāk?

Marks noraidoši pašūpoja galvu.

—        Jāiznāk,— Vecais stingri teica.— Pamēģini mainīt saskaita sistēmu.

—   Esmu jau mainījis.

—   Pamēģini vēlreiz!

Vecais apsēdās uz augsta ķeblīša Markam blakus.

—   Kaut nu viņš neizstrādātu muļķības . . .

—   Vai jūs runājat par Nortu?

—        Protams, ne jau par dievu to kungu!— Vecais sadusmojās.

—  Velns viņu zina!— Marks spēji atbīdīja papīrus.

—  Vai to nejēgu Krobsu arī tu šodien neesi redzējis?

—   Nē.

—  Jocīgi, kur viņi visi palikuši?

—  Vai jūs domājat — Norts . . .

—        Es neko nedomāju!— Vecais no jauna aizsvilās. — Nortam ir gaiša galva, bet dažbrīd viņš nezin ko izperina savās smadzenēs. Tu vakar pieminēji eksperi

mentu kosmosā. Es parēķināju. Pagaidām tas nav iespējams. Nepieciešams pārāk liels enerģijas avots. Nespēsim pacelt orbītā.

—  Bet ja koncentrētu kosmisko starojumu straumi?

—       Prātīgs ierosinājums … — Vecais iegrima domās. — Vai tu Nortam to pateici?

—  Nē.

—       Tad nu es iešu,— sacīja Vecais.— Atsūti Nortu pie manis, kad viņš parādīsies.

—  Labi, šef!

—        Es nu iešu,— Vecais atkārtoja, tomēr nepakustējās. Pastāvējis pie loga, viņš atgriezās pie Marka galda. Marks piecēlās.

—        Nē, sēdi vien!— Vecais no jauna uzrausās uz augstā ķeblīša.— Vai tu zini, kāpēc aizgāja bojā Miks un viņa meitene?

—  Pagaidām ne.

—   Bet vai tu esi par to domājis?

—  Protams.

—   Nu, un? . . .

—       Varbūt Nortam ir taisnība. Tas ir jauns enerģijas veids. Aizsarglauks bijis bezspēcīgs.

—  Norts, Norts . . . Mani interesē, ko tu pats domā.

—  Man vēl nav sava viedokļa.

—        Slikti! Vienmēr jābūt pašam savām domām. Kaut ari tās būtu kļūdainas. Tātad — tiešais viņu bojāejas cēlonis ir dumja nolaidība, Mark, visdumjākā nolaidība! Viņi bija aizmirsuši ieslēgt aizsarglauku. Vai nu steigušies, vai cerējuši viens uz otru, vai bijis vēl kāds cits iemesls, kuru mēs nekad vairs neuzzināsim. Skaidrs ir tas, ka aizsarglauks nav bijis ieslēgts un, uzsākdami eksperimentu, viņi paši pakļāva sevi briesmām.

—       Vai to konstatējis pulkvedis Krobss un viņa cilvēki?

—        Kāds tam sakars ar Krobsu? Ko viņš vispār ir spējīgs konstatēt? Viņš grib noķert diversantus — lai tas maksātu ko maksādams. Nu, tad lai ķer!

—  Un jūs viņam neesat neko teicis?

—        Svētā vientiesība! Bez šaubām, ne! Kādēļ lai es būtu to darījis? Mikam un Fredai mēs taču vairs nevaram palīdzēt.

—   Sef, kā jums izdevās to noskaidrot?

—       Nebija nekā vienkāršāka. Kondensatori bija palikuši uzlādēti. Ja būtu radīts aizsarglauks, tie tiktu izlādēti.

Marks satriekts paberzēja pieri.

—  Vai tad . . . Tātad Norts ir kļūdījies?

—   Gan jā, gan nē. Mika bojāejas cēloni viņš nav pareizi izskaidrojis, taču, kā redzams, galvenajā viņam ir taisnība. Viņa spriedumos, aprēķinos un secinājumos es neredzu kļūdas. Ir jābūt šim starojumam, kas mums pagaidām nav zināms.

—   Kā tas var būt? Es nesaprotu.

—   Tūlīt tu sapratīsi. Dažreiz tā gadās: teorijas staltā celtne izaug uz fantastisku pieņēmumu pamata. Tie vēlāk sabrūk, bet teorija paliek. Tā ir viena no zinātnieka ģenialitātes izpausmēm. Sākotnējie priekšnoteikumi viņam ir tikai detonators. Tālāk viņš visu veido uz loģiku, zināšanām, intuīciju. Un paceļas tik augstu, ka priekšnosacījumi, kas bija izraisījuši visu domu kaskādi, vairs nespēlē galīgi nekādu būtisku lomu. Norts saviem spriedumiem par pamatu ņēma enerģiju, kas izdalījās Mika eksperimentā: to enerģiju, kuru nespēja aizkavēt aizsarglauks. Taču aizsarglauka vispār nav bijis. Starojuma iedomātā pārpilnība ir bijusi paša eksperimenta enerģija. Bet, kļūdaini pieņēmis, ka šis pārmērīgais starojums patiešām bijis, Norts prata ar apbrīnojamu gaišredzību noteikt tos apstākļus, kuros tas var rasties un kuros tam jārodas. Un šajā ziņā, kā redzams, viņam ir taisnība. Vārdu sakot, ja izdosies radīt no jauna apstākļus, kādus Norts teorētiski ir paredzējis, notiks šis pagaidām mums noslēpumainais milzīgi spēcīgais starojums.

•— Bet aizsarglauka jauda? Tas nozīmē, ka tai jābūt daudz lielākai nekā Mika eksperimentā.

—   Mark, tur jau ir visa būtība. Mēs nespēsim radīt tādas jaudas aizsarglauku. Tas sniedzas pāri mūsu iespējām. Nekas nemainīsies pat tad, kad mums atļaus atgriezties superaugsto enerģiju laboratorijā.

—   Tātad Norta hipotēzi eksperimentāli nevar apstiprināt?

—   Uz Zemes — pagaidām ne. Bet kosmosā? Kosmosā varbūt tas ir iespējams. Ja izmanto, piemēram, kosmiskos starus, kā tu ieteici.

—  Zēl, ka jūs vakar to visu nepastāstījāt Nortam.

—   Varbūt es kļūdos, bet gribēju, lai viņš pats tiktāl aizdomājas. Turklāt man bija vajadzīgs laiks, lai izanalizētu viņa secinājumus.

—  Jocīgi gan, kāpēc viņa šodien nav.

—  Jā, tas sāk uztraukt ari mani.

—  Vai man jāmēģina viņu sameklēt?

—   Mazliet vēl pagaidīsim. Ja viņš ieradīsies, atnāciet abi pie manis. Tikai nesaki viņam neko . . .

Vecais krekšķēdams norausās no ķeblīša, paskatījās pāri brillēm uz Marku un, kājas pa grīdas marmora

plāksnēm švīkstinādams, izgāja no laboratorijas.

♦ ♦ ♦

Tāds trūkums kā militārā stāja pulkvedim Krobsam nepiemita, viņš bija resns, ar sarkanu seju, parupjš un ārkārtīgi pļāpīgs. Tomēr šoreiz viņš centās turēties stalti, runāja sausi un oficiāli. Viņam bija ļoti karsti, un viņš ik pa brīdim ar sniegbaltu kabatlakatu noslaucīja no pieres, skūtās galvas un kakla lielas sviedru lāses.

Marks, kuru Vecais bija lūdzis piedalīties sarunā ar pulkvedi, netika gudrs: no malas vērojot, varēja likties, ka viņi runā katrs savā valodā.

—   Nē. Nav iespējams. Diemžēl nepavisam nav iespējams,— pulkvedis jau nezin kuro reizi atkārtoja, no jauna izņemdams kabatlakatiņu.

—   Saprotiet taču, mums nepieciešams turpināt pētījumus,— Vecais pieglaudīgi uzstāja.— Institūtā superaug- stās enerģijas laboratorija ir noteicošā. Nu jau vairāk nekā mēnesi mums ne vien nav iespējams to izmantot, bet mēs pat netiekam tur iekšā. Jūs negribat izņēmuma kārtā to atļaut arī man.

—   Diemžēl tas nepavisam nav iespējams. Nav noskaidroti visi apstākļi. Man ir norādījumi.— Pulkvedis pacēla acis pret griestiem un bija spiests nolaizīt sviedru lāses, kas noripoja pa viņa augšlūpu. Viņš vēlreiz ķērās pie kabatlakata.

—   Visi pētījumi būtībā ir apturēti. Daži to rezultāti varētu interesēt tieši jūsu resoru, pulkvedi. Saprotiet, ka man negribētos traucēt ministru.

—  Man ļoti žēl — nevaru neko līdzēt.

—   Vai jūs kaut aptuveni nepateiktu, cik ilgi mēs vēl nespēsim iekļūt tempļu tempļa vissvētākajā vietā?— Vecajam sejā vēl turējās smaids, taču acis aiz biezajiem briļļu stikliem kļuva arvien niknākas un niknākas.

—  Man Joti žēl — nesapratu.

—       Mark, ielejiet man ūdeni,— Vecais palūdza.— Un pārtulkojiet,— viņš norūca, paņemdams glāzi.

—        Profesors jautā, kad varēsim sākt darbus superaug- sto enerģiju laboratorijā,— Marks kā skaldīt noskaldīja, skatīdamies pāri pulkveža galvai.

—  Piedodiet — kādus darbus? Laboratorija ir sagrauta.

—        Tieši tā,— Marks apstiprināja.— Tās atjaunošanas darbus.

Vecais pamāja.

—        A, atjaunošanas darbus!—Pulkvedis atkal izvilka kabatlakatu un sāka slaucīt pazodi zem formas krekla apkaklītes.— Tos mēs uzņēmāmies veikt paši.

—   Kādā veidā?— Vecais piemiedza acis.

—   Institūts saņems laboratoriju mūsu darbu gaitā.

—       Jūsu darbu gaitā? Vai tikai jūs nedomājat to aizvest no šejienes?

—  Man ļoti žēl — nesapratu.

—  Mark, palīdziet!

—        Vai jūs grasāties iekraut mūsu laboratoriju militārajās automašīnās un — tū-tū-tū!— aizvest to kaut kur labi tālu prom?

—   Kāpēc?— Krobss izvalbīja acis.

—   Profesors arī domā — kāpēc?

—        Piedodiet! Jūs neesat sapratis. Es runāju par laboratorijas atjaunošanu.

—        Par laboratorijas atjaunošanu?— Vecais aiz pārsteiguma noņēma brilles un, tuvredzīgās acis mirkšķinādams, blenza uz pulkvedi.— Jūs gatavojaties atjaunot mūsu superaugsto enerģiju laboratoriju? Jūs? . . .

—        Esam jau sākuši,— pulkvedis apstiprināja, ar kabatlakatu noslaucīdams pliko galvvidu.

—   Vai jūs runājat nopietni?

—   Tieši tā!

—        Nē, Mark, man galva sāk griezties riņķī!— Profesors nometa sāņus brilles, tad satvēra tās, uzlika un, pieliecies pulkvedim klāt, ne tik daudz sašutis, cik nobijies, jautāja:—Vai neesmu pārklausījies?

—   Piedodiet! Nesapratu.

—        Profesors vaicā: kā izskaidrot jūsu frāzi par laboratorijas atjaunošanu?— prasīja Marks.

—        Kā saprast? Tieši tā jāsaprot. Atjaunošanas darbi rit pilnā gaitā.

—  Lai velns mani parauj! . . .— Vecais aizelsdamies iesāka.

—   Sef, nomierinieties, iedzeriet ūdeni!— Marks sniedza glāzi.

—   Sasodīts!— Vecais iekliedzās, atgrūzdams Marka roku un izšļakstīdams ūdeni uz galda un pulkveža biksēm.— Sasodīts! Kāds no mums ir zaudējis prātu.

—   Piedodiet! Nesapratu … — pulkvedis iesāka, mēģinādams nosusināt ar kabatlakatu mitros plankumus uz ceļgaliem.

—   Profesors gribēja teikt, ka tādas laboratorijas atjaunošanai nepieciešami pieredzējuši speciālisti, kādu, pēc viņa domām, jums nav,— Marks paskaidroja, no jauna piepildīdams glāzi ar ūdeni.

—  Tieši tā! Mums palīdz doktors Lovs … — Pulkvedis piepeši aizrijās — un viņam uznāca klepus lēkme.

—  Norts?!— Vecais un Marks reizē iesaucās un, bezgala pārsteigti, paskatījās viens uz otru.

—   Kā tas var būt? Viņš aizbrauca uz Kosmisko pētījumu pārvaldi saskaņot darbus uz pavadoņa.

—  Viņš pats man to uzrakstīja zīmītē, kuru es jums rādīju,— Marks apstiprināja.

—   Es neko nesaprotu,— Vecais murmināja.— Pulkvedi, vai sen jau doktors Norts Lovs strādā pie jums? Kad viņš atgriezās? Kāpēc es par to neko nezinu?

—  Man ļoti žēl — nevaru to pateikt.— Sviedri aumaļām lija pa pulkveža seju, un viņš vairs nemēģināja tos noslaucīt.— Man ir doti konfidenciāli norādījumi — neizpaust. Piedodiet, man jāsteidzas.— Pulkvedis steigšus piecēlās.— Man ir tas gods … — Un viņš gandrīz skriešus atstāja Vecā kabinetu.

♦ ♦ ♦

Pēc dažām dienām Marks un Vecais pastaigājās pa ēnainajām institūta parka alejām.

—   Es tevi speciāli atsaucu šurp,— Vecais klusu sacīja,— man ir radušās aizdomas, ka tieku visu laiku izsekots un manas sarunas noklausās. Baidos, ka pat manā kabinetā ir ierīkota noklausīšanās ierīce.

—   Sef, jūs esat noguris, un jums sāk streikot nervi. Manuprāt, mēs viņus patlaban maz interesējam. Viņi visi

tup tur… — Marks norādīja uz betona mūri, kurš spīdēja aiz dzeltenīgajiem priežu stumbriem un aiz kura atradās superaugsto enerģiju laboratorijas korpusi.

—  Mark, vai tev nav izdevies uzzināt kaut ko jaunu?

—   Gandrīz neko . . . Vārti pastāvīgi ir slēgti, pie tiem dežurē «gorillas». Viņi ielaiž vienīgi Krobsa cilvēkus — un arī tos tikai ar īpašām caurlaidēm. Es jau prātoju, vai nepārlēkt pāri sētai, taču tai augšā ir augstsprieguma vads. Pats savām acīm redzēju, kā uzliesmoja vāveres, kas lēca no zara uz zaru pāri šim vadam. Pie mūra jau mētājas desmitiem apdegušu zvērēnu.

—  Bet Norts?

—  Man nav izdevies ar viņu parunāties. Acīmredzot viņš turpat pārnakšņo.

—  Vai tu viņu esi redzējis?

—   Iztālēm. Vakarvakar es uzrāpos vienā no priedēm, kas aug parka viņā galā pie paša mūra. No turienes ir redzams laboratorijas galvenais korpuss. Izskatījās, ka tas jau pilnīgi atjaunots. Diezgan ilgi nosēdēju priedē un galu galā tomēr ieraudzīju Nortu. Viņš iznāca no galvenā korpusa un devās uz enerģētisko bloku. Kad viņš atradās pavisam netālu no manis, es metu viņam akmeni, pie kura bija piesieta zīmīte. Norts apstājās, sāka skatīties apkārt, tomēr mani nepamanīja. Es jau gribēju Nortu pasaukt, bet tajā brīdī pie viņa piegāja Krobsa virsnieki — un viņi kopā devās pie enerģētiķiem. Līdz tumsai viņš vairāk neparādījās. Nezinu, vai viņš pēc tam pacēla akmeni ar zīmīti vai ne . . .

—   Kauns! Mūsdienās jācenšas nodibināt sakarus, svaidot akmeņus . . .

—   Ko tad lai iesāk? Esmu jau izmēģinājis ari daudz ko citu.

—   Mark, es jau nerunāju par tevi. To es teicu par visu kopumā.

—   Zinu, šef!

—   Un tomēr — vai Norts ir viņu gūsteknis vai darbojas tur no brīva prāta?

—   Pēc manām domām, viņš ir gan gūsteknis, gan brīvprātīgais.

—   Ko lai darām?

—  Ja nu mēģinātu vēlreiz parunāt ar Krobsu?

Vecais atmeta ar roku.

—   Varbūt sasaukt zinātniskas padomes sēdi un uzaicināt uz to Krobsu?

—   Vairāk gan ticams, ka viņš neieradīsies. Un, kaut arī atnāktu, svīdīs un apgalvos, ka no viņa nekas nav atkarīgs.

—   Tad lai vismaz vēlreiz pārliecinās, ka visi nosoda viņa rīcības līniju! Var pieņemt atbilstošu ministram adresētu rezolūciju.

—   Mark, es baidos, ka ministrs ir pietiekami informēts. Esmu jau vairākas reizes mēģinājis ar viņu sazināties, taču bez panākumiem. Viņš esot vai nu pieņemšanā, vai aizbraucis atpūsties. Man šķiet, ka viņš gluži vienkārši izvairās no sarunas ar mani.

—  Un ja mēs grieztos pie vēl augstākām instancēm?

—  Ja nu vienīgi lūgtu, lai mūs atbrīvo no darba .. .

—   šef, ko jūs runājat!— Marks izbijās.— To nekādā ziņā nedrīkst! Tā būtu pilnīga kapitulācija. Jāturpina cīņa.

—  Bet kā?

—   Ļaunākajā gadījumā jāinformē prese, jāuzstājas televīzijā. Jāpiesaista sabiedrības uzmanība.

—   Lai mani apsūdzētu valsts noslēpumu izpaušanā? Krobss to vien gaida.

—   Sef, nevarētu teikt, ka jūs šodien ciestu no pārmērīga optimisma . . .

—   Mark, es jau sen vairs neesmu optimists. Gluži vienkārši vēl aizvien cenšos peldēt pret straumi. Lai gan acīmredzot man jau pienācis laiks pietauvoties un izrāpties krastā. Protams, tas viss ir blēņas! Vai tad es tāpēc pieminēju aiziešanu no darba, ka gribētu izstāties no spēles? Varbūt, draudot ar aiziešanu no darba, es piespiedīšu kādu padomāt? Kā tev šķiet?

Marks neticīgi papurināja galvu.

—  Nezinu . . . Manuprāt, šef, nav vērts riskēt.

—  Vai tu domā, ka viņi to uzdrošinātos?

—   Viņiem visiem pašreiz ir sarežģīta situācija. Militāristu dēļ. Nē, jāizdomā kaut kas sevišķs, kaut kas tāds .. .

Marks nepaguva pateikt līdz galam. Aiz betona mūra, kur atradās superaugsto enerģiju laboratorija, atskanēja spalgs sirēnas signāls. Atri pieaugdams, tas pārgāja griezīgā gaudošanā, no kuras sāka sāpēt ausis.

—   Kas pie viņiem tur notiek?— Vecais satraucies jautāja.— Vai atkal kāda avārija?

—   Šķiet, vispārējās trauksmes signāls. Sef, ātrāk uz paslēptuvi!

Viņi metās skriešus pa celiņu uz administratīvā korpusa pusi. Noskrējis pārdesmit metru, Vecais apstājās.

—   Es nespēju,— viņš aizelsies teica,— skrien vien, es aiziešu palēnām.

—   Rāpieties man uz muguras!— Marks iesaucās Vecajam pie pašas auss, cenzdamies pārkliegt briesmīgo kaukšanu, kas pieņēmās spēkā.

—   Par vēlu, Mark!— Vecais norādīja uz laboratorijas korpusu.

Marks pameta acis atpakaļ. No mūra, no tās vietas, kur atradās laboratorijas galvenais korpuss, debesis ietiecās žilbinošs, balts stars. Tas spēji piebrieda, kļuva arvien spilgtāks, gaišāks un karstāks, neciešami griezdams acīs. Marks paguva ievērot, ka kokiem radušās otras ēnas — uz saules pusi.

—  Neskaties, gulsties!— Vecais griezīgi iekliedzās.

Viņi nokrita pie augstas, resnas priedes stumbra,

paslēpa seju biezajā zālē starp cilpainajām, ķirzakām līdzīgajām saknēm un aizsedza galvu ar rokām. Pēkšņi griezīgā sirēnas kaukšana spēji aprāvās. Bija dzirdama tikai šņākoņa un kaut kādi sprakšķi. Spēcīgi oda pēc ozona, tad kļuva jūtama dūmu smaka. No augšas sāka birt degoši zari, un Marks steigšus atvirzījās, sapratis, ka blakus uzliesmojusi zāle.

—   Zudusi kontrole pār reakciju,— Vecais murmināja, galvu nepaceldams.— Tas gadījums, kad «Drošības instrukcija» pieprasa, lai tiktu uzspridzināts viss institūts. Bet nu jau ir par vēlu . . .

Atskanēja ass stirkšķis. Tas turpinājās kādu mirkli, un šķita, ka pavisam tuvu tiek plēsti milzīgi zīda auduma gabali. Pēc tam viss apklusa, un Marks pat caur aizmiegtajiem plakstiņiem juta, ka visapkārt satumst. Viņš mazliet nogaidīja, tad uzmanīgi pacēla galvu un pavēra acis. Tumšajās debesīs spīdēja nespodra, neliela saule, kā blāvas lāpas beidza degt priežu vainagi, pelēcīgas čūski- ņas lodāja pa zāli. Aiz betona sētas caur palsu dūmu mutuļiem bija jaušams liels sārts. Marks uzmanīgi pieskārās Vecajam pie pleca.

—  šef, celieties! Beigas . . .

Atbalstīdamies uz rokām, Vecais klusēdams pieslējās četrrāpus. Marks palīdzēja viņam tikt augšā, atrada gruzdošajā zālē brilles un uzstūma tās Vecajam uz deguna. Pieturēdams aiz elkoņa, aizveda viņu uz administratīvo korpusu. Celiņa abās pusēs dega krūmi, plēnēja zāle. No augšas bira silti, sudraboti pelni. Tālumā jau skanēja ugunsdzēsēju mašīnu sirēnas. Tās tuvojās. Saule spīdēja arvien spožāk.

♦ ♦ +

Tikai pievakarē izdevās nodzēst ugunsgrēkus institūta teritorijā un tās apkaimē. Simtiem cilvēku tika hospitalizēti. Visu nakti aiz betona mūra turpinājās glābšanas darbi, kas tika veikti speciālos skafandros, jo izrādījās, ka radioaktivitātes līmenis ir ļoti augsts. īpašas brigādes ar putekļsūcējām mašīnām novāca radioaktīvos pelnus, kas klājās visapkārt daudzas jo daudzas jūdzes. Ļaudis no tuvākajām apdzīvotajām vietām nācās evakuēt.

No superaugsto enerģiju laboratorijas personāla nezin kādā brīnumainā veidā dzīvs un neskarts bija palicis vienīgi pulkvedis Krobss. Viņu atsvabināja no pussabru- kušas pagrabtelpas naktī, un viņš aizgūtnēm tūlīt sāka darboties. Ložņāja pa drupām, kaut ko meklēja, mēģināja komandēt glābējus, ugunsdzēsējus, sacerēja šifrētas ra- diogrammas, pieprasīja, lai tās tiktu nosūtītas ārpus kārtas.

Norts tika atrakts uz rīta pusi. Viņš vēl bija dzīvs.

Pie šefa ar šo ziņu ieradās Marks, kurš aiz noguruma tik tikko turējās kājās. Šefa kabinetā bija iekārtots glābšanas operāciju vadības štābs. Darbus vadīja pats Vecais. Viņa sejā nebija manāmas negulētās nakts un pārciesto satricinājumu pēdas. Aizsargkombinezonā, kas bija uzvilkts tieši uz vienos caurumos izdegušā uzvalka, Vecais šķita jaunāks par saviem gadiem: stalti izslējies, viņš bez steigas stingrā, pat skanīgā balsī deva rīkojumus. Tie tika izpildīti ātri un bez ierunām.

Uzklausījis Marku, viņš vienīgi pajautāja:

—   Cik varēs izturēt?

—   Dakteris teica, ka ilgi ne.

—   Iesim!

Norts gulēja uz nestuvēm vasaras kafejnīcas paviljonā, kas bija pārvērsts par hospitāli. Nestuves bija noliktas

kaktā uz kopā sastumtiem maziem galdiņiem, pie kuriem institūta darbinieki rītos mielojās ar kafiju un pīrādziņiem. Pie Norta nestuvēm bija noliekušies divi ārsti un māsiņa — visi aizsargkombinezonos un maskās.

—   Uzlieciet maskas,— sacīja viens no ārstiem, kad Vecais un Marks viņiem tuvojās,— viņš ir ļoti radioaktīvs.

Vecais paklausīgi uzlika uz sejas masku un piegāja pie nestuvēm. Ārsti atkāpās. Uz nestuvēm nekustīgi gulēja balts augums. Norts līdz pat kaklam bija apklāts ar palagu, uz kura vietumis jau izspiedās tumšsarkani plankumi. Galva bija apsaitēta. Atklāta bija tikai viena acs, lūpas un zods. Sī vienīgā acs, dzīva un mirdzoša, bija pievērsta Vecajam.

—   Nort, vai tu pazīsti mani?— Vecais jautāja, noliekdamies ievainotajam pie pašas sejas.

Norts tik tikko dzirdami pačukstēja:

—  Jā . . . — Viņš mēģināja pakustēties un ievaidējās.

—  Jus nedrīkstat kustēties,— ārsts ātri sacīja un brīdinoši pamāja Vecajam.

—  Es zinu.— Tagad Norta balss kļuva skaļāka.— Sef, pieliecieties tuvāk! Man kaut kas jāpasaka . . .

Vecais pieliecās pie paša galvgaļa.

—   Aizsarglauks,— Norts čukstēja.— To pārrāva jau pašā sākumā … Es nevarēju neko darīt . . .

—   Zinu,— Vecais teica,— nerunā patlaban par to.

—   Nē . . . Jārunā . . . Tas ir ļoti svarīgi . . . Jums jāsaprot … šī enerģijas straume . . . Ķēdes reakcija . . . Tur atrisinājumā ir palikusi nenoteiktība . . . Tagad es zinu . . . Laiks . . . Laika lauks . . .

Ārsts vēlreiz brīdinoši pamāja, un Vecais noraidoši papurināja galvu, cenzdamies nepalaist garām ne vārda, ko čukstēja ievainotais.

—   Starojums . . . tas ir no nākotnes . . . Pārrāvums, laika laukam deformējoties . . . Tur, priekšā . . . nekā nav . . . Vai jūs sapratāt? Bezgalīga liesmojoša plazma . . . Un tomēr . . . Izrādījās, ka man ir taisnība . . .

Viņa lūpas vēl kustējās, bet vārdi vairs nebija dzirdami. Pamazām sastinga ari lūpas. Mirdzošā acs kļuva blāva.

—  Tas ir viss,— sacīja ārsts.

Vecais, strauji pagriezies, devās prom. Marks, mazliet klibodams, viņam sekoja. Atpakaļceļā Vecais neteica ne

vārda. Pretimnācēji viņam kaut ko jautāja, bet viņš neatbildēja.

Pie kabineta durvīm viņš norāva masku reizē ar apmetņa kapuci, uz mirkli apstājās, aprauti nopūtās, un bija redzams, ka viņam jāsaņemas, lai ieietu. Pats nezinādams, kāpēc, Marks viņam sekoja. Kabinetā bija sekretārs, radiotelegrāfiste un pulkvedis Krobss. Nelikdamies par viņiem ne zinis, Vecais devās pie sava galda, noņēma brilles un sāka tās tīrīt.

—        Ziņojums no ministrijas,— teica sekretārs.— Ministrs jau lidojot šurp.

Vecais klusēdams pamāja.

Ieraudzījis Marku, pulkvedis Krobss piecēlās, izslējās taisni un, piegājis viņam cieši klāt, svinīgi teica:

—        Man ir ļoti žēl — esmu spiests jūs arestēt. Lūdzu, sekojiet man!

—   Kas tās par muļķībām?— Markam paspruka.

—   Sekojiet man!— pulkvedis atkārtoja.

—   Kas noticis?— Vecais jautāja, uzlikdams brilles.

—   Pulkvedis mani arestē,— Marks pavēstīja.

—   Pulkvedi, kāpēc? Esiet tik laipns un paskaidrojiet!

—        Pēdējās dienās doktora Marka Sedžvika izturēšanās bija ārkārtīgi aizdomīga. Viņa vairākkārtējie mēģinājumi iekļūt laboratorijā, kur vakar notika avārija, liek man . . .

—        Pulkvedi, vienu mirkli!— Vecais piecēlās no galda. — Karija, savienojiet mani ar dakteri Lijelardu, tikai pēc iespējas ātrāk!

Karijas pirksti pārskrēja pār aparāta pogām.

—        Dakteris Lijelards klausās,— pēc brīža viņa pavēstīja.

Vecais pieliecās pie sarunu ierīces dinamiskā skaļruņa, kas stāvēja uz galda.

—  Vai dakteris Lijelards?

—  Jā, tas esmu es,— skanēja atbilde.

—        Steidzīgi atsūtiet sanitāro automašīnu un divus tādus spēcīgākus sanitārus!

—   Kas tad jums tur vēl noticis?

—   Nekas sevišķs. Saņemsiet jaunu pacientu.

—   Kas viņš ir?

—        Pulkvedis Krobss. Viņš atrakts pirms dažām stundām.

—   Skaidrs . . . Nosūtu.

—       Piedodiet … — pulkvedis iesāka.— Es lāgā nesapratu . . .

—        Apklustiet!— Vecais viņam uzsauca.— To es nesaku jums, Lijelard! Jā, Lijelard, lai paņem virves vai ko citu, kas jums nepieciešams.

—  Skaidrs!— skaļrunī atskanēja.

—       Kas noticis?— pulkvedis no jauna iesāka.— Es nesapratu.

—        Sēdieties un pagaidiet,— Vecais ieteica.— Tūlīt atnāks jums pakaļ — un jūs visu sapratīsiet.

—       Vai jūs apzināties, ko darāt?!— pulkvedis iebļāvās.— Jūs atbildēsiet par tādu rīcību!

—        Esmu jau uzņēmies atbildību par visu, kas tur noticis,— Vecais mierīgi teica.— Un par šo arī.

—        Es būšu spiests jūs arestēt!—pulkvedis nerimās aurot.— Es šeit pārstāvu . . .

—        Apklustiet!— Vecais piepeši iekliedzās, uzsizdams ar dūri pa galdu.— Esmu jūs jau arestējis. Mark, atņem viņam pistoli!

Lai cik savādi tas būtu, pulkvedis vienā mirklī norimās.

—       Labi,— viņš teica, pakāpdamies atpakaļ pie brīva krēsla,— ļoti labi. Pakļaujos. Diemžēl man nav pistoles,— viņš paskaidroja Markam.— Pistole palika kaut kur tur … — Pulkvedis izdarīja ar roku nenoteiktu žestu.

—        Lai nu tā būtu! — Marks novilka caur zobiem, drošības dēļ tomēr aptaustīdams pulkvedim kabatas. Tad viņš diezgan nevērīgi nogrūda pulkvedi uz atzveltņa.

—   Šimbrīžam pasēdiet te!

Pulkvedis neko neatbildēja. Ieslīdzis atzveltnī, viņš sāka slaucīt ar plaukstu seju un kaklu.

Pa atvērto logu kaut kur no apakšas atskanēja sanitārās automašīnas sirēna. Zem riteņiem nočirkstēja grants, noblīkšķēja durtiņas. Marks plaši atvēra kabineta durvis.

Gaitenī jau skanēja aši soļi.

+ ♦ ♦

Vecais apciemoja Marku kara hospitālī. Novājējis un neskuvies Marks gulēja šaurā gultiņā un lūkojās logā, aiz kura vējš šūpoja sudrabegļu tumšos zarus.

Ieraudzījis Veco, Marks pieslējās sēdus.

—        Kā nu ir?— Vecais jautāja, apsēzdamies blakus uz balta ķeblīša.

—        Sola, ka pēc nedēļas laidīšot laukā. Tikai otrās pakāpes apstarojums.

—  Mēs abi esam viegli tikuši cauri . ..

—        Bet kā jums?— Marks painteresējās, mēģinādams apspiest žāvas.

—   Tu jau redzi. Man ir imunitāte.

Viņi apklusa. Saruna acīm redzami neraisījās.

—        Es vakar iesniedzu atlūgumu,— Vecais pavēstīja, skatīdamies pāri brillēm uz Marku.

—        Tas bija lieki. Lai gan — vai nav vienalga!— Marks nožāvājās.— Ko jūs tagad domājat darīt?

—   Nodarbošos ar biškopību.

—        Nav slikti . . . Bet man tas neder. Man medus negaršo.

Viņi atkal apklusa.

—        Institūta teritorija ir izsludināta par aizliegto zonu un uz četrdesmit gadiem iekonservēta,— teica Vecais. — Lēmums jau ir pieņemts — un sapieri sākuši būvēt apkārt nožogojumu. Ārkārtīgi liela radiācija.

Marks paraustīja plecus.

—   Bet kā tad ar pētījumiem?

—        Tikšot celts cits institūts ar daudz jaudīgākām iekārtām. Šķiet, ka kredīti jau apstiprināti. Tev acīmredzot būs tur jāstrādā.

—        Ja pulkvedis Krobss mani nearestēs, kad būšu ticis laukā no šejienes.

Vecais pavīpsnāja:

—        Krobsa karjera ir beigusies . . . Lijelards viņu tik drīz neizlaidis.

—        Gan jau atradīsies citi krobsi… — Marks nožāvājās un atslīga uz spilvena.

—       Vai tevi interesē, kādu «ļauno garu» Norts izlaidis no pudeles?

—        Patiesību sakot, nē. Turklāt es taču dzirdēju viņa pēdējos vārdus.

—   Vai tu esi nolēmis nepiedalīties?

—        Nezinu. Varbūt.. . Patiesību sakot, man tas ir apnicis.

—        Tagad viņi meklē Norta papīrus,— Vecais turpināja,— viņa pierakstus, dienasgrāmatas. Bet, kā izrādās, nekas nav saglabājies. Acīmredzot viņš ir maz pierakstījis. Visu paturējis prātā. Mani jau tincināja. Skaidrs, ka tevi, Mark, arī iztaujās.

—   Lai prasa!— Marks vēlreiz nožāvājās.— Es neko nezinu. Neesmu vēl izaudzis līdz tādu problēmu izpratnei. Bet pašam savu uzskatu, kā jūs zināt, man nekad nav bijis.

—   Norta nāve viņiem pašreiz ir neatsverams zaudējums.

—  Gan piedzims jauni norti!

—   Tas tik bieži negadās. Ap to laiku varbūt cilvēki būs kļuvuši gudrāki.

—   Sef, vai tas nav vienalga? Atcerieties viņa pēdējos vārdus: «Tur, priekšā, nekā nav . . . Bezgalīga liesmojoša plazma . . .»

—   Kāpēc tas tevi tā pārsteidzis? Tas ir kosmisko ķermeņu attīstības cikla dabisks noslēgums. Priekšā ir uguns okeāns, un tas ir tikpat likumsakarīgi kā nāve. Galvenais, Mark, lai tas nenotiktu ātrāk cilvēka vainas dēļ, mūsu vainas dēļ. Mēs taču nezinām, kādu nākotni Norts ar savu eksperimentu «aizķēris». Varbūt līdz tai ir simtiem miljonu gadu . . .

—   Jūs pieminējāt jaunu institūtu ar daudz lielākas jaudas iekārtām. Tātad pēc desmit, divdesmit, piecdesmit gadiem viņi nenovēršami nonāks pie tā paša . . . Tad gan varēs piepildīties viņa pareģojums.

—   Es nenoliedzu, ka situācija ir nopietna, tomēr neesmu arī noskaņots saskatīt Nortā absolūtu pravieti. Nākamība — tā ir liela nenoteiktība. Norts mums atklāja vienu no daudzajiem variantiem. Mēs tagad esam kļuvuši mazliet gudrāki. Bez šaubām, nav iespējams apturēt zinātnisko meklējumu maratonu, un tas droši vien ir bezjēdzīgi. Taču turpināt to, neaizmirstot nospiest «bremzi»,— pie tādas apziņas nepieciešamības cilvēce agrāk vai vēlāk nonāks. Tai jānonāk. Un ja nu laiku pa laikam mazliet nospiestu «bremzi», it īpaši pagriezienos . . .

Raudzīdamies logā, Marks pasmaidīja.

—   Es gribētu redzēt, kurš to darīs . . .

Arī Vecais pasmaidīja un sāka skatīties laukā. Aiz loga vējš šūpoja egļu galotnes un dzenāja pie zilajām debesīm žilbinoši baltus mākoņus.

MŪRIS

Karš bija visu izpostījis — nekur nevienas dzīvas dvēseles, skolas un templi sagrauti.

XIV gadsimta hronika

—  Bārda, mēs noķērām vēl vienu.

—  Cik viņam gadu?

—  Pēc viņa izskata spriežot, pāri par sešdesmit. Bet varbūt mazāk. Rādās, ka ir daudz vecāks par mums abiem.

—  No kurienes viņš ir?

—  Viens no tiem, kas dzīvo ielejā zem drupām. Es viņu jau sen esmu ievērojis. Ja laiks bija nomācies, viņš biežāk nekā citi līda laukā. Bet šodien, tiklīdz sāka līt, uzrāpās kalnā. Es no augšējās laboratorijas vēroju viņu tālskatī. Kad šis pienāca pie vienas no mūsu alām, signalizēju puišiem. Viņi tam uzmeta tīklu. .Sis pat nemēģināja atbrīvoties. Gulēja un kauca. Kad satumsa, puiši atvilka viņu šurp.

—  Tas viss ir bezcerīgi, Vienaci. No tiem, kuri dzīvo drupās, mēs vēl nekad neesam neko uzzinājuši. Viņi nomirst, iekams sāk atcerēties.

—  Bet, Bārda, varbūt tā ir spītība? Gluži vienkārši — viņi negrib stāstīt, kā ir bijis.

—  Nē, viņi ir kretīni . . . Viņiem nepastāv pagātne. Ir tikai viens līdzeklis — elektriskais lādiņš. Klibiķis ticēja, ka labs lādiņš spēj atsaukt atmiņā, kas noticis pagātnē. Bet tie, no drupām, neiztur.

—  Vai tad laist viņu vaļā?

—  Laikam būs jālaiž . . . Tomēr nē. Ved šurp! Paskatīsimies, kāds viņš ir.

♦ ♦ ♦

Divi plecīgi puiši — ar tikko manāmiem rūsganiem sariem uz vaigiem, puskaili, īsām ādas biksēm un koka tupelēm kājās — ieveda vecu vīru. Viņš bija izģindis, ar pliku pakausi, iekritušiem, vaska dzelteniem vaigiem, melnām, dziļām grumbu rievām ap plānām, cieši sakniebtām lūpām. Lielās, atkarenās ausis šķita caurspīdīgas. Acis asaroja un pusakli miedzās zem apsārtušajiem plakstiņiem, kuriem nebija skropstu. Vecais vīrs salīgi tīstījās īsā, noskrandušā lietusmētelī. Laiku pa laikam izžuvušo, nomērējušo augumu sagrāba krampjainas trīsas. Zem apmetņa bija redzams apdriskāts vilnas svīteris, netīro, ielāpaino bikšu gali bija iebāzti caurās zeķēs. Zābaku viņam nebija, un uz pazemes aukstās akmens grīdas viņš mīņājās no vienas kājas uz otru.

Bārda pirmais pārtrauca klusumu.

—  Kas tu tāds esi?

Vecais vīrs caur pieri pameta tramīgu skatienu un vēl ciešāk saknieba lūpas.

Bārda piecēlās no galda un piegāja vecim cieši klāt. Tas sabozās un pakāpās atpakaļ.

—        Nebaidies,— Bārda lēnām sacīja,— un nedrebi! Es tev nedarīšu neko ļaunu.

—        Es no tevis, laupītāj, nemaz nebaidos,— aiztrūkstošā balsī nomurmināja vecis.— Es zinu, kas tu esi, bet tik un tā nebaidos.

Viņš apklusa un, atkāpies pie pašas sienas, aizsedza acis.

—       Tu mani pazīsti?— Bārda vaicāja.— Kur mēs būtu tikušies?

Vecis neatbildēja.

—       Tēv, nemuļķojies nu! Apsēdies tuvāk pie gaismas. Parunāsimies! Gribu tev šo to pajautāt . ..

Vecis, acis aizvēris, klusēja. Viss viņa ķermenis raustījās nepārtrauktās trīsās.

—       Vai tu neredzi, viņš jau tūlīt sabirzis,— ieminējās Vienacis.

Puiši, kas veci bija atveduši, iespurcās.

—  Kas nu būs!— Bārda ne visai skaļi uzsauca.

Zem noslīgušās betona velves iestājās klusums.

—       Kāpēc tu esi bez zābakiem?— Bārda no jauna vērsās pie vecā.— Vai tad pie jums ielejā tagad tā staigā?

Vecis pablenza uz puskailajiem puišiem un nikni kaut ko nočukstēja.

—  Ak tā?— Bārda pārsteigts jautāja.— Tātad tu? — Viņš parādīja ar pirkstu uz vienu no viņiem.

Tas izbijies sāka purināt galvu.

—  Tātad tu . . . — Bārda, acis nemirkšķinādams, blenza uz otru puisi.— Nu, nu, panāc šurp!

Skanīgs blīkšķis — un aprauti šņuksti. Vēl viens blīkšķis un vēl viens.

—  Tagad ej un atnes viņa zābakus!

Aizsegdams ar roku asiņaino seju, puisis grīļodamies nozuda aiz smagām durvīm.

Pēc brīža viņš atgriezās. Vienu roku viņš turēja pie sasistā deguna un lūpām, bet otrā nesa veča zābakus. Klusēdams viņš nolika tos uz galda un atkāpās līdz durvīm.

—   Nav nekāds brīnums, ka iekārojis,— Bārda teica,

—   labi zābaki, no kažokādas, un pazoles nemaz nav nodilušas. Es ari savu mūžu neesmu tādus valkājis. Tu droši vien esi bijis bagāts,— viņš pagriezās pret veco viru,— agrāk, pirms tā . . . Nu, vai tu saproti?

Vecis klusēja, neatraudams skatienu no zābakiem, ko Bārda turēja rokā.

—  Skaidrs, ka bagāts,— Bārda pavīpsnāja,— tikai ļoti bagāti var nēsāt tādus lepnus zābakus . . . Se ņem!

Viņš nometa zābakus vecajam vīram pie kājām. Tas ātri pieliecās, satvēra vienu un sāka steigšus vilkt kājā, lēkādams uz otras.

—  Bet tu iegaumē,— Bārda teica puisim ar sadauzīto seju,— ka mēs neesam bandīti un neesam laupītāji. Mēs esam pētnieki. Pētnieki, tas nozīmē — zinātnieki. Mums jāatgriež atpakaļ tas, ko viņi,— Bārda pamāja uz veco,

—   ir zaudējuši. Tas ir ļoti grūti, bet mums nav citas izejas. Un mums jābūt prin-ci-pi-ā-liem . , .— Pēdējo vārdu viņš noskaldīja pa zilbēm.— Tā mirstot teica Kli- biķis. Klibiķis gan šo to atcerējās. . . Agrāk ari esot bijuši zinātnieki. Agrāk, tas ir, tad, kad mēs vēl nebijām, bet viņš bija jauns.— Bārda norādīja uz veco vīru, kurš pūlējās aizsprādzēt zābaku.— Tie zinātnieki bijuši daudz gudrāki par mums, viņi pat pratuši taisīt tādus zābakus. Taču viņi nav bijuši principiāli . . . Varbūt no tā viss sācies. Tā jā . . . Bet uz ko tu meti savu aci? Vai saproti ar?

—   Saprotu,— puisis šņukstēdams atbildēja un ar plaukstu izsmērēja asinis un šņaukatas pa visu seju.

—        Tad ir labi!— Bārda pamāja.— Nu, pastāsti mums,— viņš turpināja, vērsdamies pie vecā vīra,— pastāsti — kā tas viss notika?

—  Es neko nezinu.

—  Tas nevar būt. Kaut ko jau zini gan.

—   Nē.

—        Vai tad vienmēr cilvēki slēpušies alās un zem drupām un nav varējuši iznākt saules gaismā?

Vecis klusēdams pētīja Savu zābaku sprādzes.

—        Nu! Tu nedrīksti klusēt! Es varu piespiest, lai tu runātu! Bet tad tev klāsies daudz ļaunāk.

—   Es jums zvēru, ka neko nezinu!

—       Bet mēs savukārt esam zvērējuši neticēt nekādiem zvērestiem, pat paši saviem ne. Cik ilgi tu jau dzīvo tur, apakšā,— zem tām drupām?

—  Cik vien sevi atceros.

—  Cik gadu tad tu sevi atceries?

—   Nezinu. Daudz .. .

—   Desmit, divdesmit, piecdesmit?

Vecis klusēdams košļāja plānās lūpas.

—        Mazāk, bet es nezinu. Es nerēķinu gados. Kāpēc lai es to darītu? Laiks ir apstājies.

—        Tie esat jūs, kas apstādinājāt laiku, tu un citi, kuri valkājuši tādus pašus kažokādas zābakus. Jūs visus jau sen vajadzēja iznīdēt — kā trakus suņus. Bet jūs esat ierakušies savās alās un vervelējat, ka laiks apstājies.

—        Izbeidz, Bārda!— Vienacis dobji teica.— Tam nav nekādas jēgas. Padod viņu man, un es pārbaudīšu, vai viņa sapuvušajā paurī ir saglabājušās kādas atmiņas.

—        Nevajag!— vecis piepeši iekliedzās.— Es pateikšu, ko atceros. Visu pateikšu. It neko nenoslēpšu. Kāpēc lai es slēptu? Es neķo neesmu noziedzies.

—        Jūs visi apgalvojat, ka neesat vainīgi,— teica Vienacis.— It kā tas būtu noticis pats no sevis.

—        Apklusti!— sacīja Bārda.— Paklausīsimies, ko viņš atceras. Tikai sāc no paša sākuma!— Bārda pagriezās pret veco vīru.— Bet nedomā mūs izāzēt! Sis tas mums ir zināms. Mūsu … nu tas, kā to . . . izlūkošanas centrs jau sen darbojas.

—  Es to zinu … — vecais vīrs pamāja ar galvu.

—  Tu to zini?

—        Jā, tur, lejā, par jums viss ir zināms. Jūs zcgat sievietes un sirmgalvjus, tirdāt viņus un nobendējat. No jums baidās, jūs ienīst. Botss jau sen ieteica jūs novākt

—  Kas ir Botss?

—  Mūsu prezidents.

—   Oho, Vienaci, izrādās, ka tām žurkām lejā ir pat prezidents!

—   Jūs paši esat trakas žurkas!— vecis iekliedzās aizsmakušā balsī.— Elles izdzimumi! Neļaujat cilvēkiem mierīgi nomirt. Pastarā diena jau tuvojas, un jūs vēl steidzināt tās atnākšanu.

—   Pastarā diena, tēv, ir jūsu roku darbs. Jūsu paaudze ir atņēmusi mums sauli, atņēmusi visu, kas cilvēkiem piederējis. Jā, mēs esam aizgājuši alās un pazemē, mums nekas cits neatlika. Bet mēs gribam zināt, kas ir noticis, taču jūs to slēpjat. Sīs zināšanas palīdzēs mums atgūt zaudēto. Tad tie, kas nodzīvos tik ilgi, varēs atgriezties pasaulē, kur valda gaisma.

—   Cilvēce ir cēlusies no tumsības un pirms savas bojāejas atkal ieslīgs tumsībā. Viss jau ir iepriekš nolemts, un jūs neko nespēsiet mainīt.

—   Vai dzirdi, Vienaci, viņi tur, lejā, ir pat izdomājuši veselu filozofiju, lai izskaidrotu un attaisnotu savu noziegumu!

—   Bārda, netērē viņa dēļ velti laiku! Padod viņu man, un es vienā mirklī visu pabeigšu.

—   Nē, tas kļūst interesanti. Mums sen nav gadījies tik runīgs ciemiņš. Vecais, kas tu agrāk esi bijis?

—  Agrāk?

—  Jā, pirms tā . . . Kad cilvēki vēl neslēpās no saules.

—   Agrāk … — vecis atkārtoja un aizvēra acis.— Nē, nezinu. Te ir tāda kā migla,— viņš pieskārās ar izkaltušo pirkstu pie pieres.— Tas aizslīd prom, un to nevar notvert. . .

Vienacis strauji piecēlās, bet Bārda viņu atturēja ar veiklu rokas kustību.

—   Runā, tēv!— Bārda pamāja vecim.— Runā, mēs klausāmies!

Viņa balss skanēja neparasti vēlīgi.

Vecais vīrs satrūkās, uzmeta Bārdām piesardzīgu skatienu un novērsa acis.

—   Sēdies pie galda,— Bārda turpināja,— un jūs,— viņš pagriezās pret puišiem, kas klusēdami stāvēja pie durvīm,— atnesiet ūdeni un kaut ko ēdamu.

Puiši aizgāja, bet tūlīt pat atgriezās, nesdami skārda krūku ar vāku un māla bļodu, kurā bija žāvētas melnas gaļas kumosi. Vecis nedroši piegāja pie galda un apsēdās

uz rupji tēsta dēļu krāģa maliņas, aizklādams ar plaukstu acis no blāvās elektriskās spuldzes dzeltenīgās gaismas.

—        Ēd,— sacīja Bārda, piebīdīdams viņam tuvāk bļodu ar melno gaļu. Vecais virs šausmās parāvās atpakaļ.

—        Nebaidies! Tie ir sikspārņi. To mums šeit, pazemē, ir daudz. Mani puiši iemanījušies tos ķert ar elektriskajiem tīkliem. Ēd!

—        Ja varētu ūdeni . . .— vecais virs čukstēja, skatīdamies uz skārda krūzi.

Bārda ielēja māla krūzītē ūdeni, un vecais lēnām un ilgi dzēra, kārnajam ādamābolam krampjaini raustoties.

—        Labs ūdens,— viņš nomurmināja, pēdīgi nolikdams krūzīti un apslaucīdams lūpas ar delnas virspusi.

—        Te, kalnos, ir daudz tāda ūdens, vai tad jums ir sliktāks?

—        Mūsu ūdens ir smirdošs. Tas tek laukā no drupām, bet, kā runā, tur vēl palikuši līķi.

—   Līķi? Kopš tā laika?

—        Nē. Vēlāk jau arī mira. Tie, kuri dienā izgāja laukā. Tas bija sen, kad vēl neapjēdza, ka saule atņem dzīvību.

—   Vai daudzi esat palikuši gruvešos?

—   Kāpēc tev tas jāzina?

—  Tāpat vien, ir interesanti, kā jūs tur mitināties.

—  Bet kā jūs te?

—        Mūsu ir maz. Un mums ir labs ūdens un tīrs gaiss. Te naktī pūš spirgti vēji, bet jums apakšā ir smirdoņa un klusums. Es zinu, ne vienu reizi vien esmu tur nokāpis.

—   Lai naktī zagtu mūsējos?

—        Arī tāpēc, bet parasti gan paskatīties, lai saprastu . . .

—   Ko tu gribi saprast?

—   Kā tas noticis.

—   Kāpēc? To, kas ir noticis, vairs neizlabosi.

—        Nezinu. Es, tāpat kā daudzi mūsējie, esmu dzimis tajā gadā, kad tas notika. Mēs esam izauguši alu tumsībā, bet gribam atgriezties saulainajā pasaulē. Tā ir bijusi brīnum jauka, vai ne?

—        Neatceros. Nespēju atcerēties. Un kāpēc? Aizgājušo nevar atgriezt.

—        Tas nav būtiski. Pasaule ir liela. Tā nebeidzas tikai ar šiem kalniem. Varbūt visur nav tā . . .

—       Tālāk ir tuksnesis — oranžs un melns. Tur ir tikai klintis, saule un smiltis. Neviens to nav šķērsojis.

—   Vai tu esi to redzējis?

—        Nē, viens no mūsējiem bija aizgājis līdz turienei, kur beidzas kalni. Ieraudzījis tuksnesi, viņš atgriezās.

—   Vai viņš vēl ir pie jums?

—        Nē. Nomira. Saule viņu nogalēja. Viņš atgriezās, lai nomirtu.

—       Vai neviens no jūsējiem nav mēģinājis aiziet pavisam?

—       Daudzi ir aizgājuši, tie, kuri bija jaunāki. Aizgāja un neatgriezās. Tikai viens pārnāca un izstāstīja par tuksnesi.

—  Bet pārējie?

—   Četri nomira. Viņus nonāvēja saule.

—   Varbūt kāds tomēr ir aizgājis? . . .

—        Uz kurieni?— vecais vīrs jautāja un piepeši sāka smieties, vispirms tikko dzirdami, tad aizvien skaļāk un skaļāk.

Bārda un Vienacis aši saskatījās. Tāpat bija smējies iepriekšējais, kad vairs nejuta elektrisko izlādi. Un beidza savas ciešanas, neko nepateicis, tikai smējās. Smiekli pārgāja agonijā.

Vecais vēl aizvien smējās un slaucīja ar saskretušajiem pirkstiem asaras, kas bija izsprāgušas acīs.

—   Apklusti!— Vienacis dobji teica.— Ko nu ārdies!

—   Kurp viņš būtu varējis aiziet?

—       Es neapgalvoju, ka tā ir bijis.— Bārda nodūra galvu.— Tas ir vienīgi pieņēmums vai — kā to saka? . . .

—   Hipotēze,— Vienacis pateica priekšā.

—  Tieši tā — hipotēze.

Vecais vīrs rīmās smieties. Viņa skatiens no jauna kļuva piesardzīgs un ļauns.

—       Jūs esat akli kucēni! Kucēni,— viņš nicīgi atkārtoja,— lai gan saucat sevi par pētniekiem un apgalvojat, ka zināt kaut ko. Jūs neko nezināt, tikai šīs melnās alas, kur mitināties kopā ar sikspārņiem. Te jūs esat piedzimuši, te arī nosprāgsiet. Pasaulē nav vairs nekā cita, vai jūs apjēdzat ar, nekā cita, vienīgi nedaudz neprāšu: mēs tur, lejā, un jūs te, augšā.

—  Bet citās ielejās . . .— Bārda iesāka.

—   Citās ielejās ir tikai pūces, hiēnas un skeleti.

—  Vai tu esi tur bijis?

—  Tas nav būtiski. Es zinu.

—        Šķiet, ka tu tik tiešām daudz zini. . .— Bārda pamāja.— Tikai tas ir slikti, ka tu negribi no laba prāta dalīties ar mums savās zināšanās.

—  Manas zināšanas jūs nevarat likt lietā.

—  Nav tādu zināšanu, tēv, kuras nevarētu likt lietā.

—       Visos laikos to ir bijis pārāk daudz. Tieši tās ir pazudinājušas pasauli.

—  Tātad tu atceries, kā tas notika?

—       Manā atmiņā saglabājusies vienīgi gaisma, tik spoža kā tūkstoš sauļu, un uguns, kas vienā mirkli visu aprija. Pēc krietna laika es atguvos tur, kur mitinos vēl šobrīd.

—  Vai tu biji no tās pilsētas?

—  Nezinu.

—  Bet tavi tuvinieki?

—  Es viņus neatminos.

—  Un citi, kas mīt gruvešos?

—       Ari viņi neko neatceras. Daži uzskata, ka vienmēr ir tā dzīvojuši, lai gan viņiem ir vairāk gadu nekā rnan.

—  Vai jūsu vidū ir sievietes?

Vecais virs ļauni iesmējās:

—       Paskat, ko sagribējies! Jūs jau viņas esat nozaguši.

Bārda un Vienacis vēlreiz paskatījās viens uz otru.

—       Redzi nu, man bija taisnība,— brīdi klusējis, Bārda ieminējās.— Citās ielejās kāds darbojas. Tēv, mēs neesam zaguši jūsu sievietes,— viņš turpināja, vērsdamies pie vecā vīra.— Nevienu pašu. Mēs esam tikai pētnieki. Kad no drupām pazuda pēdējās sievietes?

—  Neatceros. Sen jau.

—  Tas ir svarīgi, pamēģini atcerēties!

—        Ne viens vien Mēness gads būs pagājis. Visas jau nenozaga, dažas aizgāja jaunajiem līdzi un nav atgriezušās.

—  Un tagad neviena pati nav palikusi?

—       Jādomā gan, ka nav … Es viņas sen neesmu redzējis.

—  Bet ko runā citi, kas mīt gruvešos?

—  Nezinu . . . Mēs reti satiekamies un sarunājamies.

—       Viņš melo,— Vienacis norūca.— Padod viņu šurp, es piespiedīšu pateikt taisnību un šo to atcerēties.

—        Vai dzirdi, tēv, ko saka mans palīgs? Varbūt patiešām izmēģināt pie tevis mūsu pētīšanas metodes?

—        Esmu tavā varā, laupītājs tāds,— vecais vīrs, galvu nokāris, sacīja.— Kad tu atdevi man zābakus, es neviļus nodomāju .. .

—   Ko tu nodomāji?— Bārda samiedza acis.

—  Ka tu neesi tāds zvērs, kā par tevi stāsta . . .

—   Vai dzirdi, Vienaci?

—        Viņš mānās, lai glābtu savu ādu. Vai tad tu neapjēdz? Tas nu nebūtu prāta darbs, ja viņu tā palaistu vaļā .. .

—       Atsvabiniet mani,— vecais vīrs kļuva mundrāks. — Atsvabiniet, es jums atsūtīšu citu manā vietā.

—   Ko tad?

—  To, kas zina vairāk. Prezidentu Botsu.

—   Vai dzirdi, Vienaci?

—       Bārda, viņš tak mūs uzskata par galīgiem stulbeņiem.

—  Tā rādās gan .. .

Iestājās klusums. Vecais vīrs apjucis vērās apkārt, uzlūkodams te vienu, te otru, bet tad sāka dedzīgi runāt:

—        Nē, nē, apzvēru, ka jūs nepiemānīšu! Botss ir vecs, viņš tik un tā drīz nomirs, bet viņš šo to atceras tas ir droši. Viņš tikai negrib stāstīt. Bet jūs jau varat piespiest. Un jums būs tikai ieguvums.

—       Bet kāds tev no tā labums?— Vienacis viņu pārtrauca.

Vecais vīrs iesmējās.

—       Man arī būs savs labums, puis! Kad Botss būs nozudis, nāksies ievēlēt jaunu prezidentu. Tas būšu es .. .

—       Tu esi viltīgs, nudien,— ieminējās Bārda.— Bet tāds blēdis bez vārda runas piekrāps arī mūs.

—        Nepiekrāpšu. Es ienīstu Botsu. Drupās neviens viņu neieredz. Viņam ir paslēptas dažādas vērtīgas mantas. Daudz. Ir pat kafija. Vai jūs zināt, kas ir kafija?

—        Esam par to dzirdējuši, bet nekad nav gadījies to pagaršot,— teica Bārda.

—  Ja kļūšu par prezidentu, atsūtīšu jums vienu kārbu.

—        Vienaci, varbūt laidīsim viņu vaļā? Par Botsu un kafiju?

—   Viņš tak mūs apvedīs ap stūri .. .

—       Ja jūs neticat, paturiet manus zābakus. Atdosiet, kad Botss būs pie jums.

—       Vienaci, riskēsim! Man šķiet, ka viņš tomēr mūs nepiekrāps. Viņš pārāk stipri ienīst Botsu, turklāt zina, ka ar mums nebūs nekādi joki! Mēs viņu atradīsim. Ej vien, tēv, ej pats savos zābakos un pēc iespējas ātrāk

dabū mums rokā Botsu!

♦ ♦ ♦

—  Nu, Vienaci, neesam vis pievīlušies?

—  Tā iznāk . . .

—  Kur ir tas Botss?

—       Pie manis laboratorijā. Bija vien jāsasien. Spārdījās kā neprātīgs.

—  Vai stipri vecs?

—  Pie mums tāds vēl nav bijis.

—       Jāapietas ar viņu uzmanīgāk. Varbūt tāpat sāks runāt?

—  Diez vai .. . Guļ un lādas.

—  Palēnām sāksim?

—  Lai notiek!

—  Nu, tad iesim.

Viņi nokāpa pa gandrīz vertikālu, pustumšu spraugu uz apakšējo pazemes stāvu. Sekodams Vienacim, Bārda atkal mēģināja iedomāties, kas šeit bijis agrāk . . .

Kad viņi pirms vairākiem gadiem atrada šo labirintu un apmetās tajā, te vēl gulēja skeleti un mumificējušies vīriešu, sieviešu un bērnu ķermeņi. Milzum daudz skeletu un ķermeņu. Ievainojumu pēdu nebija. Varbūt viņi bija miruši aiz bada vai cita iemesla dēļ? Viņi gulēja taisnās rindās visās telpās. Puiši dabūja krietni noņemties, iekams iztīrīja labirinta augšējos stāvus. Tagad tas viss bija sakrauts pašā apakšā, alās, kas atradās zem ielejas. Acīmredzot viņi toreiz bija pieļāvuši kļūdu. Vajadzēja tās alas rūpīgāk izpētīt. Iespējams, ka labirints stiepās pazemē līdz pat drupām ielejā.

Interesanti, ko izdosies uzzināt no šī Botsa? Prezidents! Tas tik ir ieguvums! Bārda prata lasīt un no grāmatām, kas bija atrastas labirintā, zināja, ka agrāk tā saukts lielas valsts galva. Kādreiz uz zemes bijušas valstis. Un viena no tām atradusies šajos kalnos. Sur tur bija saglabājušās pilsētu drupas. Un zem drupām vēl mitinājās cilvēki. Kā šeit apakšā, ielejā.

Tas bija prātam neaptverami. Kāpēc viss uzreiz tā mainījies? Liesmu jūra, kas drāzusies pāri šiem kalniem un visai pasaulei. . . No kurienes tā nākusi? Kas to izraisījis: neganteļu ļauna griba, liktenīga kļūda vai arī. . . Vai arī tā būtu «pastarā diena», kā bija apgalvojis tas vecis? Būtībā viņi gandrīz neko nezina. Vienīgi to zina, ka cilvēki — gaužām daudz vīriešu, sieviešu un bērnu — ir dzīvojuši lielās, saules apgaismotās pilsētās. Cilvēkiem ir bijis viss, ko vien sirds vēlas, pat silti kažokādas zābaki. Turklāt viņiem bijušas dažādas mašīnas, ierīces, aparāti, kuru nozīmi tagad grūti uzminēt, it īpaši tāpēc, ka šo aparātu un mašīnu noslēpumi ir aizgājuši bojā reizē ar to radītājiem. Viss uzreiz ir mainījies. Varbūt vienā mirklī. Uguns visu pārvērtusi pelnos, krāsmatās, visu izkausējusi. Veco grāmatu attēlos bija kalni, ko klāja zaļi koki un ziedi, bija brīnišķīgas ēkas no mirdzoša metāla un stikla, kas saules staros dzirkstīja, bija zila jūra, bet tās krastos skaisti vīrieši, sievietes, bērni, kas neslēpās no saules . ..

Bārda neviļus nodrebēja.

Saule — tā bija pats briesmīgākais un nāvīgākais ienaidnieks tiem, kuri bija palikuši dzīvi. Tās stari bez žēlastības nogalina visu dzīvo. Tie iznīcinājuši augus, izsausējuši upes. Droši vien arī zilā jūras klaja vietā tagad ir nebeidzams saules izdedzināts tuksnesis. Varbūt cēlonis ir saulē? Tā ir pārvērtusies, un cilvēki nemaz nav vainīgi?

Bet kāpēc tad Klibiķis bija apgalvojis ko citu? Par visu, ko Bārda zina, viņam jāpateicas Klibiķim. Klibiķis bija iemācījis viņus dzīvot šajā pazemē. Norādījis dzīves mērķi: izprast un mēģināt labot to, kas bija noticis. Pēc viņa pārliecības, šī katastrofa bijusi cilvēku roku darbs, to pastrādājuši tie paši ne-prin-ci-pi-ā-lie zinātnieki, kurus Klibiķis tik ļoti ienīda. Tagad Bārda ar Vienaci un skolniekiem turpina Klibiķa iesākto darbu. Vai viņiem izdosies kaut ko saprast? Veco ļaužu paliek arvien mazāk, arvien biežāk viņi nomirst, pat nesākuši kaut ko atcerēties. Un vai kāds, izdzēsis visu no atmiņas, maz atceras to, ko viņi meklē?

Vienacis, iedams pa priekšu, paklusu nolamājās.

—   Kas tur ir?— Bārda jautāja.

—   Gaismekļi dziest. Vai neredzi, tik tikko spīd! Udens- mašīnas, kuras mums ar tādām pūlēm izdevās iedarbināt,

maitājas. Tās dod arvien mazāk enerģijas. Ko mēs vēlāk iesāksim?

—  Jādabū riteņiem jaunas lāpstiņas.

—   Kur?

—   Nu, kaut vai pamēģināsim paši tās izgatavot.

—        Pateikt jau viegli! Bet kādā veidā un no kā? Mēs vēl spējam kaut kā sataisīt vecās mašīnas, bet pagatavot kaut ko no jauna . . . Bārda, tā māksla ir uz visiem laikiem zudusi.

—        Nieki! Visas šīs mašīnas ir uztaisījuši cilvēki, tādi paši kā tu un es.

—        Nē, Bārda, gluži tādi gan viņi nav bijuši. Viņi ir zinājuši to, ko mēs nezinām. Mūs taču neviens nav mācījis. Mums viss jāizdomā pašiem.

—   Tātad jātiek tiktāl, ka sākam būvēt jaunas mašīnas.

—        Lai notiek, nodarbosimies ar to! Un pametīsim to, ar ko bijām noņēmušies līdz šim.

—        To nedrīkst! Mašīnas pagaidām nav galvenais, tās tikai palīdz mums svarīgākajā darbā. Jādomā gan par vienu, gan par otru.

—        Vai zini, Bārda, ja Botss mums šodien neko nepateiks, tā vien rādās, ka būsim paspēlējuši. . . Mums nekas neiznāks.

—   Vai tu arī esi sācis šaubīties?

—        Sen jau, tikai negribēju teikt, negribēju atstāt tevi vienu.

—   Vienu?

—        Protams! Ja es aiziešu, aizies arī puiši. Jādomā, ka visi aizies . . .

—   Kurp jūs iesiet? Vai tu nedzirdēji, ko vecis teica?

—        Var iet gar kalniem, nav taču katrā ziņā jādrāžas iekšā tuksnesī. Iesim naktī, kad spīd mēness. Pa dienu slēpsimies alās. Ja mēs kaut kur atradīsim sievietes, atkarosim tās un nodibināsim jaunu apmetni. Ja vēlies, nāc mums līdzi!

—  Vai tas jau ir izlemts?

—   Jā. Ja tas tur neko nepastāstīs.

—   Bet ja pastāstīs?

—   Tad vēl paskatīsimies.

—   Ak tā . . .

Nebilzdami vairs ne vārda, viņi gāja tālāk pa garajiem, vāji apgaismotajiem klinšu gaiteņiem.

«Patiesību sakot, tas jau sen bija gaidāms,» Bārda domāja. «Puišiem viss ir līdz nāvei apriebies, bet galvenais — viņiem vajadzīgas sievietes. Zināšanas vien viņus neaizrauj. Viņu ķermeņos ir saglabājies pirmatnējais dzimtas turpināšanas instinkts. Lai gan arī tam nav jēgas: sievietes jau sen ir kļuvušas neauglīgas. Alās un dziļi zem krāsmatām piedzimuši vienīgi tie bērni, kas ieņemti pirms katastrofas. Un, ja mēs nespēsim neko mainīt, mēs kļūsim pēdējā paaudze uz šīs nolādētās zemes.»

♦ ♦ ♦

Večuks sasiets gulēja uz galda. Virves bija dziļi iegriezušās izdilušajā, tievajā ķermenī. Galva bija atliekusies atpakaļ, un smailā ķīļbārdiņa, paslējusies gaisā, meta asu ēnu uz nobalsinātās sienas. Ieraudzījis Bārdu un Vienaci, večuks sakustējās, un no viņa iekritušajām krūtīm izlauzās tāda kā nopūta, tāda kā čirkstoņa.

—  Atraisiet viņu!— Bārda pavēlēja.

Puiši, kas bija stāvējuši pie durvīm, steidzās izpildīt pavēli. Kad valgi bija noņemti, večuks krekšķēdams pieslējās sēdus.

—  Notupiniet viņu uz krēsla!

Puiši paņēma večuku un pārnesa telpas vidū uz nodiluša ādas atzveltņa. Virs tā no griestiem nokarājās spīdīga metāla bumba, no kuras stiepās vadu pavedieni.

Večuks nepretojās. Nosēdināts uz krēsla, viņš mēģināja iekārtoties pēc iespējas ērtāk un sāka berzēt notirpušās delnas.

Bārda un Vienacis nometās viņam pretī uz rupji sanaglotiem ķeblīšiem.

—   Nu, prezident Bots, esi sveicināts!— teica Bārda.— Esi sveicināts mūsu pētniecības laboratorijā!

—   Es neesmu nekāds prezidents,— večuks diezgan mierīgi iebilda,— un līdz šim mani neviens nav saucis par Botsu.

—   Viņš to atkārto jau no paša sākuma,— teica Vienacis.— Melo, bez šaubām, tāpat kā viņi visi.

—   Tātad tu neesi Botss . . .— Bārda pamāja.— Iespējams, ka mēs esam kļūdījušies. Bet kas tad tu esi?

—  Pietiek ar to, ka neesmu Botss, laidiet mani vaļā!

—  Ātrāk ne, iekams nebūsi pierādījis, ka tu neesi Botss.

—  Kā tad lai es to izdaru?

—       Ja nevari izdarīt, tas nozīmē, ka tu pats esi prezidents Botss.

—       Cik jūs esat viltīgi!— Vecis pabužināja ar pirkstiem savu kazbārdiņu un padomāja.— Ko jums no manis vajag?

—        Re, tā ir cita runa! Tu esi pietiekami vecs un, protams, atceries, kā tas notika.

—  Kas?

—  Kā — vai tu nesaproti? . . .

—  Vai tu runā par uguni, kas visu aprija?

—  Jā.

—  Nezinu. To neviens nezina.

—  Bet vai tu atceries, kas bija pirms tam?

—       Nē. Es atceros sevi kopš tā laika, kad krāsmatās tumsā atvēru acis.

—  Paklausies, Bots . . .

—  Es neesmu Botss.

—       Pieņemsim . . . Lai tu būtu kas būdams, palīdzi mums tikt skaidrībā. Mēs taču meklējam patiesību.

—        Bet vai patiesība pastāv? Un kāpēc jums tā vajadzīga?

—  Lai mēģinātu visu izlabot.

—  Tas nav cilvēku spēkos. Vēl jo vairāk šobrīd.

—  Mēs tomēr gribam pamēģināt.

—       Es gan nekā nevaru jums līdzēt. Es neko nezinu. Neko.

—       Vai to tu redzi?— Bārda norādīja uz mirdzošo metāla lodi, kas karājās večukam virs galvas.— Vai tu zini, kas tas ir?

—        Nē, lai gan — paga .. .— Večuks aizlika plaukstu acīm priekšā, pūlēdamies atcerēties.— Reiz jau esmu kaut ko tādu virs sevis redzējis. Tas bija sen. Gaužām sen . . . Ar to kādreiz ārstēja slimības. Man tikai izskrējis no prāta, kādas . . . Bet jūs jau, jādomā, to izmantojat kam citam .. .

—        Nē, arī mēs ārstējam. Atmiņu. Piespiežam atcerēties to, ko cilvēki ir aizmirsuši.

—  Un nobendējat viņus.

—  Visus jau nu ne. Tikai tos, kuri negrib atcerēties.

—  Negrib vai nespēj?

—  Tēv, mums tas nav svarīgi.

—  Un jūs gribat izmēģināt, kā tas iedarbosies uz mani?

—  Ja tu ar labu nesāksi runāt.

—   Bet, ja es noblšos, es tak jums nezin ko sastāstīšu.

—   Mums ir iespēja pārbaudīt. Sis tas mums ir zināms. Meli tevi neglābs.

—   No kā?

—   No tā . . .— Bārda pamāja uz mirdzošo lodi virs večuka galvas.

—   Vai jums nekad nav ienācis prātā, ka vecums ir jāciena, jāsaudzē? Jūs dēvējat sevi par pētniekiem, bet jūs esat tikai mežoņi, vairāk nekas! Cieņa pret vecumu, pret pagājušo — tas ir galvenais, kas atšķir civilizāciju no mežonības, gudru cilvēku no mežoņa.

—   Tēv, par kādu cieņu tu runā? Par ko mums būtu tevi jāciena? Jūs esat mums visu atņēmuši. Un, ja runājam par mežonību, jūs, jūsu paaudze ir mūs tajā iegrūdusi. Taču mēs gribam izrauties, lai tas maksātu ko maksādams! Vai tu saproti — lai tas maksātu ko maksādams, kaut vai jūsu atzīšanos un pat jūsu draņķīgās dzīvības!

—   Loģikas trūkumu jums nevar pārmest, lai gan tam, ko jūs gribat radīt, nav nekādas jēgas. Nu, pieņemsim, ka tu un pat jūs visi,— večuks pārlaida skatienu pazemei, — sapratīsiet, kas ir noticis pirms divdesmit vai trīsdesmit gadiem. Nu, un tad? Jūs neesat spējīgi galīgi neko mainīt.

—   Ja izprastu, varētu kaut ko darīt. Meklēt līdzekļus, mēģināt kaut ko grozīt . . .

—   Jūs tak esat sapratuši, sen jau esat sapratuši, ka saules stari nogalina. Kā jūs to novērsīsiet?

—   Varbūt tomēr novērsīsim, ja zināsim iemeslu. Kāpēc tie kļuvuši tādi, ka nes nāvi? Agrāk taču tie neatņēma dzīvību.

—   Tiesa gan, agrāk nenesa nāvi. Agrāk nesa svētību. Ir jāpateicas saules stariem, ka uz Zemes radās un plauka dzīvība.

—  Bet kas tad ir noticis?

—   To laikam gan nezina neviens no mums un tagad vairs arī neuzzinās.

—   Un ko tu pats par to domā? Tu esi ļoti vecs. Tava mūža galvenā daļa ir palikusi tur, aiz uguns līnijas. Esmu ar mieru noticēt,, ka tu, tāpat kā citi, neko neatceries. Bet vēl taču ir gaišs tavs saprāts — un tu nevari nedomāt par to, kā viss ir pārvērties. Un kāpēc ir pārvērties.

Večuks sažņaudza tievos pirkstus, atbalstīja pret tiem smailo, kārno zodu un ilgi klusēja, pievērsis nekustīgo skatienu pazemes tālākajam kaktam, bet tad — it kā atguvies — spēji sapurināja galvu un ierunājās:

—   Tavs jautājums liecina par tavu gudrību — piedod, nezinu, kā tevi sauc.

—   Mēs šeit saucam viņu par Bārdu,— Vienacis teica. — Viņš starp mums ir vienīgais, kam uz zoda un vaigiem aug mati.

—   Vienīgais . . . Tas ir interesanti. . .— večuks nomurmināja, gluži kā runādams pats ar sevi.— Nu, tad tā, Bārda,— viņš turpināja pavisam citā balsī — skaidrā un stingrā,— es tik tiešām esmu par to domājis, turklāt ne vienu reizi vien. Un, ja tu vēlies zināt manas domas, labprāt tev pastāstīšu. Es neatminos, ko esmu darījis agrāk, pirms «uguns līnijas», kā tu saki. Sācis otru dzīvi ielejā zem krāsmatām, es atradu sev nodarbošanos, acīmredzot jaunu, tomēr, pēc manām domām, interesantu un svarīgu,— es sāku pētīt sapņus. Jā, jā, nebrīnieties — sapņus! Savus sapņus, citu sapņus. Esmu iemācījies sapņus iztulkot, paskaidrot cilvēkiem to nozīmi. Ja jūs zinātu, cik interesantus man dažreiz gadās redzēt!

—  Es nekad neko nesapņoju,— teica Bārda.

—   Bet es tikai vienu reizi esmu redzējis sapni,— ieminējās Vienacis.— Es redzēju sievieti — ļaunu un kroplīgu. Viņa mani vajāja, un es neparko nespēju aizbēgt, un, kad viņa bija mani panākusi, es pamodos . ..

—   Bet pēc tam tu ilgu laiku biji sasirdzis, vai nav tiesa?— večuks jautāja, vērīgi uzlūkodams Vienaci.

—   Nudien! Kā tu to zini?

—  Tāds sapnis nereti nozīmē, ka tuvojas slimība.

—  Bet ja neredz sapņus?— jautāja Bārda.

—   Sapņi ir vienmēr, tu tikai tos aizmirsti, tāpat kā mēs citi esam aizmirsuši to, kas bijis pirms «uguns līnijas».

—  Tu taču gribēji mums pastāstīt, kādi ir sapņi.

—   Jā . . . Reiz es redzēju lauku — zaļu lauku, kas bija kupli noaudzis ar valgu zāli un ziediem. Bija agrs rīts, zāle bija mitra, un es skrēju pa šo lauku. Neviens mani nevajāja. Man tāpat vien bija viegli un jautri. Es skrēju pa rasoto zāli, un man virs galvas peldēja liegi rožaini mākoņi. Un pēc tam uzlēca saule, bet tā nebija nāvi

nesēja saule, nē, tā bija mīlīga saule. Tās stari tikai sasildīja un izžāvēja drānas, kas bija rasā samirkušas.

—        Un ko tāds sapnis nozīmēja?— piesmakušā balsī jautāja Bārda.

—       Acīmredzot vienīgi to, ka sen, sen, ilgi pirms «uguns līnijas», esmu sagaidījis saullēktu ziedošā, zaļā pļavā.

—  Un ko tu vēl esi redzējis?

—       Es bieži redzu sapnī pilsētu. Lielu pilsētu ar ļoti augstām mājām un šaurām ielām. Nekur nav redzamas drupas, bet ielu krustojumos šur tur ir mazi laukumi un tajos starp akmens rindām — taisnās līnijās koki un puķes. Daudz košu puķu. Un starp kokiem debesīs šaujas dzidra ūdens strūklas, kas saules staros spoži vizuļo.

—  Un kā ar cilvēkiem?

—       Jā, ir arī cilvēki. Milzum daudz cilvēku. Viņi nez kur steidzas, nepievērsdami uzmanību ne puķēm, ne ūdens strūklām, ne saulei.

—  Tātad tu kādreiz esi dzīvojis tādā pilsētā?

—        Iespējams. Un atšķirībā no citiem, kas tur mituši, dažreiz esmu atradis laiku paraudzīties apkārt.

—  Vai tāpēc tu tagad to redzi sapnī?

—  Jādomā gan.

—   Ko tu vēl atceries?

—   Es neesmu teicis, ka atceros. Tie ir tikai sapņi.

—   Kurus tu proti iztulkot. . .

—        Iztulkot jau protu, bet tas nenozīmē, ka tieši tā viss būtu bijis.

—  Tēv, es tevi vairs nesaprotu . . .— Bārda sadrūma.

—        Sapnis ir tikai rēgs, kas rodas šeit,— večuks pieskārās ar pirkstiem pie galvas,— atmiņu rēgs vai arī tas, kas mīt tevī, bet tev pašam nav zināms. Varbūt tās ir tikai ilgas, turpretī īstenībā nekā nav bijis.

—  Bet «uguns līnija» taču ir bijusi.

—        Būtībā arī to mēs skaidri nezinām. Kaut kas ir pārvērties pasaulē, kurā mēs esam dzīvojuši. Un tas ir viss . . .

—   Vai tu gribi sajaukt man prātus?

—        Nē. Tās ir manas domas. Tu taču gribēji tās zināt, vai nav tiesa?

—  Tevi ir grūti izprast.

—       Tas ir visu mūsu liktenis. Cilvēki jau sen kopš atradinājušies saprast cits citu un paši sevi. Laikam no tā arī sākušās visas nelaimes.

Tātad cilvēki tomēr vainojami tajā, kas noticis?

—   Apgalvot to nevaru, lai gan brīžiem tā domāju.

—   Vai tavi sapņi ierosina tevi uz tādām domām?

—   Ne tikai tie .. . Vai tu, Bārda, proti lasīt?

—       Jā, bet es zinu maz grāmatu. Grāmata jau ir tāds retums! Tās sadegušas pašas pirmās. Bet tās, kas, par brīnumu, saglabājušās, mazliet vēlāk izmantotas sārtiem par iekuru. Cilvēki gribējuši izdzīvot, lai tas maksātu ko maksādams.

—        Zinu. Esmu savācis pie sevis drupās vairākas vecas grāmatas. Dažās ir pareģots, ka var notikt kaut kas tāds, ja cilvēki nekļūšot prātīgāki.

—  Tā ir pareģots?

—       Jā. Ir bijuši cilvēki, kuri nav baidījušies paredzēt. Viņi saukti par fantastiem.

—   Pastāsti, tēv, par šiem pareģojumiem!

—       Tos pat ir grūti nosaukt par pareģojumiem. Vienā grāmatā tā aprakstīts tas, kas noticis, it kā autors pats būtu visu to redzējis.

—  Vai tad šī grāmata . . .

—       Tā ir uzrakstīta ļoti sen, droši vien pirms manas dzimšanas.

—  Tātad viņi ir zinājuši?

—   Daži, kā domājams, nojautuši.

—  Vienaci, vai tu dzirdi?

—   Dzirdu, bet vai var ticēt? Kur ir tā grāmata?

—       Tā glabājas drupās. Apsolos, ka atdošu to jums, ja atlaidīsiet mani . . .

—   Paklau, Bots! . ..

—   Es neesmu Botss.

—       Mēs jau norunājām, ka tu esi Botss. Man ir nepieciešama tā grāmata. Bet kas var galvot, ka tu mūs nepiekrāpsi?

—       Tev būs man jānotic. Tev nav citas izejas. Dažreiz cilvēkiem ir jātic, jo neticība vien jau ir zaudējums. Es atstāšu grāmatu noteiktā vietā starp drupām un jūsu kalnu. Rītvakar tu to paņemsi.

—       Labi. Es ticu. Vienaci, kad norietēs saule, atbrīvo viņu! Lai puiši pavada viņu un norunā, kurā vietā viņš atstās grāmatu. Es nenogurdināšu vairs tevi, tēv, ar jautājumiem par sapņiem. Paliec sveiks! Pagaidām atpūties pie mums, līdz iestāsies tumsa.

♦ ♦ ♦

—  Ko teiksi, Vienaci? Vai viņš aizgāja?

—       Nē, Bārda, viņš ir miris. Viņš nomira, nesācis atcerēties.

—   Vai tu . .. Vai tu uzdrīkstējies . . .

—       Mieru, Bārda! Mēs būtu bijuši muļķi, ja viņu tāpat vien aizlaistu. Es viņu gribēju mazliet izpētīt. Man taču bija tiesības. Es arī esmu pētnieks — tāpat kā mēs visi.

—        Ko tu esi izdarījis! Grāmata . . . Kā mēs tagad dabūsim viņa grāmatu?

—       Par grāmatu varbūt ir tāpat samelots kā par prezidentu Botsu. Viņš teica, ka viņu saucot par Stobu. Tas vecis arī mūs ir piemānījis.

—  Vienaci, ko tu esi pastrādājis!

—       Es tikai izpildīju savu pienākumu. Mums ir jāizdara eksperimenti, lai atklātu patiesību. Jāeksperimentē, nevis jātic visam, ko stāsta, kā tu pēdējā laikā to dari. Eksperiments neizdevās, un tas ir viss. Vēl viens neveiksmīgs mēģinājums. Bet tas ir pēdējais, Bārda!

—  Pēdējais?

—       Jā. Mēs aizejam. Visi. Šonakt. Es jau tev teicu. Puiši jau ir sagatavojušies. Izlem — ko tu darīsi? Tikai liec aiz auss — tagad es komandēšu .. .

—  Vai viņš ļoti mocījās?

—  Kas?

—  Nu tas — Botss vai Stobs.

—       Ne visai. Tas notika ātri. Viņš bija pārāk vecs. Tūlīt sāka murgot. Tam, ko viņš teica, nebija nekādas jēgas. Bet jāatzīmē, ka viena frāze man šķita interesanta, taču viņš nepaguva to pabeigt. Viņš pēkšņi atcerējās tevi. Viņš bija nospriedis, ka tu esi viņu piemānījis, apsolīdams brīvību.

—  Nolāpīts!

—       Viņš teica: tas ar to bārdu, kurš mani piekrāpa,— tas gan laikam būtu varējis . . . Viņam saule nav bīstama . . . Tikai trīs naktis ceļā .. .

—  Trīs naktis? Bet uz kurieni?

—       Nezinu gan. Tie bija viņa pēdējie vārdi. Vairāk es neko nesapratu.

—   Viņš ir murgojis. Es esmu tads pats ka jus visi. Esmu uzaudzis pazemē un nekad neesmu izgājis saulē.

—   Bet varbūt tu esi piedzimis kādu gadu pirms «uguns līnijas»? Kāpēc tev vienīgajam aug bārda? Ja nu pēkšņi atklājas, ka saules stari tevi nevar nonāvēt?

—  Vai tu tādējādi gribi tikt no manis vaļā? Nekas neiznāks!— Bārda pavīpsnāja.— Vai Viņš tiešām tā murgoja vai arī tu pats to izdomāji, es neesmu tik stulbs, lai noticētu. Instinkts man saka priekšā, ka saule nes nāvi. Es baidos no tās stariem tāpat kā jūs visi. Un es vēl negribu mirt. Ejiet, ja jūs esat tā nolēmuši. Es palikšu un mēģināšu atrast grāmatu, kuru viņš pieminēja.

—   Padomā, Bārda!

—   Esmu jau izdomājis. Mūsu ceļi šķiras. Es meklēšu patiesību viens pats.

—   Tās ir tavas tiesības. Bet man žēl, ka tu mūs pamet. Un, kaut arī tu mani aizvainoji ar nepamatotām aizdomām, es atkārtoju: es neko neesmu izdomājis. Kā večuks pateica, tā es tev vārdu pa vārdam atkārtoju.

—  Labi. Paliec sveiks!

—   Paliec sveiks, Bārda! Mēs iesim gar kalniem uz ziemeļiem. Atstāsim zīmes, lai tu varētu mūs atrast, ja pārdomāsi.

—  Lai notiek! Bet es nepārdomāšu.

—   Mēs tālu neaiziesim. Pēc četrām ceļojuma naktīm ir liela ieplaka ar drupām. Pamēģināsim vienoties ar tiem, kas tur mīt.

—   Tam visam nav nekādas jēgas.

—   Ne vairāk kā tavam lēmumam palikt.

Vienacis devās prom, taču, neaizgājis līdz durvīm, atgriezās.

—   Vai redzi?— viņš teica, vēlreiz pieiedams pie galda, aiz kura sēdēja Bārda.— Sis pulveris esot kafija. To atsūtījis tas vecais vīrs ar kažokādas zābakiem. Laikam atkal krāpšana. Pulveris ir rūgts. Ja gribi, ņem to.

Vienacis izvilka no ādas virsjakas kabatas nelielu metāla kārbiņu un nolika uz galda.

Bārda nepakustējās. Viņa acis bija vērstas kaut kur tumsā virs Vienača galvas. Vienacis pamīņājās pie galda un, ne vārda neteicis, izgāja, smagi soļodams ar apkaltajiem zābakiem.

♦ ♦ ♦

Trīs naktis pēc kārtas Bārda mēģināja iekļūt drupās, kas atradās apakšā ielejā. Viss bija velti. Izrādījās, ka daļa eju ir aizgruvušas, bet citas tika rūpīgi apsargātas. No tām spraucās vārga gaisma, bija dzirdamas apslāpētas balsis. Nodārdot akmenim, kas aizripoja Bārdām zem kājām, no tuvākās ieejas tumsā nosvilpa bulta. Saprazdams, ka viņa pūliņi ir velti, Bārda atgriezās tukšajā pazemes laboratorijā.

Elektrības mašīnas deva arvien mazāk enerģijas. Gaismekļi dzisa cits pēc cita. Bija jāpieņem lēmums.

Nākamās dienas vakarā, kad saule bija nozudusi aiz kalnu grēdas kores un bieza, violeta ēna krita pār ieleju, Bārda, paskatījies pa augšējās laboratorijas skatu- spraugu, ieraudzīja lejā cilvēku ķēdīti. Viņi nāca no drupām un lēni kāpa augšā pa nogāzi uz alām.

Bārda sameklēja tālskati un ilgi vēroja grupu, kas nāca arvien tuvāk. Pa priekšu soļoja vecs vīrs. Šķiet, tas pats, kurš bija viņu laboratorijā. Galvā viņam bija cepure ar platām malām un mugurā īss lietusmētelis, uz krūtīm nelielā siksnā karājās melna caurule ar spīdīgu, izliektu rokturi. Bārda pazina šo ieroci. Tas ar pārtraukumiem izsvieda uguni un spēja no liela attāluma nogalināt. Pārējiem bija loki ar bultām un nūjas ar gariem, asiem asmeņiem.

Nācēju nodomi neizraisīja šaubas. Naktī viņi būs pie apakšējās ieejas. Vecis, kas viņus vadīja, bez pūlēm viņu atradīs. . .

Bārda steigšus nokāpa lejā. Nostiprinājis apakšējās ieejas durvis no iekšpuses ar lieliem akmeņiem, viņš sagatavoja slepenas lamatas. Lai viņi dabū pastrādāt un saņem vismaz kaut kādu atmaksu par laboratorijas sagraušanu! Tad viņš ielika ādas maisā žāvētās gaļas krājumu un otru maisu piepildīja ar ūdeni. Šķiet, tas nu bija viss.

Viņš apturēja ūdensmašīnas, un nedaudzie blāvie gaismekļi nodzisa. Labirintā iestājās necaurredzama tumsa. Pārmetis pār plecu ādas maisus ar ēdienu un ūdeni, Bārda pēc taustes devās uz slepeno izeju, kas bija zināma tikai viņam vienam pašam.

Kad Bārda bija izkļuvis laukā, un viņam virs galvas iemirdzējās zvaigznes, lejā pie galvenās ieejas labirintā atskanēja dobji būkšķi. Tur tika lauztas durvis.

Bārda pavīpsnāja. Viņiem pietiks darba vairākām stundām. Bet, uzdūrušies pirmajām lamatām, diez vai viņi šonakt riskēs lauzties tālāk pazemes tumsībā.

Tagad bija jāizlemj, kurp doties. Tikko pamanāma taciņa veda gar kalnu grēdas klinšaino nogāzi uz ziemeļiem, turp, kur bija aizgājis Vienacis ar puišiem. Taču večuks mirdams bija pieminējis ceļu trīs nakšu garumā. Nakts nāca no austrumiem, no tuksneša.

Un pēkšņi Bārda saprata, ka izvēle jau ir izdarīta, tas noticis jau toreiz, kad viņš bija pēdējo reizi runājis ar Vienaci. Bārda tikai bija novilcinājis tās īstenošanu. Ceļš ir viens — uz austrumiem, pa tuksnesi. Un, lai tas maksātu ko maksādams, viņam jāiet. Kaut arī ceļa beigās viņu gaidītu nāve, mirdams viņš zinās vairāk, nekā zina patlaban. Turklāt viņš atstās zīmes tiem, kas nāks pa pēdām. Večuks nebija paguvis visu pateikt, bet tagad tam vairs nebija īpašas nozīmes, ja jau viņš ir izlēmis iet.

Bārda ieklausījās. Blīkšķi lejā bija noklusuši, bet tad tie sākās atkal ar jaunu sparu. Vējš pūta kaut kur no tālienes, varbūt no tuksneša, atnesdams dzestrumu un neizdibināmas, satraucošas smaržas. Bārda spēji pagriezās un apņēmīgi devās lejā pa akmeņaino nogāzi pretī vējam un naktij.

♦ ♦ ♦

Rītausma sagaidīja viņu kalna piekājē akmeņaina tuksneša malā. Kad austrumi kļuva sārti, bet kalnus aiz muguras apzeltīja vēl neredzamā saule, Bārda sameklēja patvērumu — alu — un ielīda tajā dziļi, dziļi, lai saules stari nespētu tikt viņam klāt. Gājiena nogurdināts, viņš acumirklī aizmiga un nogulēja visu dienu. Kad viņš pamodās, saule jau bija paslēpusies aiz kalnu grēdas, bet tuksnesis austrumos satumsis.

Bārda apēda dažus kumosus gaļas, uzdzēra pāris malku ūdens un no jauna devās uz priekšu. Vēl kādu laiku viņa ceļš veda lejup, bet tad visa apkaime kļuva līdzena. Tuksnesis izskatījās tikpat izmiris kā kalni. Nebija nedz krūma, nedz sausas zāles kumšķa. Zem pazolēm čirkstēja oļi, lāgiem gadījās arī prāvāki akmeņi. Vairākas reizes Bārda šķērsoja seklas, sausas palejas. Ātri satumsa, tuksneša rūsganbrūnie toņi noblāva un izgaisa melnā nakti. Virs galvas arvien spožāk iemirdzē

jās zvaigznes. Bārda paskatījās atpakaļ. Kalni rietumos šķita kļuvuši zemāki. To tumšā, robainā ķēde krasi izcēlās uz dziestošā rieta bāli oranžā fona. Visapkārt bija tuksnesis — neizdibināms, milzīgs, draudošs. Iedomāda mies nākamo rītausmu, Bārda nodrebēja. Ja nu viņš neatradīs paslēptuvi no svelmainajiem stariem, kas nes nāvi?. . . Vēl nav par vēlu atgriezties pie kalniem, kur uz katra soļa ir alas un dziļas, vēsas paslēptuves. Tomēr viņš tikai papurināja galvu, lai aizdzītu šaubas, un pielika soli. Nē, viņš ies uz priekšu, tikai uz priekšu, kamēr pietiks spēka. Viņš izvēlējās spožu zvaigzni, kas nesen bija parādījusies virs apvāršņa, un devās taisni tās virzienā, bet, kad zvaigzne manāmi noslīga pa labi, uz dienvidaustrumiem, noskatīja citu un vairākas stundas gāja bez apstāšanās. Tad horizonts kļuva gaišāks un priekšā uzlēca šaurs dilstoša mēness sirpis, vēstīdams, ka nakts drīz beigsies.

Bārda apsēdās, lai mazliet atpūstos. Nespodras gaismas apspīdētais tuksnesis šķita sudrabots. Sur tur vizuļoja krama atlūzas, tumsā slīga ne visai dziļas palejas. Vēja nebija, apkārt valdīja pilnīgs klusums. Bārda ilgi tajā ieklausījās, taču nedzirdēja nevienu skaņu. Tas bija nāves klusums. Vai viņam būs lemts nodzīvot nākamo dienu? Bārda piecēlās un devās tālāk. Tagad viņš gāja lēnāk. Augums aiz noguruma smeldza, noberztās pēdas svila. Tomēr viņš turpināja ceļu.

Austrumi no jauna sāka sārtot. Spēji iedegās rīta blāzma. Pēc brīža pie apvāršņa pašķīdīs žilbinoši saules stari. Bija pienācis laiks meklēt paslēptuvi. Bārda palūkojās apkārt. Uz visām pusēm pletās līdzenums — kā galds. Nebija nedz izciļņu, nedz klinšu. Bārda griezās atpakaļ uz pēdējo iedobi, kuru nesen bija šķērsojis. Nokāpis lejā, viņš devās pa to. Kļuva arvien gaišāks. Acis jau spēja atšķirt tuksneša rūsgani violetās krāsas. Ieplaka novirzījās uz ziemeļiem un pamazām kļuva dziļāka. Beidzot, kad jau bija kļuvis pavisam gaišs, Bārda atrada nelielu klints dzegu. Tā izvirzījās uz ziemeļiem, un tai bija visu dienu jāsniedz viņam pavēnis. Zem karnīzes bija mazliet sausu smilšu. Bārda atlaidās uz tām un aizvēra acis. Šoreiz viņš ilgi nespēja aizmigt. Cauri aizmiegtajiem plakstiņiem viņš juta, kā uzlēkušās saules stari ieplakas otrā pusē svilina klintis, juta karstumu, kas dvesmoja no saules sakarsētajiem akmeņiem — tie atradās tikai pāris soļu no viņa. Tad Bārda iemiga.

Viņš pamodās no neciešamas tveices. Šķita, ka viss ķermenis kaist. Viņš atvēra acis, taču apžilbis neredzēja neko citu kā vienīgi virs galvas zilgmojošu zilumu. Bārda aizmiedza acis, bet, kad tās no jauna atvēra, aiz šausmām notrīsēja. Viņa auguma labo pusi apspīdēja saule, kas bija pašā zenītā. Bārda spēji atvirzījās, nogūlās uz sāniem un pieplaka pie grubuļainās klints. Dienvidū ēna, kas krita no karnīzes, bija pārāk maza. Cik ilgi viņš tā gulējis saulē? Vai tās starojums ir bijis nāvējošs? Bārda zināja, ka saules apstarotie cilvēki reizēm nav tūlīt nomiruši. Varbūt arī viņam vēl atlicis kāds laiks? Viņš gulēja nepakustēdamies, ieklausījās sevī un gaidīja. Gaismas un ēnas robeža gāja tikai plaukstas attālumā no viņa. Tad šī robeža sāka atvirzīties. Saule sliecās uz rietu. Ēnas kļuva garākas, tveice mitējās, bet viņš vēl aizvien bija dzīvs.

Kad visu ieplaku klāja ēna, Bārda riskēja pabāzt galvu laukā no savas karnīzes. Saule no iedobes jau vairs nebija redzama, taču gaisā vēl aizvien bija jūtams tās karstums. Bārda uzmanīgi pieslējās četrrāpus. Sastingušais ķermenis sāpēja, galva reiba, taču viņš dzīvoja, viņš spēja kustēties.

Bārda sagaidīja, kad iestājās krēsla, izlīda no ieplakas un devās uz austrumiem. Sākumā viņš gāja ļoti lēnām, bet līdz ar tumsu kļuva vēsāks — un viņš daļēji atguva spēkus. Viņš gāja neapstādamies, līdz uzlēca mēness. Tuksneša ainava pamazām mainījās. Apkārtne kļuva pauguraina. Kājas grima irdenās smiltīs, un viņš daudz lēnāk tika uz priekšu. Uzkāpis kādā no pakalniem, Bārda apsēdās, lai atpūstos. Zemu virs apvāršņa karājās šaurs, blāvs mēness sirpis, apspīdēdams sastingušo, viļņaino smiltāju un akmens grēdas. Tās aizstiepās uz visām pusēm, cik tālu vien sniedzās skatiens.

Bārda ieklausījās apkārtējā klusumā, bet tad iegrima snaudā. No pusnemaņas viņu izrāva savāda, tāla skaņa. Nebija saprotams, no kurienes tā nāk. Varbūt no neizmērojamiem tuksneša plašumiem, bet varbūt no naksnīgajām debesīm? Sī skaņa nebija nekam līdzīga — ne vēja šalkai, ne tāla nogruvuma dārdiem, ne mežazvēru rēkša- nai. Nezin kur radusies, tā kādu laiku skanēja un tad pamazām apklusa. Un no jauna iestājās klusums. Bet nu jau tas vairs nebija nāves klusums. Tajā slēpās kaut kas neizdibināms, par ko vēstīja šurp atplūdušās skaņas.

Bārda piecēlās. Viņš atkal bija atguvis spēkus un devās uz priekšu.

Trešo reizi tālu priekšā iedegās rītausma. Trešā nakts ceļā tuvojās beigām. Izklīstošajā krēslā Bārda no neliela paugura pārlūkoja apkaimi. Nolaidenu kalnu grēdu virtenes stiepās līdz pašam apvārsnim, starp tām blāvoja smilšu strēles. Nekur nebija redzams nekas paslēptuvei līdzīgs. Atlika iet vienīgi uz priekšu, līdz spēki nebūs viņu galīgi pametuši.

Kad pie apvāršņa parādījās saules diska žilbinošā mala un dedzinošie stari pieskārās sejai, Bārda tikai samiedza plakstiņus un mehāniski spēra soļus irdenajās smiltīs. Viņš vairs neko nedomāja, vienīgi gaidīja, kad nokritīs, saņēmis nāvējošo starojumu. Saule pacēlās arvien augstāk, bet viņš vēl joprojām gāja, smagi likdams soļus. Viņa seja svelmē dega, pa vaigiem plūda sāļu sviedru straumītes. Pēdīgi smiltis izbeidzās — Bārda sajuta zem kājām cietu, akmeņainu augsni. Tad kaut kas sāka ķerties aiz kājām un traucēja kustēties. Bārda pieliecās, paslēpdams acis no neciešami spožās gaismas, un ieraudzīja sev pie kājām pa pusei sakaltušus nez kādas sudrabainas zāles stiebrus. Viņš norāva vienu no tiem un pacēla pie sejas. Smarža bija nepazīstama — asa un sīvi spirgta. Bārda noslīga uz ceļiem un, pieplacis ar seju pie cietajiem, sausajiem stiebriem, kāri ieelpoja to rūgteno aromātu. Viņš vēl neticēja pats sev. Vai tiešām te beidzas tuksnesis, vai tiešām priekšā ir dzīvība? . . .

Viņš piecēlās un, vairs nedomādams par nāvējošajiem stariem, kurus lēja saule, steigšus devās tālāk. Viņš centās saskatīt, kas tur, priekšā, ir, taču pie spilgtās gaismas nepieradušās acis asaroja, krāsaini riņķi izplūzdami aizsedza visu apkārtni. Vienīgi to Bārda sajuta, ka zāle zem kājām kļūst biezāka, un noliecies viņš ar roku sataustīja, ka stiebri vairs nav sausi un trausli, bet gan lokani, sulīgi .. .

Un tad viņa ceļu aizšķērsoja mūris. Bārda nojauta, ka tam jābūt pavisam tuvu, jo sajuta spirdzinošu pavēni un, pastiepis roku, sagramstīja grubuļainu akmens virsmu. Mūris aizvirzījās pa labi un pa kreisi. Viņš pacēla rokas virs galvas, bet augšējo malu neaizsniedza. Pirksti sataustīja vienīgi lielu, rupji noslīpētu plākšņu salaidumus. Bārda sāka iet gar mūri uz priekšu, bet tad spēki viņu galīgi pameta. Viņš atgūlās un, juzdams, ka zūd apziņa, nodomāja, ka mirst.

+ ♦

Tomēr viņš nebija nomiris. Vakara dzestrums atgrieza viņu smaržu, skaņu un krāsu pasaulē. Viņš no jauna sajuta savu ķermeni un, pavēris acis, ieraudzīja, ka guļ kuplā, zaļā zālē pie augsta, pelēka mūra. Zemu pie apvāršņa caur rožainiem mākoņiem vēl mazliet spīdēja saule. Spirgts vējš šalkoja zālē, bet pie pašas auss skanēja aprauti, sudrabaini tirkšķi, kas atgādināja daudzu zvaniņu skaņas. Bārda sāka vērīgi ielūkoties apkārtējā zaļumā, lai atrastu savādo trokšņu avotu, bet ieraudzīja tikai mazītiņu, zaļganu radījumu ar garām kājām. Radība uz mirkli sastinga, arī skaņas apklusa, bet tad garās kājas no jauna sāka ritmiski kustēties — un Bārda atkal izdzirdēja sudrabainos tirkšķus.

Bārda pavīpsnāja, pēc tam uzmanīgi paslējās augšā, lai neiztraucētu mazo, skanīgo kaimiņu. Un tajā brīdī viņš pirmo reizi sajuta, ka viņu pārņem prieka vilnis. Viņš ir dzīvs! Saule nav viņu nogalinājusi! Vecais vīrs teicis patiesību! Un tur, priekšā, aiz mūra, viņu gaida nezināmais . ..

Turēdamies ar rokām pie mūra, Bārda uztrausās kājās un paskatījās apkārt. Mūris kā pelēka, nepārtraukta lente aizlocījās pa labi un pa kreisi. Tas pacēlās lēzenos uzkalnos, noslīga ieplakās un aizvijās līdz pašam apvārsnim. Tā augstums daudzkārt pārsniedza cilvēka augumu, un nekur tajā nevarēja manīt kādu zemāku vietu vai iegruvumu, vai vārtus. Gar mūri platā joslā auga bieza zāle, krūmi un pasīki koki. Tālu uz rietumiem dzeltenīgā mijkrēšļa dūmakā pletās tuksnesis. Bārda ilgi to nopētīja, tomēr nespēja ieraudzīt kalnus, no kuriem bija atnācis.

Mūra apskate liecināja, ka šeit uz tā neizdosies uzrāpties. Bija jāmeklē cita vieta, un Bārda devās uz ziemeļiem. Norietēja saule, un ātri iestājās tumsa. Kuplajā zālē arvien skaļāk atskanēja mazo, garkājaino radību sudrabainie tirkšķi. Bārda sajuta izsalkumu un slāpes. Apsēdies pie mūra, viņš apēda atlikušo gaļu un izdzēra pēdējos ūdens malkus. Viņš nešaubījās, ka rīt aiz mūra atradīs ūdeni, taču šobrīd viņu vēl aizvien mocīja slāpes. Bārda pamēģināja košļāt zāles stiebrus, bet arī tie nesniedza veldzi. Gandrīz pilnīgā tumsā viņš turpināja ceļu un pēkšņi nokļuva starp nelieliem kokiem, kuros karājās prāvi, mīksti augļi. Bārda vienu norāva, tas bija

salds un sulīgs, ar patīkamu garšu un smaržu. Remdējis slāpes, viņš nolēma palikt šajā vietā līdz rītausmai. Atlaidies leknajā zālē koku pakājē, viņš tūdaļ aizmiga.

Bārda pamodās krietni pirms rītausmas. Viņu bija piecēluši trokšņi, kas skanēja aiz mūra. Dārdēdams un šķindēdams tur kaut kas tuvojās. Nezināmu briesmu apjausma piespieda viņu acumirklī pielēkt kājās. Dārdi kļuva skaļāki. Pieskāries ar plaukstu pie mūra, Bārda juta, ka tas dreb. Šausmās, ka siena tūlīt sabruks, Bārda metās prom naktī. Viņš uzgrūdās virsū kokiem un krita, saplēsa drēbes un saskrambāja seju. Biezie, dzelkšņainie brikšņi piespieda viņu beidzot apstāties. Viņš smagi elpoja un sajuta uz saskrāpētajām lūpām sāļo asins garšu. Sirds krūtīs drudžaini dauzījās. Tomēr mūris nesabruka un aiz tā pie krēslainajām debesīm nekas neparādījās. Dārdi un žvadzēšana pamazām attālinājās un apklusa pavisam. No jauna iestājās klusums, bija dzirdami vienīgi sudrabainie strinkšķi tumšajā zālē.

Bārda līdz rītausmai vairs neaizvēra acu. Lāgiem aiz mūra skanēja neizprotami trokšņi, taču tie bija tālu, un, lai nu Bārda klausījās cik klausīdamies, viņš nespēja saprast, kādu savādu pasauli šis mūris norobežo.

Beidzot sāka svīst gaisma. Visa apkārtne no jauna atguva savu nokrāsu, un Bārda ieraudzīja, ka augļi, ar kuriem viņš naktī bija remdējis slāpes, ir oranži, bet dzelkšņainie krūmi, kuros viņš bēgdams bija sapinies, ir kā nobērti ar košiem, dzelteniem ziediem. Pasaule kļuva arvien krāšņāka, siltāka un daiļāka, vienīgi mūris bija pelēks, auksts, nepieejams. Bārda norāva sulīgos, oranžos augļus, piebāza ar tiem ādas maisu, kurā bija glabājis ūdeni, un devās gar mūri uz priekšu. Saule jau bija pacēlusies augstu virs apvāršņa, tomēr vēl slēpās viņpus augstā mūra, tā ka Bārda gāja pa platu, vēsu pavēni. Bet nu jau viņš vairs nebaidījās no saules. Tā viņu nebija uzveikusi pat vakar tuksnesī.

Beidzot viņš nokļuva līdz tādai vietai, kur no akmens plāksnēm celtajā mūrī, salaidumiem sadrūpot, bija izveidojušies iedobumi. Bārda pārlaida sienai vērtējošu skatienu un nolēma, ka mēģinās tur uzrāpties. Divas reizes viņš nenoturējies noslīdēja mūra pakājē, tomēr beigu beigās aizsniedza ar pirkstiem augšējo malu, ieķērās tajā, pievilkās un vēlreiz gandrīz nokrita atpakaļ, satriekts par to, kas pavērās viņa skatienam.

Aiz mūra pletās daudzkrāsains, viļņots līdzenums, it kā salikts no košiem dzelteniem un zaļiem dažāda lieluma kvadrātiem. Rīta saules staros sudrabaini mirdzēja zaļumu ieskauti zili ūdens spoguļi. Līdzenumu krustām šķērsām vagoja balti ceļu pavedieni. Pa tiem cits citam pretī, cits citu apsteidzot, nepārtraukti kaut kas kustējās. Visās malās bija redzami krāsaini māju jumti, koku ēnā nezin kas spīdēja un, spožām uguntiņām uzliesmojot, saules staros dzirkstīja un vizuļoja. Siltas vēja brāzmas atnesa nerimstošu, pulsējošu dunu, it kā tur, tālumā, laiski elpotu milzīgs, apbrīnojams nezvērs.

Uzrāpies augšā, Bārda pārsteigts un apjucis stāvēja uz mūra un neticēja savām acīm. Varbūt viņš sapņo? Tas, ko viņš redz, taču tik ļoti atgādina krāsainos attēlus, kurus viņš bija skatījis vecajās grāmatās. Varbūt viņš ir miris un tā ir cita pasaule? Bet varbūt. . . Domas ņudzinājās juku jukām. Tas taču nav iespējams, ka šī zaigojošā pasaule te būtu pastāvējusi visus garos gadus trīs nakšu gājienā no tās tumsības valsts, no kuras viņš atnācis.

Ko tas viss nozīmē? Un ko norobežo šis mūris?

Bārda uzreiz pat neaptvēra, ka smalkā balstiņa, kas skanēja kaut kur lejā pie mūra, uzrunā viņu. Bārdām iešāvās prātā sīkās radības, kas bija slēpušās zālē un pieskandinājušas nakts tumsu ar sudrabotiem trinkšķiem. Taču, paraudzījies lejup, viņš ieraudzīja mazu puisēnu zilā krekliņā, īsās, sarkanās bikšelēs un lielos, dzeltenos zābakos, kas bija uzauti basās kājās. Atmetis gaišo, gludi apgriezto galviņu, zēns vērīgi un bezgala nosodoši uzlūkoja svešo skrandaini, kas stāvēja augšā uz mūra.

—  Nu, kāpēc tu neatbildi?— zēns jautāja, saraucis nolupušo degunu.— Kāpēc tu esi tur uzlīdis?

—  Es gribēju paskatīties .. .— Bārda nedroši ieminējās. Viņa balss bija piesmakusi un dobja. Viņš norija mutē saskrējušās siekalas un nokrekšķinājās.

—  Tur nedrīkst rāpties,— zēns pamācoši teica.— Vai tad tu neesi lasījis uzrakstu?

—  Nē . . .— Bārda noraidoši papurināja galvu.

—  Bet vai tu to redzēji?

—  Nē.

—  Rausies zemē, es parādīšu.

Bārda šaubīdamies palūkojās lejā. Tajā vietā mūris bija ļoti augsts un šķita pilnīgi gluds.

—  Rāpies turpat, kur tu tiki augšā!

—        Es uzlīdu no tās puses . . .— Bārda parādīja otrpus sienai.

—       Tas nekas. Kāp zemē! Te netālu ir caurums. Vai tu tur redzēji apelsīnus?

—   Nē.

—       Ei nu!—zēns vīlies iesaucās.— Kā nu tā! Tu neko neesi redzējis? Pagaidi, es tūlīt parādīšu.

Viņš nozuda un pēc brīža iznira otrā pusē.

—        Kāpēc tu stāvi? Rāpies zemē!— viņš uzsauca, tiklīdz bija ieraudzījis Bārdu.— Citādi es nepagūšu tev visu parādīt.

Bārda uzmanīgi kāpa zemē. Zēns apakšā komandēja:

—        Atbalsties ar labo kāju! Tā, pareizi. Tagad laid uz leju kreiso! Tur ne, pa labi! Tev nu gan ir milzīgi zābaki! Nē, liec pa labi, vēl… Tā jā. Interesanti — kur tu dabūji tādus zābakus? Bet nu taisni uz leju. Re nu, ka tiki nost!

Bārda nolēca uz zemes. Tad viņš uzmanīgi nolika zālē savu maišeli.

Zēns ielūkojās tajā un nogrozīja gludi apcirpto galvu.

—        Neesot redzējis apelsīnus! Bet pašam pilns maiss .. . Nav labi tā melot!

—       Es nezināju, ka tie ir apelsīni,— Bārda apmulsis taisnojās.

—        Es jau nu tev ticēšu gan! Kurš tad nepazīst apelsīnus! Bet lai nu tā būtu, nekas … Te jau ir daudz. Un tie nevienam nepieder. Ja gribēsi, es tev vēl noraušu.

—   Nevajag, pagaidām pietiek. Iesim labāk tajā pusē.

—   Iesim!

Zēns iespruka krūmos. Barda viņam sekoja. Tur starp akmeņiem bija šaura sprauga. Pēc pāris mirkļiem abi atradās otrpus mūra.

—   Re nu!— sacīja zēns.— Bet kur tu biji uzrāpies?

—  Es nezināju …

—       Tā ir mūsu slepenā eja. Es atļauju tev to izmantot, kad līdīsi pēc apelsīniem.

—   Paldies!

—       Un tur ir tas uzraksts, paskaties!— zēns norādīja uz mūri.

Bārda palūkojās augšup. Uz pelēkajām plāksnēm virknējās laika gaitā izbalojuši vārdi. Lūpas kustinādams, Bārda ar pūlēm pa zilbēm saburtoja:

—      «Aizliegtā zona. Tuvošanās radioaktīvajai joslai apdraud dzīvību. Nedrīkst šķērsot… Ja …»

Tālāk nekas nebija salasāms.

—        Nebaidies,— zēns teica.— Tas ir sen rakstīts, kad vēl tika būvēts mūris. Es tad vēl nebiju piedzimis. Tagad tur vairs nav bīstami. Nu jau drīkst iet. Bet tālu ne.

—        Kāpēc gan?— Bārda klusu jautāja, it kā vērsdamies pats pie sevis.

—   Kas?

—   Kāpēc tas viss tā ir?

—       Tu nu gan esi jocīgs! Tu neko nezini!— Zēns nicīgi sarauca degunu.— Sen, sen, pirms daudziem gadiem, tur lidojusi lidmašīna un nejauši nometusi vienu bumbu. Vai tu vari iedomāties — nejauši! Tā bijusi īpaša bumba — ļoti liela un spēcīga. Un tā sprāgusi .. . Toreiz tā siena uzcelta.

—  Bet kā ar cilvēkiem?

—  Kādiem cilvēkiem?

—  Kuri tur dzīvoja . . .

—       Tu neko nezini! Cilvēki tur nav dzīvojuši . . . Skolotāja stāstīja, ka tur agrāk bijuši kalni, kuros mituši lāči un vilki. Kad noticis sprādziens, visi sadeguši . . .— Zēns iekoda lūpu zobos, brīdi klusēja un tad piebilda:—Var jau būt, ka visi ne . . . Kāds būs palicis. Tāpēc uz to pusi tālu nedrīkst iet. Bet kā tu domā?

—  Es . . . es neko nedomāju . . .

—  Tas ir slikti. Vienmēr kaut kas ir jādomā. Nu, iesim!

—   Uz kurieni?

—       Turp,— zēns teica un parādīja ar roku uz tuvējā ciemata pusi.— Man jāiet uz skolu. Un tev?

—  Es nezinu . . .

—  Neko tu nezini. . . Nāc man līdzi!

—   Lai notiek!— teica Bārda.

Zēns pasniedza viņam roku, un viņi devās taisni cauri gaišam priežu silam. Spēcīgi smaržoja sakarsuši sveķi. Krustu šķērsu uz pērnā gada skuju mīkstā paklāja gūlās zilganas ēnas. Saule kāpa arvien augstāk.

TREšAIS GREDZENS

—   Senos laikos tas saukts par Faetonu,— teica Rejs.

—  Bet tā ir bijusi leģenda vai hipotēze . ..— iebilda Stīvs.

—   Neprecizitāte,— iejaucās Elektroniskais Darbaudzi- nātājs.— Atšķirība starp leģendu un hipotēzi ir tāda, ka . ..

—   Atvienojies!— Stīvs nepieklājīgi pārtrauca Elektronisko Darbaudzinātāju.— Es pats zinu. Toreiz bija leģendu laikmets dzīvē un hipotēžu — zinātnē. Man personiski tas ir viens un tas pats.

—  Tev jāatvainojas Edam,— Rejs klusu sacīja.— Viņš ir apvainojies un pavisam atslēdzies. Pat indikators ir apdzisis. Tu aizmirsti, Stīv, «Kosmosa statūtu papildinājumu» trešo paragrāfu. Eds ir pilntiesīgs ekspedīcijas loceklis. Ja nebūtu viņa . . .

—   Es zinu,— Stīvs atkal pārtrauca Reju.— Bet es esmu sasodīti noguris no viņa nebeidzamajām pamācībām. Sājos četros mēnešos . ..

—   Sājos četros mēnešos mēs ne vienu reizi vien esam iekļuvuši diezgan sarežģītās situācijās. Un ja nebūtu mūsu Elektroniskā Darbaudzinātāja .. .

—  To jau es esmu dzirdējis. Pat no viņa paša . . .— Stīvs ar skatienu norādīja uz kibera nekustīgo stāvu.— Lai gan titāniem nevajadzētu plātīties ar saviem titāniskajiem veikumiem. Viņiem tas ir darbs un nekas vairāk. Bet es esmu. tikai cilvēks . ..

—  Protams,— Rejs vēlīgi sacīja.— Tu esi ļoti noguris. Mēs visi esam noguruši. Pat viņš. Viņa intelekts ir brīnišķīgs. Zemes zinātne nav radījusi neko pilnīgāku.

Un tomēr man sāk likties, ka viņš ir tuvu savu iespēju robežai. Lidojuma pirmajos mēnešos Eds nekad neat- slēdzās. Bet tagad sācis ļoti ātri apvainoties. Stīv, atvainojies viņam!

—  Ļauj man vismaz kādu brīdi no viņa atpūsties!

—  Tu jau to dari katru dienu tajās stundās, kad guli. Viņš nekad neguļ. Ljūss brīdināja, ka Eds nekādā ziņā nedrīkst pilnīgi atvienoties. Nav precīzi zināms, kas tad notiek viņa elektroniskajā intelektā. Katra atvienošanās ir emocionālās pārslodzes zīme.

Stīvs pavīpsnāja.

—  Vai tu baidies, ka viņam būs insults?

—   Stīv, tu esi nekauņa,— atskanēja kibera klusā, nosvērtā balss.— Nekauņa ir ļoti vecs vārds. Patlaban tas netiek lietots. Pēc Telbridža psihoanalītiskās kvalifikācijas, nekauņa ir homo sapiens izmirusi varietāte. Līdz divdesmit pirmā gadsimta sākumam nekauņu izplatība bija ļoti plaša. Pēc tam viņu daudzums sācis samazināties. Raksturīgās pazīmes: primitīvi spriedumi, intelektuāla aprobežotība, zināms trulums, neaudzinātība, kas robežojas ar rupjību un apvienojas ar neaptveramu iedomību, pašslavināšanu, pirmatnēju priekšstatu par savu izņēmuma stāvokli. Sociālās saknes — egoisms, kroplīga audzināšana, dažreiz slikta iedzimtība. Mūsu laikmetā nekaunība ir psiholoģisks atavisms. Tā var izpausties ekstremālos apstākļos. Ārstēšana — īpašs sanatorijas režīms. Profilakse — paškritiska analīze, mīlestība, mūzika, dzeja.

Rejs un Stīvs klusēdami skatījās uz Edu. Kibera platā, bālā seja — maska — ar sprogaino, dzelteno antīkā filozofa bārdiņu, kā vienmēr, bija nekustīga, taču tumšo redzokļu dziļumā liesmoja zeltainas dzirkstis un zaļais medaljons uz krūtīm — kontakta indikators — mirdzēja spožāk nekā parasti.

Elektroniskais Darbaudzinātājs bija apklusis, un izlūkošanas planētkuģa «IP-112» salonā iestājās dziļš klusums. Vienīgi no centrālā gaiteņa, kas veda uz vadības pulti, skanēja tikko dzirdama kosmosa kuģa galveno elektronisko smadzeņu urdzošā melodija.

—  Ed, tev jāpiedod Stīvam,— Rejs pēc brīža ieminējās.— Pēdējais izlūkošanas lidojums bija ļoti grūts. Visi ir noguruši.

Kibeis pamāja, tomēr neatbildēja. Viņa zaļais medal jons joprojām spoži mirgoja.

Stīvs noraizējies paberzēja zodu, caur pieri uzlūkodams gan Reju, gan kiberu.

—   Stīv, saki kaut ko!— Rejs uzlika roku savam palīgam uz pleca.

Stīvs lēnām piecēlās. Viņa lūpas sāka drebēt.

—   Es pateikšu. Skaidrs, ka pateikšu. Nekaunība ir tas pats, kas programmēšana. Lai es vēl kādreiz dotos izlūkošanas reisā ar tādu, atļaujiet teikt, gudreli. . .

Nepabeidzis viņš spēji pagriezās un straujā gaitā izgāja no salona. Durvis bez trokšņa aizbīdījās. Rejs un Elektroniskais Darbaudzinātājs palika divi vien.

—   Mums abiem ir psiholoģiskā nesaderība,— Eds lēni sacīja, skatīdamies Rejam tieši acīs.— Es to jau sen esmu sapratis. Es viņu uzbudinu — tāpat kā viņš mani. Man nav pārbaudīta psiholoģiskā saderība ar cilvēkiem. Acīmredzot tas ir nepieciešams.

—  Jā, laikam gan,— Rejs domīgi piekrita,— bet pagaidām pieņem atvainošanos no manis. Viņš apdomāsies un arī lūgs, lai piedod.

—   Rej, pietiek ar tavu paskaidrojumu,— kibers sacīja.— Uzskatīsim incidentu par izbeigtu.

Viņa skatiens atkal kļuva mierīgs un medaljons ieguva normālu spīdumu.

—  Tātad, atgriežoties pie mūsu sarunas,— Rejs turpināja pēc īsa klusuma brīža,— Stīva šīsdienas atradums lika mums atcerēties vecu leģendu par Faetonu. Ja tā patiešām ir vecas būves atlūza . . . tas nozīmētu . . . Bet, Ed, kas tev ir zināms par Faetonu?

Zaļais medaljons uz kibera krūtīm atkal iedegās spožāk.

—  Faetons … Faetons . .. Rej, mazu brīdi pacietības! Nodalījums — kosmogonija, apakšnodaļa — planetolo- ģija, paragrāfs — Saules sistēma . . . Merkurs, Marss, Jupiters . . . Tā .. . Ir. Faetons — hipotētiska planēta mūsu Saules sistēmā. Iespējamā atrašanās — starp Marsa un Jupitera orbītām. Acīmredzot sastāvējusi no vairākiem apvalkiem, kas līdzīgi Zemes un Marsa apvalkiem. Varbūtējie parametri ir tuvi Zemes parametriem. Divi pavadoņi, kā domājis Sav Cenko — četri pavadoņi. Iespējama tehniskā civilizācija. Beigusi eksistēt intervālā pirms pusotra miljarda līdz trīsarpustūkstoš gadiem. Bojāejas cēlonis .. .

—   Piedod, Ed, to es atceros. Tika izteikti dažādi viedokļi, runāja pat par civilizācijas pašiznīcināšanos.

—   Kodoltermiskais karš,— kibers pamāja,— un dabisko kodolreakciju aktivizācija planētas kodolā. Vai izklāstīt vēsturi?

—  Nevajag. Par to jau ir krietni daudz rakstīts.

—  Manā atmiņā ir viens tūkstotis astoņi simti vienpadsmit publikāciju. Sevišķi daudz par Faetonu rakstīts divdesmitajā gadsimtā — pašā kosmiskās ēras sākumā. Pēc tam interese atslābusi sakarā ar pētījumu izvēršanu reāli pastāvošās planētās.

—  Ja nekļūdos, vienu no svarīgākajiem darbiem sarakstījis divdesmitā gadsimta zinātnieks Sav Cenko? Mums tika stāstīts par viņu planetoloģijas vēstures kursā .. .

—   Sav Cenko,— Eds uz īsu mirkli apklusa, lai sameklētu atbilstošu iedaļu savā elektroniskajā atmiņā,— Sav Cenko . . . Nē, tas nav tas. Vēl viens — arī tas neder . . . Ir . .. Alekss Sav Cenko — izcils kosmologs divdesmitā gadsimta beigās, divdesmit pirmā gadsimta sākumā. Pēc izglītības ģeologs, galvenie darbi veltīti planetoloģijai un kosmogonijai. Daudzējādā ziņā apsteidzis savu laiku, taču viņa idejas iekaroja vispārēju uzmanību tikai divdesmit pirmā gadsimta beigās. Pēc nāves piešķirta Lielā zelta medaļa ar Vispasaules Zinātņu Akadēmijas zilajiem briljantiem. Daži Sav Cenko kosmogonijas teorijas atzinumi līdz mūsdienām nav apstiprinājušies, un tomēr neviens tos neapstrīd.

Tas attiecas arī uz viņa darbu «Par planētu sadursmi», kurā tika aplūkota Faetona hipotētiskā vēsture. Darbs pirmo reizi bija publicēts divi tūkstoši pirmajā gadā un kopš tā laika piedzīvojis daudzus atkārtotus izdevumus. Cik es zinu, pēdējo reizi laists klajā divi tūkstoši astoņdesmit ceturtajā gadā.

—   Acīmredzot tieši par šo darbu mums stāstīja profesors, kurš lasīja planetoloģijas vēstures kursu,— ieminējās Rejs.

—  Faetonam veltīto publikāciju sarakstā, kā man zināms, tas ir priekšpēdējais,— Eds pamāja.— Tūkstoš astoņi simti desmitais numurs.

—  Bet kāds ir pēdējais?— Rejs jautāja.

—  Pēdējā bija Mūna monogrāfija, kas pirms trim gadiem tika deponēta Kosmogonijas akadēmijas fondos. Mūns ir slavenā kosmologa Nava jauns aspirants un savos pētījumos apgalvo, ka Faetons vispār nav pastāvējis. Mūna monogrāfijai priekšvārdu uzrakstījis Navs.

—   Šķiet, ka mūsu ekspedīcijai būs tas gods pielikt pēdējo punktu šajā sensenajā strīdā,— sacīja Rejs.

—  Ja vien tas, ko atradis Stīvs, nebūs veca kosmosa kuģa atlūza, kas pārkausēta minerāla substancē,— skeptiski noteica Eds.

—   Zemes kosmosa kuģis?

—  Nav jau noteikti jābūt Zemes kuģim, bet iespējams arī tas.

Rejs papurināja galvu.

—   Zemes kuģi nav ielidojuši Saturna gredzenos.

—   Pilnīgi pareizi,— Eds piekrita,— taču atlūza varbūt ir ierauta gredzenā pēc avārijas. Saturna apkaimē ir gadījušās avārijas. Manā atmiņā ir trīs. Pēdējā bijusi apmēram pirms simt gadiem — divi tūkstoši divi simti četrdesmit otrajā gadā. Pētniecības kosmosa kuģis «Meteors-vienpadsmit», uz kura bija trīs kibernētiskie intelekti, sadūrās ar nelielu asteroīdu un aizgāja bojā. Arī visi kiberini aizgāja bojā.

—   Kiberins . . .— Rejs domīgi atkārtoja.— Sis vārds jau sen netiek lietots.

—   Rej, mēs dzīvojam saīsinājumu laikmetā. Skaņu valoda prasa, lai tā būtu īsa. Tāpēc terminoloģija tiek vienkāršota. Jēdziens «kibernētisks intelekts» tika aizstāts ar saīsinājumu «kiberins», pēc tam —«kibers». Iespējama arī turpmāka saīsināšana —«kibs».

—  Tev, Ed, nebūs gluži taisnība . . . «Kibers» ir visai vecs vārds. Tas radies jau ZTR laikmetā — apmēram pirms četrsimt gadiem. Taču toreiz tas nozīmējis kaut ko citu.

—   Zinu,— sacīja Elektroniskais Darbaudzinātājs.— Tagad reti rodas pilnīgi jauni vārdi. Daudz biežāk tiek izmantoti aizmirsti vecie. Taču jāuzsver, ka atšķirība starp seno kiberu un, piemēram, mani ir krietni lielāka nekā starp jums, Rej, un, piemēram, dinozauru.

—   Ed,— Rejs pasmaidīja,— tev tomēr dažreiz ir sliek- sme uz tēlainu domāšanu.

—  Es nepārtraukti pilnveidojos, nākot saskarē ar jums, Rej, un . .. ar Stīvu,— kibers ļoti pieklājīgi atbildēja.

Rejs vērīgi palūkojās uz savu elektronisko sarunu biedru. Eda medaljons spīdēja mierīgi un vienmērīgi, viņa seja — maska — bija neizteiksmīga kā aizvien, taču plati ieplesto acu skatienā Rejs šķita uztveram vieglu ironijas atspulgu.

+ + >

Planētkuģis «IP-112» bija nekustīgi sastindzis virs planētas trešā gredzena sudrabotās, nedaudz izliektās virsmas. Saturna milzīgā, zeltainā perlamutra puslode aizsedza iluminatoros visu kreisā borta skata sektoru. Otrā pusē pa lodziņiem bija redzams spožu zvaigžņu spiets un tāla, maza saule.

—        Atstatums līdz gredzena virsmai ir trīs tūkstoši viens simts kilometru,— teica Stīvs.— Mēs nolaidīsimies līdz trīs tūkstoši astoņdesmit kilometriem un virzīsimies uz tā iekšējās malas pusi. Atradīsim vakardienas fragmentu pēc tur atstātās radiobākas signāliem. No turienes sāksim meklējumus.

—       Vai tu neuzskati par vajadzīgu vēlreiz aplūkot vakardienas atradumu?— Rejs jautāja.

—        Kāpēc? Ir izdarīta hologrāfiskā uzņemšana, bet paraugus dabūsim līdz ar radiobākas zondi.

—  Mēs taču vakar apspriedām nosēšanās lietderību . . .

—        Nolaišanās uz fragmenta, kam ir tik sarežģīti apveidi un neskaidra izcelsme, nav lietderīga, bet ir bīstama,— sarunā iejaucās Elektroniskais Darbaudzinātājs.

—  Paklausies tik!— Stīvs pavīpsnāja.

—        Un tomēr es uzskatu, ka šoreiz ar hologrammām un paraugiem nepietiek,— Rejs apņēmīgi pavēstīja.— Nepieciešama tieša fragmenta detaļu apskate. Tikai pēc tam mums ir tiesības izdarīt galīgus slēdzienus.

—        Vispirms turpināsim meklējumus. Var atklāties, ka tuvumā ir līdzīgi fragmenti. Nosēdīsimies uz paša lielākā un interesantākā.

—        Stīv, vai tavs vakardienas atradums nav pietiekami interesants?

—       Tu neesi to tuvumā redzējis un nespēj iedomāties, ar kādu risku saistīta nosēšanās un izkāpšana uz tā.

—        Šoreiz Stīvam visnotaļ ir taisnība,— Eds apstiprināja.— Hologrammu analīze gandrīz nepieļauj nosēšanos.

—  Tu teici «gandrīz» . . .— Rejs vērīgi uzlūkoja kiberu.

—   Izredzes, ka veiksies, ir pieci procenti.

—       Pa kuru laiku tu esi paguvis izanalizēt hologrammas?

—   Šonakt, kamēr jūs atpūtāties.

—  Un ko tu secināji?

—   Piecdesmit procenti varbūtības, ka tas ir mākslīga

—  Vienā hologrammā labi atšķiramas vairākas detaļas, kuru dabiska izcelsme būtu visai apšaubāma. Visi tie pakāpieni, karnīzes un spraugas.

—   Daba savā dažādībā ir bezgala daudzveidīga,— Elektroniskais Darbaudzinātājs zīmīgi noteica un pat izslēja gaisā rādītājpirkstu. Sis žests atbilstoši mazajai programmai uzsvēra sacītā īpašo nozīmi.

—   Ed, vai tu gribi teikt, ka atlūzas forma vien vēl ne par ko neliecina?— Rejs mēģināja precizēt.

—   Atlūzas, kas veido šīs planētas trešo gredzenu, pēc sastāva, lieluma un apveida ir bezgala dažādas. Pārsvarā tās radušās kosmovulkāniskajos procesos — to nu tu, Rej, nenoliegsi. No miljardu miljardiem kosmisko izvirdumu vienu reizi ir iespējams izsviest fragmentu, kas līdzīgs cilvēka roku darinājumam.

—   Ed, šoreiz mums pareiza atbilde ir ārkārtīgi svarīga. Kosmiskās ēras četrsimt gados Zemes ļaudis varbūt pirmo reizi pienākuši pie sliekšņa, aiz kura viņus gaida atbilde uz vienu no dižākajiem Kosmosa noslēpumiem.

—   Rej, izsakies vienkāršāk,— Stīvs klusu aizrādīja. — Tu aizmirsti, kas ir tavs oponents.

—   Neraizējies, Stīv,— Eds tikpat klusu atcirta.— Kolēģis Rejs savas domas vienmēr izsaka ļoti skaidri. Ja tēlainība ir precīza un korekta, tā nav traucēklis drošiem kontaktiem. Rejs runāja par biontu un bioloģiskā saprāta rašanās noslēpumu. Citiem vārdiem sakot: vai Zeme ir likums vai izņēmums.

—   Jā, bet kā tu pats, Ed, domā?— jautāja Rejs, ar interesi vērodams kibera seju.

—   Vai arī, pareizāk sakot, kādu vidējo aritmētisko šajā jautājumā sniedz tavs pildījums?— Stīvs nomurmināja, taču tik klusu, ka nedz Eds, nedz Rejs to nedzirdēja.

—   Ja tev, Rej, nebūtu iebildumu, es izvairīšos no tiešas atbildes,— Eds pēc nelielas pauzes atbildēja.— Šķiet, man ir tiesības tā rīkoties, jo tas nekādā ziņā neietekmēs mūsu reisa likteni. Iemesls ir mana nepilnīgā programmēšana. Tas nebūt nav pārmetums. Jūs arī neesat gluži nevainojami ieprogrammēti. īpaši tas sakāms par Stīvu. Es uzskatu, ka tamlīdzīgi ieprogrammētiem nav tiesību izteikties par kardinālām problēmām.

—   Nu, vai klātesošajiem viss ir skaidrs?— jautāja Stīvs, pieceldamies no krēsla.— Starp citu, kāds sens filozofs apgalvojis, ka tas, kurš klausās, ir gudrāks par to,

kurš runā. Ja jums nav iebildumu, es eju pie vadības pults — un aiziet! . . .

— Kā teicis pirmais Zemes kosmonauts, dodamies pirmajā kosmiskajā lidojumā,— mierīgi noteica Eds.

♦ ♦ ♦

Planētkuģa «kritiens» pretī trešā gredzena virsmai turpinājās pavisam neilgi. Gaišā lente mainījās acīm redzami. Vispirms tā izskatījās kā šagrēnāda. Tad pārvērtās sarežģītu joslu, mezglu, spirāļu rakstā. Pēc tam iezīmējās reljefs — augstāki iecirkņi un ieplakas, kurās spīdēja tālas zvaigznes. Pamazām parādījās krāsas. Tās kļuva sulīgākas, spilgtākas, un beigu beigās dīvainā pasaule, kurai tuvojās planētkuģis, pārvērtās par visdažādāko apveidu, formu un lielumu krāsainu daļiņu fantastiski raibu klājienu. Tas lēnām slīdēja zem viņiem kā milzu upe, ko apspīdēja tuvās planētas rāmā perlamutra toņa gaisma. Visas straumes vienotajā kustībā pastāvēja kaut kādas savas plūsmas, pretstraumes, «atvari», ko iezīmēja daudzkrāsaino daļiņu raksts. Sis raksts ļoti lēnām, bet pastāvīgi mainījās. Dažas joslas un spirāles nozuda, citas parādījās, pārveidojās, kļuva sarežģītākas.

Rejs nodomāja, ka šajās nebeidzamajās pārvērtībās slēpjas vēl aizvien neizdibināmās planētas apbrīnojamo gredzenu īpaša, noslēpumaina dzīve.

Saturna apkaime tika pētīta jau vairākus gadus, taču vienīgi tagad Zemes kosmonauti bija nokļuvuši līdz tās gredzeniem. Uz katra soļa šeit gaidīja pārsteigumi. Tas bija apbrīnojams kalnu iežu, minerālu un elementu dabas muzejs un tajā pašā laikā milzīga laboratorija, kur kosmiskajā vakuumā neatdzisušas gigantiskas planētas vēl neatminētajā starojumā turpinās minerālu veidošanās, aug daudzkrāsaini nezināmu savienojumu kristāli. Trešajā gredzenā slēpās vesels noslēpumu okeāns. Būtībā katrs tā fragments bija pelnījis, lai kļūtu par atsevišķa pētījuma tēmu . . .

Tas bija izlūkošanas lidojums. Viņiem vajadzēja noteikt, kādi minerāli un elementi ir pārsvarā, vajadzēja noskaidrot, kā varētu izmantot tos, kuru uz Zemes un Zemes grupas planētām vairs maz atlicis. Arējos gredzenos pārsvarā bija ledus. Tā kārtaino fragmentu gabaliņos, kurus ietvēra vēl sīkākas drumslas, pat atsevišķi

kristāli, tikai retumis gadījās nelielas minerālu daļiņas. Taču jau otrā gredzena iekšējās zonās bija arvien vairāk kalnu iežu un minerālu atlūzu. Izdevās atklāt daļiņu kopas, kuru sastāvā bija bors, magnijs, titāns, retzemju metāli. Tas bija svarīgs atklājums, svarīgs pirmām kārtām no praktiskā viedokļa. Tādēļ vien jau viņu ekspedīcijas izdevumi atmaksājās. Bet pēc tam pētnieku acīm pavērās trešā gredzena minerālu pasaule un — beigu beigās — Stīva vakardienas atklājums . . .

Vai tas varētu noderēt par pierādījumu, ka pastāv ārpuszemes civilizācija? Bezgala sena civilizācija, kas, iespējams, gājusi bojā ilgi pirms cilvēka parādīšanās uz Zemes. Rejs bija pārliecināts, ka tas varētu tā būt, tāpēc viņš ar tādu nepacietību pats gribēja visu apskatīt . . .

Iestājās saspringtu gaidu mirkļi. Planētkuģis lēni slīdēja virs gredzena, bet Stīvs pilota krēslā un Rejs pie tiešā skata iluminatora vērīgi ielūkojās trešā gredzena minerālu valstības daudzkrāsainajā rakstā. No nieka divdesmit kilometru augstuma skats, kas pavērās acu priekšā, apstulbināja un reizē arī apbūra. Visu izplatījumu zem viņiem klāja teiksmains paklājs, kas šķita noausts uz melna pamata no bezgalīgi daudziem visdažādākajiem ziediem un nokrāsām. Melnajam pamatam spīdēja cauri Saturna debesu sfēras dienvidu puslodes zvaigznes. Tālumā, tur, kur paklāja krāsu bagātība, pamazām noblāvot, saplūda ar apkārtējā izplatījuma tumsību, sākās zvaigžņu lauks. Rāma perlamutra krāsas gaisma, kas viļņoja no milzu planētas, kura aizņēma visu redzes lauku borta kreisajā pusē, apspīdēja šo neprātīgo sastingušo krāsu spēli, pastiprinot to kontrastu ar ēnu nelīdzenajiem rakstiem.

—   Tas ir fantastiski! — Rejs nomurmināja, atraudams skatienu no iluminatora.

—   Patiešām,— Stīvs piekrita.— Nevaru uztvert radio- zondes signālus. Mēs jau sen esam tās darbības rādiusā.

—   Vai ir traucējumi?

—   Nē, traucējumi ir citās frekvencēs. Ultraīsviļņu diapazonā. Saturns parasti tajā neatbild.

—   Bet kas dzirdams bākas frekvenču diapazonā?

—   Nekas. Absolūts klusums.

—   Tātad vēl neesam aizlidojuši?

—   Nieki! Vai redzi to zilo ovoīdu ar rožaino apmali? Tas bija netālu no fragmenta. Mums šobrīd būtu jāatrodas virs bākas. Bet tā klusē . . .

—        Ļauj, Stīv, es pamēģināšu,— atskanēja Elektroniskā Darbaudzinātāja mierīgā balss.

—  Tu vari apsēsties otrā pilota krēslā.

—  Pateicos.

Iekārtojies otrā pilota krēslā, Eds uzmanīgi ielika īpašā vadības pults ligzdā kreisās rokas mazo pirkstiņu ar metāla uzmavu galā.

Kabīnē iestājās klusums. Stīvs uzmanīgi vēroja kon- trolekrānus. Eds, izslējies krēslā, sēdēja pilnīgi nekustīgi. Rejs zināja, ka tādos brīžos Eds pats kļūst par vienu no kosmosa kuģa aparātu bezgala sarežģītās ķēdes indikatoriem.

Atstājis tiešā skata iluminatoru, Rejs piegāja pie vadības pults un apstājās aiz pilotu sēdekļiem. Informācija, kuru nepārtraukti sniedza ekrāni, neradīja šaubas. Rajons bija tas pats, taču radiobāka neatsaucās. Beidzot Eds sakustējās.

—   Nu?— Stīvs jautājoši ieminējās.

—  Tev ir taisnība. Zondes signālu nav.

—   Kāpēc?

—  Nedarbojas. Kaut kāda avārija.

—        Kontrolei vajadzēja atstāt otru bāku,— teica Rejs, kodīdams lūpas un ar pūlēm valdīdams niknumu, kas teju, teju grasījās izlauzties.

—        Varbūt vajadzēja atstāt kādas desmit?— Stīvs atcirta.

—  Bet ko tu tagad iesaki darīt?

—   Pamēģināsim atrast tāpat.

—  To ir viegli pateikt.

—       Ne jau tā vien ir gadījies. Mēs esam izlūkotāji. Nolaidīsimies līdz desmit kilometriem . . .

—        Esmu spiests iebilst,— sacīja Eds.— Mēs atrodamies uz šāda tipa planētkuģu lidojuma tāluma pieļaujamās robežas. Mēs nedrīkstam vēl vairāk tuvoties neizpētītiem kosmosa objektiem.

—        Pieļaujamās robežas nosaka cilvēki un, kad tas vajadzīgs, maina tās.

—   Šoreiz nav vajadzīgs.

—        Ko tad tu iesaki, Ed?— Rejs uzskatīja, ka nepieciešams iejaukties.

—        Ar Stīva hologrammām jāmēģina precizēt, cik tālu fragments atrodas no šejienes, un jānosūta mazā raķete.

—  Stīv, manuprāt, tas būs pareizi.

—  Tu esi kapteinis . . .— Stīvs paraustīja plecus.

—        Nu, tad nostabilizē planētkuģi virs zilā ovoīda centra. Tas, kā redzams, ir iekļuvis vienā no taviem vakardienas kadriem.

—        Trāpījās mala,— Stīvs norūca, manipulēdams ar vadības pults taustiņiem.

—        Ed, vai vēl aizvien nekas nav dzirdams?— Rejs jautāja kiberam.

—   Radiozondes signālu nav.

Ņemot palīgā hologrammas, pēc brīža bija noteikta neizprotamā fragmenta iespējamā atrašanās vieta. Tika izbīdīta un orientēta virziena antena. Radiozonde klusēja.

—   Es lidošu,— Rejs izlēma.

—        Bet tu neatradīsi!— Stīvs saviebās.— Tur ir vesels klājiens tādu gabaliņu, kas cits citam tik līdzīgi. Vakar tā bija vienīgi nejaušība, ka es aizkavējos pie tā . . .

—   Es tomēr pamēģināšu. Varbūt pats ieraudzīšu bāku.

—        Adata metāllūžņu kaudzē … Tu nevari iedomāties, kā tas viss tuvumā izskatās.

—   Pēc tavām hologrammām šo to iztēlojos.

—        Labāk es pats lidošu. Man būs vieglāk, turklāt pārbaudīšu savus vakardienas iespaidus. Man vakar kaut kas šķita visai dīvaini. Es tev to nepastāstīju.

—   Kas tur bija?

—        Kaut kāda neizprotama radioatbalss. Bet nupat es sāku gudrot, ka tā tomēr nav bijusi radioatbalss.

—  Tepat blakus ir Saturns ar tā starojumiem.

Stīvs papurināja galvu.

—        Nē, tas nebija Saturns … Ja vien man nav spokojies, tas ir pavisam kas cits.

—   Kā tas izpaudās?

—        Iedomājies, tik jocīgi, ka man pat negribējās tev stāstīt, it īpaši pēc tās polemikas ar mūsu cienījamo prātvēderu.

—   Un tomēr?

—        Es dzirdēju pats savus vārdus, kurus sacīju tev, bet tos it kā teica cita balss.

—   Cita?

—        Jā . . . Cita, nevis mana balss. Es to ar grūtībām atšķīru. Atbalss noslāpēja tavus vārdus. Mani pirmām kārtām interesēja, ko saki tu. Sākumā pat nepievērsu šai atbalsij uzmanību. It īpaši tāpēc, ka mēs tajā brīdī

runājām par manu atradumu. Abi bijām uzbudināti. Bet atpakaļceļā es sāku domāt par šo balsi.

—       Tātad intervāls starp signāliem un atstarojumu bija visai ievērojams?

—       Dažas sekundes. Bet saproti, ka tas nebija parasts atstarojums, vārdi bija mani, taču . . . tos teica cita balss. Rej, it kā sievietes balss.

—       Vai tā, Stīv, bija līdzīga kādas tavas paziņas balsij?— piepeši pajautāja Eds.

Stīvs neapmierināts paskatījās uz kiberu.

—       Kāds tam sakars ar manām paziņām? Viņas palika uz Zemes vai vismaz uz Marsa.

—       Nē, Stīv, tas ir svarīg!,— teica kibers un zīmīgi pacēla pirkstu.

—       Es jums abiem apgalvoju, ka tās nebūt nebija halucinācijas.

—       Tad atbalsij jābūt ierakstītai mūsu sarunu lentē. To ir bezgala vienkārši pārbaudīt.

Rejs sakustējās, it kā grasītos piecelties.

—       Nepūlies, Rej,— sacīja Eds.— Esmu jau pārbaudījis. Jūsu sarunas lenti noklausījos naktī, kad analizēju hologrammas. Lentē ir vienīgi jūsu balsis — tava un Stīva balss. Un nekas cits. Tas ir simtprocentīgi droši.

—  Nolādēts!— Stīvs iesaucās.

—       Emocionāla nesavaldība . . .— iesāka Eds, vēlreiz paceldams pirkstu.

Rejs zīmīgi palūkojās uz kiberu, tas nokremšļojās un apklusa.

—  Nu, turpini,— Stīvs drūmi uzaicināja.

—       Mums nav laika diskutēt,— Rejs ātri iejaucās.— Pla- nētkuģis nedrīkst ilgi uzturēties gredzena tuvumā. Paskatieties uz starojuma intensitāti! Pašlaik mēs tērējam aizsardzībai pārāk daudz enerģijas. Esmu ar mieru. Lido tu, Stīv, un, kad būsi tur atstājis otru radiobāku, nekavējoties lidošu es.

—       Lidojiet abi,— Eds ieteica.— Es palikšu planētkuģī. Pēc instrukcijas tas ir pieļaujams, ja planētkuģis atrodas fiksētā stāvoklī.

—       Nē!— Stīvs apņēmīgi atcirta.— Sākumā es lidošu viens pats, pēc tam redzēsim, kā būs.

—       Lūdzu,— Eds mierīgi atbildēja un lēnām izgāja no vadības kabīnes.

♦ ♦ ♦

Apmēram pusstundu pēc izlūkraķetes starta Stīva īsie ziņojumi sāka mīties ar replikām, kas liecināja, ka viņu pārņem arvien lielāks satraukums.

—       Augstums trīssimt metru, vēl viens līdzīgs fragments …

Nolādēts . . . Nav tas .. . Mainu kursu . . . Netieku gudrs .. . Augstums divi simti.. . Atkal nav tas .. . Miljons nekomplektētu kiberu! . . . Pat es nevaru to atrast. .. Augstums trīs simti. . . Mainu kursu. Nē . . . Atkal nav tas . . . Ek, kaut tu anihilētos!

—       Pamēģini virzīties pa paralēliem kursiem,— ieteica Rejs.

—       Bet ko tad es daru?— Stīvs atsaucās, nikni palūkodamies no centrālā ekrāna.— Es gluži vienkārši netieku skaidrībā, kur tas ir izčibējis.

—   Stīv, kā ir ar starojumu?

—  Uz robežas.

—  Tad lido atpakaļ! Izgudrosim ko citu.

—       Rej, vēl pāris mēģinājumu! Tas taču nevarēja izkūpēt gaisā!

—       Lai notiek! Tikai ne ilgāk par piecām minūtēm. Varbūt mēs neesam precīzi noteikuši rajonu?

—       Rajons ir precīzi noteikts,— iebilda Eds, kurš tūlīt pēc izlūkraķetes starta bija atgriezies vadības kabīnē. — Stīvs jau vairākas reizes ir pārlidojis pāri tai vietai, kur jāatrodas bākai.

—  Bet kāpēc tad viņš neredz fragmentu?

—       Iespējams, ka tas ir mainījis stāvokli. Stīvs to redz no otras puses un nepazīst.

—  Stīv, vai tu dzirdēji Eda domas?

—        Dzirdēju, bet, velns lai parauj, man jau tāpēc nav vieglāk! Es nespēju tikt gredzenā iekšā. Atstarpes ir pārāk mazas pat izlūkraķetei.

—  Stīv, lido atpakaļ!

—  Tūlīt, vēl divus reisus — un es atgriežos.

—   Stīv, vai vakardienas balss ir dzirdama?

—  Sākumā man šķita, ka ir, bet pašreiz nav.

—  Vai tā atkal bija sievietes balss?— Rejs jautāja.

—       Tā izklausījās. Bija slikti dzirdama. Stāt!. .. Sasodīts, es to redzu! Nudien, šis fragments ir mainījis stāvokli. Tagad ir redzams laukumiņš. Eej, es mēģināšu piestāt…

—   Neatļauj!— ātri sacīja Eds.— Nedrīkst!

—        Kāpēc tad nedrīkst?— Stīvs no ekrāna dusmīgi jautājā.— Laukums ir liels un līdzens. Paskatieties paši. Pārraidu jums attēlu.

—        Nedrīkst,— kibers atkārtoja.— Tas ir bīstami. Pieaug kāds jauns starojums.

—        Stīv, atgriezies!— Rejs pavēlēja.— Nekavējoties atgriezies! Nomet uz tā laukumiņa radiobāku un tūlīt atpakaļ! Tā ir pavēle.

—        Es sapratu un izpildu pavēli,— Stīvs atbildēja. Viņa attēls centrālajā ekrānā piepeši izplūda un nozuda.

—   Stīv, kas notika?— Rejs satraucies jautāja.

—        Nekas,— atskanēja Stīva mierīgā balss.— Kāpēc tu jautā?

—   Vai tu mūs redzi?

—  Jā . . . Bet vai tad jūs mani ne?

—   Nē.

—        Bet dzirdat taču! Man viss pagaidām ir kārtībā. Lai gan . . . Nolādēts! . . .

Arvien vairāk pieauga šņākoņa, un Stīva balss tajā izgaisa.

—        Stīv, Stīv, atbildi! . . . Kas noticis? Stīv, tūlīt pat atbildi. . .

Atbildes nebija. Tiešo videosakaru ekrāns palika tumšs.

—   Stīv, atbildi! . . .

—   Ir noticis kaut kas neparedzēts,— sacīja Eds.— Rej,

viņam, kā redzams, nepieciešama palīdzība.

♦ ♦ ♦

Kad Rejs jau bija sagatavojies izlidot ar rezerves raķeti, Eds paziņoja, ka Stīvs atgriežoties.

Rejs lidotāja kombinezonā, tikai vēl bez aizsargcepures, steigšus ienāca atpakaļ vadības kabīnē.

—        Viņš ir tiešās redzamības zonā,— sacīja Eds, rādīdams uz vienu no ekrāniem.— Pēc trīsdesmit piecām sekundēm atradīsies pretī ieejas kamerai. Vari ar viņu parunāt, viņš dzird.

—   Stīv, kas noticis?

—       Kaut kas neaptverams,— atskanēja Stīva balss. — Tūliņ būšu klāt, tad es pastāstīšu . . .

—   Bet kāpēc nav attēla?

—       Tie videosakaru . .. aparati… Ar tiem kaut kas atgadījās.

—  Kā tu jūties? Varbūt tev ir vajadzīga palīdzība?

—       Nē, es redzu planētkuģi un slūžas. Pāreju uz rokas vadību.

Eds uzmeta Rejam ašu mirkli. Tas mierīgi pamāja, bet neko neteica.

—   Stīv, kas lēcies autopilotam?

—  Tūlīt jau to izdibināsim . . .

Pēc pāris minūtēm viņi visi trīs sēdēja kuģa centrālajā salonā. Saturna trešais gredzens, no kura planētkuģis atkal bija attālinājies par trim tūkstošiem kilometru, no jauna pārvērtās par gludu, matēti sudrabotu lenti, ko vienlaikus apstaroja gan tuvās planētas, gan tālās Saules gaisma.

Pretēji paradumam Stīvs ilgi klusēja, mirkšķināja acis un, kā redzams, sakopoja domas. Viņa seja izskatījās sakritusies, lūpas bija cieši sakniebtas. Pēdīgi viņš atgāzās pret krēsla atzveltni, uzmeta ašu skatienu Edam un tad, pievērsies Rejam, nogrozīja galvu.

—       Vai tu vari iedomāties, ar mani tā vēl nekad nav bijis. Nervi streiko . . . Rādās, ka savu mūžu vēl neesmu tā pārbijies .. .

—  Izstāsti visu pēc kārtas,— Rejs lūdza.

—       Tūlīt… Man jāsakopo domas, bet tās jūk, it kā manas smadzenes kāds būtu sakratījis — nu gluži kā vistas olas dzeltenumu ar baltumu . . .

Viņš pameta acis ārējā skata iluminatorā un vēlreiz nogrozīja galvu.

—  Nu, kas tad, patiesību sakot, notika?

—       Rej, tu, bez šaubām, vari uzskatīt, ka es jūku prātā,— Stīvs aizvērsdamies drūmi teica,— bet es tur, pie gredzena, ar kādu sarunājos .. . pēc tam kad bija pārtrūkuši sakari ar planētkuģi. . . Pareizāk sakot, pēc tam kad viņi bija tos pārtraukuši.. .

—  Stīv, kas ir tie «viņi»?

Stīvs papurināja galvu.

—       Nezinu. Bet es dzirdēju viņu balsis. Tās mani uzrunāja. Un es . .. es atbildēju . ..

—  Pastāsti visu no paša sākuma.

—       Es ilgi meklēju to sasodīto fragmentu. Radiācija bija uz robežas, un aizsarglauks ar to bezmaz netika galā. Es jau sāku prātot, ka jāatgriežas, te pēkšņi to ieraudzīju .. . Tas bija mainījis stāvokli, un tagad detaļas,

kas man šķita mākslīgas, bija vērstas uz gredzena iekšpusi, toties atklājās diezgan līdzens laukumiņš. Mūsu radiobāku es neredzēju. Varbūt tā atradās kādā spraugā. Kad gribēju nolaisties un izkāpt, tu pavēlēji atgriezties. Bet pēc tam piepeši pazuda videosignāls. Es vēl paguvu nomest otru radiobāku. Gribēju to izsviest uz tā paša laukumiņa, uz kura biju domājis nolaisties. Taču, kā šķiet, netrāpīju. Radiobāka nokrita aiz kāda izciļņa, un tieši tajā brīdī pazuda radiosakari. Es vairs nedzirdēju ne planētkuģi, ne radiobākas signālus. Lai gan, kā šķiet, radiobākas signāli bija apklusuši mazliet agrāk . . .

—   Kā šķiet?— Rejam paspruka.

—   Saproti, jau pirms tam, kad bija pārtrūkuši sakari ar planētkuģi, es austiņās izdzirdēju tādu kā gaudošanu. Domāju — tas ir Saturns, ir pastiprinājušies traucējumi, jo vairāk tāpēc, ka pieauga arī ārējā radiācija. Taču cauri traucējumiem es vēlreiz atšķīru radiobākas signālus, kamēr tā vēl nebija sasniegusi fragmentu. Bet pēc tam, kad tā bija nozudusi aiz klints izciļņa — es redzēju to brīdi, jo atrados tikai simt metru attālumā,— tad vairs neko nevarēju saprast. Un tajā pašā mirklī pārtrūka sakari ar planētkuģi.

—   Stīv, bet kā ar balsīm?

—   Balsis?— Stīvs sāka berzēt ar plaukstu pieri.— Nu kā tad! Balsis . . . Vai zini, Rej, es domāju, ka arī vakar tās ir bijušas. Saproti, nevis atbalsis, bet tieši balsis . . .

—  Tomēr lentē taču nekā nebija.

—   Jā, jā, protams.. . Un tas šajā juceklī ir pats spocīgākais.

Stīvs vēlreiz apklusa, atslīga krēslā, sažņaudza deniņus plaukstās un aizvēra acis.

Eds klusu piecēlās. Brīdinoši pamājis Rejam, viņš nedzirdamiem soļiem izgāja no salona.

Stīvs vēl aizvien, acis aizvēris, nekustīgi sēdēja. Pauze ieilga, un Rejs uzskatīja, ka nepieciešams to pārtraukt.

—   Ko tad tās balsis teica?

Atbildes nebija.

—   Stīv, kas ar tevi noticis? Kāpēc tu neko nesaki?

Klusums . . . Rejs uzmanīgi pieskārās biedram pie pleca.

Stīva rokas bezspēcīgi noslīga gar augumu, galva atkrita atpakaļ. Viņš bija vai nu aizmidzis, vai dziļā nemaņā.

Kad Eds pēc brīža atgriezās salonā, viņš ieraudzīja Stīvu guļam uz dīvāna. Rejs, apsēdies viņam blakus, domīgi cilāja caurspīdīgās zāļu paciņas.

—   Es viņam iedevu preparātu «NA-četri»,— Rejs sacīja, atbildēdams uz Eda jautājošo skatienu.— Viņš bija zaudējis samaņu, bet nu jau atgūstas.

Kibers saprotoši pamāja. Tad viņš pajautāja:

—  Vai pārnesīsim uz kabīni?

Stīvs sakustējās. Acis neatvēris, viņš nomurmināja:

—   Nevajag . . . Man jau ir labāk. Tūlīt es pats piecelšos.

—   Nē,— Rejs iebilda.— Guli un atpūties!

Eds ar pirkstu pamāja Rejam, lai pienāk, un tas, neatraudams stingo skatienu no viņa acīm, pavisam klusu sacīja:

—   Lentē nekā nav, tikai jūsu saruna.

—   Bet kas bija noticis ar sakariem?

—   Nekas. Aparatūra ir pilnīgā kārtībā. Tikai atslēgta . . . Vai tu saproti? Viņš pats ir visu atvienojis . . .— Eds pamāja uz Stīva pusi. Zaļais medaljons uz

kibera krūtīm mirgoja spilgtāk nekā parasti.

+ ♦ +

Saruna ar Stīvu Reja šaubas neizkliedēja. Tas viss, protams, ļoti atgādināja halucinācijas. Stīvs, piemēram, apgalvoja, ka atbildējis balsīm. Viņa «atbildes» arī nebija lentē fiksētas. Un tomēr kaut kas darīja piesardzīgus . . . Stīvs bija ļoti pieredzējis kosmosa pilots. Viņi jau sen lidoja kopā. Nekad nekas tamlīdzīgs ar viņu nebija atgadījies. Lai gan — arī kosmiskās ēras ceturtajā gadsimtā kosmoss vēl aizvien uzdeva cilvēkiem mīklas un joprojām palika Lielais Neizprotamais… Ne mazums slavenu pilotu bija spiesti uz visiem laikiem atteikties no lidojumiem kosmosā. Mediķu diagnozes tādos gadījumos bija dažādas, taču jēga viena un tā pati: bailes no Neizprotamā . . . Tās radās pēkšņi, visdažādākajās situācijās, un acīmredzot tieši tās bija daudzu kosmosā notikušu noslēpumainu katastrofu patiesais iemesls. Tāpēc mediķi nepazina žēlsirdību: pamanījuši šīs savādās slimības pirmās pazīmes, viņi uz visiem laikiem diskvalificēja kosmonautus. Šķita, ka tagad arī Stīvam nebija lemts izvairīties 110 diskvalifikācijas. Cik tas būtībā bija netaisnīgi! Aizķerties pie tik nozīmīga atklājuma sliekšņa! Bez šaubām, vainīgs ir viņš — Rejs! Nevajadzēja sūtīt Stīvu vienu pašu šajā pēdējā lidojumā. Viņa uzbudinājums un

saraušanās ar Edu jau pauda pietiekami daudz. Bija jālido Viņam pašam — Rejam . . .

Un viņš lidos, viņam ir jālido, kaut arī Elektroniskais Darbaudzinātājs iebilst pret atkārtotu tuvošanos noslēpumainajai atlūzai. Taču ar hologrammām vien nepietiek. Rejam viss tuvumā jāredz pašam ar savām acīm. Turklāt jādabū atpakaļ radiobāku zondes ar minerālu paraugiem. Varbūt izdosies pat nosēsties . . . Eds apgalvoja, ka tas ir ļoti bīstami, un Stīvs to apstiprināja. Tomēr Zemes cilvēkiem ir izdevies nokļūt tik tālu kosmosā tieši tāpēc, ka meklēšanas reflekss viņiem ir spēcīgāks par pašsaglabāšanās instinktu.

Tiesa gan, «Kosmosa nolikuma» paragrāfā teikts: «Ja planētkuģi ir divi kosmonauti un viens no apkalpes locekļiem nopietni saslimis, planētkuģim nekavējoties jādodas uz tuvāko stacionāro bāzi.» Tuvākā stacionārā bāze patlaban atradās uz Ganimēda. Viņi ir ne mazums paveikuši, kaut arī neskaitītu pēdējo atklājumu. Bet tieši pēdējais ir pats apbrīnojamākais. Kā lai tagad pusceļā apstājas . . . Vēl nekad kosmiskās ēras trīsarpus gadsimtos Zemes cilvēkiem nav radies tik acīm redzams arguments, ka viņi nav vientuļi bezgalīgajā Visumā. Protams, ja fragmenta forma vien jau nav tāds arguments. Otrs pierādījums var būt vieliskais sastāvs. Bet tad ir jādabū atpakaļ uz kuģa zondes vai jānosēžas uz fragmenta.

Taču ko lai iesāk ar to paragrāfu? Stīvs gan, tiesa kas tiesa, apgalvo, ka viņš ir pavisam vesels, ka lidojumā izjustās bailes un samaņas zaudēšana ir muļķīga nejaušība. Turklāt viņi ir trīs: Eds ir pilntiesīgs ekspedīcijas loceklis. «Kosmosa nolikums» apstiprināts pirms vairāk nekā desmit gadiem. Toreiz vēl nebija kibernētisko intelektu — tādu kā Eds. Iepriekšējo paaudžu kiberus «Nolikums» vērā neņēma. Bet Eds nav parasts kibers. Ko lai iesāk ar šo paragrāfu? Par apzinātu «Kosmosa nolikuma» pārkāpšanu draud diskvalifikācija. Kā lai viņš rīkojas?

Domas virpuļoja gluži kā pa apli, aizdzīdamas miegu. Taču atpūta bija nepieciešama, Rejs to juta. Izslīdējis no sava guļamā «kokona», viņš iegāja dušas telpā. Pārlaidis skatienu programmām, viņš izvēlējās zilo, kuru nekad nebija lietojis. Zem šīs programmas slēdža bija rakstīts: «Galējs uzbudinājums. Pilnīga nomierināšanās.» Tomēr arī pēc nomierinošām zilās programmas gaisa un ūdens procedūrām Rejam vēl neizdevās uzreiz iemigt.

♦ ♦ ♦

Viņi izlidoja abi ar Edu, atstājuši Stīvu vienu pašu planētkuģi, kas gluži kā sastindzis karājās simt kilometru virs zilā ovolda. Līdz pašam izlūkraķetes startam Eds uzstājīgi centās atrunāt Reju no lidojuma. Vienīgi apsēdies raķetes šaurajā kabīnē otrā pilota krēslā, viņš beidzot apklusa un, ielicis kreisās rokas pirkstus vadības pults īpašajās ligzdās, it kā norobežojās no Reja, lai gan šajā brīdī viņi abi sēdēja cieši blakus. Reja labā roka gulēja uz krēsla balsta, un viņš ar savu elkoni cauri elastīgā kombinezona audumam juta lokano un kustīgo kibera elkoni. Eda acis bija vērstas uz priekšu — tiešā skata iluminatorā. Viņu neinteresēja aparātu rādījumi uz vadības paneļa. Pieslēdzies pie raķetes elektronu smadzenēm, viņš pats kļuva par mazā kosmiskā kuģa sarežģītās elektronu skaitļojamās aparatūras kontroles centru.

Raķetes kritiens līdz trešā gredzena virsmai nebija ilgs. Gredzena meduszeltainā perlamutra nokrāsa kļuva tumšāka, un gandrīz tajā pašā acumirklī parādījās visi spektra redzamās daļas toņi. Krāsas, ko ēnas un melnās atstarpes sevišķi izcēla, kļuva kontrastainas un spilgtas. Ovoīda zilganais laukums nozuda fantastiskajā raibumā.

Tikai tagad Rejs īsti novērtēja Stīva apbrīnojamo māku sameklēt šajā lāsumotajā haosā vienīgo vajadzīgo plankumiņu ar apklusušo radiobāku. Vai viņiem būs vēlreiz pa spēkam sarežģītais atrisinājums? Rejs neticīgi pavērās savā pavadoni.

Elektroniskais Darbaudzinātājs sēdēja pilnīgi nekustīgi. Šķita, ka viņš ieklausās kuģa elektronu aparatūras urdzošajās melodijās. Rejs redzēja vienīgi antīko profilu, ko ieskāva dzeltenīgā bārdiņa, un medaljona zaļo actiņu, kas spīdēja mierīgi un vienmērīgi.

—   Jūs esat novirzījušies sāņus,— vienā no ekrāniem atskanēja Stīva balss.— Jūsu korekcija . . .

—   Viss kārtībā, Stīv,— Eds mierīgi sacīja,— ir jau aprēķināta. Pēc pāris minūtēm mēs būsim pie šī fragmenta. Orientēsimies pēc tavām hologrammām. Tās ir manā atmiņā, un es tās salīdzinu ar reālo ainu. Ne visas hologrammas ir kvalitatīvas, tomēr vispārējai orientācijai tās var izmantot.

Stīva seja ekrānā savaikstījās tādā kā zobgalīgā grimasē, taču viņš neko neteica.

—  Vai nodot vadību tev?— Rejs vaicaja, pametis ašu skatienu uz Edu.

—  Esmu jau pārņēmis — caur autopilotu,— galvu nepagriezdams, Eds mierīgi atbildēja.

«Fenomenāla konstrukcija!» Rejam iešāvās prātā. «Lai gan — kāpēc konstrukcija? Asociatīva loģiskā domāšana, neaptverama atmiņa, gandrīz zibenīga bremzēšanas reakcija . . . Tātad — gan iztēle, gan spēks, kas spēj viņu apvaldīt. Kāda starp mums, patiesību sakot, ir atšķirība? Viņš pat ir pārāks par mani. Viņam nav vajadzīgs gaiss, lai elpotu, viņam nav vajadzīga speciāla barība. Pietiek ar nelielu papilduzlādi, ļaunākajā gadījumā tieši no Saules caur Saules akumulatoriem. Ja mēs nolaidīsimies, viņš bez skafandra var iziet kosmosā, pat neizmantojot slūžu kameras, viņš var palikt kosmosā, cik vien ilgi vajag. Cilvēki taču ir radījuši tādu mākslīgo intelektu, varbūt daudz pilnīgāku, nekā tas ir viņiem pašiem. Ja viņš tomēr nav vēl pārāks par mums, tad agrāk vai vēlāk spēs sasniegt pilnību, un pēc tam . . . Vai viņi mūs nenomainīs mūsu pašu radītajā tehnoloģiskajā civilizācijā?»

—  Rej, mēs atrodamies virs tā fragmenta,— atskanēja Eda mierīgā balss.— Vai tu joprojām uzskati, ka jānosēžas?

Rejs pārlaida skatienu ekrāniem. Vienā no tiem bija saredzama Stīva saspringtā seja. Citos lēnām pārvietojās trešā gredzena daudzkrāsainais akmens bluķu haoss. Akmens klučiem bija visdažādākā forma un lielums: daži bija gludi noapaļoti, citi stūraini, ar robotām malām, izvagoti bezgala dziļām plaisām. Tur bija gan milzīgi klints bluķi, vairākus desmitus metru caurmērā, gan sīki akmeņi, ko var paņemt rokā. Viss šis raibais klājiens lēnām kustējās, ievērojot kaut kādus savus likumus.

—   Vai tu to redzi?— Stīvs no ekrāna jautāja.

—   Šķiet, ka redzu, bet mūsu zondes gan ne.

—   Un kas dzirdams ēterā?

—   Tava balss un . . . parastie traucējumi.

—   Bet atbalss?

—   Šobrīd nav nekādas atbalss.

—   Jocīgi gan . . .

—  Stīv, jocīgs ir kas cits. Es neredzu nedz mūsu zondes, nedz tās detaļas, kuras mēs noturējām par mākslīgām. Izskatās, ka būtu tas pats fragments, tikai…

—        Simtprocentīgi droši, ka tas pats fragments,— mierīgi sacīja Eds,— tieši zem mums ir ovāls, zaļš laukumiņš, ko šķērso iesārtas joslas. Tā malas fiksētas daudzās Stīva hologrammās. Fragments atkal ir mainījis stāvokli attiecībā pret gredzena plakni.

—       Ovāls, zaļš laukumiņš ar sarkanām joslām,— Stīvs no ekrāna atkārtoja.— Atceros . . .

—        Savādi, kā tie gabali, tik strauji kustoties, jau sen nav pārvērtušies par putekļiem,— ieminējās Rejs, uzmanīgi orientēdams raķeti tā, lai tiešā skata iluminators būtu vērsts uz zaļo laukumiņu.— Un nepavisam nav izprotams, kā šajā klājienā ir spējušas saglabāties kādu mākslīgu būvju atliekas .. .

—        Kā redzams, atlūzu sadursme šeit notiek ārkārtīgi reti,— sacīja Elektroniskais Darbaudzinātājs, neatraudams acis no tiešā skata iluminatora.— Tas ir skaidrāks par skaidru. Nekur nav redzama daļiņu saskaršanās. Viscaur ir atstarpes. Tāpat bija pilnīgi visās hologrammās. Gredzena iekšpusē kustības ir līdzsvarotas. Pastāv kaut kādi atgrūšanās spēki, kas neļauj fragmentiem pieskarties citam pie cita.

—  Tas nav izprotams,— Rejs atkārtoja.

—        Edam ir taisnība,— no ekrāna sarunā iejaucās Stīvs.— Arī es nekur neredzēju, ka fragmenti saskartos.

—        Kaut arī sadursme notiktu vienu reizi tūkstoš gados . . .— Rejs iesāka, bet piepeši saspringa un apklusa.

—        Ja mēs ar savu rīcību vai nosēšanos tur izjauksim kārtību, kādā viss kustas,— sacīja Eds,— simtprocentīgi droši, ka sāksies sadursmes un būs grūti prognozēt to rezultātus.

—  Rej, vai tu dzirdēji?— Stīvs no ekrāna jautāja.

—-Jā, tagad es dzirdu. Savādi, ļoti savādi . . .

Elektroniskais Darbaudzinātājs pagrieza pret viņu

savu neizteiksmīgo seju.

—   Rej, ko tu dzirdēji?

—   Balsi, kādu balsi. . . Ed, vai tad tu neko nedzirdēji?

Kibers lēnām pašūpoja galvu.

—  Tikai tevi un to, ko saka Stīvs. Vairāk neko.

—   Ieklausies uzmanīgāk . . .

—        Simtprocentīgi droši, ka mūsu sakaru frekvencēs nav citu traucējumu, tikai parastie.

—       Bet es taču skaidri dzirdu!— Rejs iesaucās. Viņš paliecās uz priekšu, un viņa seja saspringa uzmanībā.

Stīvs no ekrāna apmierināts saprotoši pamāja.

—        Atvienoju sakaru kanālus ar planētkuģi,— Rejs pēkšņi sacīja, neskatīdamies uz ekrānu.— Tie traucē mani nodibināt kontaktus. Stīv, vai tu saprati? Es uz kādu laiku atslēdzos.

Stīvs savā ekrānā nemierīgi sakustējās.

—       Pagaidi . . .— viņš iesāka, bet ekrāni jau cits pēc cita nodzisa.

Rejs piespiedās ar pieri pie ārējā skata iluminatora. Viņš saspringti skatījās uz zaļo laukumiņu ar sarkanajām švīkām. Izlūkraķetes disks bija sastindzis tikai dažu metru augstumā virs tā. Tad viņa acis aizvērās un galva

bezspēcīgi noslīga uz krūtīm.

♦ + +

—        Ar viņu notika tas pats, kas ar tevi, Stīv,— teica Elektroniskais Darbaudzinātājs.— Sākumā halucinācijas, pēc tam — ģībonis. Kad viņš zaudēja samaņu, es ieslēdzu sakaru ekrānus un atgriezos.

—       Tas nav ģībonis,— Rejs vārgā balsī iebilda.— Vairāk ticams, ka tas ir hipnotisks miegs. Viņi mēģināja mani hipnotizēt. . .

—   Rej, kas ir tie «viņi»?

—  Viņi. . . kuru balsis mēs dzirdējām.

Eds nemierīgi sakustējās.

—  Simtprocentīgi droši . . .

Viņa zaļais medaljons zibsnīdams spoži iemirdzējās.

—        Simtprocentīgi droši, mīļais,— Stīvs viņu pārtrauca,— ka visa tā velna būšana sniedzas pāri tavu iespēju robežām. Jāatzīstas, ka mūsējām arī,— viņš piebilda, brīdi klusējis.

Elektroniskais Darbaudzinātājs pacēla gaisā rādītājpirkstu:

—       Jebkuras frekvences elektromagnētiskās svārstības . . .

—        Kā redzams, mēs neesam saskārušies ar elektromagnētisko lauku,— Rejs klusu sacīja.— Tas ir kaut kas cits. Varbūt biolauks . ..

—  Visiem laukiem ir elektromagnētiska daba.

—       Visiem zināmajiem, Ed, par kuriem cilvēki radījuši elektromagnētisma teoriju. Taču daudz kas vēl ir palicis aiz mūsdienu zinātnes robežām, piemēram, gravitācija. Mēs esam iemācījušies to dabūt mākslīgi, taču tās daba

mums vēl joprojām nav skaidra. Tas pats ir ar biolaukiem. Tiek pieņemts, ka tiem jābūt. Bet kādas ir to īpašības, to iespējas . . .

—   Rej, klusē jel,— Stīvs teica.— Tev vēl nav ieteicams tik daudz runāt. Klusē un mierīgi pagūli. Mums ir pietiekami daudz laika, lai bez steigas visu apspriestu un izlemtu.

Viņi visi trīs atkal atradās sava planētkuģa centrālajā salonā. Rejs gulēja uz dīvāna. Stīvs un Elektroniskais Darbaudzinātājs bija apmetušies nostāk krēslos. Salonā iestājās klusums. Pa pusatbldītajām durvīm bija dzirdama vienīgi kuģa galveno elektronu smadzeņu dūcošā melodija.

Rejs pirmais no jauna pārtrauca klusumu.

—   Stīv, jāpaziņo bāzei uz Ganimēdu. Jāpavēsta, ko esam atraduši. Kas zina, kādas sekas tas atnesīs cilvēcei!

—  Vai tu runā par kontakta sekām?

—   Galvenais — ar ko mēs esam sadūrušies? Kas tas ir — vai retranslators uz citu zvaigznāju vai druska no senas pagājības, «vēstule», ko atstājusi mūsu Saules sistēmas civilizācija, kura nozudusi? Varbūt saprāta ziņā tie, piemēram, ir mūsu brāļi no Faetona?

—   Bet varbūt tā ir Zemes kosmonautu halucināciju epidēmija,— nevainīgi piebilda Elektroniskais Darbaudzinātājs.

—   Jebkurai epidēmijai, mīļais, ir vajadzīgs cēlonis,— Stīvs pavīpsnāja.— Ja tā būtu noticis tikai ar mani vai tikai ar Reju, tas būtu kas cits. Vienu no mums vajadzētu atsaukt atpakaļ uz Zemi. Bet tagad iznāk, ka cēlonis ir tur tajā akmens klucī — tūkstoš kilometru zem mums. Nupat es sāku prātot, vai tik būšu to uzgājis nejauši. Ko jūs teiksiet? . . . Varbūt ir iedarbojies šis pats biolauks,— un Stīvs piesita ar rādītājpirkstu sev pie deniņiem. — Viņi zināja, ko grib,— viņš piebilda, pametis Rejam ar aci.

—   Bet katrs no jums reaģēja citādi,— sacīja Elektroniskais Darbaudzinātājs.

—   Citādi gan!— Stīvs pamāja.— Mani sagrāba bailes, bet viņu,— Stīvs norādīja uz guļošo Reju,— ziņkāre. Taču mēs abi nepaguvām tā īsti stāties kontaktos. Es nepaguvu tāpēc, ka pats aizbēgu, bet viņš — tāpēc, ka tu viņu aizvedi.

—   Man bija tā jārīkojas,— Elektroniskais Darbaudzinātājs iebilda.

—   Var jau būt. .. Lai gan tas nav simtprocentīgi droši. Pats ticamākais, ka tā ierīce paredzēta kontaktam ar citu saprātu. Diezin vai tās būtu lamatas naiviem kosmonautiem. Un, ja man ir taisnība, vajadzēja izturēt visu sakaru seansu līdz beigām. Iespējams, ka tad nebūtu bijis arī sāpīgo seku. Mēs taču stājāmies kontaktā pamazām, bet pārtraucām to ļoti spēji. . .

—   Stīv, tev laikam ir taisnība,— sacīja Rejs, nepaceldams galvu.— Man šis kontakts tikai sākās. Vispirms — balsis. Es tās nesapratu, bet dzirdēju arvien skaidrāk. Bija divas — vīrieša un sievietes balss.

—   Es dzirdēju tikai sieviešu balsis,— ieminējās Stīvs.

—   Acīmredzot tā būs bijusi savdabīga «aparatūras noskaņošana». Noskaņošana uz «tavu vilni», Stīv, un uz manējo … Es sāku nojaust, ka neuztveru šīs balsis ar dzirdi. Tās skanēja tieši smadzenēs. Tad es mēģināju saprast un, kā šķiet, sāku jau apjēgt. Veidojās kaut kādi savādi vizuāli tēli. Es it kā kļuvu par vienu no maniem sarunu biedriem un tā acīm ieraudzīju otru. Tā bija brīnum daiļa sieviete vieglās, caurspīdīgās drānās. Viņas krūtis cilājās, viņas acīs es lasīju apņēmību, sāpes un milzīgu gudrību. Viņa man kaut ko teica, gribēja mani par kaut ko pārliecināt… Es viņu redzēju arvien tuvāk . . . Bet tad uzreiz — tumsa, un es atguvos uz šī dīvāna.

—   Man bija tā jārīkojas,— Elektroniskais Darbaudzinātājs atkārtoja, taču viņa balsī vairs neskanēja iepriekšējā pārliecība.

—   Ed, viss ir pareizi,— ilgāku laiku klusējis, teica Stīvs.— Un tomēr .. .

—   Un tomēr būs jāmēģina vēlreiz,— secināja Rejs, pieceldamies no dīvāna.— Taču vispirms jāuzņem sakari ar bāzi uz Ganimēda.

♦ ♦ ♦

Izrādījās, ka tas nav iespējams. Ne Ganimēds, ne Maro, ne Zeme neatradās tiešu radiosakaru zonā. Pa vidu bija šķērslis — milzīgais Saturns.

—   Pēc trim Zemes diennaktīm būs iespējami radiosakari ar Marsu,— Elektroniskais Darbaudzinātājs pavēstīja, beidzis nepieciešamos aprēķinus.

—   Ko darīsim?— jautāja Stīvs.

—  Mēģināšu vēlreiz nodibināt kontaktus,— Rejs paziņoja.

—  Es neatbalstu šo lēmumu,— sacīja Eds.

—   Ko tad tu liec priekšā?

—  Jādodas prom. Izlūkmeklēšanas uzdevums ir izpildīts. Pārējais ir kosmiska mirāža. Cēlonis — jūsu pārpūlētā psihe.

—  Kāpēc gan mirāža rodas tikai pie bluķa, uz kura saglabājušās mākslīgo būvju pēdas?

—  Varbūtība, ka tās ir mākslīgas . . .

—  Atceros: piecdesmit procenti. Vai nu — vai. . .

—  Cilvēka saprāts nav pilnīgs un drošs. Tas ātri pagurst un tad tiek iedragāts. Tā programma ir nepilnīga. Cilvēka sajūtas ārpus pieredzes robežām ir iracionālas.

—  Vai to, Ed, saka tava pieredze?

—  Tā ir apgalvots daudzās jūsu grāmatās, kas veltītas cilvēka smadzenēm. Vai man tām jātic?

—  Jātic. Tomēr smadzeņu iespējas vēl nebūt nav atklātas. Mēs patlaban esam uz vēl Neizdibinātā sliekšņa. Vai tev ir skaidra šī izteiciena jēga?

—  Bez šaubām! Neizdibinātā slieksnis — tā ir zināšanas un nezināšanas robeža. Mēs zinām, ka šīs planētas trešais gredzens sastāv no akmens atlūzām. Mēs zinām arī to, ka šai planētai nav radiācijas joslu. Tātad — visus tās starojumus absorbē viela, no kā sastāv gredzeni. Un mēs nepavisam nezinām, Rej, kādas papildu īpašības ieguvusi šī viela, miljardiem gadu absorbēdama uzlādētās daļiņas. Un kā tā var iedarboties uz nepilnīgām un viegli ievainojamām cilvēka smadzenēm.

—  Pareizi, Ed! Bet tu runā par elektromagnētiskiem starojumiem. No tiem mūs pasargā mūsu aizsarglauki, kas ir pietiekami droši, kā tev tas labi zināms. Taču signāli, kurus uztvēra manas un Stīva smadzenes, ir kaut kas cits. Jāatzīmē, ka tie viegli tika cauri raķetes aizsarglaukam, tomēr tavs elektronu intelekts tos neuztvēra. Tas ir īpašs enerģijas veids, kas iedarbojas vienīgi uz cilvēka smadzenēm.

—  Vai tu gribi teikt, ka es arī esmu nepilnīgi ieprogrammēts?

—  Tu, Ed, esi lieliski ieprogrammēts, bet dabā acīmredzot gluži vienkārši nepastāv vienots paņēmiens, kā aptvert neaptveramo. Kaut kas atrodas aiz mūsu iespēju

robežas, kaut kas — aiz tavu iespēju robežas. Taču visi kopā, vienoti, mēs droši vien valdām pār visu.

—   Rej, vai man atkal būs jālido tev līdzi?

—   Jā.

—   Un tu joprojām gribi nolaisties uz tā akmens bluķa?

—   Ja tas būs vajadzīgs.

—   No kā tas ir atkarīgs?

—  Pirmām kārtām no tā, vai izdosies nodibināt kontaktus.

—   Ar ko?

—   Nu, to mēs pagaidām vēl nezinām . . .

—   Ar mirāžu,— Stīvs pateica priekšā.— Ar mirāžu, kas rodas katru reizi, kad kāds no mums tuvojas šim sasodītajam klucim. Ar mirāžu, kuru mēs neesam spējīgi redzēt un izprast, Ed, jo . . . Ar vārdu sakot, mīļais, tā pagaidām ir zinātniska hipotēze. Bet hipotēzes, kā tu saproti, mēdz būt nepareizas, pareizas un zinātniskas. Zinātniskās ir jāpārbauda. Secinājums: Reja hipotēzes ir jāpārbauda. Rejs domā, ka es nederu šai pārbaudei, tātad atliekat jūs abi, pareizāk sakot, paliek viņš, jo tev būs ierādīta drošības bremzes loma. Tu viņu apturēsi tajā brīdī, kad viņš mēģinās pavērt durvis uz turieni, no kurienes kosmonauti neatgriežas.

—   Pavērt durvis … — Elektroniskais Darbaudzinātājs lēnām atkārtoja.— Nē. To nedrīkst darīt. Tagad esmu par to pārliecināts, lai gan nezinu, kāpēc tā. Jūs to dēvējat par intuīciju, bet man intuīcijas nevar būt. Tikai aprēķināta varbūtība un prognoze. Taču prognozēšanai trūkst datu.

—  Par ko tu runā?— Rejs jautāja, uzmanīgi skatīdamies uz Elektronisko Darbaudzinātāju.

—   Ar vārdiem to ir grūti pateikt. Man ir īpašs pašaplie- cināšanas indikators, kas saistīts ar šo medaljonu . . .— Eds pieskārās ar tievajiem, baltajiem pirkstiem pie zaļā medaljona uz savām krūtīm.— Es nezinu, kā tas notiek, bet . . . kamēr medaljons ir ieslēgts, es izjūtu sevi kā personību, kas, iespējams, zināmā mērā ir līdzīga jums. Ja to izslēdz — dažreiz, kad ir emocionāla pārslodze, tas notiek automātiski —, es pārvēršos par mašīnu, bezgala pilnveidotu elektronu mašīnu, bet tas arī ir viss . . . Nav vairs nekā, kas acīmredzot veido personību. Iestājas apbrīnojams miers tur, iekšā, un tad es esmu spējīgs vienīgi izpildīt pavēles — precīzi, bet truli. Un tā nu, kad medaljons bijis ieslēgts, esmu vairākas reizes uztvēris

8 sno

kaut kādu īpašu starojumu. Vai tas būtu briesmu starojums? Nezinu, kas tas ir. Tas nepakļaujas . . . kvantitatīvai analīzei. Es nespēju noteikt arī tā avotu. Varbūt tas ir viss šīs planētas trešais gredzens. Varbūt kādas tā daļas. Bet kaut kas tāds pastāv . . .

—   Ed, vai agrāk tu to nejuti? . . .

—   Kad tas ir — agrāk —, Rej?

—        Pirms tam, kad bijām parādījušies trešā gredzena tuvumā.

—   Nē.

—   Kad tu pirmo reizi to uztvēri?

—       Vienā no Stīva lidojumiem. Tas bija viņa astotais lidojums uz gredzenu.

—        Astotajā es gandrīz aizķēros aiz kāda bluķa. Vai tu spēj iedomāties, kad es lidoju tam pāri, tas pagriezās!

—   Stīv, to tu neesi stāstījis.

—        Sīkums . . . Nu, būtu noskrāpējis raķetes korpusu. Teranīts ir mazliet stiprāks par visām šīm satrupušajām klintīm.

—        Tas nav zināms, Stīv, mēs taču vēl nevienu reizi neesam ar tām saskārušies.

—        Tas ir redzams ar neapbruņotu aci. Esmu lidojis virs šīs akmeņu čūkšņas.

—  Un kad tu, Ed, vēl izjuti briesmu starojumu?

—        Kad jūs tuvojāties mirāžu atlūzai. Jo sevišķi izteikti tas bija tad, kad Stīvs lidoja turp otro reizi un gribēja nolaisties. Toreiz es brīdināju par briesmām.

—        Atceros. Es tajā pašā mirklī pavēlēju Stīvam atgriezties. Un vai vakar arī?

—  Jā, ļoti skaidri.

—  Bet kāpēc tu neteici?

—        Aparāti neko nerādīja. Tu man neticētu. Es arī sāku šaubīties. Varbūt ar mani nebija kaut kas kārtībā — kā pirms tam ar Stīvu un pēc tam ar tevi.

—       Tas viss ir ļoti savādi,— Rejs domīgi sacīja.— Ja vēl pievienojam to, ka divas mūsu zondes vairs nestrādā . . .

—        Pareizāk sakot, tās ir pazudušas,— piebilda Stīvs.— Es taču neatradu savu pirmo zondi, bet jūs vakar neredzējāt otro.

—        Zondes pašas nekur nevarēja palikt,— Rejs atmeta ar roku.— Atlūza ir mainījusi orientāciju. Nākamreiz mēs tās atradīsim. Bet kāpēc tās apklusušas? Konstrukcija ir droša un agrāk nekad nav mūs iegāzusi.

—   Noskaidrosim … Ja dabūsim tās rokā.

—   Stīv, vai tu šaubies?

—  Mani mulsina tas nolādētais bluķis, kurš piepeši sāk runāt un kura balss atsaucas tieši smadzenēs. Varbūt mūsu Viedajam ir taisnība un tā visa ir tikai mirāža, halucinācijas?

—   Lai tās rastos, arī nepieciešams cēlonis.

—  Tas ir mūsos pašos, Rej. Tu esi atdevis kosmosam gandrīz divdesmit Zemes gadu. Arī es apmēram tikpat daudz. Pelēko šūniņu darbmūžs tuvojas beigām.

—   Nieki! Citi lido krietni vien ilgāk.

—  Vecīt, atkarībā no tā, kur! Mēs abi te esam pirmatklājēji. Mūsu senči uzskatīja par labāku mest līkumu Saturnam.

—   Nebija nepieciešams, tāpēc meta to līkumu.

—   Sef, tas nebūs gluži precīzi. Bija gan nepieciešams. Pirms vairāk nekā simt gadiem šurp devās ekspedīcijas . . . Taču bez panākumiem . . . Vai tā nav, Viedais?

Zaļais medaljons uz Elektroniskā Darbaudzinātāja krūtīm iemirdzējās spožāk, kad viņš ierunājās:

—  Tev, Stīv, kā aizvien, ir taisnība. Pagājušā gadsimta sākumā vairākas ekspedīcijas uz Saturnu tik tiešām beidzās ar katastrofām. To cēloņus neizdevās noskaidrot. Bet kuģiem taču bija primitīva kodoldegviela. Aizsarg- lauku nebija. Kosmonautiem nebija kosmiskās navigācijas pašreizējās pieredzes.

—  Bet tagad mums tā ir,— Stīvs nomurmināja.— It īpaši — gredzena iekšpusē. Būsim optimisti, jo sevišķi tāpēc, ka mums nav citas izejas . . .

—  Stīv, man nepatīk tavs noskaņojums,— Rejs asi teica.— Saņemies! Ilgi vairs nebūs. Rīt pēdējais izlūkmek- lēšanas lidojums — un mēs atgriezīsimies bāzē.

—  Tieši tā — saņemšos pirms pēdējā lidojuma,— Stīvs pieceldamies sacīja.— Ja esmu pareizi sapratis, apspriede

beigusies — un varam doties pie miera.

♦ ♦ ♦

Jau divarpus stundas planētkuģis «SP-112» nekustīgi stāvēja virs trešā gredzena zilā ovoīda. No šejienes, no simt piecdesmit kilometru augstuma, gredzena struktūras detaļas gandrīz nebija saredzamas. Vienīgi ovoīds atšķīrās kā bāli zilgans plankumiņš uz gaišās, sudrabainās virsmas, kas pāršķēla kosmosa tumsību

Stīvs novērsa acis no tiešā skata iluminatora uz sakaru ekrāniem. Vienā no tiem bija redzama izlūkraķetes kabīne.

Divas galvas — viena otrai gandrīz blakus. Reja galva noliekta uz priekšu. Acis aizvērtas. Smailais zods atdūries pret krūtīm. Grumbas ap acīm un cieši sakniebtajām lūpām šķiet vēl dziļākas un asākas. Blakus plata, bāla seja, ko ietver zeltaina bārdiņa. Eda nekustīgās, apaļās acis no ekrāna vērstas tieši uz Stīvu. Viņa lūpas paveras. Elektroniskais Darbaudzinātājs grib kaut ko teikt, tomēr nesaka. Pagriež galvu, paskatās uz Reju, pēc tam kaut kur sāņus. «Raugās tiešā skata iluminatorā,» Stīvs saprot un pats arī palūkojas otrajā ekrānā. Tajā redzams tas, ko Eds pašlaik vēro iluminatorā. Dziļām plaisām izvagota zaļgana klints virsma. Pa kreisi no tās šaura terase — kā plaukts, kas salikts no stingri ģeometriskām platēm, kuras cieši pieguļ cita pie citas. Virs terases ir četrstūraina atvere, un tās dziļumā — kaut kas līdzīgs pakāpieniem.

«Tas taču nebija,» Stīvam iešaujas prātā. «Vai arī tas sasodītais bluķis visu laiku maina stāvokli? Kur radusies tā sprauga, un uz kurieni tā ved?»

—   Ed, kas tas ir par caurumu?— Stīvs jautā, neskatīdamies uz centrālo ekrānu.

—   Iedobums, kas ved iekšā atlūzā,— Eds no centrālā ekrāna mierīgi atbild.— Tas bija vienā no tavām hologrammām, tikai citā rakursā. Tagad raķete ir nostabilizējusies tieši tam pretī.

—   Kāds attālums?

—   Piecdesmit pieci metri.

—  Bet ja vēl mazliet tuvotos?

—   Nē.

«Spītīgs kā velns,» nodomā Stīvs. «Vēl var nolaisties apmēram trīsdesmit metru, un tad būtu iespējams ieskatīties iekšā.»

Tomēr viņš klusē. Raķetes vadību Rejs ir uzticējis Edam un palūdzis Stīvu neiejaukties. Interesanti, ko šobrīd Rejs pats «redz»? Viņš jau vairāk nekā stundu ir transā.

—   Kā jūtas Rejs?— Stīvs jautā, nikni raudzīdamies uz Elektronisko Darbaudzinātāju.

—   Patlaban pulss un elpošana ir normāla. Asinsspiediens arī. Pirms maza brīža pulss spēji paātrinājās, bet

tad atkal kļuva normāls. Encefalogramma liecina, ka smadzenes saspringti strādā.

—   Vai vēl pagaidīsim?

—  Protams! Viņš pavēlēja, lai bez īpašas nepieciešamības nemodinot.

—  Man tas viss nepatīk,— Stīvs nomurmina, bet tik klusu, ka Eds nedzird.

Paiet vēl viena stunda. Rejs joprojām kā sastindzis sēž. Eds periodiski skatās gan uz aparātiem, kas fiksē Reja stāvokli, gan uz sakaru ekrāniem un iluminatoru.

Galu galā Stīvs vairs neiztur.

—   Viedais, vai nav laiks beigt šo seansu?

—   Nē.

—   Es sāku par viņu uztraukties.

—  Viņa fiziskais stāvoklis ir normāls, encefalogramma rāda, ka viss kārtībā. Smadzenes saspringti strādā.

—   Nolādēts, cik ilgi tas turpināsies!

Eds ekrānā klusēdams parausta plecus un demonstratīvi pievēršas iluminatoram.

—  Vai ārpusē nav nekā jauna?— pēc brītiņa Stīvs jautā.

—   Nav.

—   Kā ir ar aizsarglauku?

—   Viss kārtībā.

Šodien Elektronu Viedais ir nerunīgs. Patiesību sakot, tā tam arī jābūt, Stīvs droši vien uzvestos tāpat, ja būtu viņa vietā. «Viņa vietā!» Stīvs pat salecas, to iedomājoties. Iznāk, ka viņi būtu savstarpēji aizvietojami? Viņš, Stīvs, slavenais kosmonauts, kas divdesmit mūža gadus veltījis Kosmosa iekarošanai, un šis manekens ar zeltīto bārdu, piestūķēts ar integrālshēmām, kristāliem un vadiem. Patiesību sakot, Rejs šodien viņam uzticējis pat daudz atbildīgāku funkciju nekā Stīvam . . . Un tiesības izlemt tagad ir viņam, nevis Stīvam. Un tas viss ir tāpēc, ka Stīvs tobrīd pie tā sasodītā akmens bluķa apkaunojoši nobijās. Nesapratis, ko tas viss nozīmē, pārbijās un aizbēga. Bet pašreiz jau arī nav saprotams, ko tas viss nozīmē. Hipotēzes vien. Taču hipotēzes, kā zināms, ir pareizas, nepareizas un zinātniskas . . . Zinātniskās — tās ir Reja hipotēzes, nepareizās — viņa, Stīva, bet pareizās, protams,— Elektronu Viedā hipotēzes. Tās ir vidējās aritmētiskās no tā visa, ar ko viņš piestūķēts. Šoreiz Viedais domā, ka nav nekā reāla — divi pieredzējuši kosmosa piloti krituši par upuri paši savām halucinā

cijām. Ja nu tā ir, tad viss, kas šeit apkārt, ir viens liels absurds, bet Viedais tajā aktīvi piedalās un negrib to pārtraukt. Te jau var prātā sajukt! Daudz vienkāršāk taču ir vadīt izlūkraķeti virs trešā gredzena akmens biežņas . . . Bet viņam bija jāuzgrūžas uz tā sasodītā akmens kluča! Cik vienkārši un viegli viss būtu, ja nebijis tā kluča! Galu galā, ja Rejam tomēr izdosies «atšifrēt» tās balsis, kur ir garantija, ka viņa vērtējums būs objektīvs? Vai tajā pašā akmens bluķī? Bet kas to atkal sameklēs nebeidzamajā akmens atlūzu okeānā? Pat simtiem Elektronu Viedo nelīdzēs. Vai tas nav nekas cits kā dzīšanās pēc rēga? Nē, ja viņš būtu Reja vietā .. .

—  Uzmanību, Stīv, Rejs mostas . . .

Reja galva ekrānā sakustas. Viņš dziļi nopūšas un atver acis. Eds dod viņam kaut kādas tabletes, bet Rejs noraidoši purina galvu un pastiepj roku pie vadības pults. Eds kaut ko saka, un Rejs, kā redzams, viņam piekrizdams, pamāj. Aina otrā ekrānā sāk mainīties. Izlūkra- ķete lēnām virzās apkārt akmens atlūzai. Stīvs pazīst redzētās kontūras. Tās pašas sasodītās formas, kas atgādina drupas. Tomēr blakus ir kaut kas jauns. Regulārs krāteris, pavisam svaigs. Vai trieciena sekas? Varbūt nokritis meteorīts? Stīvs ir ar mieru likt galvu ķīlā, ka agrāk tā nebija. Velna būšana! Bedre saistījusi arī Reja un Viedā uzmanību. Tā ilgāku laiku paliek redzes lokā.

—   Rej, kas tur ir?

—  Pacieties, Stīv . . . Pagaidām viss norit lieliski. Uz Zemes tev jau nodrošināta nemirstība.

Reja balss ir savāda. Varētu teikt — tāda kā ieplaisājusi. Laikam vainīgi traucējumi? Tie pieaug ar katru brīdi. Pat attēli kļuvuši neskaidri.

—   Rej, kā ar aizsarglauku?

—  Viss kārtībā.

To saka Eds. Reju šajā brīdī nodarbina akmens atlūza. Interesanti, kāpēc viņš pieminēja nemirstību? Vai gribēja būt asprātīgs? Tas nemaz pēc viņa neizskatās . . .

Otrajā ekrānā redzes lauks no jauna sāk pārvietoties. Drupas un bedre nozūd, paveras diezgan plašs, zaļš laukumiņš. Tā malā ir vēl viens krāteris. Arī pavisam svaigs. Tas nu iepriekš tur nebija nekādā ziņā. Stīvs gatavojās piestāt uz šī laukumiņa un bija to vērīgi nopētījis.

—   Paklausies, Rej, šķiet, ka uz šī nolāpītā kluča ir parādījies šis tas jauns.

—        Vai divi krāteri? Eds apgalvo, ka hologrammās to nav.

—   Otra noteikti nebija, Rej!

—        Tad būs bijis meteorīts. Varbūt tāpēc atlūza ir mainījusi stāvokli attiecībā pret gredzena plakni?

—   Ko jūs tur vēl meklējat?

—  Tavas zondes. Tās nekur nav redzamas.

—        Lai tak tās iet pie velna! Atgriezieties! Jūsu aizsarg- laukam jau jābūt uz robežas.

—       Jāpaņem minerālu paraugi. Ja neatradīsim tavas zondes, būs jāpalaiž vēl viena vai jānosēžas.

—   Un kā ir ar balsīm? Vai tu tās vairs nedzirdi?

—        Pašreiz ne. Tā viņu ierīce droši vien iztērējusi visus enerģijas krājumus un tagad atkal spiesta uzlādēties. Bet es uzzināju kaut ko neaptveramu, Stīv . . .

—   Varu iedomāties . . .

—        Nē, to nu tu nevari pat iedomāties. Tas ir bijis faetoniešu vēstījums.

—   Faetoniešu vēstījums?

—        Viņi, bez šaubām, ir sevi citādi godājuši. Viņi dzīvojuši uz piektās planētas, kuru mēs esam nosaukuši par Faetonu. Vai tu vari aptvert, tam Sav Cenko ir bijusi taisnība!

—   Bet tagad?

—   Kas ir tagad?

—   Kur viņi ir tagad?

—        Nekur. Viņu pīšļi sen, sen izkaisīti Visumā. Tāpat kā viņu planēta. Faetons gājis bojā apmēram pirms diviem miljardiem gadu. Un viņi visi kopā ar to.

—   Bet balsis? Tā taču ir retranslācija!

—        Tas ir īpašs viņu domu ieraksts, viņi tās gribējuši noraidīt saviem saprāta brāļiem. Ieraksts, kas ir brīdinājums.

—        Bet kur tas ieraksts glabājies? Kur ir atskaņotājapa- ratūra? Ja jau šī spēle uzsākta pirms diviem miljardiem gadu . . .

—        Pats ieraksts ir atstāts šajā akmens atlūzā. Tajā bluķī, kuru tu, Stīv, atklāji, un citos, kas izkliedēti pa Visumu. Acīmredzot tas glabājas kaut kādos kristālos. To es nesapratu. Tas ir pārāk sarežģīti. Mūsu bioloģijas zinātne vēl ir ārkārtīgi tālu no viņu zināšanām. Bet «atskaņotājaparatūra» ir smadzenes. Šoreiz tās ir manas smadzenes.

—   Kāpēc tad viņi nav izklīduši pa visu Visumu, ja ir bijuši gudrāki par mums? Kāpēc nav pametuši savu planētu, ja nojauta, ka tā ir lemta bojāejai?

—   Kaut kādu iemeslu dēļ nav to varējuši. Visi viņu mēģinājumi sasniegt citas planētas beigušies ar briesmīgām katastrofām.

—  Neizprotami.

—   Ļoti daudz kā neizprotama, Stīv. Viņu sūtījums ir kā zibens uzliesmojums. Man šķiet, ka esmu kļuvis vecāks vismaz par desmit tūkstošiem gadu. Turklāt tik maz ko sapratu. Taču tas nav galvenais. Galvenais ir tas, ka cilvēka saprāts Visumā nav vientuļš. Divi saprātīgas dzīvības centri ir radušies tik tuvu viens otram blakus. Tātad jābūt vēl citiem. Tātad mūsu tiekšanās pēc zvaigznēm ,. .

—   Pagaidi, Rej! Neaizraujies! Kam viņi adresējuši savu sūtījumu? Ja tas no visas tiesas ir bijis pirms diviem miljardiem gadu . . .

—   Saprātam . . . Visuma saprātam. Viņi bija pārliecināti, ka nav vieni paši. Un labākie no viņiem gribēja brīdināt. Viņi paši ir vainīgi savas civilizācijas un planētas bojāejā. Manu acu priekšā aizzibēja drausmīgas ainas, kā bezjēdzīgos karos viss tiek iznīcināts. Mēs laimīgi esam izbēguši no dažām mūsu attīstības briesmām, taču mūsu tehnoloģiskā civilizācija, tāpat kā viņu bojā gājusī civilizācija, slēpj sevī vēl ko citu . . . Stīv, patlaban nav laika visu sīki pastāstīt. Vēlāk — pa ceļam uz Ganimēdu — tu visu uzzināsi. Tavs atklājums ietekmēs Zemes vēstures turpmāko likteni.

—   Rej, mūsu atklājums . . .

—   Nē, galveno esi paveicis tu. Tu atradi viņu «vēstuli», bet es tikai izlasīju tajā dažas rindas.

—   Nestrīdēsimies nu! Lidojiet atpakaļ!

—   Stīv, pacieties vēl mazliet! Es tomēr gribu nolaisties uz šī bluķa.

—   Rej, to tu nedrīksti!

—   Zinu. Varu to izdarīt ar individuālo dzinēju un pēc tam tāpat atgriezties.

—   Tavs skafandrs nav pietiekami drošs tādam eksperimentam. *

—   Stīv, es desantēšos tikai uz īsu brīdi.

—   Risks, Rej, cilvēkam ir pārāk liels. Ja tu uzskati, ka ir tik ļoti nepieciešams nolaisties, labāk lai to dara Eds.

Mēs no viņa pēc tam viegli dabūsim nost saņemto radiāciju.

—  Ed, vai tu dzirdēji?

—   Esmu ar mieru.

—  Bet vai tu nebaidies?

—   Rej, es nepazīstu šo sajūtu. Turklāt pirms iziešanas es varu izslēgt pašapliecināšanas indikatoru.

—   Lai notiek! Tu tikai paņem paraugus no klintīm un no tā materiāla, kas veido drupas. Un ieskaties spraugās, kuras ved atlūzas iekšienē.

—   Rej, es sapratu!

♦ + +

Viss turpmākais notika pārāk ātri, lai Stīvs pagūtu iejaukties. Eds izslīdēja no raķetes pēc pāris minūtēm. Viņa oranžais kombinezons bija ļoti labi redzams uz zaļā laukumiņa fona, virs kura nekustīgi stāvēja raķete. Šķita, ka Eds vēl nebija paguvis pieskarties pie atlūzas, kad viņam pretī izšāvās apžilbinoša dzirkstele un tajā vietā, kur bija oranžais kombinezons, uzliesmoja maza, neciešami spoža saule. Visi sakaru ekrāni uz planētkuģa «SP-112» vienā acumirklī nodzisa, jo sprādziena atsviestais raķetes disks uztriecās virsū akmens bluķim, tā iedegdams vēl vienu nelielu sauli. Simt divdesmit kilometru attālumā Stīvam tā pat nelikās īpaši spoža. Kad arī tā nodzisa, uz sudrabainās gredzena virsmas tajā vietā, kur nupat bija atradusies mirāžu atlūza, izlūkra- ķete, Rejs un Eds, kļuva saskatāms mazs, tumšs plankumiņš. Sī plankumiņa centrā tagad mirdzēja viena no

Saturna dienvidu puslodes zvaigznēm . . .

+ + +

Bija jāaprēķina ceļš uz Ganimēdu un jāievada nepieciešamie dati planētkuģa skaitļojamās mašīnas elektronat- miņā, tāpēc Stīvs piespieda sevi piecelties.

Izrādījās, ka viss ir līdz smieklīgumam vienkārši. Savā planētā ieslodzīto un kopā ar to bojā gājušo faetoniešu traģēdija, Saturna gredzenu noslēpumainās īpašības, Zemes planētkuģu katastrofas šīs planētas apkaimē . . . Sensenos laikos Zemes ļaudis droši vien jau bija šo to

nojautusi. Tāpēc arī bija devuši planētai vārdu Faetons, kā sauca asinskāro dievu, kurš aprijis pats savus bērnus.

Anihilācija . . . Matērijas pilnīga pārvēršanās enerģijā, saduroties vielai ar antivielu. Kas var būt vēl nesaudzīgāks! Zemes raķetes niecīga pieskaršanās Faetona antivielai, kur viss ir otrādi — atomu kodoli ar negatīvu lādiņu, bet pozitroni — elektronu vietā; sekas: iznīcinošs sprādziens, no kura nav iespējams izvairīties.

Viela un antiviela vienā planētu sistēmā! Cik maz vēl mēs zinām!

«Ak, Rej, Rej, tu dārgi samaksāji par savu pēdējo atklājumu! Un tu, Elektronu Viedais, kas glabāji sevī gandrīz visu Zemes zinātnes pieredzi! . . . Briesmu starojums — tu to pareizi noteici, taču nenovērtēji.. . Pietrūka viena — paša pēdējā soļa … Es vēl nezinu, Rej, ko cilvēkiem sola tavs šīsdienas traģiskais atklājums. Tas pārvilks svītru daudzām cerībām, tomēr tālā nākotnē, kad Cilvēks pratīs tikt galā ar antivielu,— tad tevi, Rej, droši vien minēs pirmo starp pirmajiem,»— tā domāja Stīvs, bet planētkuģis «SP-112» nesa viņu uz Ganimēdu.

TIKŠANĀS UZ AOSTAS

Viņi nolaidās zemē uz pauguriņa, kuru klāja asa, zilganzaļa zāle. Starp tievajiem stiebriem vidēja dzeltenas smiltis.

—       Aizaugušas kāpas,— sacīja Ivars,— lejā aiz krūmiem ir ezers.

—       Es to redzēju,— pamādams ar galvu, teica Inspektors,— kad metām līkumu virs meža.

—       Tas ir jocīgi, bet šodien viņu nav.— Ivars noņēma saulesbrilles un, acis piemiedzis, vērīgi nopētīja klaju- miņu zaļo krūmāju ielokā.— Parasti viņi mēdz nākt šurp, lai pasildītos saulē.

—       Varbūt viņus ir nobaidījusi mūsu ierašanās, propelleru troksnis,— sacīja Inspektors.

Viņš atsprādzēja uz krūtīm siksnas un piesardzīgi nolaida lejā no muguras miniatūro spārngriezi.

—        Nē, viņi nav bailīgi,— Ivars vāri iebilda,— viņi pat ir sabiedriski. . . Lāgiem šķiet, ka viņi visu saprot. . . Pat domas, tomēr . . .

Ivars nepabeidza. Inspektors uzmeta jaunajam biologam modru skatienu.

—       Vai jums, Ivar, liekas, ka viņi būtu saprātīgi radījumi?

—       Bez šaubām, ne jau tādā nozīmē, kā to saprotam uz Zemes . . . Tomēr viņu rīcība ne vienreiz vien ir pārsteigusi mani un Leu.

—       Esmu lasījis jūsu rakstus.— Inspektors pieliecies pataustīja siltās smiltis un tad atslīga augšpēdus, palicis plaukstas zem pakauša. Viņa tumšās brilles spoži nozib-

snīja dienasvidus saules staros.— Te ir jauki,— viņš turpināja, paslējis zodu un vaigus pretī saulei,— gandrīz kā uz Zemes vidējos platuma grādos. Vai jūs nenožēlojat, ka piekritāt braukt šurp?

Ivars noraidoši papurināja galvu.

—   Nē . . . Sājos divos gados ir izdevies šo to paveikt, uzzināt . . . Dzīve Aostā pamazām atjaunojas, lai gan daži šejienes faunas pārstāvji, kā domājams, ir pilnīgi iznīcināti.

—   Vai jūs runājat par rindliem?

—   Ne tikai par tiem . . . Jāatzīstas, ka par rindliem nav īstas skaidrības. Drīz vien pēc tam, kad bijām atlidojuši uz šejieni, Lea pamanīja Rietumu dumbrāju malā saplie- nējušā zemē atstātas pēdas . . . Iespējams, ka tās bija ieminuši rindli.

—   Tad jau šeit nemaz nav tik droši, lai gan jūs ar Leu abi kā viens to vakar apgalvojāt … — Inspektors pieslējās sēdus.

—   Rietumu dumbrāji ir tālu,— Ivars pavīpsnāja, — otrā puslodes daļā, ārpus mūsu rezervāta.

—   Vai jūs cerat, ka rindli, ja viņi tik tiešām ir saglabājušies, ievēros jūsu noteiktās robežas?

—   Viņu intelektu nekad neviens nav pētījis.

—   Tā nu vēl trūka!

—   Bet pagājušajā gadsimtā viņu āda un ilkņi tika augstu vērtēti. Rindlus iznīcināja gandrīz vai pašus pirmos.

—   Tā nu gluži nebija . . . Viņu medības vairāk gan tika uzskatītas par prestiža jautājumu. Tāpat kā sen, sen uz Zemes lauvu un degunradžu medības.

—   Vienīgi ar to atšķirību, ka rindli bija stipri bīstamāki . . .

—   Tiem, kas šeit riskēja medīt, bija daudz labāki ieroči nekā tiem, kuri piedalījās medībās Āfrikas safari.

—   Diemžēl! Tāpēc jau nepilnu divdesmit gadu laikā šo mežu un prēriju iemītniekus gandrīz pilnīgi iznīcināja.

—   Un kāds šobrīd ir stāvoklis?

Ivars uzreiz neatbildēja. Atmeties uz elkoņiem, viņš nokratīja no pleciem spārngrieža siksnas, noplūca zilganzaļo zāles stiebriņu, pakošļāja to un palūkojās uz Inspektoru.

—   Tas taču ir galvenais, kāpēc jūs esat šurp atlidojis, vai tā nav?

—   Ne jau nu tāpēc vien . . .

—   Mēs ar Leu jau vakar to nojautām, jo tieši šo jautājumu jūs vakar neuzdevāt … — Ivars nopūtās.

—   Redzat, rezervāta nolikums kopumā tiek ievērots, bet . .. Rezervāts aizņem tikai trešo daļu no planētas virsmas. Dienvidu kontinentā darbojas raktuves, tiesa gan, tikai viena, bet tur ir ciemats, vairāki desmiti ģimeņu. Dažādi cilvēki … Es nemaz nerunāju par jūrām, kuras sistemātiski apciemo zemūdens medību cienītāji no Zemes un ne tikai no Zemes vien . . . Un, beidzot, Rietumu ekvatoriālie purvāji… To centrālā daļa vispār nav izpētīta. Ja vien ir patika, tur var ierīkot visādas bāzes, no kurām doties izbraukumos. Rezervāta štatos, kā jūs zināt, cilvēku ir maz. Mēs ar Leu un vēl seši novērotāji, no tiem divi ir praktikanti. Kad prakse beigsies, viņi aizlidos.

—   Izdariet tā, lai neaizlidotu.

—   Mūsu darbā vajadzīgi īpaša kaluma ļaudis … To kļūst arvien mazāk. Seit nepavisam nav zinātnes un progresa priekšējās pozīcijas.

—   Bet ja rezervāta nolikumu attiecinātu uz visu planētu?

—   Vai tad šobrīd tas ir iespējams? Daudzas mazās planētas, kā redzams, būtu jāpārvērš rezervātos, taču . . . Apvienotajai Zemei nepieciešams arvien vairāk minerālu, jāatrod, kur izvietot aizvien vairāk pieaugošo cilvēci. Turklāt pati vienkāršākā šejienes rezervāta paplašināšana, piemēram, daļā akvatorijas vai Rietumu dumbrājā, prasītu krietni palielināt štatus.

—   Zeme, kā domājams, varētu tam piekrist,— teica Inspektors.— Aostas pasaule ir unikāla. To nu beigu beigās visi ir sapratuši. Pie tam, ja jums patiešām ir taisnība, kontakta problēma . . .

—   Pagaidām tā ir tikai hipotēze,— Ivars nopūtās,

—   drošu pierādījumu diemžēl nav . . .

—   Tad vēl jo vairāk ir nepieciešams saglabāt neskartu šo apbrīnojamo, unikālo pasauli, lai to izprastu … Ja padomā, kas īstenībā atklājies uz mazajām planētām! Kurš gan pirms simt gadiem spēja kaut ko tādu paredzēti!— Inspektors palūkojās apkārt un novilka ar

labo roku plašu žestu.— Seit taču ir pamazināts Zemes modelis!

—   Mērogs — viens pret simtu!— Ivars pavīpsnāja.

—   Lielisks modelis; tā biosfērai jāsaglabā pirmatnējā neskartlba, it īpaši tāpēc, ka Zemes biosfēru mēs jau sen esam pārvērtuši par noosfēru.

—  Labi, ka vipār neesam iznicinājuši .. .

Inspektors ļoti nopietni pamāja.

—   Tādas briesmas draudēja. Par laimi, tas jau ir aiz muguras. Tieši tāpēc mēs abi pašreiz varam sapņot par visas Aostas pārvēršanu rezervātā. Un ne jau sapņot vien . . .

Viegla čabēšana krūmos lika Inspektoram apklust. Ivars brīdinoši piespieda pirkstus pie lūpām. Abi ieklausīdamies sastinga. Taču troksnis vairs neatkārtojās un klajumiņā neviens neiznāca.

—   Šodien nezin kāpēc negrib rādīties,— sacīja Ivars, palūkojies apkārt.

—   Varbūt ir sapulcējušies kur citur.

—   Var jau būt … Te netālu ir vēl viens klajumiņš pašā krastmalā. Mēs varētu turp aizlidot.

Ivars piecēlās un sniedza Inspektoram roku. Arī viņš piecēlās.

Piestiprinājuši spārngriežus pie pleciem, viņi klusu pacēlās gaisā.

♦ ♦ ♦

Tiklīdz abi bija nozuduši, visapkārt norai atskanēja čabēšana. No krūmāju zilganā zaļuma izspraucās rudi, pūkaini purniņi ar apaļām, vērīgām austiņām, gariem, tumšiem šņukuriņiem un piesardzīgām, melnām ačelēm. Pārliecinājušies, ka piekalnīte ir tukša, pūkainie, rudie radījumi izlīda no krūmiem un, īsās pakaļkājeles plakšķi- nādami, gausi lumpačoja uz klajuma centru. Cits uz citu skatīdamies, viņi kā sazinādamies plātījās ar priekškājām. Katram pakaļ vilkās pa zāli gara, pūkaina aste.

Tas, kurš cēli soļoja priekšgalā — pats lielākais —, tuvojās vietai, kur nupat bija atpūties Inspektors. Paošņājis dzīvnieciņš pietupās un palaida tievu, dzeltenu strūklu. Pienāca pārējie un sekoja viņa paraugam. Tad

novērsušies, astes saslējuši, visi kā viens iezīmēto vietu aizkārpīja ar sausām smiltīm.

Barvedis saboza biezo spalvu, noskurinājās un vērīgi nopētīja klajumiņu. Pieplakusi zāle rādīja, kur bija sēdējis Ivars. Barvedis devās turp. Pārējie gaidīja. . . Pamīņājies barvedis saritinājās kamolā uz pieplacinātās zāles un apgūlās, aizsedzis garo snuķīti ar astes galu. Citi pieklunkurēja pie viņa un, katrs savā vietā pagrozījušies riņķī, tāpat kā viņš, savilkās čokurā.

Viegls vējiņš kustināja zeltītās vilnas pūciņas un melnos spalvu kušķīšus vērīgi saslieto ausu galos. Saules

staros spīdēja desmitiem saspringtu, apaļu acu.

♦ ♦ ♦

—   Šodien nekas neiznāca,— kā atvainodamies sacīja Ivars un noņēma spārngriezi. Viņi abi ar Inspektoru nupat bija nolaidušies pie bāzes dzīvojamā korpusa verandas.

Inspektors neatbildēja. Viņš izskatījās pārguris un klusēdams atsprādzēja sava lidaparāta siksnas.

—   Viņu izturēšanos jau vienmēr ir bijis grūti paredzēt,— Ivars palīdzēja Inspektoram atbrīvoties no spārn- grieža,— gadās, ka viņi nedēļām slēpjas, bet citreiz ir sabiedriski, pat uzmācīgi. Viens lietavu sezonā dzīvoja pie mums.

—   Kur viņš dzīvoja?— Inspektors nesapratis jautāja.

—   Mūsu mājā. Gulēja viesistabā uz dīvāna. Viņi ir ārkārtīgi tīrīgi un mīlīgi. Lea viņam pieķērās. Bet pēcāk, iestājoties saulainām dienām, viņš nozuda un vairs nav rādījies. Lea ir pārliecināta, ka ar viņu kaut kas atgadījies. Viņa vēl līdz šim brīdim pārdzīvo.

—   Ko tad viņš ēda?

—   To pašu, ko mēs. Pēdējās nedējas pirms viņa nozušanas Lea iemācīja viņu ēst kopā ar mums pie galda. Viņam bija pašam savi galda piederumi un augsts ķeblītis. Tiesa gan, viņš neiemācījās apieties ar nazi un dakšiņu, tomēr ar priekšējām ķepām rīkojās itin veikli, gandrīz kā mēs ar rokām. Mēģināja pat saņemt karoti, tomēr vairāk gan izšļakstīja tās saturu. Ja būtu pie mums padzīvojis ilgāk, kas zina. . .

—   Interesanti. .. Bet ko viņi ēd brīvībā?

—       Vai zināt, tas ir apbrīnojami! Es neticēju, kamēr nebiju pats pārliecinājies.. . Literatūrā tas vēl nav mi nēts. Mans raksts arī tika atdots atpakaļ. Lai gan viss, kas tajā teikts, tieši tā ir. Viņu barība ir kameņu medus, kazu piens, ogas, augļi, rieksti, sēnes, augu saknītes — tās viņi iepriekš nomazgā avota ūdenī. . .

—       Tas ir dīvaini. . . Bet ko tad kamenes un kazas par to saka?

—  Vai jūs varat iedomāties — neiebilst. . .

—       Jūs, Ivar, patiešām esat izdarījis pārsteidzošu atklājumu. Tāpēc vēl jo vairāk žēl, ka mēs viņus šodien neredzējām.

—  Varbūt laimēsies rīt vai parīt.

—       Diemžēl man nav tik daudz laika. Man Aostā jātiekas ne jau ar jums vien.

♦ ♦ ♦

Viņi turpināja sarunu verandā pie vakariņu galda. Ivars un Lea stāstīja par dzīvi Aostā. Inspektors klusēdams klausījās un retumis iesprauda pa īsai replikai. Saule bija norietējusi. Izkvēloja citrondzeltensārta vakarblāzma, kas sniedzās debesīm līdz pusei. Jau bija iedegu- šās un uz dziestošā rieta aizvien spožāk mirdzēja Aostas trīs vakarzvaigznes: iesarkanais Marss, zilā Zeme un pavisam tuvu pie paša apvāršņa — Venēras gaišā dzirk- stelīte.

—       Visas kopā tās ir reti redzamas,— Lea teica.— Jums, Inspektor, ir laimējies.

—  Ja tāpat veiktos arī pārējā ziņā. . .

Jaunā sieviete pārsteigta uzlūkoja Inspektoru:

—  Vai tad tas nav atkarīgs vienīgi no jums?

Inspektors klusēdams papurināja galvu.

Lea vērīgi lūkojās viņa sejā. Inspektors nodrebēja.

—  Nevajag uz mani tā skatīties,— viņš palūdza.

Lea nenovērsās.

—  Kāpēc ne, Inspektor?

—       Jūsu skatiens ielaužas cilvēkā līdz pašiem dziļumiem.

Lea iesmējās un nodūra acis.

—       To mēs, kā domājams, būsim iemācījušies no šejieniešiem. Dažreiz man šķiet, ka viņi lasa mūsu domas.

—  Tāpat kā jūs šajā bridi manējās?

Lea vēlreiz iesmējās.

—       Nu jau vairs ne. .. Pirms mirkļa — varbūt. . . Sakiet, Inspektor,— jūs taču esat jau bijis uz Aostas?

Inspektors bridi svārstījās.

—   Nē. . . Tas ir, jā. . . Bet tas bija sen. Ļoti sen. . .

Pirms acumirkļa tik brīnum daiļā un možā Leas seja it

kā aptumsa.

—  Tātad tā ir taisnība. . viņa nopūtās.

—   Par ko tu runā?— Ivars satraucies jautāja.

—        Nē, nē, nekas!— Lea piecēlās no galda.— Iešu uzvārīt kafiju.

Inspektors sadrūvējies pavadīja viņu ar ilgstošu skatienu. Pagriezies pret Ivaru, viņš jautāja:

—  Vai jūs esat par mani ko dzirdējuši?

—        To, ka jūs esat Mazo planētu apdzīvojamās vides aizsardzības inspektors. . .

Inspektors klusēdams pamāja.

—        Un. . . slavens zinātnieks, Vispasaules Akadēmijas loceklis. . . Faunas kataloga autors. . .

Inspektors ar nepacietīgu rokas mājienu pārtrauca Ivaru.

—  Es nerunāju par to.

—   Par ko tad?

—   Par to, kas bija pirms tam. Daudz agrāk. . .

Ivars spēji papurināja galvu.

—   Nē, man nekas nav zināms. Un kāpēc gan lai. . .

—   Bet kā tad viņa zina?

Ivars mēģināja pārvērst visu par joku:

—        Sievietes intuīcija. . . Vai tad neesat dzirdējis, kā ar viņām ir? Bet kāda gan nozīme tam, ka jūs kādreiz esat bijis šeit, uz Aostas! Ikvienam ir tiesības. . .

Inspektors no jauna nepacietīgi un nikni viņu pārtrauca:

—        Jā, iedomājieties, ir. . . Es lidoju šurp un šaubījos. . . Vai man ir tiesības tikties ar pagātni. . . Ar manu pagātni. . . Man nebija nodoma kaut ko stāstīt. Kāpēc gan? Gribēju tikai redzēt. . . Bet viņa tūlīt uzminēja. . . Kāpēc?

—        Šķiet, ka es sāku visu saprast, — Ivars klusu sacīja. — Vai jūs kādreiz neesat bijis «brīvais mednieks»? Seit, uz Aostas?

—        Biju. . . Veselus divdesmit gadus. Tos pašus divdesmit gadus, kurus jūs šodien pieminējāt. Divdesmit gadus, jaunais cilvēk, es ieguvu te ādas, kaulus un galvaskausus. Tas notika sen — jūs abi vēl nebijāt piedzimuši. Un tad. . . Un tad es iekritu tāpat kā daudzi citi, tiku notiesāts. Nu man radās laiks visu pārdomāt. Brīvību man atnesa Revolūcija. Tas, ko jūs zināt,— tas viss bija vēlāk. . . Kad izdzirdēju, ka jūs šeit, uz Aostas, meklējat kontaktus, es. . . es nespēju nelidot šurp. Vai jūs saprotat?

—       Jā. . . Bet es nespēju aptvert, kāpēc jūs to visu man pastāstījāt.

—       Tā ir labāk. . . Turklāt viņa tik un tā visu uzminētu un jums pateiktu. . . Atgriežoties pagātnē, jāatrod spēks būt nesaudzīgam pret sevi.. .

—        Šķiet, ka jūs pārspīlējat, tas, kas bijis, nav nemaz tik nozīmīgs. Viss turpmākais. . .

Inspektors smagi nopūtās.

—        Arī es tā agrāk domāju. . . Seit es sapratu, ka tā nav. Mēs viņus šodien nesastapām. .. Tā nebija nejaušība.

—  Pagaidīsim līdz rītdienai,— Ivars mierīgi sacīja.

♦ ♦ ♦

Nākamās dienas rīts bija vēss, kluss, saulains. Rasas pilieni vizuļoja koku zilganzaļajā lapotnē, dzirkstīja violeti sārtajās ziedkopās, kas pa nakti bija atvērušās krūmājos apkārt verandai.

—        Sākumā mēs lidosim uz austrumiem, pēc tam uz ziemeļiem — uz Centrālās jūras piekrasti,— teica Ivars.

—        Vai tur arī viņi ir?— Inspektors pārmeta pār pleciem spārngrieža siksnas.

—  Viņi ir visur.

Inspektors saduga: viņš netika galā ar siksnu sprādzēm. Ivars palīdzēja viņam aiztaisīt slēdzi.

—   Esi uzmanīgs, Iv!— lūdza Lea.

Viņa stāvēja verandā, atbalstījusies pret balustrādi, un skatījās, kā viņš paceļas gaisā.

—  Mēs augstu nelidosim!— Ivars no augšas uzsauca.

—   Un nenokavējiet azaidu!

—   Centīsimies. . .

Līdz pusdienas laikam viņi paguva apskatīt dažus lielus klajumus rezervāta austrumu daļā. Tie bija tukši. Skrajmežu iecirkņos arī neviena nebija.

—   Šodien viņi slēpjas biezokņos,— teica Ivars.— Mēs cenšamies viņus tur netraucēt.

—  Es šodien neesmu redzējis arī putnus,— ieminējās Inspektors.

Viņš kļuva arvien drūmāks.

—  Varbūt viņu nemaz nav tik daudz, kā tiek uzskatīts,— Inspektors nomurmināja, kad viņi lidoja pāri vēl vienai pavisam tukšai, saulainai norai.— Es atceros .. .— Viņš nepabeidza.

—  Jūs gribējāt teikt, ka agrāk viņu bija vairāk un viņi dienā neslēpās.— Ivars vērīgi nopētīja krūmājus, kas ietvēra klajumu.

—   Agrāk viņu bija visur, ka biezs .. . Tādā laikā kā šodien viņi pulkiem sildījās saulē. Pielaida pavisam tuvu klāt. Mēs viņus dabūjām tūkstošiem . ..

—  Bet kāpēc tas bija vajadzīgs?

—   Kažokādu dēļ. . . Tās tika ļoti augstu vērtētas . . . Kā platīns un vēl dārgāk. Pat šobaltdien uz Zemes manto un cepures no šīm kažokādām nav tikai muzeju eksponāti vien . . . Ar viņu ādām nodrošināja pret aukstumu pat astronautu skafandrus. Tās ir apbrīnojami izturīgas, vieglas, tajās nav karsti tveicē un nav auksti kosmosa vakuumā. Arī man kādreiz bija ar viņu ādām izoderēts skafandrs.

Klajums beidzās. Tagad viņi lidoja virs augsto koku pašām galotnēm. Biezajā ēnā zem to platajām, spīdīgajām lapām nekas nebija saredzams.

—   Skaidrs, ka viņi tur ir,— sacīja Ivars,— bet šodien negrib rādīties klajā laukā. Ar viņiem tā gadās … It kā visi kopā būtu tā nosprieduši. . . Esmu pārliecināts, ka viņi spēj sazināties cits ar citu no liela attāluma.

—  Kādā veidā?

—   Pagaidām neprotu to izskaidrot… Ja viņi ir saprātīgi radījumi, varbūt tā ir domu pārraidīšana. Viņi iztiek bez skaņām.

—   Jā, viņi klusēja pat tad, kad viņus nogalināja .. .

Ivara sejā pazibēja riebums.

—  Inspektor, vai jūs arī . ..

—   Bez šaubām … Es biju gandrīz vai pirmais, kurš uzsāka viņu medības. Pirms tam šeit ķēra rindlus un lielos zvērus.

Kādu brīdi viņi lidoja klusēdami.

—   Pienācis laiks nogriezties uz ziemeļiem,— teica Ivars.— Vai redzat tur, priekšā, klinšu grēdu? Tur ir rezervāta austrumu robeža.

—  Vai kalnos viņi ir sastopami?

—   Es viņus nekad tur neesmu redzējis. Šķiet, ka viņiem nav pa prātam klinšaina augsne.

Ivara kreisā roka izdarīja slaidu vēzienu, un, apmetis gaisā plašu loku, viņš devās uz ziemeļiem.

Inspektors pagriezienā atpalika, tomēr, paātrinājis lidojumu, viņš drīz vien panāca Ivaru. Abi atkal turējās blakus — nedaudz augstāk par koku galotnēm. Mežs bija biezs: kuplie vainagi saplūda vienā nepārtrauktā zilganzaļā klājienā, zem kura apakšā nekas nebija saskatāms.

Ivars pagrieza galvu un palūkojās uz savu pavadoni. Inspektora plānās lūpas bija cieši sakniebtas un kalsnā, tumši iedegusi seja gluži kā pārakmeņojusies. Dziļās grumbas šķita melnas. Pretvējš plivināja pie deniņiem un aiz ausīm retos, sirmos matus. Ivars piepeši iedomājās augstu kalnos sakaltušu rudens zāli, ko šausta ledainas vēja brāzmas.

«Kāpēc viņš ir ieradies Aostā?» Ivaram atkal ienāca prātā doma. «Kas viņam īstenībā vajadzīgs? Ko viņš te meklē? ! «Viņam ir smagums dvēselē un saltums sirdī,» naktī bija teikusi Lea, «viņa biolauks izstaro šausmas …» Vakarvakarā viņš ilgi negāja gulēt. Stāvēja pie loga un raudzījās tumsā . . .»

Ivaram un Leai arī nenāca miegs. Viņi nogāja lejā dārzā un apskāvušies klaiņoja klusēdami pa tumšajām alejām. Gaiss bija ziedošo krūmu smaržu piesātināts, silts un nekustīgs. Augstu debesīs dzirkstīja zvaigznes. Krūmāji apkārt mājai laiku pa laikam nočabēja. Iedegās un nodzisa zaļganu acu pāri.

—  Gluži kā jāņtārpiņi uz Zemes,— čukstēja Ivars.

—   Arī viņi ir satraukti,— klusu sacīja Lea,— agrāk viņi nekad naktī šurp nenāca.

—  Vai nevajadzētu paaicināt Inspektoru?

Lea nobijās.

—   Nē, nē . . . Viņi tūlīt aizbēgs . . . Esmu pārliecināta, ka vi,sa vaina slēpjas Inspektorā. Viņi ir nojautusi un tagad novēro…

«Leai, bez šaubām, ir taisnība,» domāja Ivars. «Viņi ir sapratuši un negrib rādīties. Mūsu lidojumiem nav nozīmes. Inspektors neko neieraudzīs …»

—   Mēs atkal viņus nesatiksim,— nopūties sacīja Inspektors, it kā būtu uzminējis Ivara domas,— šeit pat nav redzami klajumi.

—   Mežs stiepjas līdz pašai piekrastei. Tur, ūdensmalā, ir viena mūsu novērotāja mājele. Ja viņš nebūs kaut kur izgājis, viņš pateiks . . .

Nolaidušies pie novērotāja mājeles zemē, Inspektors un Ivars noņēma spārngriežus un palūkojās apkārt. Tuvumā neviena nebija. Mājele atradās mežmalā vecu koku dziļā pavēnī. Desmit soļu no lieveņa sākās plata smilšu pludmale. Spožajā saules gaismā tā šķita gandrīz balta. Tālāk pletās jūra, palsa un sastingusi — kā spogulis. Gaiss bija rāms, mitrs un tveicīgs. Ivars uzaicināja Inspektoru ieiet mājā. Inspektors papurināja galvu.

—   Es pasēdēšu tepat. Gribu paskatīties uz jūru.

Viņš noslīga uz lieveņa kāpnītēm, atpogāja kombinezona apkakli un, dziļi nopūties, piebilda:

—   Neliecieties par mani ne zinis! Dariet, kas jums pašam jādara. Es mazliet atvilkšu elpu.

—  Jūs varētu istabā atgulties.

—   Nē, negribu . . .

Ivars iegāja iekšā. Novērotāja nebija mājās. Ivars ieslēdza uz galda atstāto diktofonu un noklausījās pēdējos ierakstus. Tad viņš nodiktēja dažas frāzes, ka apmeklējis posteni. Pārlaidis skatienu pazīstamajai telpai, Ivars domās atzīmēja, ka neredz parastajā vietā staru pistoli. Tātad novērotājs paņēmis to šodien sev līdzi. Tas nozīmēja, ka pēdas, par kurām bija teikts vakardienas ierakstā, novērotājam ir šķitušas ne tikai «interesantas» vien . . .

Kad Ivars izgāja laukā, Inspektora uz lieveņa vairs nebija. Dziļās domās iegrimis, viņš pastaigājās pa krastu gar pašu ūdensmalu. Ivars devās pie viņa.

—   Sī apkaime man izskatās dīvaini pazīstama,— teica Inspektors, kad Ivars bija piegājis viņam klāt,— vai aiz

tuvaka zemesraga nav saglabajušas mola vai piestātnes paliekas?

Viņš norādīja uz rietumiem, kur smilšainais liedags novirzījās uz ziemeļiem, mezdams loku ap kokiem apaugušu pauguru.

—   Tur patiešām ir kādas drupas,— Ivars pārsteigts atbildēja,— mēs ne vienreiz vien esam prātojuši, ko tās varētu nozīmēt.

—   Iesim apskatīt,— Inspektors uzaicināja.

—   Bet varbūt . . .— Ivars palūkojās uz spārngriežiem, kas bija atstāti pie mājeles.

—   Izlocīsim labāk kājas!

Viņi devās pa krastmalu uz rietumiem. Tveice te gandrīz nemaz nebija jūtama. No ūdens vēdīja dzestrums. Iešana pa mitrajām smiltīm nesagādāja grūtības. Inspektors platiem, atsperīgiem soļiem gāja pa priekšu.

—   Sīs planētas pievilkšanas spēks ļauj aizmirst gadus,— viņš teica, pagriezies pret Ivaru. Pār viņa seju pārslīdēja smaida atēna.

Ivars pamāja.

—   Tāpēc mēs šeit izmantojam spārngriežus. Uz Zemes tie nepaceltu … Ja ir vēlēšanās, te var lidot bez jebkādām palīgierīcēm. Kad ir vējš, tikai krietni jāieskrienas. Mēs ar Leu esam mēģinājuši pacelties gaisā un lidināties vējā, atdarinot šejienes putnus.

—   Putnu gan ir pavisam maz,— ieminējās Inspektors.

—   Visur tā nav . . . Tur, kur mēs dzīvojam . . .— Ivars nepabeidza, atcerējies, ka Lea no rīta bija teikusi: putni jau otro dienu vairs nerādoties.

Uzkāpis paugurā, Inspektors apstājās. Krasts lejā aizliecās plašā lokā, veidodams līci ar izeju uz ziemeļiem. Zem paugura jūrā ietiecās masīvs akmeņu krāvums. Viņā galā tas bija izpostīts — no ūdens rēgojās tikai atsevišķi akmeņi.

—   Bez šaubām, tas ir šeit,— Inspektors klusu sacīja. Viņš apsēdās uz nogāzta koka stumbra un ilgi raudzījās uz līci un tuksnesīgo, balto krastu. Līča pludmale bija vēl platāka nekā austrumos pie novērotāju mājiņas. Paraudzījies vērīgāk, Ivars pamanīja krastā savādu, tumšu rakstu, kas it kā spraucās laukā no smilšu apakšas,— kvadrātus, taisnstūrus, gluži kā ar milzu cirkuli novilktus lokus un taisnas līnijas, kuras kā stari no viena

centra aizstiepās uz visām pusēm. Ivars kaut ko tādu vēl nekad nebija redzējis.

Viņš norādīja Inspektoram uz neizprotamajām kontūrām.

—  Tā laikam būs mirāža?

Inspektors lēnām papurināja galvu.

—   Paliekas no mūsu ciemata . . . Pašreiz ir izdevīgs apgaismojums . . . Smiltīm cauri spīd namu pamati un ielu kontūras . . . Pirms piecdesmit gadiem šeit dzīvoja cilvēki, daudz cilvēku . . . Vai tad jūs nebijāt dzirdējis par šo ciematu?

—   Nē.

—   Planētu jaunajā vēsturē par to ir minēts, bet ne jau viss . . . Nebūt ne . . . Man stāstīja, ka ciemats pavisam nopostīts, palicis vienīgi mols, tomēr, kā izrādās, smiltis vēl kaut ko ir saglabājušas . ..

«Tik liels ciemats,» Ivars prātoja, «bet mēs pat neko nezinājām. Seit noteikti ir jāorganizē izrakumi. . .»

—   Sai vietai nedrīkst skarties klāt,— Inspektors pēkšņi sacīja,— pār to gul lāsts. Tā ir jāaizmirst uz mūžīgiem laikiem. Es arī vēlētos to aizmirst, taču liktenis mani atvedis tieši uz šejieni. Vai tā būtu likteņa ironija?

Viņa balsī skanēja tāds rūgtums, ka Ivars satrūkās:

—   Inspektor, kas šeit ir noticis?

—   Atmaksa . . . Atmaksa par ļaunumu, kas tika nodarīts Aostai.

—  Vai jūs nepastāstītu? . . .

—   Man tas ir jādara. Varbūt tad es . . .— Inspektors iekoda lūpu zobos.— Bet vai nav vienalga … Jūs te dzīvojat, jums tas jāzina.— Viņš brīdi klusēja, sakopodams domas, tad, neko neredzošu skatienu lūkodamies kaut kur tālē, ierunājās:— Jau pēc pirmās nolaišanās uz Aostas tās apbrīnojamā pasaule saistīja ne tikai zinātnieku, bet arī laimes meklētāju uzmanību . . . Tolaik kosmosā notika nežēlīga sacensība. Iekams UNESCO vienojās, kādas zinātniskās ekspedīcijas tiks sūtītas uz Aostu un kādi būs to plāni, dažs labs jau bija sācis te iegūt platīnu un dimantus. Jūs pieminējāt raktuves dienvidu kontinentā. Kādreiz te bija daudz raktuvju, platīnu ieguva arī tieši no upju un piekrastu kliednēm. Kalnračiem bija nepieciešama pārtika. Ar to, ko varēja atvest, nepietika. Taču mežos un prērijās bija papilnam dzīvu radību. Sākumā medīja tikai tāpēc, lai iegūtu gaļu. Vēlāk pievērsa uzmanību arī zvērādām un kauliem. Un

tad nu sākās! Es šeit nokļuvu toreiz, kad Aostas kažokādas uz Zemes tika vērtētas dārgāk par zeltu. Zinātniskās stacijas — zinātnieki tādas tomēr šeit bija izveidojuši — tolaik jau bija iznicinātas. Te plosījās «kažokādu drudzis», konkurējošie gangi1 karoja cits ar citu par medību laukiem un iegūtajām zvērādām. Radās un juka laukā «apvienības» un «savienības». Kad tika līdz medījumu sadalei, tie, kas nupat bija sabiedrotie, kļuva par nesamierināmiem ienaidniekiem. Uz Zemes runāja par sadarbību kosmosā, bet šeit straumēm plūda asinis. Tomēr jāatzīmē, ka tāds liktenis jau piemeklēja ne tikai Aostu vien … Tā bija arī uz Zemes, kad izceļotāji no vecās Eiropas atklāja aiz okeāniem jaunus kontinentus.

Es sākumā biju «brīvais mednieks», tad biju spiests pievienoties vienam no gangiem. To vadīja uzņēmīgs un drosmīgs vīrs. Te, šajā līča krastā, bija mūsu bāze un mūsu «galvaspilsēta». Drīz vien tā kļuva par prāvu ciematu. Izspieduši citus gangus, mēs kļuvām noteicēji par veselu puslodi. Mums uzradās pat savs starpplanētu kuģis sakariem ar Zemi. Daudzi «mednieki» nodibināja ģimenes. Sajā ciematā dzīvoja sievietes, bērni . . . Taču situācija sāka mainīties. Pirmos gadus galvenokārt tika medīti lielie mežazvēri — un visvērtīgākais ieguvums bija rindli. To kļuva arvien mazāk. Mēs jau tikai iznīcinājām vien. Kolonijā sākās dumpošanās . . . Man izdevās apvienot neapmierinātos un . . . Vārdu sakot, es tiku par ganga vadoni. Mans priekštecis uzskatīja, ka labāk ir atgriezties uz Zemes. Mums neatlika nekas cits kā pārorientēties uz sīkiem medījumiem . . .— Inspektors pēkšņi apklusa un paskatījās atpakaļ.

—  Vai sīkie medījumi bija … viņi ?— Ivars jautāja.

—   Viņi arī . . . Pirmām kārtām tieši viņi, jo viņu ādas bija visvērtīgākās. Drīz vien tās kļuva vēl dārgākas nekā rindlu ādas, lai gan rindlus mēs dabūjām arvien mazāk. Atšķirībā no rindlu medībām, kas vienmēr bija riskantas, «sīkie medījumi» tika iegūti viegli un bez dzīvības briesmām. Tās pat nevarēja saukt par medībām. Mēs viņus gluži vienkārši nogalinājām ar rungām, ar dunčiem, un v i ņ i mira klusēdami, nepretodamies. Mūsu kolonija atkal sāka plaukt un zelt, lai gan uz Zemes apvienotās nācijas tolaik jau bija pieņēmušas likumu, kas

' Gang (angļu v.)—banda.

aizliedza patvarīgi iznicināt dzīvās būtnes uz citām planētām.

Bet mums par Zemes likumiem nebija ne silts, ne auksts. Tomēr atmaksa jau tuvojās. Man jāsaka jums, Ivar, ka sākumā rindli nekad mums pirmie neuzbruka. Ievainoti viņi kļuva ļoti bīstami; ja mednieks nebija piesardzīgs vai viņam trūka pieredzes, tāds nereti pats kļuva par upuri. Taču es atkārtoju — rindli pirmie nekad neuzbruka, kaut ari bija ielenkti. Un tad pēkšņi sākās kaut kas dīvains.

Rindli metās virsū medniekiem, kuri uzglūnēja citiem medījumiem. Kā izrādījās, uz Aostas rindlu nepavisam nebija tik maz. Var jau būt, ka viņi bija iemācījušies bēguļot no mums. Visbiežāk rindli uzbruka no slēpņiem vai arī naktī lauka nometnēm. īsā laikā gāja bojā ļoti daudzi viri, to vidū bija ne mazums vecu un pieredzējušu mednieku. Sacēlās īsta panika. Cilvēki baidījās iziet no ciemata. Pat labi bruņotas mednieku grupas atgriezās tukšām rokām, un itin bieži tās vairs nebija arī pilnā sastāvā. Mēs sapratām, ka mums ir pieteikts karš, un nolēmām dot prettriecienu. Par galveno ienaidnieku uzskatījām rindlus — un tā bija pirmā liktenīgā kļūda . . .

Es tieši tobrīd grasījos lidot uz Zemi ar vērtīgo kažokādu kārtējo partiju. Uz gaisakuģa bija vēl brīvas vietas, un es piedāvājos paņemt līdzi sievietes un bērnus. Ne jau tāpēc, ka mēs baidītos par viņu likteni, bet viņu apsardze saistīja daļu mednieku. Diemžēl daudzas nepiekrita lidot man līdzi, un es neuzstāju. Tā bija otrā liktenīgā kļūda, jo izglābās vienīgi tās, kas aizlidoja . . .

Pārējo es uzzināju tikai tiesā — kad mani tiesāja. Mani arestēja, tiklīdz biju atgriezies uz Zemes. Zvērādas, ko pēdējā gadā ar tādām pūlēm bijām ieguvuši, tika konfiscētas. Man piesprieda ilgstošu ieslodzījumu. Tagad jau vairs nav būtiski, kā mūs izdevās atmaskot — mums bija daudz konkurentu un skauģu. Svarīgs ir kas cits: tiesā es pirmo reizi izdzirdēju par zinātnieku ideju, ka uz mazajām planētām, arī uz Aostas, daži iemītnieki ir saprātīgas būtnes. Bet garajā apsūdzībā tika uzrādīts, ka es esmu vainīgs arī visu uz Aostas atstātās kolonijas locekļu bojāejā. Atklājās, ka drīz pēc mūsu starta no Aostas, kad apvienotā mednieku vienība bija devusies meklēt rindlus, liels to bars — bet varbūt vienība? —

naktī bija uzbrukuši kolonijai. Tikai dažiem cilvēkiem bija izdevies tikt līdz laivām un izbraukt jūrā, bet arī viņi vētrā bija gājuši bojā.

Tie, kui'i palika krastā, krita par upuri rindliem, kas pirms aiziešanas sagrāva visas ciemata celtnes līdz pašiem pamatiem. Bija nonāvēti arī mednieki. Rindli bija uzbrukuši mežā viņu nometnei un iznīcinājuši visus līdz pēdējam.

Bet šeit,— Inspektors norādīja lejā uz līča krastu,— vētras ir paveikušas postījumus līdz galam. Smiltis ir apglabājušas ciemata drupas, un tikai tad, ja saule atrodas izdevīgā stāvoklī, var kaut ko atšķirt. Skatieties, kamēr es stāstīju, saule ir noslīgusi zemāk — un nekas vairs nav redzams.

—   Es ievēroju,— sacīja Ivars,— ka kontūras smiltīs izzuda, kad jūs stāstījāt par rindlu nakts uzbrukumu.

—   Bet varbūt tur nekas nemaz nebija redzams,— Inspektors nopūties klusu sacīja,— varbūt mums viss tikai rēgojās?

Ivars neko neatbildēja, un nu viņi abi sēdēja un klusēja.

—   Tas viss ir ļoti jocīgi,— beigu beigās sacīja Ivars.— Ja rindli spējuši iznīcināt ciematu, tas nozīmē, ka viņu bijis daudz, bet jūs teicāt, ka viņu gandrīz nav palicis, kad jūs sākāt medīt tos . .. mazos . . .

—   Arī man tā ir mīkla,— Inspektors piekrita,— tāpat kā šīs pasaules iemītnieku saprāts. Zinātnieki ne reizi vien ir kļūdījušies . . .

—  Vai rindli bija plēsoņas?

—   Viņus uzskatīja par plēsoņām, lai gan galvot nevaru. . . Viņu gaļa ir ēdama, bet, kad mēs viņus uzšķērdām, kuņģos atradām augu barības atliekas. Un atšķirībā no mums rindli nekad neaprija savus upurus.

—   Jā, tas ir ļoti, ļoti savādi,— Ivars atkārtoja.— Rindli pirmie nav uzbrukuši, paši ir iznīcināti, bet piepeši uzradies liels pulks un uzbrucis. Un tad viņi no jauna nozuduši, lai gan neviens viņus nav vairs nogalinājis. Kādi viņi tomēr izskatījušies? Jūs taču, Inspektor, esat viņus redzējis tuvumā?

—   Kādi viņi izskatījās?— Inspektors paberzēja pieri.— Tas ir jocīgi, es skaidri iztēlojos, kāda bija viņu āda, spalva, bet kādi bija viņi paši. . . Tūlīt . . .— Viņš

apklusis novērsās un piepeši pavisam citā balsī, kurā skanēja izbrīns un atvieglojums, teica:— Ā-ā, skatieties, kādi viņi izskatījās!

Ivars palūkojās atpakaļ un sastinga. Tikai dažus soļus viņiem aiz muguras tupēja milzīgs zvērs. Tas slējās pāri viņiem kā kalns, rudi violetas kažokādas kalns, ko vainagoja plats purns ar apaļām, augšup saslietām ausīm. Viņš sēdēja kā kaķis uz saliektām pakaļkājām, priekšējās, kas izskatījās kā masīvas, ar ādu apvilktas kolonnas, pievilcis klāt un apņēmis ar garu, pūkainu asti. Tās gals bija tumšs un nervozi raustījās, platais, melnais deguns piesardzīgi ošņāja gaisu, lielās dzintarkrāsas acis uzmanīgi viņus no augšas vēroja.

—   Nebaidieties,— Inspektors mierīgi sacīja,— viņi nekad neuzbrūk pirmie . . . Bet šis te — viņš gluži vienkārši ir atnācis man pakaļ . . . Sēdiet mierīgi, es — es pats pieiešu pie viņa.

—   Nē, nē,— Ivars čukstēja.— Nekustieties! Varbūt viņš aizies . . . Turklāt, vai dzirdat, ceļas vējš, mēs pielēk- sim kājās un mēģināsim pacelties gaisā, aizplanēt uz ieleju, kur ir spārngrieži. Varbūt pagūsim . . .

—   Ko jūs runājat!— Inspektora balsī skanēja izsmiekls.— Viņi lec vismaz piecdesmit metru. Tas viss ir velti . . . Jums nekas nedraud. Man turpretī ar viņu ir savi rēķini . . . Novērsieties un neskatieties uz to pusi, bet es iešu . . . Dzīvojiet laimīgi abi ar Leu,— viņa balss trīsēja,— palieciet sveiks!

—   Nē jel! — iekliedzās Ivars, saķēris Inspektoru aiz rokas.— Es jūs nelaidīšu! Neejiet!

Zeltaini violetais zvērs pakustināja masīvo galvu un, pieri saraucis, pavērsa skatienu no Inspektora uz Ivaru un atpakaļ. Viņa dzintarkrāsas acis samiedzās, bet melnais astes gals sāka vēl ātrāk kustēties.

—   Izbeidziet!— Inspektors stingri noteica.— Klausiet!— Viņš strauji atbrīvoja roku un piecēlās.— Neuzdrīkstieties pakustēties! Tā ir pavēle! Novērsieties!— Inspektors paspēra soli uz zvēra pusi.

—  Nē,— Ivars čukstēja,— nē, es negribu . . .

Ar mokām pārvarēdams vājumu, Ivars piecēlās kājās, kas pēkšņi bija kļuvušas kā no vates, un pagriezās pret briesmoni. Inspektors jau bija pusceļā.

—   Paklausies, rindl,— Ivars iekliedzās, atliecis galvu,— neaiztiec viņu! Lūdzu! Viņš ir visu sapratis. Neaiztiec! Es tevi lūdzu!

Platais, melnais deguns pakustējās, ošņādams nepazīstamās smaržas. Rindls samiedza acis un piepeši pavēra sārto rīkli garās, saldās žāvās. Nozibēja asu, žilbinoši baltu zobu rinda, garās ūsas atvirzījās pie apaļajām ausim. Aizvēris rīkli, rindls paskatījās lejup uz Inspektoru. Ivaram šķita, ka apaļo, dzelteno acu skatienā nav ļaunuma, tajā vairāk bija neizpratne, varbūt pat garlaicība.

Piepeši melnais deguns vēlreiz notrīsēja, saraucās, dzin- tarkrāsas acis atkal samiedzās — un rindls skaļi nošķaudījās.

Inspektors, kas bija paguvis aizsegties ar elkoni, tik tikko noturējās kājās. Rindls uzmeta viņam paviršu skatienu, pakāpās atpakaļ, nicīgi nopurināja priekšķepas un, spēji pagriezies, nozuda aiz kokiem.

Ivars atguvās pirmais. Atvilcis elpu, viņš paspēra soli uz Inspektora pusi un pačukstēja:

—   Redzat nu, viņš ari saprata . . . Tagad labi ātri prom! Skriesim!

Inspektors neatbildēja. Galvu nodūris, viņš klusēdams sekoja Ivaram.

♦ ♦ +

Kad viņi bija pacēlušies gaisā, pūkaina, ruda bumba izripoja no krūmāja uz zemesraga, izlocījās, notupās uz īsajām pakaļkājām un, paslējusi pret debesim garo, tumšo snuķi, ilgi noraudzījās viņiem pakaļ. Pēc tam paplikšķināja ar priekšķepām sev pa vēderu, paslēja gaisā pūkaino asti un nozuda krūmos.

Rezervāta bāzē Inspektors un Ivars atgriezās tumsā. Lea gaidīja viņus verandā. Apkampdama Ivaru, viņa pačukstēja:

—   Es ļoti uztraucos. Dons pārraidīja, ka redzējis ziemeļos svaigas rindla pēdas . . .

—   Jā, es zinu,— sacīja Ivars.— Mēs tur bijām. Es lasīju viņa ierakstus. Šķiet, ka rindli nav gluži tādi, kā mēs domājām, mīļā . . . Mēs laikam viņus vairs neredzēsim.

Lea smaidīdama viņu uzlūkoja.

—        Vēl viens solis pretī kontaktam, vai nav tiesa? Viņiem jātic mums . . . Jātic . . . Un vai tu zini — šodien atgriezās putni. Bet viņš? … — Lea pameta ašu skatienu uz Inspektoru.

—        Viņš . . .— Ivars pasmaidīja, bet neko vairāk neteica, tikai skatījās uz Leu.

Viņa saprata un klusu iesmējās.

—   Tātad šodien viņš gulēs mierīgi.

—   Jā, un rīt pametīs Aostu uz visiem laikiem . ..

SATURS

Planētas attīrītaji 5

Pēdējā atlanta atgriešan 120

Kas nospiedis bremzi 149

Mūris 170

Trešais gredzens 200

Tikšanās uz Aostas 235

Александр Шалимов ВОЗВРАЩЕНИЕ ПОСЛЕДНЕГО АТЛАНТА Научно фантастические повести Рига «Лиесма» 1989 На латышском языке С русского перевела Гайда Ливенсоне Художник Инара Егере

HB >6 5566

Aleksandrs Saļimovs PĒDĒJA ATLANTA ATGRIESANĀS

Mākslinieciskā redaktore Maija Dragūne Tehniskā redaktore Ingrida Barviģe Korektore Irēna Kalniņa

Nodota salikšanai 02. 06. 88. Parakstīta iespiešanai 07.09.88. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs N°2. Skolas garnitūra. Augstspiedums. 13,44 uzsk. iespiedi.; 14,49 uzsk. krāsu nov.; 14,27 izdevn. 1. Metiens 50 000 eks. Pašūt. Ne 800-5. Cena 1 rbl. 10 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. N° 30/33031-J/2951. Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS, piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas informatīvajam skaitļošanas centram. Programmētāja M. Osipova.

Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks un priekšlapas iespiesti ofsetspic- dumā Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Saļimovs A.

Sa 314 Pēdējā atlanta atgriešanās / No kr. vai. tulk. G. Livensone.— R.: Liesma 1989. — 254 lpp. (Piedzīvojumi, fant., ceļoj.)

ISBN 5-410-00431-0

Pazīstamā krievu padomju rakstnieka (dz. 1917. g.) zinātniski fantastiskajā stāstu krājumā aplūkotas sarežģītas ekoloģiskas problēmas, ar kurām cilvēcei nākotnē var gadīties saskarsme. Stāstā «Pēdējā atlanta atgriešanās» autors sniedz oriģinālu koncepciju par leģendārās Atlantīdas bojāeju. A. Sa- ļimova stāstiem raksturīgs spraigs sižets.

PASKAIDROJUMI

[1] nunataks — klints, kas paceļas virs ledus (aut.piez.).

[2] valhalla — seno skandināvu mitoloģiskā dieva Odina pils, kaujās kritušo karavīru dvēseļu uzturēšanās vieta.

[3] rokraksta pirmās un pēdējas lapas trūkst. Dons Antonio tās izrava un atstāja sev. Tāpēc tulkojums sākas no teikuma vidus.

[3] So garuma vienību tomēr neizdevās atšifrēt. Acīmredzot tā atbilst gaismas gadam, taču cita garuma gadam nekā uz Zemes (di Riveras rokraksta tulkotāja piezīme).

Content

ŠAĻIMOVS ALEKSANDRS PĒDĒJĀ ATLANTA ATGRIEŠANĀS

PĒDĒJĀ ATLANTA ATGRIEŠANĀS

PLANĒTAS ATTĪRĪTAJI

ATGRIEŠANAS

GALVENAJĀ BĀZE

APDZĒSTIE VULKĀNI UN ATJAUNOTAS SENAS PILSĒTAS

KERGELENA

ANTARKTIKAS EKSPERIMENTS

TRAUKSME

STABS GUAMA

EPICENTRĀ

PēDēJā ATLANTA ATGRIEŠANĀS

KAS NOSPIEDĪS BREMZI?

MŪRIS

TREšAIS GREDZENS

TIKŠANĀS UZ AOSTAS

SATURS

PASKAIDROJUMI