Harisons Harijs

RIETUMOS NO ĒDENES

Harijs Harisons

RIETUMOS NO ĒDENES

Rīga, 1997

Harijs Harisons

RIETUMOS NO ĒDENES

Saprātīgu ķirzaku un akmens laikmeta cilvēku sadursme… Vai patiešām tāda ir civilizācijas vēsture? Par to varēsiet izlasīt aizraujošajā episkajā romānā, kas ir viens no interesantākajiem populārā amerikāņu rakstnieka daiļradē.

© Izdevniecība GANDRS, 1997 s, ISBN 9984-593-00-2 ^

[1] ar šo «tulkotāju» domāts pats autors, un šī «tulkotājā piebilde» ir oriģinālā daļa, nevis tulkotāja piebilde (tulk. piez.).

Prologs

Lielie rāpuļi bija visveiksmīgākās dzīvības formas, kādas jelkad apdzīvojušas šo pasauli. 140 miljonu gadu tie valdīja pār Zemi, pildīja debesis, ņudzēja jūrās. Šajā laikā zīdītāji, cilvēka priekšteči, bija tikai sīki, ciršļiem līdzīgi dzīvnieciņi, kas vienādiņ krita par upuri lielākajiem, žiglākajiem un saprātīgākajiem zauriem.

Tad, pirms 65 miljoniem gadu, viss izmainījās. Meteorīts sešu jūdžu diametrā ietriecās planētā un izraisīja postošas izmaiņas atmosfērā. īsā laika sprīdī aptuveni 70 procentu visu sugu tika mēztin nomēztas no zemes virsas. Dinozauru laikmets bija beidzies; sākās zīdītāju evolūcija, ko zauri bija nomākuši 100 miljonus gadu.

Bet ja nu meteorīts nebūtu kritis? Kāda tad šodien būtu mūsu pasaule?

Kerika priek švārds

Esmu izlasījis šīs lappuses un godprātīgi ticu tam, ka tās atspoguļo patieso pasaules vēsturi.

Neteiksim, ka šī ticība būtu viegli nākusi. Mans pasaules uzskats ir aprobežots. Esmu dzimis mazā triju ģimeņu apmetnē. Siltajā gadalaikā mēs apmetāmies liela, zivju pārpilna ezera krastā. Manas pirmās atmiņas saistās ar šo ezeru, skatu pār tā rāmajiem ūdeņiem uz apkārtējo kalnu virsotnēm, kuru smailes baltoja pirmajā ziemas sniegā. Kad mūsu teltis un arī zāle apsniga balta, medniekiem bija laiks doties kalnos. Es degu nepacietībā tapt liels un medīt briežus un milzu aļņus plecu pie pleca ar viņiem.

Šī vienkāršā pasaule ar ikdienišķajiem priekiem ir zudusi nebūtībā. Viss ir izmainījies - un ne jau uz labo pusi. Dažreiz es naktī uztrūkstas un vēlos, lai notikušais nekad nebūtu noticis. Bet tās ir muļķīgas domas: pasaule ir tāda, kāda tā ir; tagad izmainījusies visos iespējamos veidos. Tas, par ko domāju, ir tikai manis pārdzīvots sīkums no visas eksistences pilnības. Mans ezers un kalni ir tikai niecīga daļa milzu kontinenta, kas plešas starp diviem neaptveramiem okeānu klaidiem. Es pazinu rietumu okeānu, jo tur zvejoja mūsu mednieki. Es zināju arī par maragiem un mācījos tos nīst sen pirms biju tos redzējis. Zināju, ka mūsu miesa ir silta, kurpretī viņējā - auksta. Uz mūsu galvām aug mati, un mednieks var audzēt lepnu bārdu, tāpat kā mūsu medījamiem zvēriem ir silta miesa un vilnas kažoks. Maragiem viss ir citādi. Viņi ir auksti, gludi un zvīņaini, tiem ir nagi un zobi, lai plosītu un plēstu, tie ir lieli un briesmīgi, lai no tiem bītos. Un tos nīstu. Es zināju, ka tie mīt dienvidos, siltajos okeāna ūdeņos un karstajās dienvidu zemēs. Viņi nepanesa aukstumu un tādēļ lika mūs mierā.

Nu viss ir citādi; viss tik briesmīgi mainījies, un nekas vairs nebūs kā agrāk… Mana nelaime ir zināt, ka mūsu pasaule ir tikvien kā maragu pasaules drumsla. Mēs dzīvojam lielā kontinenta ziemeļos, kas savienots ar milzīgo dienvidu kontinentu. Un visur šajā zemē no viena okeāna līdz otram ņudz un murd tikai un vienīgi maragi.

Pats ļaunākais, ka pāri rietumu okeānam ir pat lielāki kontinenti, un tur mednieku vispār nav. Neviena paša. Tikai maragi, maragi no vienas vietas. Viņiem pieder visa pasaule, izņemot mazo daļiņu, kur esam mēs.

Tagad es jums teikšu par šiem maragiem pašu ļaunāko. Viņi mūs nīst tāpat kā mēs viņus. Ne tāpēc, ka viņi būtu tikvien kā lieli, truli zvēri. Mums vajadzēja palikt saltajos ziemeļos, tādējādi no tiem izvairoties.

Bet ir maragi, kas var būt tikpat saprātīgi, tikpat nežēlīgi kā mednieki. Viņu skaitam nav gala, tāpēc būs gana, ja teikšu, ka tie pilda visu zemeslodi.

Tālāko pat nav vērts lāgā pieminēt, tomēr tas ir noticis, tālabad arī jāizstāsta.

Šis stāsts ir par mūsu pasauli, par to apdzīvojošajām būtnēm un par mednieku grupu, kas riskēja doties gar krastu uz dienvidiem, kā ari par to, ko viņi tur uzgāja. Un kas notika, kad maragi-kuri-pilda-pasauli atklāja, ka pasaule nav viņējā vien, kam tie allažiņ bija ticējuši līdz tam…

1. gramata

I

Isizzo fa klabra massik, den sa rinyur owot meth alpi.

Spļauj ziemai zobos, jo pavasarī tā tikpat mirs.

Kad rītausmas pirmo saulstaru šautras nozibēja pār okeānu, Amahasts jau bija pamodies. Tikai spožākās zvaigznes vēl blāvoja augstu virs galvas. 5 Spīdekļus viņš pazina: tās bija mirušo mednieku tharmas, kas katru nakti uzkāpa dobesis. Šobrīd arī visspītīgākās, kas piederējušas labākajiem pēddziņiem un pieredzējušākajiem medniekiem, - arī tās paslēpās no lecošās saules. Šī saule šeitan, tālu dienvidos, bija barga. Tā svilināja gluži citādi nekā ziemeļu saule, pie kuras viņi bija raduši, - saule, kura tik tikko pacēlās pelēcīgajās debesīs virs sniegotajiem mežiem un kalniem. Šī noteikti ir gluži cita saule. Tomēr šobrīd, iigrinā gaismas svīdā, te pie ūdens bija tīkami, gandrīz vēsi. Tas nebūs ilgi. Mostoties jaunai dienai, nelūgta būs atpakaļ tveice.

Amahasts pakasīja mūdžu sadzelto roku un gaidīja sauli. No tumsas lēnām i/nira apveidi: koka laiva, izvilkta smiltīs tālu augšpus izkaltušajām ūdenszālēm un gliemežvākiem, kas iezīmēja paisuma līniju. Līdzās laivai viņš sāka saskatīt savu gulošo samada biedru augumu ēnas. Šajā ceļojumā viņu pavadīja četri vīri. Neviļus uzplaiksnīja rūgtā atskārsme, ka Dikens, viens no ceļabiedriem, lēnām izdziest; drīz viņi paliks trijatā.

Kāds no vīriem gausi pietrausās kājās, smagi balstīdamies uz sava šķēpa. Tam jābūt vecajam Ogatiram: gadu nasta, valgā zeme un pērnā saltā ziema darījusi viņa rokas un kājas stīvas un sāpīgas.

Arī Amahasts piecēlās ar šķēpu rokās. Abi vīri kopsolī mēroja ceļu līdz ūdens bedrēm.

-  Diena būs karsta, kurro, - Ogatirs noteica.

-  Visas dienas šeit ir karstas, vecūksni! Pat bērns būtu varējis to pareģot. Saule izsvelmēs sāpes no taviem kauliem.

Viņi lēnām un piesardzīgi virzījās pret melno meža sienu. Augstā zāle čabēja rīta brīzē. Virs galvas palmās klaigāja tikko pamodušies putni. No tuvējā biezokņa vietumis iznira pa meža zvēra galvai. Ieturējušies tie nolieca purnus pie mitrās zemes un meklēja veldzi. Iepriekšējā vakarā mednieki bija padziļinājuši bedres, un tagad tajās vizuļoja dzidrs ūdens.

-  Dzer, cik lien! - Amahasts izrīkoja, pats pagriezdamies pret mežu. Ogatirs, elpai svelpjot, nometās zemē un negausīgi strēba.

No koku ēnas ik brīdi vēl varēja iznirt kāds nakts dzīvnieks, tāpēc Amahasts stāvēja sardzē ar gatavībā paceltu šķēpu un ostīja vītušu lapu smaržas piesātināto valgo gaisu, ko saldināja netverams nakts ziedu aromāts.

Remdējis slāpes, sardzē stājās vecais vīrs, lai arī Amahasts varētu netraucēti padzerties. Samadars dziļi iegremdēja seju vēsajā ūdenī, tad aizelsies atliecās un riekšām šķieda šļakatas pār savu kailo ķermeni, aizskalojot vakardienas dubļus un sviedrus.

- Tur, kur apstāsimies šovakar, rīkosim savu pēdējo naktsmītni. Nākamajā rītā mums jāgriežas atpakaļ pa pašu pēdām, - Ogatirs teica pār plecu, neatraujot skatienu no krūmāja un meža sienas acu priekšā.

-  To tu teici jau vakar. Bet man grūti noticēt, ka pāris lieku dienu cels kādu postu.

-  Ir laiks griezties mājup. Esmu iesējis auklā ik saulrietu. Dienas kļūst īsākas. Man tai lietā ir sava zināšana. Katrs saulriets pienāk ātrāk, ik nākamo dienu saule gurst un nespēj uzrāpties debesīs tik augstu kā iepriekš. Un vējš iegriežas citādi, pat tev tas būtu jājūt. Visu vasaru tas pūtis no dienvidrītiem. Nu vairs ne. Vai atceries, kā viņgad vētra gandrīz nogremdēja laivu un izgāza kokus - veselu mežu. Vētra uzklupa tieši šajā laikā. Mums jāatgriežas. Es atceros šos notikumus, esmu iesējis tos auklā.

-  Zinu, ka tu atceries, sirmgalvi, - Amahasts slidināja pirkstus caur savu nekopto, slapjo matu ērkuli. Garas šķipsnas krita pār pleciem, bet uz krūtīm smagi gūla bieza, gaiša bārda. - Bet tu zini arī to, ka mūsu laiva nav pilna.

-  Kaltētas gaļas ir pulka…

-  Nepietiek. Vajag vairāk nekā pērnziem. Medības nesekmējas nepagalam. Esam atklīduši uz dienvidiem, tālāk nekā jebkad. Mums vajag gaļas.

- Vēl diena - un jāatgriežas. Ne dienu vairāk. Gājiens lidz kalniem ir tāls un ceļš - grūts.

Amahasts klusēja. Viņš cienīja Ogatira zināšanas, viņa prasmi pareizi izgatavot rīkus un sameklēt brīnumainus augus. Vecais zināja ari medību sagatavošanas rituālus un pesteļus mirušo garu aizgaiņāšanai. Viņam piemita iemaņas, kas uzkrātas garās dzīves laikā un daudzās dzīvēs pirms viņa. Šīs lietas viņš bija uzzinājis no citiem vai arī atcerējās pats, un viņam pietiktu gudrību, ko uzskaitīt no saules lēkta līdz rietam, un vēl paliktu pāri. Bet pēdējā laikā notika kas jauns, ko sirmgalvis nevarēja zināt, un tas Amahastu satrauca. Tas prasīja izskaidrojumu. To atnesa šīs ziemas, - nebeidzamās, skarbās ziemas. Jau divas reizes pavasaris bija pieteicis sevi, likdams dienām kļūt garākām un saulei spožākai, tomēr pagājis garām. Dziļā sniega sega tā arī nesaplaka, upes un strauti palika zem ledus vāka… Iestājās bads. Stirnas un brieži aizgāja uz dienvidiem, prom no savām ierastajām kalnu pļavām un ielejām, kas tagad stinga ziemas ledainajās skavās. Amahasts bija vedis sava samada ļaudis turp, kurp devās dzīvnieki, jo atlika viens no diviem: sekot tiem vai nomirt badā. Viņi virzijās lejup pa nogāzēm uz plašajiem līdzenumiem aiz tām, tomēr medības nesekmējās, jo ganāmpulkus bija retinājusi ziemas spel- goņa. Un neba viņu samads vienīgais cieta grūtības: te medīja arī citi samadi, - ne vien tie, kurus ar viņiem saistīja radniecības saites, bet arī līdz šim pilnīgi neredzēti: ļaudis, kas marbakā runāja savādi vai nerunāja nemaz un niknumā vēzēja šķēpus. Lai nu kā, tie visi bija tanu samadi, un tanus nekad neuzbruka tanum. Proti, līdz šim neuzbruka. Šoslaikus gadījās arī citādi, un šķēpu asās ;ikmens smailes sārtoja tanu asinis. Par to Amahasts raizējās ne mazāk kā par bezgalīgo ziemu. Šķēps ir medīšanai, nazis - dīrāšanai, uguns - cepšanai. Tā tas vienmēr bijis. Tanus necīnījās pret tanu. Lai nenonāktu līdz noziegumam pats, viņš bija vedis savu samadu projām no kalniem, katru dienu virzoties pretī rīta saulei, līdz sasniedza varenas jūras sāļos ūdeņus. Viņš zināja, ka ceļš uz ziemeļiem ir slēgts, jo tur ledi sniedzās līdz okeāna piekrastei, un tikai paramu- lani, ādas laivu ļaudis, spēja dzīvot sasalušajā zemē. Uz dienvidiem pavērās brīvs ceļš, bet tur, mežos un džungļos, kurus nekad neskāra sniegs, dzīvoja maragi. Un - kur tie, tur arī nāve.

Atlika vien viļņojošā jūra. Viņa samadam izsenis piemitusi koka laivu būves prasme vasaras zvejai, bet nekad senāk viņi nebija uzdrīkstējušies izlaist no unlzesloka krasta līniju un pat krastā iekārtoto apmetni. Šovasar nāksies tā darit. Kaltēto kalmāru ziemai nepietiks. Ja medībās neveiksies tāpat kā viņziem. tad pavasarī neviena no viņiem vairs nebūs starp dzīvajiem. Tātad - paliek dienvidi.

Ta nu viņi bija devušies pretī saulei, medīdami gar krastu un uz salām netālu no krasta, pastāvīgi vairīdamies maragu.

Ari citi jau rosījās, saule bija lielā gabalā, un no mūžameža biezokņiem vējš .-itnesa spalgus dzīvnieku kliedzienus. Nāca laiks laist laivas ūdenī.

Keriks pienesa ādas somu ar ekotazu. Amahasts nopietni palocīja galvu un legraba pilnu riekšu sasmalcinātu ozolzīļu un žāvētu ogu tumīgās masas. Ar otru roku samadars pavirpināja biezu matu šķipsnu uz dēla galvas. Viņa pirmdzimtais. Drīz būs vīrs un saņems vīra vārdu. Bet pagaidām vēl puika, kaut spēcigs un stalts. Zēna āda, citkārt bāla, jau bija ieguvusi zeltainu vizmu, - kopš viņš valkāja tikai briežādas gurnu apsēju kā visi šajā ceļojumā; kaklā ādas siksniņā karājās tāds pats debessmetāla nazis, kādu nēsāja arī pats Amahasts, tikai mazāks. Šāds nazis nebija tik ass kā akmens šķemba, toties tika augstu vērtēts kā retums. Abi naži, lielais un mazais, bija vienīgais debessmetāls samada rīcībā.

Keriks uzsmaidīja tēvam. Astoņgadīgais zēns pirmo reizi medīja kopā ar vīriem. Tas bija pats nozīmīgākais, ko viņš līdz šim piedzīvojis.

-  Vai padzēries kā nākas? - Amahasts vaicāja.

Keriks pamāja. Viņš zināja, ka līdz nakts tumsai ūdeni vairs nedabūs. Tā bija viena no svarīgākajām lietām, kas medniekam jāapgūst. Dzīvodamies kopā ar sievietēm un bērniem, viņš dzēra ūdeni, kad vien sajuta slāpes, un, tiklīdz bija izsalcis, knibināja ogas vai grauza tikko izraktas svaigas saknes. Tagad būs citādi. Tagad viņš ies kopā ar medniekiem, darīs, kā viņi dara, un iztiks bez ēdiena un veldzes no gaismas svīdas līdz pat vēlai tumsai. Puika lepni sažņaudza savu mazo šķēpu un centās nebīties katra sausa brīkšķa biezoknī.

-  Grūdiet laivu ūdenī! - Amahasts pavēlēja.

Vīri nebija skubināmi. Maragu auri pieņēmās spēkā un draudīgumā. Laiva bija viegla: tikai šķēpi, šaujamloki un bultu maki, briežādas un somas ar ekotazu. Viņi iegrūda to ūdenī; lielais Hastila un Ogatirs to turēja rāmu sīkajos vilnīšos, kamēr puisēns rāpās iekšā, saudzīgi turēdams rokās lielu gliemežnīcu, kurā mirgoja ugunskura ogles. Dikens pludmalē centās uzrausties kājās un pievienoties pārējiem, bet šodien viņam vairs nepietika spēka. Skatiens satumsa, uz sejas izspiedās lielas sviedru lāses. Amahasts pienāca un notupās Dikenam līdzās, pacēla izklātās briežādas stūri un noslaucīja ievainotā mednieka seju.

-  Nemokies! Mēs tevi iecelsim laivā.

-  Liecies mierā! Ja reiz es nespēju ierāpties pats… - Dikens sausi gārdza un smagi elsoja piepūlē, ko sagādāja runāšana. - Būs vienkāršāk, ja pagaidīšu jūs atgriežamies. Atstājiet mani mierā!

Viņa labā roka izskatījās ļoti slikti. Tajā naktī, kad lielais džungļu radījums iemaldījās viņu apmetnē, divi Dikena pirksti bija palikuši plēsoņas zobos. Pārējie tikmēr trieca šķēpus neskaidrajā siluetā, līdz tas nozuda atpakaļ tumsā.

Sākumā Dikena ievainojums nešķita pārāk nopietns: mednieki bija izdzīvojuši arī ar briesmigākiem.

Viņi darīja visu, kas tādos gadījumos darāms. Mazgāja brūci jūras ūdenī, līdz tā sāka brīvi asiņot. Ogatirs uzlika tai augstajos kalnu purvos savāktu sūnu apsēju. Bet šoreiz ar to nebija gana. Miesa vērtās sārta, tad nomelnēja, un visbeidzot trupe sāka kāpt augšup pa Dikena roku. Un briesmīgi dvakoja.

Viņam drīz jāmirst.

Amahasta acis šaudījās no samilzušās rokas uz zaļo mūžameža sienu.

-  Kad zvēri atnāks, manas tharmas še vairs nebūs, - Dikens teica, uztvēris Amahasta klīstošo skatienu. Viņa labā roka kaut ko žņaudzīja dūrē; viņš pavēra delnu un atkal savilka, uz mirkli atsedzot tajā paslēpto akmens plēksni. Asas akmens skaidas lietoja dzīvnieka nokaušanai un dīrāšanai. Ar tādu varēja uzplēst arī mednieka vēnas.

Amahasts negribīgi piecēlās un notrausa smiltis no ceļiem.

-   Es meklēšu tevi pie debesīm, - viņš teica neskanīgā balsī, lai sadzirdētu tikai mirstošais vīrs.

-  Tu allaž biji man brālis, - Dikens čukstēja. Amahasts atkāpās; mirstošais mednieks aizgrieza seju un aizvēra acis, lai neredzētu citus aizbraucam, lai nepamudinātu tos dot viņam kādu zīmi.

Kad Amahasts sasniedza laivu, tā jau gulēja ūdenī un viegli šūpojās rēnajā brīzē. Laba, izturīga laiva, izgrebta no lielas ciedru priedes. Keriks tupēja priekšgalā un pūta dvašu uz vājās liesmiņas, kas locījās starp akmeņiem. Viņš piebēra mazliet skaidu; tā iesprakstējās un uzplaiksnīja spožāk.

Vīri jau bija uzmaukuši airus uz dullu tapām un gatavi doties ceļā. Amahasts pārrāpās pār laivas malu un ielāgoja vietā savu stūres airi. Viņš pamanīja vīru skatus klīstam no viņa uz pludmalē palikušo mednieku, bet ne vārds nepārtrauca klusumu. Tā jābūt. Mednieks neizrāda sāpes, nedz arī līdzcietību. Katram tanum ir tiesibas izvēlēties brīdi, kad ļaut savai tharmai traukties augšup uz ermanu, uz naksnīgajām debesīm - to valdītāja, viesmīlīgā debesu tēva Ermanpadara paspārnē. Tur mednieka tharma iejuks starp zvaigznēm līdz ar citām tharmām. Katram medniekam ir tiesības uz nāvi, un citiem nekas nav sakāms vai iebilstams pret viņa izvēli. Pat Keriks to zināja un cieta klusu.

-  Aiziet! - Amahasts nokomandēja. - Uz salu!

Zemā, zālēs ieaugusi sala atradās rokas stiepiena attālumā no krasta un pasargāja pludmali no skarbajām okeāna bangām. Tālāk uz dienvidiem tā slējās augstu pār jūras sāļajām šļakatām, tur vīdēja arī koki. Zāle un stumbru aizsegs solīja veiksmīgas medības. Ja vien arī še nemājo maragi…

-  Re, tur, ūdenī! - Keriks izsaucās, norādīdams uz viļņiem. Zem laivas ņirbēja nepārredzams galvkāju bars. Būtnes šāvās uz priekšu, un taustekļi vilkās tām līdzi; mīkstie ķermeņi slēpās čaulās.

Hastila saņēma šķēpu aiz strupā gala un tēmēja ūdenī. Viņš bija liels vīrs, pat garāks par Amahastu, bet vienlaikus arī ļoti veikls. Nogaidījis mirkli, mednieks ietrieca šķēpu ūdeni līdz pat delnai un rāva augšup. Akmens smaile bija sasniegusi mērķi - mīkstumu aiz dzīvnieka čaulas. Hastila izrāva mīkstmiesi no ūdens un svieda to pret laivas dibenu. Tur tas gulēja, vārgi tirinādams taustekļus, un no caurdurtā maisveida ķermeņa sūcās melna tinte. Visi kā viens uzgavilēja. Vārds Hastilam bija iedots trāpīgi - šķēps-drošā-rokā. Šķēps, kas nekad nekļūdījās.

-  Labu ēstgribu! - Hastila uzsauca, uzminis čaulai ar kāju un izrāvis šķēpu.

Keriks sajūsmā spiedza. Tas šķita vienkārši. Nieka grūdiens - un liela tinteszivs rokā! Ēdamais veselai dienai visiem četriem. Viņš saņēma savu šķēpu aiz paša gala, kā bija darījis Hastila. Šķēps nepārsniedza pusi mednieka šķēpa garuma, bet smaile bija tikpat asa. Tinteszivju blīva šķita vēl necaurredzamāka nekā pirmit, un viena no tām virpuļoja pie pašas ūdens virsmas tieši zem priekšgala. Puisēns no visa spēka grūda ieroci un sajuta uzgali iestrēgstam miesā. Abām rokām sakampis šķēpu, viņš rāva to augšup. Koka spals raustījās un dauzīja viņam rokas, bet viņš neatlaidās, drūmā nopietnībā vilkdams, cik jaudas.

Slapja, spoža galva izslējās no ūdens tieši līdzās laivai. Žokļi atpletās, pret Keriku atiezās zobu rindas, un griezīgs rēciens atskanēja tik negaidīti tuvu, ka radījuma smirdošā elpa nošķieda viņu ar šļakatām. Šķēps izrāvās, un viņš nokrita atsprākliski. Nezvēra asie nagi iecirtās laivā un atplēsa koka šķēpeles. Tad ari Hastila bija klāt un trieca šķēpu starp baisajiem žokļiem, vēl un vēl. Marags ieaurojās jo negantāk, un puisēnu nošļāca asins šalts. Žokļi aizcirtās, un Kerika skatiens uz mirkli sastapa apaļu, nekustīgu redzokli. Aci pret aci. Tad marags nozuda asiņainu putu mutuļos.

-   Veicigi uz salu! - Amahasts norīkoja. - Šādu nezvēru būs jo dienas, jo vairāk un lielāki, un tie vajās ne tikai kalmārus. Vai puika ievainots?

Ogatirs pasmēla ūdeni saujā un noberza Kerikam seju.

-  Tikai iztrūcies, - viņš noteica, pavēries baiļu sašķobītajā sejā.

-  Puikam veicas, - Amahasts drūmi piemetināja. - Paveikties var vienreiz. Viņš nekad vairs netrieks šķēpu uz labu laimi.

«Nekad!» Keriks domās atkārtoja, gandrīz izkliegdams šo vārdu, un palūkojās uz saplosīto koksni. Nezvēra nagi bija iegrauzušies dziļi.

Puisēns bija dzirdējis par maragiem, redzējis to nagus kakla rotā, pat pataustījis spožu, raibu somu no kāda maraga ādas. Bet vienmuļie nostāsti viņu tikai garlaikoja: augums līdz debesīm, nagi kā šķēpi, acis kā akmeņi, zobi kā dunči… Tagad viņš bija pārbijies līdz ārprātam. Zēns pagriezās pret krastu, vēroja to lēni tuvojamies un kodīja lūpas, pārliecināts, ka acīs ir asaras, un nevēlēdamies tās rādīt citiem. Laiva piepeši šķita sīka čaumala briesmoņu jūrā, viņš izmisīgi vēlējās atkal nokļūt uz cietzemes, un, kad uzliektais priekšgals nošņirkstēja pret smilti, puisēns atvieglojumā vai iespiedzās. Kamēr citi vilka laivu ārā no ūdens, viņš nomazgāja pēdējās maraga asiņu pēdas.

Amahasts ar parasto klusināto svilpienu caur zobiem deva medniekiem ziņu, un visi sastinga. Viņš nogūlās uzkalniņa zālē augšpus pārējiem, ar mājienu lika nogulties arī citiem un aicināja tos pie sevis. Keriks līda līdz ar pārējiem, nepaceļot galvu virs zāles: viņš rūpīgi pašķīra stiebrus ar pirkstiem un lūkojās starp tiem.

Stirnas.

Neliels dzīvnieku pulciņš ganījās tieši bultas šāviena attālumā. Tās bija nobarojušās treknas salas leknajā zālē, kustējās slinki un, mušu apsēstas, skurināja garās ausis. Keriks ierāva gaisu caur ieplestām nāsīm un sajuta stirnu ādas saldeno smaržu.

-  Ejiet klusiņām gar krastu, - Amahasts čukstēja. - Vējš pūš uz mums, viņas mūs nesaodīs. Mēs piekļūsim tuvu.

Viņš pieliecies teciņiem metās uz priekšu, un pārējie sekoja. Kā beidzamais skrēja Keriks.

Joprojām salikuši, viņi ielāgoja stiegras bultu gropēs, uzvilka lokus, izslējās un visi reizē ļāva bultām skriet. Zalve trāpīja mērķī: divi dzīvnieki pakrita un vēl viens aizstreipuļoja ar bultu sānos. Amahasts metās tam pakaļ un to panāca. Stirnāzis pagriezās un draudigi nolieca trauslos radziņus - savu vienīgo ieroci. Amahasts iesmējās, metās dzīvniekam pretī, sagrāba ragus plaukstās un sagrieza. Buks šņāca un zvārojās, tad vārgi ieblējās un nogāzās zemē. Kad pieskrēja Keriks, Amahasts atlieca upura kaklu atpakaļ.

-   Dur! Tas būs tavs pirmais medījums! Rīklē! legrūd no sāniem, iegrūd labi dziļi un pagriez!

Keriks darīja, kā likts. Buks agonijā iegārdzās, un sarkana šalts apšļāca zēna plaukstas un dilbus. Šīs asinis bija puisēna lepnums. Viņš grūda šķēpu dziļāk brūcē, līdz dzīvnieks notrīsēja un izdzisa.

-  Labs dūriens, - Amahasts gandarīts teica. Viņa tonis lika Kerikam cerēt, ka marags laivā vairs netiks apspriests.

Šķērzdami un ķidādami laupījumu, mednieki sajūsmā smēja. Amahasts norādīja uz augstieni salas dienvidu daļā.

-  Aiznesiet gaļu uz mežmalu un izkariet, lai kalst!

-  Vai mēs vēl medīsim? - Hastila ievaicājās. Amahasts papurināja galvu.

-    Nē, ja reiz rīt jau jādodas atceļā. Diena un nakts paies, griežot un kūpinot rto, kas jau rokā.

- Un ēdot, - Ogatirs piebilda, gardi nočāpstinādams. - Pierijoties līdz ūkai. Jo 1 vairāk sabāzīsim vēderos, jo mazāk būs jānes uz muguras.

Zem kokiem gan bija vēsāk, toties drīz vien ap viņiem jau mudžēja un dzēla mušas. Jaudā tik atgaiņāties un mudināt Amahastu ķerties pie kūpināšanas, lai gūtu patvērumu dūmos!

-    Nodīrājiet medījumu. - viņš pavēlēja un pagrūda ar kājas īkšķi pussatrunējušu, birztošu stumbru. - Pārāk slapjš. Malka te zem kokiem ir par mitru, lai degtu. Ogatir! Atnes uguni no laivas un iebaro tai zāli, kamēr mēs esam projām. Es ar puiku aiziešu pēc pludmalē izskalotiem bluķēniem.

Amahasts devās projām caur birzi uz okeāna apskaloto salas pusi. Viņš atstāja loku un bultas, bet paņēma šķēpu. Keriks izdarīja tāpat un tecēja viņam nopakaļ.

Pludmale bija plaša un smalkā smilts - balta kā sniegs. Viļņi šalkdami plīsa pret krastu, un putas burzguļodamas traucās augšup pa nolaideno pludmali. Gar piekrasti mētājās sprunguļi un apdrupuši sūkļi, ņirbēja daudzkrāsainas gliemežnīcas, violeti moluski un lieli jūraszāļu mudžekļi, pa kuriem rāpoja sīki krabīši. Izsvaidītajām koka šķēpelēm nebija vērts pievērst uzmanību, un viņi virzījās tālāk, kur no salas vidusdaļas jūrā ietiecās klinšaina pussala. Uzrāpušies pa lēzeno nogāzi, viņi caur kokiem krasta ielokā saskatīja mazu līcīti. Smiltīs pretējā pusē saulē gozējās tumši ķermeņi, tādi kā roņi…

Piepeši viņi sajuta, ka vēl kāds stāv aiz tuvējā stumbra un vēro līci. Varbūt cits mednieks? Amahasts jau vēra muti, lai uzsauktu, bet stāvs paspēra soli uz priekšu saules gaismā un…

Vārdi Amahasta rīklē noslāpa. Ik muskulītis viņa ķermenī saspringa.

Tas nebija mednieks, nedz arī vispār cilvēks. Kaut kas cilvēkveidīgs, bet vienlaikus līdz pretīgumam citāds ik auguma līnijā.

Radījumam nebija apmatojuma. Pār galvu un lejup pa muguru stiepās raiba sekste. Viņa zvīņainā, daudzkrāsainā āda derdzīgi zvīļoja spilgtajos staros.

Marags! Mazāks par gigantiem mūžamežos, bet tik un tā īsts marags. Kā visi šie radījumi, miera stāvoklī viņš bija nekustīgs, kā akmenī izcirsts. Tad tas pagrieza galvu. Pēc vairākām straujām, saraustītām būtnes kustībām skatienam pavērās apaļa, neizteiksmīga acs un smags, izbīdīts žoklis. Cieši sakrampējuši šķēpus, malkas meklētāji sastinga aizsegā tikpat nekustīgi kā marags. Radījums vēl nebija pagriezies tik tālu, lai pamanītu viņu pamirušos stāvus starp kokiem.

Amahasts nogaidīja, līdz būtne atkal pavērsās pret okeānu, un sāka lavīties. Viņš bez skaņas slīdēja uz priekšu ar paceltu šķēpu, un bija jau sasniedzis birztalas malu, kad neradijums sadzirdēja vai citādi nojauta viņa tuvošanos. Tas strauji pagrieza galvu un ielūkojās viņam tieši acīs.

Mednieks ietrieca šķēpa akmens uzgali būtnes bezplakstiņu acī; tas dziļi ieurbās smadzenēs. Radījums nodrebēja, pār visu ķermeni pārvēlās krampjainas trīsas, un viņš smagi nogāzās, miris, pirms vēl ķermenis atsitās pret zemi. Amahasts atbrīvoja šķēpu un apcirtās. Viņa skatiens šaudījās pār nogāzi un liedagu aiz tās. Tuvumā vairs maragu nemanīja.

Keriks klusēdams nostājās tēvam līdzās, un abi nolūkojās uz līķi. Tas bija rupjš un atbaidošs cilvēka pakaļdarinājums. No sašķaidītās acs dobuma vēl sūcās spilgti sarkanas asinis, kamēr otra blenza viņos ar neredzošu skatienu. Acs zīlīte bija melna, vertikāla sprauga. Deguna nebija - tikai sakļāvušās atveres tajā vietā, kur jābūt degunam. Masīvais žoklis - agonijā atkāries un atsedzis smailu, asu zobu rindas.

-  Kas tas ir? - Keriks slāpēti vaicāja.

-  Nezinu. Kaut kāds marags. Mazs. Līdz šim tādu nebiju redzējis.

- Tas stāvēja… Tas staigāja kā cilvēks, kā tanus… Tēt, tam maragam ir rokas kā mums…

-  Nav vis kā mums. Skaiti! Viens, divi, trīs pirksti un īkšķis. Pat nē: tikai divi pirksti un divi īkšķi.

Amahasta zobi atņirdzās, lūkojoties parādibā. Ķēma kājas bija īsas un līkas, pēda - plakana, uz kāju pirkstiem - asi nagi. Aste strupa. Tas gulēja, nāves mokās sarāvies čokurā, un viena roka atradās zem ķermeņa. Amahasts pabāza kāju zem līķa un apvēla to otrādi. Atklājās jaunas dīvainības: sažņaugtā delna turēja kaut ko, kas atgādināja garu, melnu spieķi ar apaļu galviņu.

-  Tēt! Tur, liedagā! - Keriks iesaucās.

Viņi metās patvērumā zem kokiem un vēroja, kā tieši iepretim slēpnim no jūras iznira vēl daži radījumi.

Maragu bija trīs. Divi stipri līdzinājās tikko nokautajam. Trešais - lielāks, trekns un lēnigs. Aizvērtām acīm un ļenganiem locekļiem tas zvalstījās seklumā, līdz pārējie divi to atspērušies aizvēla augšup pa smiltīm. Lielākais radījums šņākuļoja caur savām elpatverēm, tad gausi un slinki pakasīja vēderu ar kāju nagiem. Viens no mazākajiem maragiem vicināja ķepas pa gaisu un izgrūda spalgas, klikšķiem līdzīgas skaņas.

Niknums aizžņaudza Amahasta rīkli, un elpa kļuva sēcoša. Naids darīja viņu aklu. Gluži neviļus viņš metās lejup pa nogāzi ar augstu paceltu ieroci.

Kā krusa mednieks nogruva pār radījumiem, triekdams šķēpu tuvākajā ķermenī, taču tas puspagriezienā spruka sāņus un akmens smaile noslīdēja gar ribām. Zvēra mute iepletās, un tas, skaļi svilpdams, metās bēgt. Nākamais šķēpa dūriens sasniedza mērķi.

Amahasts atbrīvoja ieroci un pagriezās pret otru, kurš bēga jūrā, augstu uzsizdams šļakatas. Gaisā nošvīkstēja mazs šķēps, un radījums, iepletis rokas, pakrita.

-   Metiens izdevies godam, - Amahasts uzteica, atklājis, ka ķēms jau pagalam, pirms viņš vēl paspējis izvilkt šķēpu un pasniegt to atpakaļ Kerikam.

Palika lielais marags. Tā acis bija aizvērtas; šķita - tam ir pilnīgi vienalga, kas apkārt notiek. Amahasta šķēps dziļi iegrima radījuma sānos, un tas izgrūda gandrīz cilvēcisku vaidu. Marags bija gatavais tauku blāķis, un nācās durt vēl un vēl, līdz tas rimās. Darbu padarījis, Amahasts, smagi elsdams, atspiedās uz sava ieroča un pretīgumā nolūkojās uz apslaktētajiem radījumiem.

-  Šitādi ķēmi… Tādus vajag kaut. Maragi nav tādi kā mēs. Paskaties, kāda tiem āda, kādas zvīņas! Viņiem nav matu, viņi baidās no aukstuma, viņu gaļa ir indīga. Kur vien redzam tādus, mums tie jāiznīcina, - viņš burtiski izšāva vārdus, un Kerikam atlika tikai māt ar galvu, sajūtot to pašu dziļo un neizskaidrojamo riebumu.

-  Ej, sameklē pārējos! - Amahasts norīkoja. - Atri! Vei, līča otrā pusē to ir vēl pulka. Mums jāapkauj visi.

Viņa skatiens uztvēra kustību, un viņš atvēzēja šķēpu, domādams, ka radījums vēl nav izlaidis garu. Tas kustināja asti.

Nē! Pati aste nekustējās, bet kaut kas atbaidošs kūņojās zem ādas pie tās pamatnes. Tur bija kaut kāda atvere. Tāda kā sprauga, kā soma pie neradījuma resnās astes pamatnes. Amahasts to atplēsa vaļā ar šķēpa galu un ieraudzīja smiltīs izveļamies bālganus mošķus. Viņam sametās šķērmi.

Červeļaini, akli, sīki lielo maragu līdzinieki. Tiem jābūt viņu mazuļiem. Ārprātā aurodams, viņš bradāja tos ar kājām.

-  Nost ar nešķīsteņiem, - Amahasts bez mitas murmulēja pie sevis, un Keriks ļepatoja projām starp kokiem.

II

Ritmiski vēzējot varenās pleznas, entīsenatis rāmi šķēla zilgo ūdeni. Viena izslēja galvu no viļņiem, un ūdens strūkloja lejup pa viņas tumšo ādu. Galva cēlās augstāk un augstāk, tad pagriezās un nolūkojās atpakaļ, līdz ķirzaka, saskatījusi zem ūdens tālu aiz sevis vēl milzīgāku apveidu, atkal nozuda dzelmē.

Priekšā ņirbēja kalmāru bars. Otra entīsenats jau aizrautībā klakšķināja zobus. Kuldamas ūdeni ar masīvajām astēm, tās, gigantiskas un neapturamas, plaši atplestām rīklēm iebrāzās pašā bara vidū.

Kalmāri, izgrūzdami spēcīgas ūdens strūklas, pajuka uz visām pusēm. Vairums patvērās aiz pašu izsviestās melnās tintes mākoņiem, bet daudzi nokļuva starp plakanajiem, robotajiem zobiem, tika pasviesti augšup, satverti un aprīti. Tas nemitējās, līdz jūra kļuva tukša. Pasprukušie kalmāri izklīda dzelmē. Varenās ķirzakas paēdušas slinki apgriezās un airējās atpakaļ. Pretī pa okeānu, ūdenim strāvojot pār muguru un putojot varenās muguras spuras pakājē, slīdēja vēl masīvākais araketo ķermenis. Atgriezušās pie viņa, entīsenatis ienira un apsviedās, piemērodamās tā rāmajai virzībai caur viļņiem cieši līdzās garajam, bruņām klātajam knābim. Pēc brīža milzenis viņas ievēroja: kaula gredzena ieskautais lielās acs melnais redzoklis lēnām sakustējās, sekojot viņu gaitai. Apjēga pamazām sasniedza radījuma trulās smadzenes. Knābis gausi pavērās.

Viena pēc otras entīsenatis piepeldēja pie nezvēra knābja un iegrūda galvas bezdibenigajā rīklē. Ieņēmušas vajadzīgo stāvokli, tās atrija tikko saķertos kalmārus, līdz kuņģi bija tukši, un ar veikliem pleznu sānvēzieniem aizvirpuļoja projām. Kaula knābis aizvērās tikpat lēni, kā atvāzies, un araketo miesas blāķis nerimtīgi turpināja kustību.

Gandrīz visu radījuma masīvo ķermeni slēpa ūdens, tikai muguras spura slējās augstu pār viļņiem. Tās plakanā virspuse bija sausa un krokaina, atpūtu meklējušo jūras putnu noķēzīta un aso knābju saplucināta neveiksmīgos centienos pāršķelt cieto ādu. Arī šobrīd kāds putns laidās lejup uz spuras virsotni, šūpodamies platajos, baltajos spārnos un staipīdams zvīņainās kājas. Piepeši las ieķērcās un izmisīgi vēzējās sānis: spuras virsotnē kā rīkle pavērās gara rieva. Šķēlums paplašinājās, pakāpeniski izstiepdamies visā spuras garumā un atsegdams milzu atveri dzīvajā miesā. No tās izvēlās sasmakuša gaisa mākulis.

Atveres malas joprojām attālinājās, līdz spraugas platums ļāva jilanē brīvi i/kļūt ārpasaulē.

Tā bija apakšvirsniece, maiņas priekšniece. Viņa uztrausās uz plašās kaula dzegas spuras šķēluma iekšpusē pie pašas virsotnes un alkaini rija spirdzinošo juras gaisu. Būtnes galva un pleci izslējās, un viņa vērīgi pārlaida skatienu visapkārt. Apmierināta ar kārtību ārpasaulē, viņa atkal rāpās lejup - garām dežurējošajai apkalpes loceklei, kura stāvēja pie vadības pults un urbās ar skatienu caurspīdīgajā diskā savā priekšā. Virsniece palūkojās viņai pār plecu uz Kompasa mirdzošo adatu, kura tikko manāmi bija novirzījusies no kursa. Hturmane pasniedzās gar kompasu, satvēra milzīgu nerva gala kārpu starp kreisās rokas īkšķiem un cieši saspieda. Pār visu kuģi aizviļņoja trīsas, kas liecināja, ka biezādainā būtne komandu sapratusi. Virsniece apmierināta pamāja un turpināja lejupceļu garajā katakombā. Viņas redzokļi strauji paplašinājās, pielāgojoties spokainajai puskrēslai.

Vienīgais gaismas avots šajā telpā ar dzīvajām sienām, kura stiepās gandrīz visa araketo muguras spuras garumā, bija fosforescējošas taciņas. Pakaļgalā gandrīz pilnīgā tumsā kluknēja katordznieces. Viņu potītes bija iekaltas važās. Pārtikas kubuli un ūdens bunduļi aizsedza gūsteknes komandas locekļu un pasažieru skatieniem.

Virsniece apņēmīgi devās uz priekšu pie komandieres un raportēja. Erifneisa pārlaida acis blāvi mirdzošai kartei un pieņēma ziņojumu, tad apmierināta sarullēja to, noglabāja atbilstošajā nišā un pati šļūcošiem soļiem devās augšup 11/ spuras virsotni. Bērnībā gūtās muguras traumas sarētojumi izkropļoja viņas augumu, - tikai varenais gribasspēks bija ļāvis sasniegt tik augstu stāvokli ar •.adu smagu nastu jau pašā ceļa sākumā.

Ari viņa, iznirusi spuras virsotnē, dziļi ieelpoja dzestro jūras gaisu un palūkojās visapkārt. Maninlē krasts aiz viņas pamazām izzuda skatienam. I 'riokšā pie apvāršņa tik tikko samanāma vīdēja zeme - ziemeļu virzienā i/kaisītu salu virkne. Viņa gandarīta palocījās un rezervēti ierunājās, ne soli neatkāpdamās no etiķetes. Nodot rīkojumus Erifneisa mēdza strupāk, gandrīz rupji. Šobrid viņa izturējās citādi: pieklājīgi un bezpersoniski, kā etiķete liek vcirsties zemākstāvošajai pie augstākstāvošās. Un viņa bija šā dzivā kuģa kapteine, tātad sarunu biedrei jāieņem patiesi izcils stāvoklis.

- Ar tavu atļauju - ceļojums noris kā paredzēts, Vaintē.

Beigusi sakāmo, viņa atvirzījās, atbrīvodama goda podestu priekšgalā. Vaintē divu citu jilanē pavadībā uzmanīgi uztrausās pa spuras redeļaino iekšpusi un nostājās uz iekšējās dzegas. Viņa paspēra soli uz priekšu, un pavadones bijīgi pavirzījās sānis. Vaintē turējās pie apmales un virināja nāsis, izbaudīdama salto, sāļo vēju. Erifneisa nolūkojās viņā ar sajūsmu, jo Vaintē tiešām izskatījās lieliska. Varēja pat nezināt, ka viņai uzticēts pārvaldīt jaunceļamo pilsētu: augstais stāvoklis tik un tā jautās ik žestā.

Vaintē nemānijā apbrīnas pilnos skatienus. Viņa stāvēja, lepni izslējusies, ar atgāztu galvu un izrieztu žokli. Redzokļi zem saules pielietā debesjuma sakļāvās šaurās, vertikālās spraudziņās, stiprās plaukstas sažņaudzās dzelžainā tvērienā, kamēr ieplestās kājas stingri balstījās pret pamatu; vieglas trīsas virmoja pār viņas cildeno, spilgti oranžo seksti. Dzimusi, lai valdītu, - tas bija lasāms ik auguma līnijā.

- Teic man, kas tas ir - tur, priekšā? - Vaintē strupi vaicāja.

-  Salu virkne, augstiba. To vārds irto esība. Alekes-Ekzihenta, zeltainu klinšu ķēde. Smiltis un ūdens ap tām nezaudē siltumu cauru gadu. Salas stiepjas virknē, līdz sasniedz cietzemi. Tur, uz tā krasta, jātop jaunajai pilsētai.

«Alpīsaka. Jaukās pludmales,» Vaintē pie sevis murmināja, bet tā, ka citas nevarēja ne redzēt, ne dzirdēt viņas vārdus. «Vai tas ir mans liktenis?» Viņa pagriezās ar seju pret kapteini: - Kad mēs būsim tur?

-   Šopēcpusdien, augstība. Līdz tumsai jau nu noteikti. Te ir silta okeāna straume, kas ātri nes mūs turp. Te ir pulka kalmāru, entīsenatis un araketo ēd labi. Dažkārt pat pārlieku. Tā ir problēma, ar ko jāsaskaras tālā ceļojumā. Mums lopi rūpīgi jāpieskata, citādi tie kļūs lēni, un mūsu ierašanās…

-  Brīva! Es gribu palikt viena ar savām efenselē.

- Ar patiesu prieku.

Šos vārdus izrunājot, Erifneisa jau kāpās atpakaļ un līdz ar pēdējo skaņu pazuda lejā. Vaintē palūkojās klusajās vērotājās ar siltu skatienu.

-  Tas ir noticis! Cīņa par jauno pasauli, par Džendazi, noslēdzas. Tagad sāksies galvenā cīņa - par pilsētas tapšanu.

-  Esam tavā rīcībā, lai ko arī tu darītu, - Etdīrga teica, stingra un cieta kā klints, dzelžainā nelokāmībā gatava kalpot. - Vadi mūs kaut nāvē!

No citas mutes tas varētu izklausīties pārspīlēti, bet no Etdīrgas… Katra viņas auguma kustība bija neviltota.

- To es neprasīšu, - Vaintē teica, - toties vēlēšos redzēt tevi, manu drošo balstu, sev līdzās visās lietās.

-  Man būs liels gods…

Tad Vaintē vērsās pie Aikimendas, kura saslējās gatavībā saņemt rīkojumu.

-  Tava vieta būs atbildīgākā no visām. Starp taviem īkšķiem ir mūsu nākotne. Tu pārvaldīsi hanalē un vaisliniekus.

Aikimenda pauda ciešu apņēmību, gandarījumu un nelokāmu noteiktību. Sajūtot atbalstu, Vaintē sirdī ielija siltums, bet tūdaļ arī viņas vaigs apmācās.

-  Pateicos jums abām, - viņa teica. - Tagad atstājiet mani. Es gribu Engu. Zem četrām acīm.

Vaintē cieši turējās pie ādainās spuras, jo araketo uzšūpoja augsts vilnis. Zaļais ūdens bangoja pār tā muguru un sašķīda pret spuras melno pakāji. Vaintē seju apsmidzināja sāļas šļakatas. Caurspīdīgās plēvītes noslīdēja pār viņas acim un lēnām atgriezās vietā. Vaintē nesajuta saltā ūdens dzēlienu - viņas domas bija tālu priekšā milzīgajam dzīvniekam, kas nesa viņu pār Inegbanas jūru. Tur priekšā gaidīja Alpīsaka, viņas nākotnes zeltainās pludmales. Vai ari melnās klintis, kas viņu salauzīs. Viens no diviem - vidusceļa nav. Viņa bija augstu kāpusi kopš šķiršanās no savas jaunības okeāniem, atstādama aiz sevis daudzas sava efenbarus biedrenes, apsteigdama un pārspēdama par sevi daudzus gadus senākus efenbarus. Ja vēlies sasniegt virsotni, tev jākāpj kalnā. Un jāiemanto naidnieki šajā ceļā. Bet Vaintē, atšķirībā no vairuma, zināja, ka sabiedroto atrašana nav mazāk svarīga. Viņa izvirzīja sev mērķi neaizmirst nevienu no sava efenbarus, pat tās, kuras ieņēma zemu stāvokli. Un nekad arī neaizmirsa. Tādu pašu, ja ne vēl lielāku nozīmi Vaintē piešķīra spējai iedvest bijību, pat apbrīnu jaunāko efenbaru loceklēm. Tās bija viņas acis un ausis pilsētā, viņas slepenais spēks. Bez šīs palīdzības viņa nekad nebūtu spējusi likt nākotni uz sava mūža triumfa kārts - šā ceļojuma. Viņas liktenis… Varbūt arī sakāve. Jaunceļamās pilsētas Alpīsakas pārvalde bija dižens solis, misija, kas uzrāva viņu augstāk par daudzām citām. Briesmas slēpās iespējā kļūdīties, jo šajā pilsētā, kura atradās tālāk no Entobanas nekā pilsēta jebkad bijusi, jau šobrīd nebija kārtības. Un viņai būs zemu grimt, ja pilsētas dibināšana vēl kavēsies. Tik zemu, lai nekad vairs neceltos. Kā Dīstai, kuru viņa nāca atstādināt no jaunās pilsētas eistaā posteņa. Dīstai neveicās, darbi viņas vadībā virzījās pārāk gausi. Vaintē nāca viņas vietā - un uzņēmās visas neatrisinātās problēmas. Ja viņai nomisēsies, arī viņu aizstās. Tas biedēja, tomēr bija riska vērts. Jo - ja veiksme viņu nepametīs, kā visas arī cerēja, - tad viņas zvaigzne trauksies augšup un nekas vairs nespēs to kavēt.

Kāda izrāpās no tilpnes un nostājās viņai līdzās. Tīk pazīstamas un vienlaikus tik smeldzīgas izjūtas… Vaintē sajuta ciešo kopību ar sava efenbarus locekli. Diemžēl tumšā nākotne, kas melnēja tur priekšā, samudžināja šīs saites - ciešākās, kādas vispār var pastāvēt, - slāpējošos žņaugos. Vaintē bija jāliek savai efenselē apzināties, kas viņu gaida pēc izcelšanās krastā. Tieši šobrīd, jo šī viņām bija pēdējā iespēja pārmīt kādu vārdu pirms ceļojuma noslēguma. Pārāk daudz bija dzirdīgu ausu un redzīgu acu lejā, tilpnē, lai Vaintē būtu atļāvusies izteikt savu sāpi. Bet tagad viņa runās un pārvilks svītru šai nejēdzībai uz visiem laikiem.

-  Mēs esam veikušas šo ceļu. Tā tur priekšā ir Džendazi. Kapteine apņēmās nogādāt mūs Alpīsakā šopēcpusdien, - Vaintē ar acs kaktiņu vēroja Engu, bet tā klusēja, bezkaislīgi apstiprinot Vaintē vārdus ar īkšķu kustību. Žests nebija aizskarošs, bet nepauda arī nekādu pārdzīvojumu. Slikta zīme, bet Vaintē netaisījās ļauties dusmām vai atkāpties no sava nodoma. Viņa pagriezās un nostājās aci pret aci ar savu efenselē.

-  Šķirties no tēva mīlestības un doties jūras skavās - tā ir pirmā smeldze dzīvē, - Vaintē teica.

-  Un pirmā svētlaime ir biedrenes, kas tevi tur sagaida, - Enga piemetināja, nobeidzot pazīstamo parunu. - Es noliecu galvu nožēlā, Vaintē, jo tu atgādini man manu savtību, kas tevi sāpinājusi …

-  Es nevēlos pazemību vai atvainošanos - pat ne tavas nepiedienīgās rīcības pamatojumu. Es nespēju izskaidrot, kā tas gadījies, ka tu un tavas sekotājas nav mirušas, kā pienākas. Es to neapspriedīšu. Es šobrīd vispār nedomāju par sevi. Tu, tieši tu esi mana rūpe. Neba nu es rūpēšos par tām maldinātajām būtnēm tilpnē. Ja viņām pietika domas gaišuma upurēt savu brīvību nepiedienīgai filozofijai, tad būs arī gana prāta, lai kļūtu par labām strādniecēm. Pilsēta viņām pielietojumu atradīs. Un tev arī, bet ne jau kā katordzniecei.

-  Es nelūdzu atbrīvot mani no ķēdēm.

-  Tev tas arī nebija jādara. Es tā liku. Mani apkaunoja, ka manā klātbūtnē kāda no mana efenbarus ir savažota kā prasta noziedzniece.

-  Es nekad neesmu gribējusi apkaunot tevi vai mūsu efenbaru, - Enga vairs neizklausījās pazemīga, - es rīkojos saskaņā ar savu ticību. Ar pārliecību, kura ir tik stipra, ka pilnībā izmainījusi manu dzivi, tāpat kā būtu varējusi pārvērst tavējo, efenselē! Bet ir patīkami dzirdēt, ka tu izjūti kaunu, jo kauns veido daļu pašatklāsmes, kas ir šīs ticības pamatā.

-  Klusē! Ne mani tu esi apkaunojusi, bet mūsu efenbaru! Pati es izjūtu vien dusmas! Šobrīd mēs esam divatā: neviena nedzird, ko es saku. Es būšu pazudusi, ja tu izpļāpāsies, bet es arī zinu, ka tu to neizmantosi ļaunprātīgi. Uzklausi mani! Atgriezies pie pārējām! Kad jūs vedīs krastā, tevi sakals ar viņām kopā, bet ne uz ilgu laiku. Tiklīdz šis kuģis dosies atpakaļ, es tev dāvāšu brīvību, un tu strādāsi kopā ar mani. Alpīsaka ir mana sūtība, un man nepieciešama tava palīdzība. Pārdomā labi! Tu zini, kādas briesmu lietas notiek. Aukstie ziemeļu vēji uzbrūk aizvien negantāk. Divas pilsētas ir izmirušas, un nav šaubu, ka nākošā būs Inegbana. Mūsu pilsētas viedās valdnieces tālredzīgi nolēmušas audzēt jaunu pilsētu, pirms tas noticis. Kad Inegbana mirs, mūs jau gaidīs Alpisaka. Augsto godu kļūt par jaunās pilsētas eistaā smagā cīņā esmu guvusi es. Es arī vadīšu tās izaugsmi un gatavošu to dienai, kad ieradīsies mūsu ļaudis. Man būs nepieciešams atbalsts. Būs vajadzīgs draudzeņu pulks, kuras smagi strādās, kuras celsies līdz ar mani. Es aicinu tevi pie sevis, Enga, aicinu kalpot man dižajā darbā. Tu esi mana efenselē. Mēs kopā devāmies jūrā, kopā augām, kopā pametām dzelmi kā viena efenbarus biedrenes. Tās ir saites, ko tik viegli nesarausi. Esi ar mani, celies ar mani, kļūsti mana labā roka. Tu nevari man atteikt! Vienojušās?

Enga bija nolaidusi galvu. Pirms viņa pacēla acis, viņas plaukstas sakrustojās saistības žestā, un sakļautās rokas izslējās priekšā sejai.

-  Es nevaru. Esmu saistīta ar savu draudzi, ar Dzīvības Meitām vēl ciešākām saitēm nekā ar savu efenbaru. Viņas ir sekojušas manam aicinājumam…

-  Tu aicināji viņas mežonībā un trimdā! Un neizbēgamā nāvē!

-   Ceru, ka ne. Esmu tikai runājusi taisnibu. Esmu runājusi Jūganinepsas sludināto patiesību, kas dāvāja viņai mūžīgo dzīvošanu. Viņai, man, mums visām. Tu un pārējās jilanē esat pārāk aklas, lai redzētu. Tikai viens var atdot redzi tev un viņām: nāvesziņas atklāsme, kas sniegtu jums dzīvesziņu.

Aiz dusmām ne savā ādā Vaintē, uz mirkli zaudējusi runas dāvanas, cēla rokas pret Engu kā bērns, atklājot skatienam liesmaini sarkanās delnas un visaizskarošākajā žestā piegrūžot tās Engai pie pašas sejas. Enga pat nepakustējās, it kā nemanītu viņas niknumu, un uzrunāja viņu tik maigi, ka vēl vairāk satracināja Vaintē.

-  Tā nevajag, Vaintē. Tu vari pievienoties mums un atklāt, kas ir dižāks par personīgajām vēlmēm, varenāks nekā piederība efenbarum…

-  Varenāks par piederību savai pilsētai?!

-  Iespējams… Jo pārsniedz visu…

-   Es pat nezinu, kā lai sauc to, ko tu te… Tu nozaimo visu, kā dēļ mēs dzīvojam, un es nevaru izjust neko citu kā vien dziļu riebumu. Jilanē ir dzīvojušas kā jilanē, kopš izšķīlies laiks! Te pēkšņi šajā kārtībā kā parazīts dzīvā miesā iegraužas jūsu Fārnekseja ar saviem nejēdzīgajiem sprediķiem! Un pret viņu izturas ar bezgalīgu iecietību, bet viņa tomēr nemitējas. Viņu brīdina, bet viņa spītīgi iet savu ceļu, līdz nav vairs citas izejas, kā vien izraidīt viņu no pilsētas. Bet viņa nenomirst! Viņa kļūst par pirmo dzīvo mironi! Nebijis glābējas Olpēsagas, viņa varbūt joprojām dzīvotu un sētu naidu!

-   Jūganinepsa bija viņas vārds, jo caur viņu nāca patiesības atklāsme. Olpēsaga bija drīzāk posta nesēja, kura iznīcināja viņas miesu, bet ne šo atklāsmi.

-   Vārds ir tas, kurš tev dots. Viņa bija Fārnekseja, tā-kura-meklē-jēgu- bezjēdzībā, un šis noziegums viņai maksāja dzīvību. Ar to tā arī beidzas - šī jūsu bērnišķīgā ticība, šīs neķītrās domas, kuras vairāk piedienētu koraļļiem vai brūnai ģēm.

Viņa dziļi un konvulsīvi ievilka elpu, visiem spēkiem cenzdamās savaldīties.

-   Vai tiešām tu nesaproti, ko es piedāvāju? Vienīgo izeju! Dzīvi pret tevis izraudzīto nāvi. Esi ar mani, un tu kāpsi augstu! Ja šī šķebīgā ticība tev tik svarīga, tad tici taču, bet ne vārda par to man vai jelkurai citai jilanē! Turi to zem sava apmetņa, un neviens to neredzēs. Tu spēsi!

-  Es nespēju. Patiesība ir patiesība - tā jāsludina skaļi…

Ārprātā rēkdama, Vaintē sagrāba Engas kaklu, vienlaikus ar īkšķiem mežonīgi plucinot viņas seksti, nolieca spītnieci pie zemes un trina ar seju pret spuras kokaino ādu.

-  Lūk, kas ir taisnība! - viņa auroja, pagriezusi Engu pret sevi, lai būtu skaidri saprotams ik vārds. - Īstenība un patiesība ir putnu sūdi, ko es izsmērēšu pa tavu stulbo viepli! Un jaunceļamā pilsēta mežonīgajos džungļos, smags darbs un nekādu ērtību, kas tev tik pierastas! Lūk, tava likteņa loze! Un vēl - neizbēgamā nāve! Kā es te stāvu! Ja tu neatmetīsi savu augstprātību, savu kuslo īdēšanu…

Vaintē izdzirdēja vāju, šņācošu skaņu, apcirtās un ieraudzīja kapteini, kura bija kāpusi augšup uz dzegas un tagad centās atkal strauji pazust no viņas redzesloka.

-  Nāc šurp! - Vaintē izsaucās, nosviezdama Engu uz dzegas. - Kā saprast šo traucējumu? Šo ķīķerēšanu?!

-   Es negribēju… Es netīšām, augstība, es jau pazūdu, - Erifneisa runāja vienkārši, bez izteiksmes smalkumiem, - tik ļoti viņa bija apjukusi.

-  Tad kas gan tevi dzina šurp?

-   Pludmale. Es tikai gribēju jums parādīt balto pludmali. Tieši aiz zemes strēles, kuru jūs redzat priekšā, būs dzemdību liedags.

Vaintē atvieglota uzelpoja, sajutusi iespēju novērsties no pretīgās ainas. Pretīgās gan, - jo viņa bija zaudējusi savaldību. Kaut ko tādu viņa atļāvās reti, apzinādamās, ka tādējādi nodod trumpjus citām tieši rokās. Kaut vai šī kapteine! Viņa tagad izplatīs tenkas, un neko labu tas nevēstija. Un viss Engas, nepateicīgās un stulbās Engas dēļ. Turpmāk viņa pati var lemt savu likteni, pati sev piespriest pelnīto sodu! Vaintē cieši satvēra apmali, viņas niknums izplēnēja, elpa kļuva rāmāka, un viņa ielūkojās zaļajā krasta līnijā tepat rokas stiepiena attālumā. Ar acs kaktiņu viņa redzēja, ka Enga pietraušas kājās, alkdama redzēt pludmali tāpat kā visi.

-  Mēs piestāsim tik tuvu, cik vien būs iespējams, - Erifneisa teica. - Cieši pie krasta.

«Mūsu nākotne,» Vaintē domāja. «Pirmā triumfālā vaislinieku aplekšana, pirmais dējums, pirmais perējums, pirmais efenbarus dodas jūrā.» Viņas niknums bija izplēnējis, un viņa gandrīz smaidīja, iedomājusies treknos, kūtros vīrišķus stulbi zvilnam saulē un auklējam mazuļus drošajās somās - ādas krokās astes- galā. Un pirmās jaundzimušās! Neaizmirstams brīdis jaunajā pilsētā…

Apkalpe vadīja araketo aizvien ciešāk pie krasta, jau gandrīz starp plīstošajām viļņu galotnēm. Krasts slīdēja garām, un redzeslokā parādījās pludmale. Brīnišķīgs liedags.

Pavērās aina, kas Engai un kapteinei laupīja valodu. Vaintē nebalsī iekliedzās. Gludajā smiltī izkaisītie, līdz nepazīšanai sakropļotie līķi izvilināja no viņas dvēseles dziļumiem baisu aizsaules vaidu, kas draudīgi aizvēlās pār viļņiem, izzūdot tālē…

III

Vaintē sāpju kliedziens spēji apsīka. Kad viņa atkal ierunājās, bija zudusi visa etiķetes uzspiestā frāžainiba. Steidzīgi teiktais grieza ausīs ar savu nesamākslotību un raupjumu.

-  Kapteini Nekavējoties ved krastā desmit spēcīgākās apkalpes locekles! Ar hezocaniem rokās. Un atstāj araketo reidā!

Viņa pārtrausās pār spuras čukuru, apdomājās un norādīja uz Engu.

-  Tu nāksi ar mani!

Vaintē rāpās lejup pa araketo muguru, cērtot kāju nagus raupjajā ādā un āķējoties ar pirkstgaliem krevei līdzīgajās krokās, līdz sasniedza dzidro ūdeni un laidās peldus. Enga sekoja.

Viņas iznira no viļņiem tieši pie noslaktētā vīrišķa līķa. Ap brūcēm melnā mākonī ņirbēja mušas, aizsedzot dūruma vietu un asins recekļus ap to. Enga, to redzot, sagrīļojās kā nemanāma vēja šūpota un neviļus savija pirkstus ar īkšķiem ciešā ņudzeklī bērnu dienu sāpju žestā.

Vaintē turējās. Viņa stāvēja cieta un stingra kā klints, un ne vaibsts viņas sejā nenotrīsēja. Tikai skatiens mēmi iztaustīja slaktiņa ainu.

-   Es gribu uzmeklēt nezvērus, kas to izdarījuši, - viņa noskaldīja, neļaujot vārdiem nodot izjūtas, paspēra soli un noliecās pār rumpi. - Viņi nonāvējuši, bet nav ēduši. Tiem ir nagi vai ilkņi, vai ragi - paveries uz šīm brūcēm! Redzi? Un ne vien vīrišķis, bet arī uzraudzes ir mirušas. Nokautas tādā pat veidā. Kur ir apsardze?!

Viņa pavērsās ar seju pret kapteini, kura šai mirklī parādījās no jūras ar bruņotām cīnītājām, un deva zīmi virzīties uz priekšu.

-    Izkārtoties ķēdē, turēt ieročus gatavībā un izķemmēt pludmali! Atrast sardzes, kurām bija jābūt šeit, un izsekot, kurp ved šīs pēdas! Ātri!

Viņa vēroja tās izklīstam, līdz sadzirdēja Engas balsi.

-  Vaintē, es nesaprotu, kādi radījumi varētu cirst šādas brūces. Katrs ievainojums ir atsevišķs dūriens vai griezums, it kā radījumam būtu viens pats rags vai nags.

-  Neniteskam ir viens rags uz deguna, liels un resns; arī arakzastam ir viens pats rags.

-  Visi tie ir milzīgi, lempīgi, stulbi radījumi. Tie nevarētu to izdarīt. Un tu taču pati brīdināji mani no briesmām šāspuses mūžamežos. Tie ir nezināmi dzīvnieki, strauji un nesaudzīgi.

-  Kur atradās apsardze? Viņas zināja briesmas! Kāpēc viņas neveica savu pienākumu?

-  Viņas veica, - Erifneisa iebilda, lēnām šļūkdama lejup uz pludmali. Visas mirušas. Visas nogalinātas tieši tāpat.

-  Nevar būt! Un viņu ieroči?

-  Nav lietoti. Pielādēti. Šis radījums… Šie radījumi bijuši tik strauji…

Viena apkalpes locekle uzsauca viņām no pludmales lejasgala. Lielais attālums darīja ķermeņa kustības neskaidras, un balss skanēja slāpēti. Nepārprotami satraukta, viņa skrēja pie pārējām, brīžiem apstādamās un pūlēdamās kaut ko pateikt, tad atkal laizdamās teciņus, līdz beidzot teikto jau varēja saprast.

-  Es atradu pēdas… ātri… tur ir asinis…

Nevaldāmais izbīlis viņas balsī uzvēdīja nāves dvesmu. Visas ar Vaintē priekšgalā traucās tai pretī.

-  Es gāju pa pēdām, augstība, - apkalpes locekle turpināja, norādīdama uz kokiem. - Radījums nav bijis viens. Kādi pieci, es domāju, - daudz pēdu. Visas beidzas ūdens malā. Viņi ir projām. Bet ir vēl kas, tev vēl kaut kas jāredz…

-  Kas?

-  Slaktiņa vieta, daudz asiņu un kaulu. Un vēl… vēl kaut kas. Tev jāredz pašai.

Jau tālu pirms apskatāmās vietas varēja dzirdēt mušu nikno zumēšanu. Tad

nepārprotami atklājās lielas apkaušanas vieta, bet tās vidū vīdēja kaut kas vēl trakāks. Ceļvede mēmi norādīja uz zemi.

Kaudzē sarausti melnēja nodeguļi un pelni. No tiem cēlās pelēka dūmu grīste.

-  Uguns? - Vaintē izsaucās, šīs ainas samulsināta tāpat kā pārējās. Viņa bija to redzējusi jau senāk un izjuta nepatiku. - Stāvi mierā, stulbene! - viņa uzrēja, kad kapteine stiepa roku pret dūmojošajiem pelniem. - Tā ir uguns. Tā ir ļoti karsta un sāpīga.

-  Es nezināju, - Erifneisa taisnojās. - Esmu dzirdējusi par to, bet nav gadījies redzēt.

-  Te ir vēl kas, - ieminējās komandas locekle. - Krastā ir dubļi. Saulē sacietējuši akmenī. Tajos ir pēdu nospiedumi, ļoti skaidri. Es izlauzu vienu. Lūk!

Vaintē piesteidzās un aplūkoja saplaisājušo dubļu pļeku, pieliekdamās tam klāt un bakstīdama iespiedumus cietajā masā.

-   Mazi radījumi, ļoti mazi, mazāki nekā mēs. Viņu pēdas ir nevarīgas, pavisam bez nagiem. Eu! Re - skaitiet!

Viņa apsviedās ar seju pret pārējiem, izstiepusi vienu roku ar izplestiem pirkstiem, un niknuma krāsa pārklāja viņas delnu.

-  Pieci pirksti. Re, cik viņiem to ir! Ne četri. Kurš zina, kas tie par zvēriem ar pieciem kāju pirkstiem?

Iestājās klusums.

-  Pārāk daudz mistikas. Man tas nepatīk. Cik sardžu šeit bija?

- Trīs, - Erifneisa attrauca. - Pa vienai katrā pludmales galā, un trešā pa vidu…

Viņas runa aprāvās, jo viena no komandas, brīkšķinot zarus, lauzās caur

paaugu lejpus viņām.

-  Maza laiva tuvojas krastam! - viņa sauca.

Iznākusi no koku paēnas, Vaintē ieraudzīja sīkajos vilnīšos šūpojamies laivu, piekrautu ar kaut kādiem kubuliem. Viena no tās saimniecēm uzturējās turpat netālu, lai radījums nesadomātu kaut kur noklīst; pārējās divas liedagā blenza uz līķiem. Vaintē tuvojoties, tās apcirtās; viņa pamanīja vītu stieples gredzenu vienai svešiniecei ap kaklu un ar skatienu ieurbās tajā.

-  Tu esi ezikesaka - tā, kurai jāsargā dzemdību liedags! Kāpēc tu nebiji šeit un neaizstāvēji savus aizbilstamos?!

Ezikesakas nāsis niknumā iepletās.

-  Kas tu tāda, ka atļaujies ar mani runāt….

-    Es esmu Vaintē, šīs pilsētas jaunā eistaā! Un tagad atbildi uz manu jautājumu, niecība, jo man zūd pacietība!!!

Ezikesaka soli atkāpās un aizskāra savas lūpas pazemīgā lūgumā.

-  Piedod man, augstība, es nezināju. Šī slepkavība, šis slogs…

-  …gulstas uz tevi. Kur tu biji?

-  Pilsētā, pēc pārtikas un jaunām sardzēm.

-  Cik sen tu jau esi projām?

-  Tikai divas dienas, augstība, kā vienmēr.

-   Kā vienmēr! - Vaintē burtiski piepūtās nevaldāmās dusmās un smagi uzsvēra katru vārdu. - Nesaprotu! Kāpēc tu pamet liedagu, lai dotos uz pilsētu pa jūru? Kur ir ērkšķu siena, kur nocietinājumi?!

-  Nav vēl izauguši, augstība, nav vēl droši. Upi paplašina un padziļina, bet tā nav vēl atbrīvota no bīstamiem nezvēriem. Drošības nolūkos nolēma iekārtot dzemdību liedagu pie okeāna, uz laiku, protams.

-  Drošības nolūkos! - Vaintē, satracināta līdz ārprātam, rādīja uz līķiem un rēca. - Viņas ir mirušas! Visas! Un tā bija tava misija! Ja tu būtu to pildījusi, tad gulētu kopā ar viņām. Par noziegumu, smagāko no smagākajiem, es pieprasu nesaudzīgāko sodu! Tu esi izraidīta no šīs pilsētas, no runājošo sabiedrības, un tiec pieskaitīta mēmajām. Ilgi tu nedzīvosi, bet līdz pat nāvei ik brīdi atcerēsies, ka tavs pienākums, tava misija, tava kļūda - tas viss tevi noveda līdz šim spriedumam.

Vaintē pieklupa ezikesakai pie kakla, aizāķēja ikšķus aiz metāla zīmotnes, kas liecināja par augsto stāvokli, un spēcīgi rāva. Gredzens pārtrūka. Pārlauzto stiepļu gali uzplēsa nolemtās kaklu. Svinīgi deklamēdama depersonalizācijas rituālos pantus, Vaintē nosvieda zimotni smiltīs.

-   Es atbrīvoju tevi no taviem pienākumiem! Visas klātesošās šajā brīdī aizmirst tavu bijušo stāvokli, jo tu neesi veikusi savu misiju! Katra Inegbanas, mūsu dzimtās pilsētas pavalstniece, ikviena dzīvā jilanē pievienojas mums, laupot tev pilsonību! Visbeidzot es atņemu tev vārdu, un neviena dzīvā to vairs neizrunās skaļi, bet pieminēs tevi kā Lekmeliku, mūžīgo tumsu! Es atdodu tevi vārdā nenosauktajām un mēmajām! Ej!

Vaintē salti norādīja uz okeānu. Depersonalizētā ezikesaka metās pie zemes un visā augumā izstiepās smiltīs pie Vaintē kājām. Viņas teikto tik tikko varēja sadzirdēt.

-  Tikai ne to, es lūdzu. Tikai ne šo kaunu! Tā bija Dīsta, kas visu izrīkoja, kas mūs piespieda. Olas nemaz nedrīkstēja perēt, jo viņa neuzturēja seksuālo disciplīnu. Mani te nevar vainot, jaundzimušās nemaz nedrīkstēja būt izšķīlušās. Tā nav mana vaina…

Vārdi iestrēga rīklē, un balss noslāpa. Viņas locekļu kustības lēnām rimās, līdz tie sastinga pavisam.

-  Apveliet šo būtni otrādi, - Vaintē pavēlēja.

Erifneisa deva zīmi tās biedrenēm, un viņas grūstīja ļengano ķermeni, lidz tas apvēlās augšpēdus. Lekmelikas atvērto acu skatiens bija stings, elpa jau dzisa. Drīz viņa izlaidis garu. Taisnās tiesas spriedums būs stājies spēkā. Vaintē gandarīta palocīja galvu un tūlīt arī izmeta izraidīto būtni no prāta, - pārāk daudz bija, ko darīt.

-   Erifneisa, tu paliksi šeit un uzraudzīsi līķu apglabāšanu, - viņa izrīkoja. - Pēc tam nogādā araketo pilsētā. Es tagad braukšu ar šo laivu. Vēlos redzēt šo eistaā Dīstu, kuru nomainīt esmu sūtīta.

Kad Vaintē iekāpa laivā, stūrmane mulsi izrādīja vēlēšanos kaut ko teikt. Viņa runāja lēnām, ar zināmu piepūli.

-  Tas nebūs iespējams - redzēt Dīstu. Dīsta nu jau cik dienas kā mirusi. Te plosījās drudzis. Viņa bija viena no pēdējām mirējām.

-  Tad mana ierašanās šobrīd jau izrādās novēlota, - Vaintē apsēdās, kamēr stūrmane pavēloši runāja laivai ausī. Radījums, miesai pulsējot, uzsāka kustību, izgrūzdams no sava ķermeņa ūdens strūklas.

-  Pastāsti man par pilsētu, - Vaintē mudināja. - Bet vispirms teic savu vārdu!

Viņa runāja rāmi un silti. Šī sardze nebija vainojama slepkavībās, viņai nebija jāatrodas postenī. Tagad Vaintē jādomā par pilsētu un jāsagādā sabiedrotie, ja reiz viņa vēlas veikt savu darbu nevainojami.

-  Es esmu Inlēnata, - viņa teica ne vairs tik bailīgi kā pirmīt. - Tā būs laba pilsēta. Mēs visas vēlamies, lai tā būtu. Mēs smagi strādājam, bet saduramies ar visādām grūtībām un sarežģījumiem.

-  Vai viena no šīm problēmām bija Dīsta?

Inlēnata paslēpa delnas, lai neizrādītu emocijas, kuras pauda to krāsa. - Ne man par to spriest. Esmu bijusi pilsone ļoti īsu brīdi.

-  Ja tu esi pilsētā, tu tai piederi. Tu vari man visu teikt, jo es esmu Vaintē un esmu eistaā. Apdomā labi šo vārdu nozīmi! Manas varas rokas plešas pār pilsētu. Es esmu tā, pie kuras jāvēršas ar visām problēmām. Es esmu tā, kura lems. Nu tu zini savus pienākumus! Tu runāsi, tu vaļsirdīgi atbildēsi uz maniem jautājumiem!

- Es darīšu, kā tu teiksi, eistaā, - Inlēnata apņēmīgi teica, jau sākdama izprast jauno lietu kārtību.

Sprīdi pa sprīdim, sīki un pacietīgi iztaujājot, Vaintē acu priekšā uzplauka notikumu aina pilsētā. Sardzei bija pārāk zems stāvoklis, lai viņa zinātu, kas noticis valdošajās aprindās, bet sekas viņa pārzināja smalki. Tās neiepriecināja.

Dīstu tauta necienīja, tas nu kļuva skaidrs. Acīmredzot viņu ieskāva šaurs personu loks, kas nepārslogoja sevi ar darbu. Viss liecināja, ka tās bija aizmirsušas savu misiju un, kopulācijas laikam pienākot, pilnībā nodevušās fiziskām baudām ar vīrišķiem, ignorējot faktu, ka dzemdību liedagi nav sagatavoti. Ja tas izrādīsies tā, un taisnību noskaidrot nebūs grūti, tad viņām neizbēgt no sabiedriskās tiesas. Pārkāpējas norīkos darbā ārpus pilsētas, tas arī viss. Viņas strādās, līdz pakritīs, vai arī nokļūs savvaļas dzīvnieku zobos. Neko vairāk tās arī nav pelnījušas.

Ne visi jaunumi bija tik nelāgi. Pirmie līdumi jau nolīsti, pašas pilsētas izaugsme ievērojami pavirzījusies uz priekšu un norisinās pēc plāna. Kopš drudzis apkarots, veselības aizsardzība vairs nav klibojusi, neskaitot ikdienišķas smagā darba traumas. Līdz laivas ienākšanai upē Vaintē jau skaidri redzēja, kas darāms. Viņa, protams, pārbaudīs Inlēnatas stāstu patiesīgumu, bet nojauta teica, ka vienkāršā būtne precīzi izgaismojusi pilsētas nebūšanas. Daži nostāsti, bez šaubām, varēja būt tenkas, bet faktu kodols kļuva skaidrs kā diena.

Kad laiva sāka jau līkumot starp pilsētas ūdenssaknēm, kur tā varēs laiski izstiepties ostas seklumā, saule paslēpās aiz mākoņu vāliem. Vaintē sajuta vēsumu un gluži neviļus ietinās kādā apmetnī, kas mētājās pa rokai. Tas bija labi barots un silts, turklāt apslēpa viņas personību. Jo labāk. Nebijis tas slaktiņš pludmalē, viņa būtu uzstājusi, lai ostā ienākošo araketo sagaida pēc etiķetes. Tagad tas šķita neiedomājami. Viņa neuzkrītoši mēros ceļu uz Alpīsaku, lai būtu tur, ja ziņa par slepkavībām jau sasniegusi pilsētu, viņa būtu tur un neļautu to pasniegt sagrozītā veidā. Slepkavības nedrīkst aizmirst, bet tām ļaužu atmiņā jāsaistās ar posta laiku noslēgumu un uzplaukuma sākumu. Viņa sev klusībā nosolījās, ka, sākot ar šo brīdi, viss ievirzās citā, labvēlīgā gultnē.

IV

Vaintē ierašanās tomēr nepasiīdēja bez ievērības. Laivai iegriežoties dokā, viņa redzēja, ka tur, cieši ietinusies apmetnī, kāda ēna acīmredzami gaida viņu piebraucam.

-  Kas tā tāda? - Vaintē jautāja. Inlēnata izsekoja viņas skatienam.

-  Esmu dzirdējusi, ka viņu sauc Vanalpē. Viņa ieņem visaugstāko stāvokli. Viņa nekad nav ar mani runājusi.

Vaintē pazina Vanalpē. Vismaz bija iepazinusies ar viņas pēdējiem ziņojumiem: lietišķiem un bezkaislīgiem, kuros ne reizi neieskanējās personiskā attieksme vai žēlabas par grūtībām. Viņa bija ezikekzopa - vārda tiešā nozīmē tā-kura-pārveido-lietas jeb viena no nedaudzajām izredzētajām, kuras pārvaldīja jaunu augu un dzivnieku formu kultivēšanas mākslu. Šajā pilsētā tieši uz viņu gulstas atbildība par plānojumu un augšanas norisi. Vaintē būs eistaā, jaunās pilsētas un tās iemītnieču vadone. Vanalpē, savukārt, ir līdz pēdējai lapiņai atbildīga par pašas pilsētas fizisko veidolu.

Vaintē saņēmās, lai pēkšņa spriedze nenodotu šis pirmās tikšanās liktenīgo nozīmi: no tās būs atkarīgas visas viņu turpmākās attiecības. Attiecības, kuras izšķirs Alpisakas likteni, tās nākotni.

-  Es esmu Vaintē, - viņa teica, izkāpdama uz doka raupjās koka apmales.

-  Sveicu tevi un laipni lūdzu Alpisakā. Kāda fārgaja pamanīja gan araketo, gan šo laivu tuvojamies un ziņoja man. Mana karstākā vēlēšanās bija, lai tā izrāditos tu. Es esmu Vanalpē. Esmu tavā rīcībā, - viņa teica saskaņā ar etiķeti, vienlaikus liekot žestam paust pakļaušanos augstākstāvošās priekšā. Abas rokas izpildīja pilnu kustibu veclaicīgā stilā, nevis aprāva to mūsdienās parastajā saīsinātajā variantā. Pēc tam viņa ieņēma cietu, robustu stāju un gaidīja rīkojumus. Vaintē uzreiz atsila un impulsīvi satvēra viņas roku draudzības žestā.

-   Es lasīju tavus ziņojumus. Tu esi smagi strādājusi Alpīsakas labā. Vai fārgaja tev stāstīja vēl ko? Vai viņa runāja par liedagu?

-  Nē, tikai par tavu ierašanos. Kas ir ar liedagu?

Vaintē jau vēra muti, lai runātu, bet piepeši aptvēra, ka nemaz nespēj to darit. Kopš tā vienīgā sāpju kliedziena viņa savas jūtas nevainojami turēja grožos. Tiklīdz viņa ierunāsies par virišķu un jaundzimušo apkaušanu, tā dusmas un izbailes atkal izlauzīsies uz āru. Tas nebūtu piedienīgi, nedz arī stiprinātu viņas atstāto vēsās lietišķības iespaidu, par kuru viņa sabiedrībā allaž tā gādāja.

-  Inlēnat! - viņa pavēlēja. - Pastāsti Vanalpē, ko mēs atradām pludmalē!

Vaintē soļoja gar doku visā tā garumā šurpu turpu, prātā sakārtojot darbus,

kas viņai jāpaveic. Kad balsis apklusa, viņa pacēla skatienu un sajuta, ka abas pārējās gaida kādu vārdu no viņas.

-  Tagad tu saproti, - viņa teica.

-  Neiedomājami. Būtnes, kas to izdarīja, jāatrod un jāiznīcina!

-  Vai tu zini, kas tās varētu būt?

-  Nē. Bet es zinu, kas to zina. Stalana, kura strādā kopā ar mani.

-  Medniece-no-dzimšanas?

-   Vārds viņai iedots trāpīgi. Viņa ir vienatnē izstaigājusi visus mežus ap pilsētu. Viņa zina, kas tajos uzglūn. Uz šo ziņu pamata es pielaboju pilsētas plānojumu. Man būtu tev jāparāda visos sīkumos…

-  Vēlāk! Lai gan esmu eistaā, mazāk steidzami pasākumi var pagaidīt, kamēr pret šīm slepkavībām kaut kas netiks pasākts. Pilsēta veidojas labi. Vai ir kādas neatliekamas problēmas?

-  Nav tādu, ko nevarētu atlikt. Viss notiek, kā jānotiek. Drudzis ir apturēts. Dažas nomira.

-  Nomira Dīsta. Vai viņas pietrūks?

Vanalpē apklusa un dziļdomīgi nolaida acis. Kad viņa atkal ierunājās, bija redzams, ka ik vārds ir rūpīgi izsvērts ar visdziļāko atbildības sajūtu.

-   Šajā pilsētā nav laba gaisotne, un daudzas runā, ka vainīga Dīsta. Es piekritu. Viņu ir ļoti maz - to, kurām viņas pietrūks.

-  ?

-  Tuvu stāvošas personas. Tu viņas ļoti drīz atmaskosi.

-  Saprotu. Tagad sūti pēc Stalanas un liec viņai ierasties. Un, kamēr gaidām, parādi man pilsētu!

Vanalpē ienira starp augstajām saknēm un pagrūda sānis smagnējo priekškaru, kurš notrīsēdams atbildēja uz viņas pieskārienu. Iekšpusē bija siltāks, un viņas nometa savus apmetņus kaudzē līdzās durvju ailai. Apmetņi gausi izbīdīja taustekļus un čamdīja sienu, līdz sajuta koka asiņu saldo smaržu un iesūcās sulīgajā lūksnē.

Gājējas izslīdēja caur pagaidu būvēm pašā ūdens malā - cauri nojumēm, ko veidoja pār ātri augošiem skeletkokiem pārstieptas puscaurspidigas plēves.

-  Ši tehnika ir gluži svaiga, - Vanalpē paskaidroja. - Jau sen nav veidotas jaunas pilsētas. Ši būs pirmā pēc stipri ieilguša pārtraukuma, bet ne diena nav nomesta zemē, un pilsētbūvniecība spērusi milzu soli uz priekšu.

Viņa bija atplaukusi un smaidot pliķēja ar plaukstu gaisīgo plēvi:

-  To es pati esmu radījusi. Tā ir pārveidota kukaiņa kūniņa, ļoti liela kūniņa. Ja kāpurus labi baro, tad kūniņas saražo milzum daudz šo lokšņu. Tās nolupina, kamēr mīkstas, un salīmē kopā. Ar laiku plēves sacietē. Tas gan nenozīmē, ka manta iet zudumā. Palūk, tūlit mēs būsim pie pilsētas koka.

Viņa norādīja tālāk uz sienām, kuras veidoja masīvu sakņu samezglojumi, ietverot un apvijot caurspīdīgās plēves.

-  Loksnes ir tīri ogļhidrāti. Kad tās noveco, koki uzsūc sadalīšanās produktus un saņem nozīmīgu enerģijas lādiņu.

-  Lieliski, - Vaintē nostājās gaismā, kas lija pār grīdu un spārnus izpletušu sildītāju. Viņa raudzījās apkārt neviltotā atzinībā.

-   Man vienkārši trūkst vārdu. Esmu dziļi gandarīta. Es lasīju visus tavus ziņojumus, es zināju, ko tu šeit veido, bet redzēt šo neapturamo izaugsmi savām acīm - tas ir gluži kas cits. Tas ir neaprakstāmi, neaprakstāmi, neaprakstāmi, - viņa zīmīgi pievērsa Vanalpē uzmanibu pēdējam atkārtotajam, uzsvērtajam vārdam. - Manā pirmajā ziņojumā uz Entobanu būs teikts tieši tā.

Vanalpē klusējot novērsās, neuzdrīkstēdamās ierunāties. Pilsētbūve bija viņas mūža darbs, un Alpīsaka - šo pūliņu kulminācija. Jaunās eistaā nevaldāmā aizrautība uzlādēja ar nebijušu spēku. Pēc ilgākas pauzes viņa atguva valodu un norādīja uz sildītāju.

-   Tas ir tāds jaunums, ka tu nebūsi par to dzirdējusi ziņojumos, - viņa noglāstīja sildītāju, kura ilkņi pa brīdim izslīdēja no koka sulīgajiem audiem, neredzīgās acis pavērsās pret viņu un balss vārgi iepīkstējās. - Es to izmēģinājumu ceļā audzēju jau gadiem. Beidzot varu bez šaubīšanās ziņot, ka šie eksperimenti izrādījušies veiksmīgi. Sildītāji dzīvo ilgi un pārtiek tikai no koka sulā izšķīdušajiem cukuriem. Un, kā redzi, ķermeņa temperatūra neapšaubāmi ir augstāka nekā jebkurai citai radībai.

-  Varu tikai izteikt atzinību.

Vanalpē lepni lauzās tālāk starp savijušos sakņu veidotajiem priekškariem. Viņa salīka, ienira durvju ailā, pieturēja saknes, līdz iespraucās arī Vaintē, un norādīja uz resno stumbru, kas veidoja dibensienu.

-  Lūk, šī ir tā vieta, kur es iedēstīju pilsētas sēklu!

Viņa iesmējās un pastiepa roku ar izplestu plaukstu:

-  Tā gulēja te, uz manas delnas. Šķita neticami, ka aizritējušas neskaitāmas dienas, gatavojot mutanto gēnu ķēdes, kuras ieslēgtas šajā kripatiņā. Un neviena nevarēja būt pārliecināta, ka darbs ir sekmējies, pirms tā sāka augt. Es savlaicīgi izvācu no šā laukuma krūmājus un kokus, izskaudu arī kukaiņus, tad pašrocīgi iekopu un laistīju zemi, visbeidzot ar īkšķi iespiedu tajā bedrīti - un guldīju tajā sēklu. Visu nakti gulēju tai līdzās, nevarēju aiziet. Un nākamajā dienā te uzradās sīksīks zaļš asniņš. Nav vārdos izsakāms, kā es jutos. Un tagad - lūk!

Vanalpē, laimē un lepnumā starojot, pliķēja varenā koka biezo krevi. Arī Vaintē pienāca, nostājās blakām, aizskāra stumbru un sajuta to pašu prieku. Viņas koks, viņas pilsēta!

- Te es ari palikšu. Pastāsti visiem, ka šī ir mana vieta!

-  Tā ir tava vieta. Visapkārt sastādīs sienas, kas norobežos eistaā varas- krēslu. Tagad es iešu sagaidīt Stalanu un vedīšu viņu šurp.

Viņa nozuda. Vaintē klusēdama sēdēja, lidz pamanīja kādu garāmklīstošu fārgaju un nosūtīja to pēc gaļas. Fārgaja neatgriezās viena.

-  Mani sauc Hekzeja, - atnācēja stādījās priekšā pēc etiķetes. - Ziņa par tavu ierašanos izplatās vēja ātrumā, dižā Vaintē, un es steidzos sveikt tevi tavā pilsētā.

-  Kas ir tavs darbs šajā pilsētā, Hekzej? - Vaintē vaicāja tikpat rutinēti.

-  Es cenšos, cik varu, palīdzu citām, kalpoju pilsētai…

-  Tu biji tuva draudzene jau mirušajai eistaā Dīstai.

Tas vairāk bija apgalvojums nekā jautājums, un bulta trāpija mērķī.

-  Nezinu, kas tev stāstīts. Dažas ļaudis ir skaudīgas, izplata tenkas…

Viņas vārdi aprāvās; nāca Vanalpē kopā ar vēl kādu, kurai plecā kūļājās

soma un pie tās karājās hezocans. Vaintē uzmeta ierocim acis un novērsās, neko neteikusi, lai gan likums aizliedza še parādīties tādā ekipējumā.

-  Stalana, par kuru jau stāstīju, - Vanalpē ziņoja. Hekzejai viņas skatiens pārslīdēja pāri kā tukšai vietai. Stalana sveicināja pēc etiķetes, tad pakāpās soli atpakaļ uz durvīm.

-  Es pieļāvu kļūdu, - viņa čērkstoši teica, un Vaintē pirmo reizi ievēroja garu rētu, kas savilka viņas kaklu. - Neviļus esmu paņēmusi ieroci. Tikai tagad, kad pamanīju tavu skatienu kavējamies pie tā. sapratu, ka man tas bija jāatstāj.

-  Paga! - Vaintē pārtrauca. - Vai tu vienmēr to nēsā līdzi?

-  Vienmēr. Es mežā uzturos vairāk nekā pilsētā. Pilsēta ir jauna, un tai uzglūn daudz briesmu.

-  Tad turpini to nēsāt, Stalan, ja nepieciešams. Vai Vanalpē jau izstāstīja par liedagu?

Stalana drūmā klusumā apstiprinoši pamāja.

-  Vai tu zini, kas varēja būt tas radijums?

-  Jā un nē.

Vaintē ignorēja Hekzejas neticīgo, nicīgo žestu.

Izskaidro man! - viņa teica.

-  Še, jaunajā pasaulē, ir muklāji un biezokņi, tumši meži un kalni. Uz rietumiem plešas liels ezers, un aiz tā atkal okeāns. Uz ziemeļiem - nebeidzams mežs. Un zvēri. Daži ļoti līdzīgi tiem, kurus mēs pazinām Entobanā. Daži - stipri citādi. Uz ziemeļiem atšķirīgo kļūst vairāk. Turēs sastapu aizvien vairāk astazou. Dažus nogalināju. Tie var būt bīstami. Daudzas fārgajas, ko ņēmu līdzi, guva ievainojumus, un dažas pat nomira.

-  Tie ir bistami!

Hekzeja skaļi iesmējās.

-  Pele zem gridas ir bistama? Mums jāsauc palīgā elinous!

Stalana lēni pagriezās pret Hekzeju:

-  Tu allaž smej, kad es runāju par lietām, no kurām tu nekā nesajēdz. Ir laiks pārtraukt šo zvaigāšanu! - Viņas balsi jautās saltums, kas nepieļāva iebildes. Citas mēmā klusumā vēroja, kā viņa iziet caur arku, lai pēc brīža atgrieztos ar lielu, savīkstītu saini.

-  Šajā zemē astazoi, dzīvnieki kažokā, ir arī lielāki par peli zem grīdas, ko tu tā apsmēji. Un tāpēc vien, ka tā ir vienīgais astazous, ko mēs pazinām, pirms ieradāmies šaipusē, mēs arvien vēl uzskatām, ka astazoum noteikti jābūt sīkam dienaszaglim. Pienācis laiks atbrīvoties no tādām iedomām. Te viss ir citādi. Lūk, par piemēru - šis bezvārda radījums.

Viņa atrāva saini vaļā un izklāja to pa grīdu. Tā izrādījās dzīvnieka āda, ar kažoku pārklāta āda, kas stiepās no sienas līdz sienai. Iestājās kapa klusums. Stalana pacēla vienu ķetnu un pavērsa to ar pēdu uz augšu. Tur rēgojās nagi, katrs viņas rokas garumā.

-  Es atbildēju «jā un nē» uz tavu jautājumu, eistaā, un lūk, kāpēc. Raugi, te ir pieci nagi. Daudziem lielākajiem un bīstamākajiem kažokzvēriem ir pieci pirksti. Esmu pārliecināta, ka slepkavas pludmalē bijuši kādi līdz šim nezināmi astazoi.

-  Jādomā, tev taisnība, - Vaintē noteica, pasperot biezās ādas stūri sānis un cenšoties nenodrebināties no mīkstā, derdzīgā pieskāriena. - Vai tev šķiet, ka spēsi uzmeklēt šos zvērus?

• - Es sekošu viņiem. Uz ziemeļiem. Vienīgi turp viņi varēja doties.

-  Atrodi viņus! Atri! Un ziņo man! Tad mēs viņus iznīcināsim. Vai tu dodies projām rītausmā?

-  Ar tavu atļauju, es došos ceļā tūlīt.

Pār Vaintē seju pārslīdēja vieglas neticības ēna, kas bija jāuztver kā jautājums un ko vēl nevarēja uzskatīt par apvainojumu.

-  Drīz būs tumšs. Vai tu vari ceļot naktī? - viņa vaicāja. - Vai tas iespējams?

-   Es varu to darīt tikai pilsētas tuvumā, kur krasta līnija izlokās puslīdz regulāri. Man ir lieli apmetņi un laiva, kas redz naktī. Es turēšos netālu no piekrastes, un pret rītausmu mēs jau būsim krietni gabalā.

- Tu patiesi esi diža medniece. Bet es neparko negribu laist tevi vienu, negribu ļaut tev uzņemties visas briesmas uz sevi. Tev vajag palīga. Lūk, Hekzeja stāstīja, ka viņa palīdzot citiem. Viņa dosies kopā ar tevi, plecu pie pleca.

-   Tas būs trauksmains ceļojums, eistaā, - Stalana attrauca monotonā, bezkaislīgā balsī.

-    Esmu pārliecināta, ka pieredze viņai nāks par labu, - Vaintē, jau aizgriežoties, piebilda un izlikās nemanām Hekzejas izmisumu un drudžainos žestus, ar kuriem viņa lūdza vārdu.

-  Lai jums veicas grūtajā ceļā!

V

Naudinza istak ar owot at kvvalaro, at etcharro - ach i marinanni terpar. Mednieka taka allaž ir grūtākā un garākā, bet tā noved zvaigznēs.

Pie paša apvāršņa uzplaiksnīja zibens, uz mirkli apmirdzēdams tumšo mākoņu grēdas. Pēc krietna brīža tam sekoja attāla, dobja duna. Vētra atkāpās tālāk jūrā, aiznesdama lietus šaltis un brāzmaino vēju sev līdzi, tomēr augstie viļņu vāli joprojām smagi vēlās pār liedagu, uzšaudamies augšup pa smiltim un izšķizdami zālē aiz priekškāpas, bezmaz skarot krastā izvilkto laivu.

Tieši aiz tās slējās skraja birztala, kur vidēja uz ātru roku uzslieta nojume. Pār laivas airiem un koku stumbriem bija nostieptas ādas. No patvēruma apakšas izvijās dūmu vērpete un aptinās turpat ap koku apakšējiem zariem.

Vecais Ogatirs izliecās no pajumtes, pamirkšķināja acis pirmajos pēcpusdienas staros, kas caururba aizejošos mākoņus, un dziļi ieelpoja.

-  Vētra ir cauri, - viņš paziņoja, - varam doties tālāk.

-  Taču ne šādos viļņos, - Amahasts atvairījās un bakstīja pagales, līdz tās uzliesmoja. Stirnu gaļas šķēles karstumā kūpēja, un tauki čūkstēdami pilēja ugunī. - Laiva apgāzīsies, kā tu labi zini. Ja nu no rīta…

-  Mēs kavējamies, stipri kavējamies!

-   Tur neko nevar darīt, sirmgalvi. Ermanpadars, sūtīdams vētras, īpaši neraizējas, vai mums tās pa prātam, vai ne.

Viņš novērsās no uguns un ķērās pie pēdējā buka. Stirnu bari ņudzēt ņudzēja zaļainajos piekrastes krūmājos, un nesenās medības bija sekmējušās. Kad beidzamais upuris būs sadalits un nožāvēts, laivu varēs piekraut pilnu.

Amahasts izpleta buka priekškājas un plēsa ādu ar akmens plēksni, bet tā vairs nebija asa. Viņš aizmeta rīku projām un uzsauca Ogatiram:

-  Re, ko tu vari darīt, vecūksni: ņem un uztaisi man jaunu nazi!

Piepūlē stenēdams, Ogatirs slējās kājās. Pastāvīgais mitrums stīvināja viņa sāpošos kaulus. Viņš aizsteberēja lidz laivai, parakājās tajā un atgriezās, nesdams katrā rokā pa akmenim.

-   Nu es tev kaut ko iemācīšu, manu zēn, - viņš krekstēja, uzmanīgi apsēzdamies zemē sakrustotām kājām un sniegdams akmeņus Kerikam.

-  Skaties! Ko tu redzi?

-  Divus akmeņus.

-  Bez šaubām. Kas tie ir par akmeņiem? Ko tu vari par tiem pastāstīt?

Viņš viļāja akmeņus pa rokām, ļaudams puisēnam tos izpētīt no visām

pusēm. Keriks tos bakstīja un raustīja plecus.

-  Akmeņi…

-  Tu esi jauns, un neviens tevi nav mācījis. Šo lietu tu nekad neuzzināsi no sievietēm, jo tā ir tīri vīrišķīga zināšana. Lai tu būtu mednieks, tev vajadzīgs šķēps. Šķēpam galā stiprina smaili. Tāpēc tev jāmācās atšķirt akmeņus citu no cita, lai saredzētu, kurā akmenī slēpjas šķēpa smaile vai nazis, lai prastu atvērt akmeni un atrast to, kas tajā patvēries. Laiks sākt nodarbību.

Ogatirs pasniedza Kerikam apaļu, ūdens nobružātu oli.

-   Tas ir āmurs. Redzi, cik tas gluds? Palūko svaru! Tas ir akmens, kurš sašķels citus akmeņus. Tas atvērs šo, kuru sauc par sagatavi.

Keriks viļāja oli no rokas rokā un blenza uz to nelokāmā apņēmībā iegaumēt virsmas raupjumu un noapaļoto stūru mirdzumu. Ogatirs pacietīgi sēdēja, līdz zēns bija ticis galā, tad paņēma oli atpakaļ.

-  Tajā nav sagūstīta šķēpa smaile, - viņš stāstīja. - Nav ne tas izmērs, ne tie apveidi. Toties šajā ir naži, vismaz viens, vai redzi? Jūti? Tagad es to atbrīvošu.

Ogatirs rāmi nolika sagatavi zemē un iesita ar āmuru. No tās sāniem atlēca asa šķēpele.

-  Re nu. Nazis, - viņš konstatēja. - Ass, bet ne tik ass, kā jābūt. Tagad seko uzmanīgi visam, ko es daru!

Viņš izvilka no somas brieža atradzi, piespieda akmens šķembu pie gūžas, rūpīgi pielāgoja ķīļa smaili tās šķautnei un uzsita pa atradža resno galu. Atlēca sīka skambiņa. Tā apstrādājis akmeni visā garumā, līdz asā mala kļuva gluda un skaudra, viņš pasniedza nazi Amahastam, kurš bija pacietīgi vērojis visu norisi. Amahasts pasvaidīja to delnā, atzinīgi pamāja un ar ievingrinātu roku pāršķēla buka vēderu visā garumā.

-   Neviens mūsu samadā neprot tā izvilināt no akmeņiem asmeņus kā Ogatirs, - Amahasts teica. - Ļauj, lai viņš tevi pamāca, dēls, jo mednieks bez naža nav mednieks.

Keriks aizrautībā grāba akmeņus un sita tos kopā. Nekas nenotika. Viņš mēģināja vēlreiz, bet bez panākumiem. Tikai kad Ogatirs saņēma viņa rokas un novietoja tās pareizajā stāvoklī, viņam izdevās atskaldīt grubuļainu plēksni. Šā vai tā, pirmais panākums pildīja viņu ar lepnumu un iedvesmoja darboties tālāk ar briežraga ķīli, līdz pirksti sūrstēja.

Lielais Hastila bija īgni vērojis zēna pūliņus. Tagad viņš, žāvādamies un staipīdamies, izlīda no patvēruma, paošņāja gaisu kā Ogatirs pirms brīža un aizslāja augšup pa kāpu. Vētra šķita pierimusi. Retumis vēl uzbrāzās pa noklidušai vējpūtai, bet tūdaļ arī noplaka. Caur mākoņu gubām jau vērās saule. Tikai viļņu putu galvas selgā līdz pat apvārsnim vēl vēstīja par neseno negaisu. Uz sauszemes pusi kāpas nogāze veda lejup zāļainā staignājā.

Ievērojis caur to laužamies tumšus apveidus, Hastila pieliecās un rimti virzījās atpakaļ uz nojumi.

-  Te vēl ir stirnas. Tiešām laba vieta medībām.

-  Laiva ir pilna, - Amahasts atteica, nošņāpdams kūpinātas gaļas šķēli. - Vēl mazliet, un tā aizies pa burbuli.

-  Man kauli smeldz, te augām dienām gulšņājot, - Hastila kurnēja, sažņaugdams šķēpu. - Ir vēl viena lieta, kas zēnam jāapgūst: kā pielavīties medījumam, lai liktu lietā jauno šķēpa smaili. Nāc, Kerik! Ņem savu šķēpu un seko man! Ja mēs nenodursim buku, tad vismaz piezagsimies tam klāt. Es parādīšu, kā turēties pret vēju un cieši piekļūt vispiesardzīgākajam upurim.

Kerikam šķēps jau bija rokā, bet, pirms sekot lielajam vīram, viņš vēl palūkojās uz tēvu. Amahasts, zelēdams sīksto gaļu, pamāja:

-  Hastila tev parādīs daudz jauna. Ej un mācies!

Keriks līksmi iesmējās, aizļepatoja pakaļ medniekam, panāca viņu un rāmi sekoja.

-   Tu esi pārāk skaļš, - Hastila aizrādīja. - Visiem meža iemītniekiem ir dzirdīgas ausis: tie saklausīs tevi jau sen, pirms tu parādīsies…

Lielais virs aprāva sakāmo un pacēla roku, liekot apklust arī pavadonim. Tad, pielicis roku pie auss, viņš ieklausījās un norādīja uz bedri kāpās tepat priekšā. Keriks sasprindzināja dzirdi, bet saklausīja tikai attālās jūras šalkas. Tās uz mirkli pieklusa, un vējš atnesa citu skaņu - slāpētu brikšķi no kāpas otras puses. Hastila pacēla šķēpu un klusēdams virzījās uz priekšu. Keriks sekoja lielajam virām, cik klusu vien spēdams, un sajuta deniņos pats savus sirdspukstus. Brīkšķēšana pieņēmās spēkā.

Nonākuši kāpas pakājē, viņi saoda pūstošas gaļas salkano, šķebīgo smārdu. Te, labu gabalu no apmetnes, viņi bija atstājuši nomedīto stirnu atliekas. Krak- šķēšana pieņēmās skaļumā, un kļuva dzirdama arī neskaitāmu mušu zumē- šana. Hastila ar rokas vēzienu lika Kerikam palikt un nogaidīt, līdz viņš pats uzrāpsies augšup pa nogāzi un palūkosies pār bedres malu. Pēc brīža viņš pakāpās atpakaļ, pavērsa pret Keriku pretīgumā saviebtu seju un klusēdams aicināja zēnu pie sevis. Kad abi nostājās līdzās zem pašas kores, mednieks pacēla šķēpu kaujas gatavībā, un Keriks darīja tāpat. Kas tur ir? Kas tā par būtni, ko viņi vajā? Bailēs un neziņā Keriks pieliecās un šāvās uz priekšu Hastilas pēdās.

Lielais virs skaļi iekliedzās, un trīs radījumi, pēkšņās parādības pārsteigti, .itrāvās no savas derdzīgās nodarbes. Mednieka roka šāvās uz priekšu, nekļūdīgi raidīdama ieroci mērķi. Tuvākais nogāzās ar šķēpu krūtīs un, skaļi kviekdams, sāka locīties. Pārējie izbailēs iesvilpās un lēkšoja projām, izstiepuši kaklus, atšāvuši astes un augstu cilādami garās kājas.

Keriks, stīvs no bailēm, stāvēja ar izslietu šķēpu. Maragi! Mirstošais, kurš vēl plucināja šķēpu ar asajiem nagiem, bija neciešami līdzīgs maragam, kuru viņš sadūra toreiz jūrā. Mute vaļā. Asi zobi. īsts murgu lietuvēns.

Hastila piemirsa puisēnu, neredzēja viņa klajās šausmas. Viņš bija pats sava naida pārņemts. Maragi! Kā viņš tos neieredzēja!

Maitēdājs ar asinīm un puvekļu skrandām uz purna vārgi ņirdza zobus pret pienācējiem. Hastila paspēra maraga galvu sānis, uzkāpa tam uz kakla un atbrīvoja šķēpu. Radījums bija zvīņains, zaļiem plankumiem nosēts, pats blāvi pelēks kā līķis, apmēram cilvēka augumā, un tā galva apmēros nepārsniedza plaukstu. Hastila vēlreiz ietrieca šķēpu būtnes miesā; dzīvnieks notrīsēja un nobeidzās. Mednieks aizgaiņāja mušu mākoni no sejas un rāpās ārā no bedres. Keriks jau bija nolaidis šķēpu un centās savaldīt trīsas. Hastila tās ievēroja un uzlika roku puisēnam uz pleca.

-  Nebīsties no viņiem. Ar visu lielo augumu tie ir drebelīgi maitēdāji, pēdīgie mēsli. Nīsti viņus, bet nebaidies! Liec aiz auss, ka tādi viņi ir. Kad Ermanpadars no upes dūņām izveidoja tanu, viņš radija arī briedi un citus dzīvniekus, ko tanum medīt. Viņš palaida tos zālē viņpus kalniem, kur ir tīrs sniegs un dzidrs ūdens. Tad viņš pavērās visapkārt un redzēja, kāds tukšums palicis dienvidos. Bet šajā brīdī viņš jau jutās noguris, turklāt atradās tālu no upes, tāpēc negriezās atpakaļ, bet iegrāba riekšu zaļganās purva ķēpas. No tās viņš uztaisīja maragus, un tie ir zaļi vēl šo baltu dienu. Tie der vienīgi nogalināšanai, lai atgrieztos savā purvā un sapūtu, pārtapdami zaļajā žļurgā, no kuras nākuši.

Runādams Hastila ietrieca šķēpu smiltīs un virpināja, lai noberztu maraga asins pēdas. To paveicis, viņš nomierinājās; arī Kerika izbilis rimās. Marags bija pagalam, citi nozuduši. Drīz viņi atstās šo krastu un atgriezīsies pie samada.

-  Tagad es tev parādīšu, kā pielavīties laupījumam, - Hastila teica. - Šie maragi plosīja ēsmu, citādi viņi būtu izdzirdējuši tevi: tu slampāji kā mastodonts.

-  Es biju kluss! - Keriks aizstāvējās. - Es protu iet! Reiz, vajājot vāveri, es piezagos tai tik tuvu, ka būtu varējis pasniegt ar šķēpu.

-   Vāvere ir visstulbākais dzīvnieks, zobenzobu tiģeris - visatjautīgākais. Stirna nav liela gudriniece, bet dzird labāk par visiem Tagad es stāvēšu šeit smiltīs, un tu tuvojies man gar krastu caur augsto zāli! Pielavies man! Pilnīgi bez trokšņa, jo man ir stirnas ausis.

Keriks veicīgi metās augšup pa nogāzi un ienira mitrajā biezokni, tad nometās knūpus un līda, attālinādamies no nometnes. Te viņš atkal pagriezās pret okeānu, lai mērotu ceļu augšup pie mednieka. Tas bija smags un netīrs darbs, turklāt pilnīgi veltīgs, jo, kad viņš atkal sasniedza kāpas virsotni, Hastila jau gaidīja viņu.

-   Skaties taču, kur kāju liec! - mednieks aizrādīja. - Pārvel pēdu, nevis vienkārši brien! Pašķir zāli un necenties tai izlauzties cauri ar spēku! Mēģināsim vēlreiz.

Tepat lejā pavērās liedaga pleķītis, un Hastila nogāja pie ūdens, lai pamērcētu šķēpu un noskalotu pēdējās maraga asiņu pēdas. Keriks atkārtoja augšupceļu, pašā virsotnē smagi atvilkdams elpu.

-  Šoreiz tu mani nedzirdēji! - viņš sauca, izaicinoši kratīdams šķēpu pret lielo vīru. Hastila pamāja pretī un pieliecās, balstīdamies uz šķēpa. Kaut kas tumšs iznira no viļņiem viņam aiz muguras. Keriks izbīlī brīdinoši iespiedzās, un Hastila apcirtās, izslējis šķēpu. Atskanēja spalgs krakšķis, kā lūstot resnam zaram. Mednieks izmeta šķēpu, saķēra vidukli un iegāzās ar seju ūdenī. Slapjas ķetnas ievilka viņu dzelmē, un viņš pazuda kaut kur putām klātajās bangās.

Keriks spiegdams traucās atpakaļ uz apmetni; pārējie jau skrēja viņam pretī. Puisēns veda visus atpakaļ uz pludmali, uz baisā notikuma vietu, un, elpai aizraujoties, centās aprakstīt redzēto.

Liedags bija klajš; arī okeānā nekā nemanīja. Amahasts noliecās un izcēla mednieka garo šķēpu no sekluma, tad vēlreiz palūkojās jūrā.

-  Vai tu redzēji, pēc kā tas izskatījās?

-  Tikai būtnes ķetnas, tā kā rokas… - Keriks izspieda caur klabošajiem zobiem. - Tās iznira no jūras!

-  Krāsa?

-  Es neredzēju. Slapjas, droši vien zaļas. Vai tās varēja būt zaļas, tēt?

-   Tās varēja būt jebkādas, - Amahasts skarbi atcirta. - Maragi te ir dažnedažādi. Turpmāk paliksim kopā, un viens allaž būs nomodā, kamēr pārējie gulēs. Mēs atgriezīsimies pie samada, cik ātri vien spēsim. Šie dienvidu ūdeņi nes vienīgi nāvi.

VI

Alaktenkē alaktēkan olkeset; esetakolesnta< tsuntesnalak tsuntensilak

satasat.

Tam, kas notiek šobrīd un pēcāk, nav nekādas nozīmes, kamēr vien rītdienas

rītdiena ir tā pati vakardienas vakardiena.

Vētra bija pārgājusi, un lietus - mitējies. Svelmainā saule izvilināja no zemes garaiņus. Vaintē stāvēja nokaltuša koka ēnā un vēroja, kā strādnieces rūpīgi stāda dēstus kārtīgās vagās. Vanalpē pašrocīgi tika iezīmējusi līnijas zemē, un citām tikai atlika sekot šai norādei. Šobrīd Vanalpē ar karstumā atkārušos žokli tuvojās Vaintē un nostājās viņai līdzās ēnā.

-   Vai dēstus ir bīstami aiztikt ar rokām? - Vaintē painteresējās. Vanalpē, joprojām smagi elsdama, ar žestu pauda noliegumu.

-  Tikai kad parādās ērkšķi, un līdz tam vēl astoņdesmit dienu. Daži dzīvnieki pat kādu brīdi atzīs tos par ēdamiem, bet, tiklīdz ērkšķi sāks izdalīt toksīnus, zvēri liks dzinumus mierā. To garša zālēdājiem neiet pie dūšas, un maziem radījumiem inde ir pat nāvējoša.

-  Vai šie ērkšķi ir kāds no taviem vēlīnajiem sasniegumiem selekcijā? - Vaintē pavaicāja, iznākdama saulē.

-   Jā. Es tos izaudzēju Inegbanā un paņēmu sēklas līdzi. Mēs esam tā pieradušas, ka ērkšķu žogi ap piepilsētas laukiem allaž slejas augstu virs galvas, - tā pieradušas, ka daudzas pat neiedomājas par to sākotni. Neba nu tie stāvēja tik vareni, kad izšķīlās laiks. Reiz tos kāds stādīja, tie izdīga sīciņi, pakāpeniski stiepās un pletās. Mūsdienās jaunus dēstus sprauž starp vecajiem stumbriem, veidojot necaurejamu sienu. Bet jauns žogs ap jaunu pilsētu prasa jaunus risinājumus, - Vanalpē runāja jau atbrivotāk, vairs nekampdama ar muti gaisu. Viņa bija gana atvēsusi, lai atkal izkustētos, daļu auguma atklājot saules stariem.

-  Šis jaunais žogs, ko es pati izloloju, nedzivo ilgi, toties ātri aug, un ērkšķi ir indigi. Pirms tas nokaltis, būs jau iestādīts parasts ērkšķu žogs. Un būs jau paspējis paaugties, lai pakāpeniski ieņemtu savu vietu.

-  Bet koki? - Vaintē norādīja uz nokaltušiem milzeņiem bez lapām, kas slējās kā ģindeņi pār topošo lauku.

- Tos pakāpeniski drupina: rau - tam lielajam zari jau nokrituši. Stumbrus irdina īpaši rijīgi koksngraužu kāpuri. Tiklīdz koksnes krājumi aptrūksies, rīmas iekūņosies. Tad mēs savāksim cietā kutikulā ieslēgušās kūniņas, kuras var uzglabāt, līdz atkal rodas vajadzība pēc to pakalpojumiem.

Vaintē bija pavirzījusies atpakaļ pavēnī un ievēroja, ka vairums strādnieču dara tāpat. Pēcpusdienas saule sildīja tīkami, bet darbus tā neveicināja.

-  Kad dēsti būs sastādīti, sūti strādnieces atpakaļ uz pilsētu, - Vaintē izlēma.

Enga strādāja plecu pie pleca ar citām. Vaintē ar acīm notvēra Engas skatienu un aicināja grēcinieci šurp.

Enga ar žestiem steigšus pauda pateicību.

-  Tu esi atsvabinājusi katordznieces no važām. Mēs esam neizsakāmi pateicīgas.

-   Nav par ko! Uz araketo viņas bija saķēdētas tikai tādēļ, lai nemēģinātu pārņemt kuģa vadību un aizbēgt.

-   Nu lūk! Tu nenieka neizproti Dzīvības Meitas. Varmācība nav mūsu metode…

-  Prieks dzirdēt, - Vaintē viņu sausi pārtrauca. - Un mana metode nav to pārbaudīt! Tagad, kad araketo ir projām, mūžameža biezoknis palicis vienīgais patvērums, kurp bēgt, un jāšaubās, vai kādu apmierinātu tāds liktenis. Bez tam tavas biedrenes labāk strādā, atbrīvotas no ķēdēm.

-  Tomēr mēs joprojām esam cietumnieces.

-   Nē, - Vaintē cieti atcirta, - neesat. Alpīsakā jūs esat brīvas pilsones ar tādām pašām tiesībām un pienākumiem kā citas pavalstnieces. Neputro pagājību ar priekšdienām! Inegbanas padome atzina jūs par pavalstnieču vārda necienīgām un atsūtīja uz šejieni. Atsūtīja veidot jaunu dzīvi jaunā pilsētā. Ceru, ka šeit jūs neatkārtosiet turienes kļūdas.

-  Vai tie ir draudi, Vaintē? Vai Alpīsakas eistaā uzskata mūs par atšķirīgām no citām šejienes pilsonēm? Vai pret mums izturēsies citādi?

-  Tie nav draudi, bet brīdinājums, efenselē. Mācies no savām kļūdām! Savā nodabā ticiet, kam gribat, bet paturiet šo noslēpumu pie sevis. Jums aizliegts pļāpāt par to ar citām. Mēs, pārējās, nevēlamies neko zināt.

-  Tu esi tik pārliecināta? - Enga apņēmīgi vaicāja. - Tu esi tik vieda?

-  Gana vieda, lai zinātu, ka jūs esat nemiera cēlājas, - Vaintē atcirta, - un pilnīgi pārliecināta, ka būtu tālredzīgāk turēt jūs uzraudzībā. Te jūs vis neduļķosiet ūdeni kā Inegbanā. Es nebūšu tik iecietīga kā turienes padome.

Enga ierunājās, bet viņas ķermenis palika gandrīz nekustīgs, vārdi skanēja bezkaislīgi un nebija aizvainojoši: - Mēs necēlām nemieru, netiecāmies pēc nekārtībām. Mēs tikai ticam…

-   Jauki! Kamēr vien jūs pa tumšiem kaktiem vārāties savā sulā un neuzbāžaties citām. Bet es jau nu nesamierināšos ar apvērsumu savā pilsētā!

Kā allaž, saduroties ar Engas savādo uzskatu dzelžaino nesatricināmību, Vaintē sāka zaudēt savaldību. Ieraudzījusi kādu fārgaju traucamies šurp ar ziņu, viņa atvieglojumā uzelpoja. Lai arī jaunules valoda vēl skanēja neveikli, atmiņa tai nekliboja.

-  Pilsēta… Viena nāk… Stalana, vārdā. Svarīgas lietas teikt… Jābūt klāt…

Vaintē deva zīmi, ka fārgaja ir brīva, rupji uzgrieza Engai muguru un devās uz

pilsētu.

Stalana jau gaidīja viņu ierodamies, un katra mednieces ķermeņa kustība nepārprotami pauda triumfu.

-  Vai paveici, ko tev uzticēju? - Vaintē jautāja.

-   Ir darīts, eistaā. Es sekoju slepkavīgajiem dzīvniekiem, lidz uzgāju viņus. Tad es pašrocīgi izšāvu uz vienu, un tas bija gatavs. Esmu pārveduši viņa rumpi. Guļ tepat netālu. Atstāju bezvērtīgo Hekzeju to pieskatit. Savādas lietas saistās ar šo astazou, un tas mani visai satrauc.

-  Savādas? Kas par lietām? Kamdēļ nestāsti?

-  Man jāparāda tev, lai viss būtu skaidrs.

Stalana klusējot mēroja ceļu uz upei pieguļošo pilsētas daļu. Tur gaidija Hekzeja, izciezdama kaujas uzdevumu pie blīvi savīstītā saiņa. Viņas āda bija notašķīta un saskrāpēta. Tiklidz nācējas parādījās redzeslokā, Hekzeja sacēla lielu brēku. Neļāvusi izteikt līdz galam pirmos protestus, Stalana ar sitienu pa galvu notrieca kurnētāju zemē.

-    Bezvērtīga - tas vēl maigi teikts, - viņa šņāca. - Slinka, medībās trokšņaina, pēdīgā zaķpastala. Visu laiku kavēja mūs un teju teju būtu novedusi abas kapā. Nevēlos vairs redzēt šo mūdzi!

-   Nedz ari pilsētai tāda vajadzīga! - Vaintē ar spriedumu nekavējās. - Projām! Prom no pilsētas! Atgriezies pie ambeniniem!

Hekzeja ņēmās iebilst, bet Stalana mežonīgi iespēra viņai pa muti. Izraiditā metās bēgt. Viņas agonijas kaucieni atbalsojās no gaisa saknēm un lapām virs viņu galvām.

Vaintē acumirklī izmeta nenozīmīgo būtni no galvas un norādīja uz saini.

-  Vai tur ir slepkavīgais dzīvnieks?

-  Tas pats.

Stalana pavilka pārsegu, un Hastilas līķis izvēlās uz mitrās zemes. Šausmīgais un reizē aizraujošais skats laupīja Vaintē valodu. Apvaldījusi pretīgumu, viņa gausi paspēra soli un pabikstīja līķi ar kāju.

-  Radījumi bija četri, - Stalana skaidroja, - un šis - vislielākais. Es uzmeklēju viņus un sekoju. Viņi nevis gāja pa krastu, bet atradās okeānā. Turklāt viņiem nebija laivas. Viņi sēdēja uz ūdenī peldoša koka un grūda to uz priekšu ar sprunguļiem. Es novēroju viņus nogalinām citus kažokzvērus - tieši tāpat, kā tas, bez šaubām, darīts ar vaisliniekiem un sardzēm liedagā. Viņi neizmanto zobus vai nagus, vai ragus, jo ragu, kā redzi, tiem nav, kamēr zobi un nagi ir mazi un truli. Viņi šīs nepilnības aizstāj ar tādu lietu, kas līdzinās asam zobam, kurš nostiprināts gara koka galā.

-  Viņi taisa visādus jokus, šie kažokzvēri. Viņiem ir smadzenes!

-   Visiem radījumiem ir smadzenes, pat šim te primitīvajam hezocanam, - Stalana pabungāja ieroci, kas karājās viņai kaklā, - bet hezocans pats par sevi nav bīstams, ja vien ar to pareizi apietas. Šie radījumi tādi ir. Varbūt aplūkosim viņu uzmanīgāk. Viņiem ir pulka vilnas, kā redzi, te, ķermeņa augšdaļā ap galvu. Bet šīs te pinkas, te zemāk, nepieder pašam dzīvniekam: tās ir aptītas viņam apkārt. Viņš nēsā somu, un šajā somā es atradu, lūk, ko. Izskatās pēc apstrādāta akmens ar asu malu. Un rau, šis aptītais kažoks nāk nost, un būtnei ir pašai sava vilna apakšā.

-   Tas ir tēviņš! - Vaintē uzsprāga. - Kažokzvēru vaislinieks ar trulām, dzīvnieciskām smadzenēm uzdrīkstēsies apdraudēt mūs, jilanē! Vai to tu man gribi iestāstīt? Ka šajos izdzimteņos slēpjas briesmas?

-  Tā ir mana pārliecība, Vaintē. Bet tu esi eistaā, un tu lem par visām lietām. Es tikai pastāstīju, ko redzēju, un parādīju, ko esmu atnesusi.

Vaintē žņaudzīja īkšķos skaudro akmens smaili un ilgu laiku stingi blenza uz līķi.

-   Es pieļauju iespēju, ka pat astazous var izaugt līdz elementāram saprāta līmenim un kaut ko apgūt. Mūsu laivas saprot nedaudz komandu. Visiem dzīvniekiem ir kaut kādas smadzenes. Entīsenati var apmācīt meklēt jūrā barību. Šajā mežonīgajā pasaules daļā tik tālu no mūsu šūpuļa - kura gan var droši zināt, kas te risinājies, kopš izšķīlies laiks. Tagad mēs esam sākušas to izprast. Šeit nav jilanē, kas visu vadītu un uzraudzītu. Tāpēc nav izslēgts - un grūti to noliegt, ja pierādījums guļ acu priekšā -, ka derdzīgu astazou suga sasniegusi nosacītu perversa saprāta līmeni. Līmeni, kas ļauj viņiem sameklēt akmens gabalus un iemācīties nogalināt ar tiem. Labi, lai būtu! Bet viņiem bija jāpaliek savos mūžamežos, kur viņi varētu cits citu apkaut un aprīt. Kļūdas pēc viņi at- dzinušies tik tālu. Šim lidzīgi draņķi - draņķu tēviņi! - noslaktējuši mūsu vaisliniekus! Tad nu saproti pati, kas mums atliek. Viņi jāuzmeklē un jāapsit. Visi. Citas izvēles nav, ja mūsu pilsēta šajā krastā taisās pastāvēt. Vai tas ir mūsu spēkos?

-  Tas vienkārši ir jādara. Bet jāsavāc pulka ļaužu. Jāņem līdzi visas, kuru prombūtni pilsēta var uz brīdi pieciest. Un visas - bruņotas ar hezocaniem.

-  Tu teici, ka radījumi bijuši tikai četri. Un tikai trīs vēl palikuši dzīvi… -, bet pēkšņa apjausma atvēsināja Vaintē, kā bija atvēsinājusi Stalanu, kad viņa uzgāja mazo grupiņu ceļā uz ziemeļiem. - Vai var būt vēl citi? Viņu ir vairāk?

-  Jābūt. Šī saujiņa, nezināma spēka dzīta, noteikti devusies projām no galvenā bara. Tagad tie atgriežas. Esmu pārliecināta. Lieliem mūsu spēkiem jāuzmeklē viņi visi.

-  Un jāapkauj. Visi līdz pēdējam. Es izrīkošu, lai varam nekavējoties doties ceļā.

-  Tas gan nebūtu prātīgi, jo saule jau lielā gabalā, un mūsu būs ļoti daudz. Ja izejam rītausmā un ņemam tikai labāk barotās, ātrākās laivas, tad noķersim viņus bez pūlēm, jo tie kustas lēni. Sekosim un atradīsim pārējos.

-  Un šķērdīsim viņus, kā viņi šķērda mūsu vīrišķus! Plāns ir labs. Nogādā šo radījumu uz ambesedu un izklāj, lai visas redz. Mums vajadzēs pārtikas un saldūdens krājumus vismaz dažām dienām, lai varētu virzīties bez apstājas.

Uz visām pilsētas pusēm izklida fārgajas ar vēsti, ka pilsonēm jāpulcējas ambesedā. Drīz vien tas bija stāvgrūdām pilns. Jilanē masa vārījās dusmīgā čalā, aplūkojot līķi un murdot cīņā par labākajām vietām. Vaintē izgāja ambesedā. Viņas skatienu uztvēra Aikimenda un ar mājienu aicināja pievērsties viņai.

-  Lūdzu, pāris vārdu, eistaā!

-  Vai kādi sarežģījumi darbā? - Vaintē iesaucās pēkšņās bailēs. Aikimenda, viņas efenselē, taču norīkota vitāli svarīgā postenī - sargāt un aprūpēt vaisliniekus.

-  Viss kārtībā. Bet vīrišķi padzirdējuši par astazous līķi un vēlas to redzēt. Vai atļaut viņiem?

-  Protams. Nav jau bērni. Lai padomā par saviem pienākumiem! Bet tikai tad, kad ambeseds atbrīvosies. Mums nevajag nekādu histērijas scēnu.

Aikimenda nebija vienīgā, kas tiecās piesaistīt Vaintē uzmanību. Viņai ceļā nostājās Enga un arī pēc pavēles nepakāpās sānis.

-  Esmu dzirdējusi, ko tu plāno darīt. Sekot kažokzvēriem un nonāvēt tos.

-  Pareizi esi dzirdējusi. Un šobrīd es dodos publiski paziņot par to.

-  Pirms tu sāc, man tev kaut kas jāatklāj. Es nevaru tevi atbalstīt. Neviena Dzīvības Meita to nevar. Tas ir pretrunā ar mūsu ticību. Mēs nevaram piedalīties apslaktēšanā. Mājlopi ir, kas nu viņi ir, jo tiem nav nāvesziņas. Tāpēc nav iespējams tos iznīcināt. Mēs tikai nonāvējam, kad vajag ēst. Jebkāda cita nonāvēšana ir liegta. Tā nu tu saproti, ka mēs nevaram…

-  Klusu! Tu darīsi, kā es pavēlēšu. Jebkura cita rīcība ir nodevība.

Enga uzņēma viņas niknumu vēsi un nosvērti.

-   To, ko tu dēvē par nodevību, es saucu par Dzīvības Velti. Mums nav atkāpšanās ceļa.

-  Man gan ir. Es varu jūs visas nokaut vienā rāvienā!

-  Vari. Tad tu būsi slepkava, turklāt grēcīga.

-   Nekāda grēka tur nav. Dusmas - un viss. Un naids, un nicinājums pret efenselē, kura spēj šādi nodot visu savu cilti. Es gan nevēlos tevi zaudēt, jo jūsu rokas vēl noderēs smagiem darbiem. Tavas ļaudis sakals važās līdz mūsu atgriešanās brīdim. Tu būsi saķēdēta ar viņām. Tev vairs nav īpašu privilēģiju. Es atsakos no tevis kā savas efenselē. Tu strādāsi un nosprāgsi līdz ar viņām, atstumta un nicināta par savu nodevību. Tāds ir tavs liktenis.

VII

Alitha thurlastar, hannas audim senstar, linga periar amli, sammad aga deinar-

mal na mer ensi edo.

Briedi nokauj, vīrs var krist, sieva noveco, - tikai samads turpinās.

Keriks kā parasti sēdēja laivas priekšgalā un aprūpēja uguni. Bet tas bija bērna darbs. Viņš alka airēt kopā ar citiem. Reiz jau Amahasts viņam bija ļāvis pamēģināt, bet puisēns izrādījās par mazu, lai valdītu smago airi. Tagad viņš samiegtām acīm urbās miglā, bet nespēja neko saskatīt. Svešādi, dūmakas apslēpti putni klaigāja raudošu bērnu balsīs. Tikai plīstošo viļņu šalkas pa kreisi ļāva nedaudz orientēties. Citreiz viņi būtu nogaidījuši, līdz migla izklīst, bet šodien tā nevarēja. Joprojām kā draudīgs brīdinājums nomāca atmiņas par Hastilas aizraušanu dzelmē uz neatgriešanos. Viņi traucās, cik vien ātri spēja, un ilgojās nobeigt un aizmirst šo dēku.

Keriks paošņāja gaisu, tad pacēla galvu un ostīja vēl.

-  Tēt, - viņš iesaucās, - dūmi! Es sajūtu dūmus!

-        Mēs paši ožam pēc dūmiem. Un gaļa arī, - Amahasts noteica, tomēr neviļus sāka airēt steidzīgāk. Vai tiešām samads būtu tik tuvu?

-         Nē, tie nav veci dūmi. Tie ir svaigi, tos atnes pretvējš. Un ieklausieties viļņos! Vai tie nav citādi?

Tie patiesi bija citādi. Ādu un gaļas aromāts gan varētu radīt zināmas šaubas par dūmiem, bet ne par viļņu čalu. Tā pierima un palika viņiem aiz muguras. Samada telšu pilsētiņa bija izvietota lielas upes krastos pie pašas ietekas. Viss liecināja, ka viļņi šobrīd aizplūst upes platajā grīvā un noplok tur bez skaņas.

-   Griežam uz krastu! - Amahasts nokomandēja, ar visu spēku ieguldams airos.

Debesis skaidrojās. Migla sēdās jūrā. Caur kaiju klaigām viņi saklausīja sievietes saucienu un atsaucās tam.

Tiklīdz saules stari izspiedās caur miglu, tā sāka izklīst vēl ātrāk. Vāli joprojām klājās pār jūru, bet starp tiem vīdēja krasts, aicinošas teltis, kūpoši ugunskuri, atkritumu kaudzes - visa ierastā apmetnes kņada.

Laiva jau bija pamanīta. Sacēlās liels troksnis. Ļaudis metās ārā no teltīm pie ūdens. Visi sajūsmā klaigāja, un no pļavas, kur ganījās mastodonti, atvēlās griezīgi auri, atbalsodamies pret mežmalu. Viņi bija mājās.

Viri un sievas visi kā viens metās ūdenī un bļaustījās, bet viņu sajūsma rimās, kad kļuva saskatāmi laivā braucēju stāvi. Medību sirojumā bija devušies pieci. Atgriezās tikai trīs.

Laivas dibens nošņirkstēja pret liedaga smiltīm, un daudz roku to satvēra, lai izvilktu krastā. Neviens nebilda ne zilbes, tikai Aletha, Hastilas sieviete, piepeši iekliedzās, ar šausmām aptvērusi, ka vīra nav. Vaimanām pievienojās arī Dikena sieviete un bērni.

- Abi krituši, - Amahasta pirmie vārdi kliedēja pēdējo mānīgo cerību. - Dikens un Hastila. Viņi mīt starp zvaigznēm. Vai šobrid daudzi atrodas ārpus nometnes?

- Alkoss un Kasiss devušies zvejā augšup pa upi. Viņu vienīgo šobrīd nav še.

-   Steidziet pēc viņiem! - Amahasts pavēlēja. - Nekavējoties vediet viņus atpakaļ! Nojauciet teltis, iejūdziet zvērus! Šodien pat mēs dodamies uz kalniem.

Rīkojums izsauca protesta vētru, jo neviens nebija gatavojies pēkšņai aiziešanai. Ceļojumā viņi apmetni jauca nost ik ritu un veica to raiti, jo izsaiņotas tika vien pašas nepieciešamākās lietas. Tagad bija citādi. Vasaras apmetne pletās gar abiem upes krastiem, un viņu teltis grozi, ādas - viss bija izsvaidīts vienā jūklī.

Ogatirs uzsauca ļaudīm, un viņa balss apklusināja sieviešu neapmierināto spiegšanu.

-  Dariet, kā Amahasts liek, vai arī visi atradīsiet galu kupenās! Gadalaiks ir vēls, ceļš tāls.

Amahasts nepiebilda ne vārda. Tāds izskaidrojums bija gana labs. Varbūt pat labāks par patieso, kuram nebūtu nekādu pierādījumu. Bet viņš bija pārliecināts, ka viņus novēro. Viņš, mednieks, juta, ka medīts tiek viņš pats. Visu cauru dienu, tāpat arī iepriekšējo, viņš juta sev piekaltas acis. Neko viņš nebija redzējis, jūra redzeslaukā allaž likās tukša, tomēr kaut kas uzglūnēja - viņš zināja. Un nespēja aizmirst Hastilu. kurš pazuda okeānā un tā arī neatgriezās. Tagad Amahasts gribēja, lai visi dodas ceļā, lai dodas tieši šodien, piekrauj šļūceņus, jūdz tajos mastodontus un uzņem kursu projām no jūras un visa, kas tajā slēpjas. Kamēr vien viņi nebūs atgriezušies ierastajos kalnos, viņš nejutīsies drošībā.

Amahasts trieca ļaudis līdz septītajiem sviedriem, tomēr nometnes nojaukšana aizņēma veselu dienu. Viņš brēca uz sievietēm un iekaustīja pusaudžus, ja tie kustējās pārāk gausi. Vasaras nometnes novākšana nav viegla lieta. Izsvaidītās mantas jāsavāc un jāsasaiņo, grozos jāiekrāmē arī kalmāru taustekļi, kas kalst uz auklām. Turklāt visam lomam nepietika grozu, un viņš pavēlēja daļu kalmāru pamest, izsaucot vaimanas un gaudas. Nebija pat laika apraudāt kritušos; to pagūs vēlāk. Šobrid jādodas projām.

Saule jau grima aiz kalniem, bet viņi vēl nebija gatavi. Nāksies ceļot naktī, arī tā samadam bija gadījies. Pār galvu klājās skaidras debesis, jauns mēness iezīmējās kā gaišs pakavs, cīnītāju tharmas mirdzēja spoži un rādija viņiem ceļu. Sen nejūgtie mastodonti neapmierināti auroja un vicināja snuķus, tomēr ļāva zēniem rāpties uz saviem skaustiem un blenza uz resnajiem baļķiem, kuri iegūla sakās. Katram zvēram aiz muguras vilkās divas resnas ilksis: rāmis, pie kura sēja šķērsbaļķus, un izveidojušos šļūceņus apkrāva ar teltīm un pārtikas krājumiem.

Keriks sēdēja uz skausta lielajam tēviņam Karum, noguris kā visi citi, bet apmierināts, ka samads atstāj šo vietu. Viņš vēlējās pamest okeāna krastu, cik driz vien iespējams. Puisēnu biedēja jūra un tajā mītošie radījumi. Viņš vienīgais visā samadā bija redzējis rokas iznirstam no viļņiem un novelkam Hastilu dzelmē. Tumšas rokas bangās, tumši apveidi okeānā…

Keriks palūkojās jūrā, un viņa kliedzieni, reiz sākušies, nemitējās: tie pāršķēla murdoņu, noklusināja balsis un lika ik acij pavērties okeānā, kurp viņš norādīja, i/bailēs spiegdams bez mitas.

Vakara krēslā pludmalē vīdēja tumšas formas. Zemas, melnas laivas, kurām nebija airu, bet kuras kustējās ātrāk par jebkuru tanu laivu, traucās šurp taisnā ii'rindā līdz ar plīstošajiem viļņiem. Tās neapstājās līdz pašai paisuma līnijai un švīkstēdamas izšļūca smiltīs. No tām, krēslā vēl itin skaidri saskatāmi, izlēca maragi.

Ogatirs atradās pašā ūdens malā un skaidri redzēja krastā izkāpušos stāvus. Viņš zināja, kas tie tādi.

- Tie, ko mēs apsitām, tur liedagā…

Tuvākais marags pacēla garu spieķi un abām rokām saspieda; tas skaļi nosprakstēja, un Ogatiram caur krūtim izskrēja skaudras sāpes. Viņš pakrita.

Tagad jau sprakstēja daudz spieķu, un sauso skaņu pārmāca cilvēku sāpju un šausmu kliedzieni.

-  Tie bēg! - Vaintē iesaucās, aicinot uzbrucējus sekot. - Ķeriet viņus! Lai neviens neizmūk! - Viņa pirmā bija izkāpusi krastā, pirmā sākusi šaut no hezo- cana un nogalinājusi pirmo astazou. Viņa alka nokaut vēl un vēl.

Tā nebija kauja, tas bija slaktiņš. Jilanē apkāva visu dzīvo radību bez l/sķirības: vīriešus, sievietes, bērnus, dzīvniekus… Bez pretestības. Medniekiem nepietika laika sagrābstīt lokus. Viņi tvēra šķēpus, bet, ja ari mests šķēps būtu varējis ievainot vai nonāvēt, vairums mednieku, uzbrucējiem parādoties, ieročus . i/ņaudza saujās un, dzelkšņu ķerti, krita, nesagaidījuši iespēju likt tos lietā.

Vienigais, kas taniem atlika, izrādījās bēgšana, bet vajātāji no jūras sekoja i iesi pēdās. Izbiedētās sievietes un bērni brāzās garām Karum, un arī mastodonts sabijās: augstu pacēla galvu un taurēja. Keriks ar rokām cieši iegrābās zvēra rupjo matu kušķos, lai nenokristu, noslīdēja zemē pa koka ilksi un metās pēc sava šķēpa. Stipra roka satvēra viņa plecu un apgrieza zēnu otrādi.

-  Skrien! - tēvs pavēlēja. - Bēdz uz.kalniem!

Pirmais marags jau parādījās no mastodonta aizmugures un pārlēca pār ilksi. Amahasts strauji apcirtās. Pirms uzbrucējs paspēja brūķēt savu ieroci, samadars caurdūra viņu ar šķēpu un atkal izrāva to.

Vaintē ieraudzīja mirušo fārgaju krītam un ietrīsējās atriebības kārē. Asinim notašķītā šķēpa smaile pavērsās pret viņu, bet Vaintē no cīņas nevairījās. Nelokāmā noteiktībā viņa pacēla hezocanu, izspieda no tā sprakšķu kārtu, un astazous novēlās gar zemi, tā ari viņu nesasniedzis. Vaintē nepamanīja mazāko dzīvnieku un pat nenojauta par tā esamību, līdz viņai caur kāju izskrēja pēkšņas sāpes. Sirdi plosoši iekaukusies, viņa notrieca radījumu gar zemi ar hezocana resgali.

Brūce asiņoja un sāpēja, bet, pēc visa spriežot, nebija bīstama. Vaintē dusmas norima, un viņa atkal pievērsās visapkārt trakojošajai cīņai.

Kaujai nāca gals. Ja vispār kāds astazous arī bija paglābies, tad neko daudz vis tādu nebija. Tie gulēja, sakrituši kaudzēs krustu šķērsu starp groziem. Ļengani ķermeņi karājās pār ilksīm un ādu ķīpām. Uzbrucējas no jūras šobrīd satikās ar citām, kas bija devušās augšup pa upi, lai uzkluptu no aizmugures. Aplenkšanas manevru viņas pielietoja bērnībā, kad medīja jūrā. Tas izrādījās sekmīgs arī uz sauszemes.

-  Nekavējoties izbeigt apkaušanu! - Vaintē uzsauca tuvākajai. - Pasaki citām ari! Tagad beidzam. Gribu dažus gūstekņus. Gribu labāk iepazīt šos kažokzvērus.

Dzīvnieki, kuri lieto asus akmens gabalus. Tas nu šobrīd atklājās pilnīgi neapšaubāmi. Tiem bija primitīva sabiedrības uzbūve, rupji akmens izstrādājumi un pat piejaucēti lielāki dzīvnieki, kuri tagad panikā bēga un tika nogalināti. Viss norādīja, ka, ja reiz ir viena tik liela grupa, kāpēc gan gluži dabiski nevarētu būt arī citas? Ja tas tā, tad viņai jāuzzina par šiem radījumiem cik iespējams vairāk.

Zemē nogāztais mazais īpatnis sakustējās un iepīkstējās pie viņas kājām. Vaintē pasauca tepat netālu stāvošo Stalanu.

-  Medniec! Sasien šo dzīvnieku, lai neaizmūk! Iemet to laivā!

Vaintē vairs nelikās ne zinis par zvērēnu. Jāsavācas atceļam. Makā, kas veidoja daļu Vaintē siksnotā ekipējuma, bija vēl pulka dzelkšņu. Jāsavāc atpakaļ arī kaujā izlietotie. Labi barotais hezocans vēl spēja kādu laiku šaut. Viņa bakstīja to ar pirkstu, līdz uzlādēšanas caurums pavērās, un rūpīgi iespieda tur iekšā dzelkšņus.

Parādījās pirmās zvaigznes, un pēdējā sarkanā blāzma jau izplēnēja aiz kalniem. Vaintē sajuta, ka jāpaņem apmetnis no laivas. Viņa pamāja kādai fārga- jai, lai atnes vienu, un vīstījās tā siltajos skāvienos, līdz pie viņas atveda gūstekņus.

-  Tas ir viss? - viņa vaicāja.

-  Mūsu kaujinieces bija grūti savaldīt, - Stalana paskaidroja. - Ja reiz esi sākusi slaktēt šos radījumus, nav tik viegli rimties.

-  Nav vis. Pati esmu izbaudījusi. Vai pieaugušie visi apkauti?

-  Visi. Šo mazo dzīvnieku es uzgāju paslēpušos un izvilku dienasgaismā, - viņa turēja būtni aiz garajiem matiem un grūstīja uz priekšu atpakaļ, liekot tai vaimanāt sāpēs. - Šis ir ļoti jauns īpatnis, ko es izraku citas būtnes ķermeņa pārsegos, - viņa pastiepa zīdaini, dažus mēnešus vecu brēkuli, kuru bija iztinusi no ciešā autiņu vīstokļa viņa mātes nedzīvajās rokās.

Vaintē lūkojās uz sīko, kailo veidojumu un riebumā atrāvās, kad Stalana pasniedza to viņai. Medniece bija radusi aizskart un cilāt derdzīgus radījumus; doma, ka viņai tas būtu jādara pašai, šķebināja Vaintē. Bet viņa ir Vaintē, eistaā, un viņai jāvar darīt visu, ko iespēj kaut viena cita pilsētniece. Viņa lēni pasniedzās un satvēra drebelīgo mazuli abās rokās. Tas izrādījās silts, siltāks par apmetni, gandrīz karsts. Sajūtot tīkamo siltumu, riebums uz mirkli rimās. Viņa guvumu grozīja un pētīja no visām pusēm. Radījums atpleta sarkanu, bezzobainu muti un iebrēcās. Karsta izkārnījumu strūkla nošļāca Vaintē roku. Siltuma radīto mirkļa patiku pārmāca pretīguma vilnis. Tas nu bija par daudz! Viņa no visa spēka trieca mazuli pret tuvāko laukakmeni. Tas apklusa, un Vaintē steidzīgi devās pie ūdens noberzt no sevis nešķīstību, uzsaukdama pār plecu Stalanai:

-   Būs gana! Pārliecinieties, ka neviens nav palicis dzīvs, un atgriezieties pie laivām!

-  Tieši tā, Augstība. Visi beigti. Miers ar viņiem.

«Vai tiešām?» Vaintē domāja, iegremdēdama rokas ūdenī. «Vai ar to ir cauri?» Vajadzēja taču izjust uzvarētājas pacilātību, bet viņa apjauta, ka slīgst dziļā depresijā.

«Beigas… Bet varbūt tikai sākums?»

VIII

Enga piegāja pie sienas un atspiedās pret to, sajuzdama sildītāja karstumu. Saule gan bija jau uzlēkusi, bet pilsēta vēl glabāja nakts dzestrumu. Visās malās Alpīsakas daudzveidīgie dzīvnieki un augi modās dienas rosībai, bet tas bija tik dabiski, ka nesaistīja viņas uzmanību. Grīdas pinums zem kājām klājās pār biezu kritušo lapu slāni. Lapās čabinājās lielas vaboles un citi kukaiņi, kas satīrīja drazu. Bija pat dzirdami steidzīgi peles pārskrējieni. Līdz ar austošo dienu viņai visapkārt uzmutuļoja dzīvība. Augstu virs galvas pār lielā koka lapām jau lija saules stari un krita uz visdažādākajiem augiem, kas veidoja šo dzīvo pilsētu. No lapu porām sāka celties garaiņi, atbrīvodami vietu veldzei, kas lēnām sūcās augšup pa koku, vīnstīgu un staipekņu vadaudiem, - ūdenim, ko miljoni sakņu spurgaliņu ievilka no zemes šajā dzīvajā sistēmā. Iesāņus no Engas viņas nomestā apmetņa snuķis nemanāmi raustījās, sūkdams koka sulas.

Engai tas viss šķita dabiski kā gaiss, ko viņa elpoja, kā sakrustoto un savstarpēji papildinošos dzīvības formu bagātība, kas apņēma viņu no visām pusēm. Retumis viņa prātoja par to, par tā morālajiem aspektiem. Bet ne šodien, ne pēc tā, ko bija dzirdējusi. Dižošanās ar citas sugas iznīcināšanu! Kā viņa alka izrunāties ar šīm nevainīgajām plātīzerēm, izskaidrot viņām dzīves jēgu. likt viņām saprast, cik drausmīgs ir pastrādātais noziegums. Dzīvība ir nāves pretsvars, tāpat kā jūra ir debess pretsvars. Ja kāda atņem citam dzīvību, viņa nonāvē pati sevi.

Kāda fārgaja neziņā, kā vērsties pie Engas, paraustīja viņas savažotās rokas. Jaunuli mulsināja Engas sabiedriskais stāvoklis: viņa nesaprata, kā svešo jilanē uzrunāt. Enga bija augstu stāvoša persona, bet viņas plaukstas skāva važas kā pašām zemākajām. Neatradusi vārdus, fārgaja varēja pievērst Engas uzmanību tikai ar pieskārienu.

-  Eistaā vēlas, lai tu tūlīt nāc!

Kad Enga ienāca, Vaintē sēdēja varaskrēslā. Sēdekli veidoja pilsētas koka dzīvā miza. Uz galda viņai iepretim atradās atmiņas būtnes, un viena no tām savu taustekli virs neredzīgajām acīm bija iespiedusi jūgankšaā, atmiņas atskaņotāja, ādas krokā. Jūgankšaā klusi runāja, un vienlaikus tās organisko molekulu lēcā mirgoja kustīgs, melnbalts jilanē attēls. Jilanē bija ierunājusi ziņojumu atmiņas būtnē. Kad Enga ienāca, Vaintē apklusināja jūgankšaā un pacēla šķēpa uzgali, kas stāvēja tam blakus.

-  Nāc, - viņa sacīja, un Enga nāca tuvāk. Vaintē sažņaudza akmens šķēpeli rokā un pacēla virs galvas. Enga nenotrīsēja un neatrāvās atpakaļ.

-  Tevi nav baiļu, - Eistaā teica, - kaut arī tu redzi, cik ass ir šis akmens: ne sliktāks par mūsu griežamstiegrām.

Viņa novilka šķautni pār Engas valgiem, un rokas kļuva brīvas. Enga viegli paberzēja važu samocīto roku ādu.

-  Vai tu dod brīvību mums visām?

-  Negribi uzreiz par daudz! Tikai tev - jo man radusies nepieciešamība pēc lavām zināšanām.

-  Es nepalīdzēšu tev slepkavot!

-  Nav arī vajadzīgs. Slaktiņš ir cauri. - «Pagaidām,» Vaintē nodomāja, bet paturēja to pie sevis. Ja viņa runās, ik vārds atklās viņas domas pilnībā. Viņa nebija spējīga melot. Vēl vairāk - pats melu jēdziens viņai bija pilnīgi svešs. Vienīgais veids, kā jilanē turēja savas domas slepenībā, bija klusēšana. Vaintē jo ipaši labi pārvaldīja šo diskrēcijas formu. Tagad viņa lika to lietā, jO nevarēja iztikt bez Engas palīdzības.

-  Mums pienācis laiks mācīties. Vai tu kādu bridi nepētīji valodas pielietojuma jautājumus?

- Tu labi zini, ka es to darīju. Kopā ar Jilespeju. Es biju viņas pirmā audzēkne.

-   Biji gan. Pirmā un labākā. Pirms trupe sairdināja tavas smadzenes. Tu nodarbojies ar visvisādām blēņām, novērodama, kā bērni sazinās savā starpā, un reizēm mērkaķodamās tiem pakaļ, lai pievērstu viņu uzmanību. Es zinu, ka lu pat slepus noklausījies vīrišķu tērgas. Tas mani mulsina. Kāda jēga, galu galā, no šiem trulajiem radījumiem! Ko gan kāds varētu no viņiem mācīties?

-   Viņiem ir īpaša sazināšanās sistēma, ko viņi lieto, kad mūsu nav klāt. Citādāks izteiksmes veids…

-  Ne par to es runāju! Man nav skaidrs, kāpēc tādas lietas būtu jāpēta. Kāda lam nozīme, kā citi sarunājas?

-   Liela. Mēs esam valoda, valoda ir mēs. Ja mums tās nav, mēs esam mēmas. Tādas pašas kā dzīvnieki. Tieši šādi novērojumi un pārdomas atklāja man dižo Jūganinepsu un viņas mācību.

-  Būtu jau nu labāk turējusies tālāk no tā un turpinājusi savas valodas studi- jas. Un nemaisījusies tajā jezgā. Mums, kas vēlējušās kļūt par jilanē, jāiemācās runāt, kamēr augam. Tā nu tas ir, un citādi ne tu būtu tu, ne es būtu es. Bet vai var jaunu rādījumu iemācīt runāt? Šī doma gan izklausās ļoti stulba un atbaidoša. Bet vai to var izdarīt?

-  Var, - Enga noteica. - Pati esmu to darījusi. Viegli nav, vairums jaunuļu nevēlas tevi uzklausīt, tomēr izdarit to var. Es izmantoju apmācības metodes, ko lieto laivu dresētājas.

-  Bet laivas ir bezmaz tikpat stulbas kā apmetņi. Viss, ko tās mūžā spēj apgūt, ir pāris komandu.

-  Metodika jau tā pati.

-  Jauki, - Vaintē caururbjoši palūkojās caur acs kaktiņu un rūpigi izsvēra sakāmo. - Tātad tu varētu iemācīt dzīvnieku saprast un runāt?

-   Nē, runāt ne. Saprast gan. Dažas vienkāršas komandas, ja tam ir gana smadzeņu. Runāšanai vajag balss aparātu un smadzeņu rajonus, kādu dzīvniekiem nav.

-  Bet es esmu dzirdējusi kustoņus runājam.

-  Nevis runājam, bet atkārtojam iegaumētas skaņu secības. To spēj putni.

-  Nē, es domāju runāšanu. Savstarpēju sazināšanos.

-  Izslēgts!

-  Es runāju par kažokzvēriem. Smirdīgajiem astazoiem.

Enga sāka aptvert Vaintē nodomu un izrādīja sapratni.

-  Protams. Ja šiem radījumiem ir zināms inteliģences līmenis - un fakts, ka tie lieto rupjus roku darinājumus, liecina par to tad kāpēc gan viņi nevarētu sarunāties. Kāda negaidīta ideja! Vai tu esi dzirdējusi viņus sarunājamies?

-  Esmu. Un tev arī nebūs liegts, ja vien vēlēsies. Mums ir lidzi divi gabali. - Viņa pamāja garāmejošai fārgajai: - Uzmeklē mednieci Stalanu! Nekavējoties atved viņu pie manis!

-  Kā dzīvnieki jūtas? - Stalanai parādoties, Vaintē vaicāja.

-  Esmu viņus nomazgājusi, apskatījusi brūces. Skrambas, ne vairāk. Nodzinu ari mēsliem pieķepušās pinkas no viņu galvām. Lielākā ir mātīte, mazākais - tēviņš. Viņi dzer ūdeni, bet līdz šim neko no piedāvātā nav ēduši. Un uzmanies, ja gribi tiem tuvoties!

-  Ne prātā nenāk to darīt, - Vaintē atvairījās, pretīgumā notrīsēdama. - Lūk, Enga ies viņiem klāt.

Stalana pagriezās pret viņu.

-   Tev visu laiku jāturas ar seju pret viņiem. Nekad neuzgriez muguru mežonīgam dzīvniekam. Mazākais kož, turklāt viņiem ir nagi, tāpēc es šos drošības pēc sasēju.

-  Es darīšu, kā tu saki.

-  Un vēl, - Stalana piebilda, izvilkdama no sava ekipējuma mazu maišeli un atvērdama to. - Mazgājot zvērus, es atradu šo karājamies ap tēviņa kaklu. - Viņa nolika uz galda līdzās Vaintē sīku priekšmetu.

Tas bija kaut kāds metāla asmenis: vienā galā - caurumiņš, bet virsmā vīdēja ieskrāpēts vienkāršs raksts. Vaintē pētoši pabakstīja to ar īkšķi.

-   Rūpīgi notīrīts, - Stalana teica. Vaintē pacēla priekšmetu un piekasīgi aplūkoja.

-  Raksts šķiet nepazīstams, tāpat kā pats metāls, - viņa īgni piezīmēja. - Kur dzīvnieki varējuši to atrast? Kas to veidojis? Un metāls… Kur viņi rāvuši metālu? Tikai nestāstiet man, ka viņi pārvalda metālu audzēšanas zinātni!

Vaintē raudzīja vilkt ar šķautni pa ādu.

-  Par asu nenosauksi. Ko gan tas varētu nozīmēt?

Uz šiem satraucošajiem jautājumiem nebija atbildes. Viņa pasniedza metāla gabalu Engai.

- Vēl viena mīkla, ko tev risināt, kad iemācīsies sarunāties ar šiem dzīvniekiem.

-  Kad es varēšu viņus redzēt? - Enga vaicāja.

-  Tūlīt, - Vaintē attrauca un pamāja Stalanai. - Ved mūs pie viņiem!

Stalana rādīja ceļu caur pilsētas gaiteņiem līdz augstai, tumšai ejai. Ar zīmēm

aicinājusi nepārtraukt klusumu, viņa atgrūda sienā izveidoto lūku. Vaintē un Enga caur atveri ielūkojās telpā. Viņas redzēja, ka to noslēdz vienas pašas smagas durvis. Citu atveru nebija, un vienīgo gaismiņu sniedza cieta, caurspīdīga loksne augstu virs gūstekņu galvām, caur kuru lauzās vārgi stari.

Uz grīdas gulēja divi sīki, pretīgi radījumi, mazi līdzinieki līķim, kuru Engai nācās aplūkot ambesedā. Viņu pauri bija pliki un, matus skujot, saskrāpēti. Pēc kažoka nodzīšanas un sasmirdušo ādas skrandu notīšanas no viņu augumiem bija atklājies, ka dzīvniekus pilnībā klāj derdzīga, vienkrāsaina, taukaina āda. Lielākā būtne, mātīte, gulēja garšļaukus un īdēja. Tēviņš tupēja līdzās mātītei un izgrūda daudzveidīgas rukšķošas skaņas. Tā tas turpinājās ilgāku laiku, līdz gaudošana mitējās. Tad mātīte veidoja jau citādas skaņas. Vaintē norādīja, lai Stalana aizver lūku un ved viņas projām.

- Tā varēja būt sava veida sarunāšanās, - Enga sprieda, pret savu gribu ieinteresējusies. - Bet trokšņodami viņi ļoti maz kustas, un tas šķiet visai dīvaini. Būs jāiedziļinās. Jau pati ideja ir pilnīgi nebijusi: cita valoda, astazou valoda, radījumi nelidzinās nekam, ko mēs jelkad esam pētījušas. Satraucoša un izaicinoša doma.

-  Tiesa gan. Tik aizraujoša, ka es pavēlu tev apgūt viņu runasveidu tiktāl, lai varētu ar tiem sazināties.

Enga pauda spītīgu padevību.

-  Tu nevari man pavēlēt domāt, Eistaā. Pat tava lielā vara neiesniedzas citas galvaskausā. Es mācīšos šo radījumu valodu, jo es vēlos to darīt.

-  Kamēr vien tu pakļaujies manām pavēlēm, mani neinteresē tavas rīcības dzinuļi.

-  Kāpēc tev viņi jāsaprot? - Enga jautāja.

Vaintē rūpīgi izvēlējās izteiksmes veidu, lai neatklātu savas rīcības motivus.

-  Mani, tāpat kā tevi, aizrauj minējums, ka dzīvnieks varētu runāt. Vai tiešām tu nepieļauj domu, ka man varētu būt intelektuālas intereses?

-  Aizmirsti visu slikto, Vaintē! Tu vienmēr biji pirmā mūsu efenbarū. Tu mūs vadīji, jo saprati to, ko mēs nespējām. Kad man jāsāk?

-  Šobrīd. Šajā mirklī. Kā tu uz to skaties?

-  Man nav viedokļa, jo tas vēl nekad nav darīts. Ļauj atgriezties pie lūkas un ieklausīties skaņās. Klausīdamās es pārdomāšu rīcības plānu.

Vaintē klusējot devās projām, neizsakāmi apmierināta ar paveikto. Ja Enga atteiktos, būtu jāsūta ziņa uz Inegbanu un pēc tam ilgu laiku jāgaida, lidz kādu norīkos un atsūtīs pētīt runājošos zvērus. Ja vien, protams, viņi patiešām runāja, nevis trokšņoja. Vaintē šī informācija bija nepieciešama nekavējoties, jo apkaimē joprojām varēja uzturēties šādi dzīvnieki, un tas jau radīja draudus. Informāciju paģēr pilsētas drošība.

Vispirms viņai jāizdibina viss iespējamais par šiem kažokzvēriem. Jānoskaidro, kur un kā viņi dzīvo, kā vairojas. Tas būtu pirmais solis. Nākamais - nokaut viņus. Visus. Pilnībā noslaucīt no zemes virsas. Jo, neskatoties uz savu primitīvo saprātu un rupjajiem akmens veidojumiem, viņi bija tikai nožēlojami dzīvnieki. Bīstami dzīvnieki, kuri bez žēlastības noslaktējuši vīrišķus un jaundzimušos. Un parakstijuši sev spriedumu.

Enga, iegrimusi domās, slēpās tumsā un vēroja radījumus. Kaut netverama nojausma par Vaintē patiesajiem mērķiem, bez šaubām, būtu likusi viņai atteikties no sadarbības. Ja vien Enga uz mirkli izmestu no galvas aizraujošo valodniecisko problēmu, viņa būtu apjēguši Vaintē slēpto nodomu. Bet viņa bija pilnībā pārņemta.

Gandrīz pusi dienas Enga klusēdama nostāvēja novērošanas postenī, ieklausīdamās, ielūkodamās un pūlēdamās saprast. Beigās, tā arī neuztvērusi neko no teiktā, viņa bija vispārīgos vilcienos uzmetusi darbības plānu.

Enga uzmanīgi aizvēra lūku un devās meklēt Stalanu.

-  Es palikšu kopā ar tevi, - medniece teica, atslēgdama durvis. - Viņi var būt bīstami.

-   Tikai pašā sākumā. Tiklīdz viņi nomierināsies, man vajadzēs palikt pie viņiem vienai. Bet tad tu uzturēsies tepat ārpusē. Tiklīdz radīsies vajadzība, es pasaukšu tevi.

Kad Stalana atvēra durvis, Engas sekstei neviļus pārskrēja tirpas. Viņa devās iekšā. Zvēru mītnes asā smaka uzdzina pretīgumu, bet izziņas alkas pārmāca nepatiku, un viņa nelokāmi palika stāvam, līdz durvis aiz viņas aizvērās.

IX

Kennep at halikaro, kennep at hargoro, ensi naudinž ar san eret skarpa tharm

senstar et sano lavvali.

Lai cik naigs zēna solis un stipras rokas, kamēr vien viņa šķēpa smailē nav

bijusi zvēra tharma, puika nav mednieks.

-  Viņi nogalināja manu māti, tad ari brāli - manu acu priekšā! - Isele čukstēja, mitējusies vaimanāt un liet asaras, bet valgums joprojām krājās acīs un lāses ritēja lejup pa vaigiem. Viņa tās notrausa ar plaukstas virspusi un atsāka berzēt skūto galvu.

-  Visus viņi apkāva, - Keriks aizrādīja. Viņš nebija raudājis. Kopš nonācis seit, viņš nudien to nebija darijis. Var jau būt, ka meitenēm allaž jāspiedz un jākunkst bez mitas. Viņa bija piecus vai sešus gadus vecāka par viņu, bet brēca kā mazulis. Keriks saprata. Viņš zināja, ka tas ir ļoti viegli. Atliek vien ļauties. Bet viņš tā nedarīs. Mednieks neraud - un viņš jau bijis medībās. Kopā ar tēvu. Amahasts bija dižens mednieks. Tagad viņš ir miris līdz ar savu samadu. Kerikam no šīs domas rīklē sakāpa kamols, bet viņš to norija. Mednieks neraud!

-  Vai viņi mūs nogalinās, Kerik? Viņi taču mūs nenogalinās, vai ne?

-  Nogalinās.

Isele atsāka vaimanāt un apskāva zēnu abām rokām, cieši piespiežot sev viņa augumu. Tas nebija pareizi: tikai mazi bērni viens otru aiztika, tomēr, pat zinādams, ka tas nav atļauts, viņš ar tīksmi sajuta piekļaujamies meitenes ķermeni. Viņas krūtis bija mazas un stingras; viņam patika tām pieskarties, bet, tiklīdz viņš tā izdarīja, meitene viņu atgrūda un ieraudājās vēl skaļāk. Keriks ar riebumu piecēlās un atgāja malā. Stulbene! Viņš izjuta nepatiku pret skuķi. Nekad agrāk tā nebija ar viņu runājusi. Acīmredzot šobrīd, kad viņi palikuši divi vien, viņai viss šķita citādi. Kerikam gan ne. Labāk, ja viņas vietā būtu kāds viņa rotaļu biedrs. Bet tie visi ir miruši. To iedomājoties, izbailes caurstrāvoja viņa dvēseli. Neviens no samada vairs nebija starp dzīvajiem. Tagad pienākusi viņu kārta. Isele, kā šķiet, to neaptvēra. Viņa nespēja samierināties ar domu, ka viņiem nav nekādas iespējas sevi glābt. Zēns bija rūpīgi pārmeklējis kambari vēl un vēl, bet starp šaurajām koka sienām neatradās nekā, kas noderētu par ieroci. Ķirbji svēra par maz, lai spētu kaitēt pat bērnam, daudz mazākam par ikvienu maragu, kas atvilka viņus uz šejieni. Arī aizbēgt nebija izredžu.

Puisēns pacēla ķirbi ar ūdeni un iedzēra dažus malkus; tukšais vēders burkšķēja. Viņš bija izsalcis, bet ne tik ļoti, lai ēstu atnesto gaļu. Jau tās izskats vien uzdzina vēmas. Tā nebija cepta, bet nebija arī jēla. Gaļai kaut kas bija nodarīts, un tā karājās no kaula kā auksts receklis. Zēns pabakstīja to ar pirkstu un nodrebēja. Tad durvis nobrakšķēja un atvērās.

Isele iespieda seju sienas pamatnē un iespiedzās; viņas acis samiedzās, lai neredzētu ienācējus. Keriks nostājās ar seju pret durvju aili, savilcis dūrēs tukšās saujas un atcerēdamies savu šķēpu. Cik gan viss būtu citādi, ja viņam būtu šķēps!

Šoreiz nāca divi maragi. Tiklab tie varēja būt jau redzētie, kā jaunatnācēji, - starpības nekādas: visi šie nešķīsteņi šķita vienādi. Krunkaini, zvīņaini, daudzkrāsainiem pleķiem nosēti, ar resnām astēm un bezjēdzīgiem veidojumiem, kas slējās no viņu pakaušiem. Maragi, kas staigāja kā cilvēki un tvēra priekšmetus savās kroplīgajās plaukstās ar diviem īkšķiem. Tiem ienākot, Keriks kāpās atpakaļ, līdz pleci atdūrās pret sienu, liekot zēnam apstāties. Radījumi blenza viņā neizteiksmīgiem skatieniem, un viņš atkal iedomājās par šķēpu. Viens no maragiem lauzija un staipīja rokas, līdztekus izgrūzdams blējieniem līdzīgas skaņas. Koks smagi spiedās pret puisēna pleciem.

-  Vai viņi jau ir kaut ko ēduši? - Enga vaicāja. Stalana pauda noliegumu un norādīja uz ķirbi.

-  Tā ir laba gaļa, fermentēta un gatava pasniegšanai. Astazoi paši gaļu pirms lietošanas svilina ugunī, tāpēc jādomā, ka jēlu viņi negribētu.

-  Vai tu piedāvāji arī kādus augļus?

-  Nē. Viņi ir gaļēdāji.

-  Var arī būt, ka visēdāji. Mēs maz zinām par viņu uzvedību. Dabū kādu augli!

-  Es nevaru tevi te atstāt vienu. Vaintē pati lika man sargāt tevi. - Mednieces balsi ieskanējās pretrunīgu rīkojumu izsauktas mulsuma trīsas.

-    Es pati varu aizstāvēties pret šiem šikajiem dzīvniekiem, ja radīsies vajadzība. Vai viņi jau kādam uzbrukuši?

-  Tiklīdz mēs viņus te ievedām. Tēviņš ir nešpetns. Mēs iekaustijām viņu, līdz tas rimās. Kopš tā brīža nav vairs spurojies.

-  Man nekas nenotiks. Tu esi sekojusi savām instrukcijām. Tagad pakfausi manām!

Stalanai nebija izejas. Viņa negribīgi, bet veicīgi pazuda, un Enga klusējot nogaidīja, izlūkodama iespējas uzsākt sazināšanos ar šiem radījumiem. Mātīte joprojām gulēja ar seju pret sienu, pa brīdim izdvesdama skaņas augstā reģistrā. Mazais tēviņš cieta klusu - bez šaubām, truls kā jau vīrišķis. Enga noliecās, satvēra mātīti aiz pleca un parāva, tiecoties apgriezt to otrādi. Radījuma āda izrādījās silta, un pieskāriens neradīja pretīgumu. Kviekšana pieņēmās spēkā, un pēkšņi Engas rokā iesvēla skaudras sāpes. Viņa ieaurojās un pacirtās sānis, notriecot tēviņu gar zemi. Būtnes zobi bija pāršķēluši ādu līdz asinīm. Viņa salieca savus nagainos pirkstus un pārskaitusies iešņācās. Radījums klunkuro- ja projām, un Enga sekoja. Tad viņa rimās un sakaunējās.

-  Vainīgas esam mēs, - viņa teica, dusmām noplokot. - Mēs apkāvām visu jūsu baru. Tevi nevar vainot par to, ko tu izdarīji, - viņa paberzēja smeldzošo roku un aplūkoja izspiedušās asins piles savā delnā. Durvis atsprāga, un ienāca Stalana, stiepdama ķirbi ar apelsīniem.

-  Vīrišķā dzimuma būtne man iekoda, - Enga atturīgi konstatēja. - Vai zvēri ir indigi?

Stalana pasvieda ķirbi pie malas un metās apskatīt ievainojumu. Tad viņa pacēla smago dūri, lai sistu tēviņam, kurš sarāvās kamolā. Enga ar vieglu pieskārienu viņu atturēja.

-  Nevajag. Es biju vainiga. Pasaki labāk, ko darīt ar koduma vietu?

-  Nav nekas bīstams, ja labi iztīra. Tev jānāk man lidz, lai varu brūci apkopt.

-  Nē, es gaidīšu šeit. Es netaisos izrādīt bailes šiem dzīvniekiem. Viss būs kārtībā.

Stalana noraidoši sakustējās, bet neko nevarēja padarit. Viņa izmetās ārā un pēc īsa mirkļa atgriezās ar koka grozu. Izvilkusi no tā ūdens trauku, Stalana izskaloja brūci, tad norāva nefmeikelim futrāli un pielika radījumu pie ievainojuma. Engas mitrā āda pamodināja snaudulīgo dzīvnieku. Tas pieķērās viņai pie savainotās rokas, sākdams izdalīt baktericīdu sekrētu. Tiklīdz ievainojums bija apstrādāts, Stalana izņēma no kastes divus mezglainus mudžekļus.

-  Es sasiešu tēviņam rokas un kājas. Šī nav pirmā reize. Radījums ir negants.

Mazais dzīvnieks lūkoja izsprukt, bet Stalana sagrāba viņu un nosvieda uz

cļridas, tad uzmetās ar ceļiem tam uz muguras un ar vienu roku saturēja. Ar otru viņa paņēma vienu mudžekli un satina ap zvēra potītēm, visbeidzot iebāzdama važas asti pašas mutē. Važa to refleksīvi rija, savilkdama savu ķermeni ciešos (ļredzenos. Tikai pārliecinājusies par saišu stingrību, Stalana pasvieda radījumu malā.

-  Es palikšu un sargāšu tevi, - viņa teica. - Tas ir mans pienākums. Vaintē pavēlēja tevi apsargāt. Es vienreiz izgāju, un tevi ievainoja. Es nevaru pieļaut, ka tas atkārtotos.

Enga nīgri piekāpās, tad palūkojās uz nosviesto ķirbi un augļiem piekaisīto grīdu. Viņa norādīja uz nekustīgo mātīti.

-   Es došu apaļas-saldas-ēdamas-lietas. Pagriez viņu pret mani, lai tā var mani redzēt.

Isele gan aizgūdamās brēca, bet aukstas rokas sagrāba viņu, rupji pacēla un atspieda ar muguru pret sienu. Viņa zelēja pirkstu kauliņus un šņukstēja. Otrs marags atčāpoja līdz viņai, apstājās un pacēla augšup apelsinu. Tā mute lēnām pavērās, atsedzot asu, baltu zobu rindas. Tad tas dzīvnieciski ieķērcās un šūpoja apelsīnu, čirkstinādams kāju nagus pret grīdu. Isele spēja tikai kunkstēt, izbailēs pat nesajuzdama, ka sakodusi pirkstus līdz asinīm un tās rit lejup pa zodu.

-  Augļi. - Enga teica. - Apaļas, saldas, labas lietas, ko tu ēd. Piepildi vēderu, topi laimīga. Ēšana dod spēku. Dari, kā es lieku! - viņa sāka saldā balsī, tad pārgāja uz pavēlošu toni: - Tu paņemsi šo augli! Tu nekavējoties ēdīsi!

Šai mirklī Enga ieraudzīja asinis uz radījuma savainotajām rokām un pretīgumā novērsās. Viņa nolika augļu ķirbi uz grīdas un aicināja Stalanu uz durvīm.

-  Viņiem ir rupji darba rīki, - Enga prātoja. - Tu teici - viņiem esot kaut kādas pajumtes un lieli dzīvnieki kalpībā?

Stalana piekrītoši pamāja.

-  Tad viņiem jābūt arī kaut kādam saprātam.

-  Tas nenozīmē, ka viņi spēj runāt.

-  Vārds vietā, medniec. Bet mums vienkārši uz brīdi jāpieņem, ka viņiem ir valoda, kurā viņi sazinās savā starpā. Es nedrīkstu pēc vienas neveiksmes nolaist rokas. Rau! Tēviņš kustas! Droši vien saodis augļus. Tēviņiem ir vienkāršākas reakcijas: viņu vairāk satrauc izsalkums nekā bailes no mums. Bet viņš vēl glūn uz tevi kā jau mežonīgs zvērēns. Skaties! - Enga uzvaroši iesaucās. - Viņš ēd augli. Pirmais panākums. Tagad mēs vismaz varam viņus pabarot. Re, re, viņš nes augli mātītei. Altruisms - tam jānorāda uz saprātu.

Stalana nešķita pārliecināta.

-  Savvaļas zvēri arī baro savus mazuļus. Esmu redzējusi tos sadarbojamies medījuma vajāšanā. Pati savām acīm redzējusi. Tas nav pierādījums.

-   Varbūt nav. Bet es neļaušos tik ātri sajust vilšanos. Ja laivas saprot vienkāršas komandas, kāpēc gan lai šādi dzīvnieki nespētu vismaz to pašu!

-  Tātad tu viņus apmācīsi tāpat, kā apmāca laivas?

-  Nē. Es grasījos tā darīt, bet tagad vēlos sasniegt augstāku sazināšanās līmeni. Laivu dresūru veido dažu komandu izpildes pozitīva un negatīva stimulācija. Elektriskais šoks norāda uz kļūdu, kamēr barības kriksītis atalgo pareizu rīcību. Tāda dresūra ir gana laba laivām, bet es netaisos šos dzīvniekus dresēt. Es gribu ar viņiem sarunāties, abpusēji sazināties.

-  Runāšana ir ļoti sarežģīta lieta. Daudzas, kas jau atstājušas jūru, tā arī to neiemācās.

- Tev taisnība, medniec, bet viss jau slēpjas saziņas limenī. Jaunajām sagādā grūtības runāt kā pieaugušajām, bet tev jāatceras, ka jūrā visas jaunās tomēr savā starpā sazinās.

-  Tad māci šiem zvēriem bērnu valodu! To viņi varētu arī uztvert.

Enga pasmaidīja.

-   Pagājis daudz gadu, kopš tu vairs nerunā kā bērns. Vai atceries, ko tas nozīmēja? - viņa pacēla roku, un delnas krāsa pārauga no zaļas sarkanā. Tad tā atkal kļuva zaļa, un Enga pakustināja pirkstus.

Stalana iesmējās.

-  Kalmāri. Pulka kalmāru!

-  Tu atceries. Bet vai pamanīji, cik liela nozīme ir delnu krāsai? Bez tās teiktais nebūtu saprotams. Vai šie kažokzvēri spēj mainīt savu delnu krāsu?

-  Nedomāju vis. Nekad neesmu redzējusi viņus tā darām. Lai gan viņiem uz ķermeņa ir sarkana un balta krāsa.

-  Tam varētu būt liela nozīme viņu valodā…

-  …ja tiem tāda ir, - Stalana nobeidza.

-  Lai notiek - ja tiem tāda ir. Man radījumi rūpīgāk jāpavēro, kad viņi atsāks izdot skaņas. Bet galvenais - jāpanāk, lai viņi drīzāk runātu kā jilanē. Sākot ar vienkāršākajiem signāliem. Viņiem jāapgūst valoda kopsakarībā.

Stalana ar žestu pauda neizpratni.

-  Es tiešām nezinu, ko tas nozīmē.

-  Tad es parādu, lai doma kļūtu skaidra. Ieklausies uzmanīgi. Sākam? Lūk - man ir silti. Tu saprati?

-  Jā.

-  Labi. «Man ir silti» - tas ir apgalvojums. Kopsakarība atklājas apgalvojuma daļu vienībā. Tagad es to pateikšu vēl lēnāk. Man… ir… silti… Es, šeku, kustinu īkšķi, vienlaikus pametot skatienu augšup, saku «silti» un viegli pasleju asti. Viss tas - balsī izteiktās skaņas un pareizās kustības - kombinējas, veidojot izteicienu kopsakarībā.

-  Neesmu nekad prātojusi par tādām lietām. Un, kā rādās, man galva iet riņķi, kad lūkoju to darīt.

Enga iesmējās un izrādīja atzinību par šo mēģinājumu pajokot.

-  Džungļos ārpus pilsētas es justos tikpat nelāgi kā tu valodas džungļos. Nav daudz to, kuras pēta šo lietu, jo tā ir tik sarežģīta un samudžināta. Es ticu, ka pirmais solis uz izpratni ir apjausma, ka mūsu valoda īsumā atkārto filoģenēzi.

-  Nu gan man galva sāp. Un tu domā, ka tamlīdzīgi zvēri to var saprast, ja pat man nav sajēgas, ko tu tur runā? - Stalana norādīja uz radījumiem, kuri, iztukšojuši augļu ķirbi, klusi sēdēja pie sienas starp izsvaidītām mizām.

-  Es neko necentīšos uzsākt no sarežģītākā. Es tikai gribēju teikt, ka mūsu valodas vēsture iet kopsolī ar mūsu dzīves attīstību. Kad esam jaunas un pirmo reizi dodamies jūrā, mēs vēl nerunājam, bet jau meklējam atbalstu un draudzību pie savām efenbarus biedrenēm, kas devušās jūrā līdz ar mums. Pieņemoties prātā, mēs vērojam lielāko sarunas. Vienkāršas roku vai kāju kustības, delnu krāsas maiņa. Augot mēs apgūstam aizvien vairāk un, kad iznirstam no jūras, jau tiecamies visam citam, ko esam iemācījušās, pievienot izrunātas skaņas, līdz kļūstam par jilanē savas savstarpējās saziņas kopsakarībā. Te arī slēpjas manas grūtības. Kā lai iemāca mūsu valodu šiem radījumiem, kas nav izgājuši mūsu dzīves ciklu! Vai varbūt ir? Vai viņiem arī pēc piedzimšanas nāk dzives posms jūrā?

-   Manas zināšanas šajā jomā grūti nosaukt par pilnīgām. Ņem vērā, ka šī astazou suga mums ir galīgi sveša. Bet es stipri šaubos, vai viņi jelkad dzīvojuši ūdeni. Esmu gūstījusi un turējusi nebrīvē dažas prastākas un mazākas savvaļas sugas, kuras čum un mudž te mūžamežā. Rādās, ka viņiem visiem ir noteiktas kopigas iezīmes. Viņi ir ļoti silti, turklāt visu laiku.

-  Es pamanīju. Tas šķiet visai dīvaini.

-   Citas lietas nav mazāk dīvainas. Paveries uz šo tēviņu. Redzi, viņam ir viens pats kopulācijas orgāns, kuru nevar pieklājīgi ievilkt. Nevienai astazou sugai, ko jebkad esmu saķērusi, nav normāla, dubulta dzimumlocekļa. Un vēl: esmu pētījusi viņu vairošanās īpatnības - tas ir kas pretīgs.

-  Ko tu ar to domā?

-  Es gribēju teikt, ka pēc olas apsēklošanas mazos iznēsā mātīte. Un, kad tie izšķīlušies, viņa turpina tos pieturēt savā tuvumā un baro no mīkstiem orgāniem. Vai redzi? Tie izciļņi uz jaunās mātītes rumpja!

-  Dīvaini, lai neteiktu vairāk. Tātad tu domā, ka jaunuļi paliek uz sauszemes? Viņi nedodas jūrā, kā pienākas?

-  Tā gan. Cik esmu ievērojusi, tā ir kopīga iezīme visām astazou sugām. Viņu dzīves cikls rādās atšķirīgs no mūsējā visās jomās.

-  Bet tu vispār apjēdz savu novērojumu nozīmi? Ja viņiem tiešām ir sava valoda, viņi nekādi nevar būt to apguvuši tādā veidā kā mēs savējo.

Stalana piekrītoši pamāja:

-   Tagad es saprotu. Pateicos tev par izskaidrojumu. Bet vai no tā neizriet vēl svarīgāks jautājums? Ja viņiem valoda ir, kā tad viņi to apgūst?

- Tas arī ir galvenais, uz ko man jārod atbilde. Bet, atklāti sakot, šobrīd skaidrs nav nekas.

Enga nolūkojās mežonīgajos radījumos, kuru sejas bija ķepīgas no augļu sulas; viņi blenza tai pretī. Kā lai rod iespēju sazināties ar viņiem?

-   Tagad atstāj mani, Stalan. Tēviņš ir droši sasaistīts, mātīte neizrāda varmācīgas tieksmes. Ja es būšu viena, viņiem nāksies vērot tieši mani, un nekas nenovērsīs uzmanību.

Stalana garu brīdi svārstījās, līdz negribīgi piekrita.

-  Tikai pēc tava pieprasījuma. Es piekrītu, ka briesmas šobrīd nešķiet lielas. Tomēr es palikšu tepat aiz durvīm, kuras būs atslēgtas un pavērtas spraudziņā. Tev jāpasauc mani, ja viņi tevi jebkādā veidā apdraud.

-  Tā ari darīšu. Dodu tev vārdu. Un tagad man jāsāk strādāt.

X

Darba jaunās pilsētas dibināšanā netrūka. Neparedzēti lielus pūliņus prasīja iepriekšējās eistaā, pelnītā nāvē mirušās Dīstas, pieļauto kļūdu labošana, un visa tā rezultātā Vaintē ik diena izrādījās aizpildīta no mazas gaismiņas līdz dziļai naktij. Laižoties miegā, viņa reizēm apskauda nakts laivas un citas radības, kuras varēja pārvietoties tumsā. Cik daudz vēl varētu paveikt, ja viņa ik dienas paliktu nomodā kaut isu brīdi ilgāk. Ideja šķita nejēdzīga, bet pēdējā laikā tā pilnībā pārņēma viņas domas daudzos garajos vakaros pirms iemigšanas. Protams, prātošana netraucēja viņas naktsmieru, jo miega traucējumi jilanē nebija iespējami tīri fiziski. Tiklīdz acis aizvērās, viņa gulēja dziļā miegā bez dzīvības zīmēm, kas vērotājam no malas nepatīkami atgādinātu nāvi. Tomēr šis miegs bija tik trausls, ka katrs kairinājums ik brīdi varēja to pārtraukt. Neskaitāmas reizes nakts melnumā dzīvnieku kliedzieni atgrieza Vaintē nomodā. Viņas plaksti pacēlās, un viņa brīdi ieklausījās. Neko vairāk nesadzirdējusi, viņa aizvēra acis un atkal ieslīga snaudā.

Tikai rīta blāzma viņu atmodināja pilnībā. Šorīt, kā visus rītus, viņa izkāpa no siltās gultas uz grīdas un pagrūda pēli ar kājas pirkstu. Guļamais sakustējās, un Vaintē devās uz kaktu, kurā atradās viens no dzīvās pilsētas neskaitāmajiem stumbriem un stublājiem, uzblīdis ķirbjveidīgā izaugumā un pildīts ar ūdeni. Vaintē piekļāva lūpas tā atverei un sūca iesaldināto ūdeni, līdz jutās remdējusi slāpes. Pēlis aiz viņas, viegli trīsēdams, ar lēnām, krampjainām kustībām saritinājās garā tīstoklī un atslējās pret sienu. Tur tas atdzisa un ieslīga komatozā nemaņā līdz nākamajai vajadzības reizei.

Cauru nakti bija lijis. Vaintē izgāja zem klajas debess; mitruma piesūkusies, pēdas nemīlīgi skāra pītā grīda. Visu ceļu līdz ambesedam Vaintē centās turēties zem jumta. Fārgajas cita pēc citas pievienojās viņas gājienam, garā procesijā virzīdamās aiz muguras.

Katru rītu pirms darbu sākuma projektu vadītājām, tāpat kā citām pilsonēm, bija noteikti jāiziet caur ambesedu. Tur viņas uz brīdi piestāja un patērgāja. Šis plašais centrālais laukums veidoja pilsētas sirdi. Ap to virmoja visas pilsētas daudzveidīgā rosme. Dziļi ieslīgusi pārdomās, nemanīdama pilsētnieces, kuras grieza viņai ceļu, Vaintē devās uz savu iemīļoto vietiņu rietumu spārnā, kuru pašu pirmo apmirdzēja austošā saule. Viņa bija eistaā - tā, kura vienmēr iet taisni. Viņa labsajūtā atspiedās pret saulē iesilušo koka krevi. Saullēkta stari, nolidami pār viņas seju, sakļāva acu zilītes šaurās spraudziņās. Vaintē ar gandarījumu nolūkojās, kā Alpisaka mostas jaunai dienai. Tas viesa viņā citādu siltuma sajūtu, vēl tīkamāku. Viņa apzinājās savu cildeno misiju. Viņas pilsēta! Viņai to audzēt, veidot, izvērst, izcirst pilsētas veidolu šā nemīlīgā krasta mežonībā. Kad aukstie vēji, kas šausta Inegbanu, kļūs nepanesami, jaunā pilsēta jau aicinās šurp. Tad viņas ļaudis pārcelsies uz šejieni, un visu mutēs būs Vaintē vārds, ik mirkli tiks godināts viņas veikums. Tiesa gan, katru reizi šo domu pavadīja tikko manāms nemiers pašā apziņas stūrītī: ar to dienu, kad tas notiks, Vaintē vairs nebūs eistaā. Līdz ar citām ieradīsies Malzasa, Inegbanas eistaā, kurai lemts pārvaldīt arī šo pilsētu. VARBŪT. Šo pēdējo vārdu Vaintē slēpa dziļi sirdī un nekad neizrunāja. VARBŪT. Laikam ritot, daudz kas var gadīties. Malzasa vairs nav jauna, pastāv zināms spiediens no apakšas, ar gadiem viss mainās. Kad pienāks laiks, Vaintē saslies seksti jaunai cīņai. Šobrīd pietiek, ka viņa būvē pilsētu. Un būvē labi.

Etdīrga uztvēra Vaintē skatienu un nekavējoties pakļāvās aicinošajam žestam.

-  Vai noskaidroji, kas nogalinājis lopus? - Vaintē vaicāja.

-  Noskaidrojām, eistaā. Liels astazous melnā krāsā ar slepkavīgiem nagiem un gariem, asiem zobiem - tik gariem, ka tie rēgojas no zvēra mutes pat tad, ja tā aizvērta. Stalana izlika slazdus pie cauruma, ko tas izrāvis žogā. Tur mēs to arī šorīt atradām mirušu. Slazdi bija apskāvuši viņa ķepas, viens no tiem aptinies ap kaklu un nožņaudzis zvēru.

-  Nocērtiet tam galvu, notīriet galvaskausu un atnesiet man!

Vaintē deva zīmi, ka saruna izbeigta, un tūdaļ pieaicināja Vanalpē. Bioloģe atstāja sarunu biedrenes un devās šurp.

-  Tu ziņosi par jaunajām pludmalēm, - Vaintē norādīja.

-  Darbam jau redzams gals, eistaā. Platība ir iztīrīta, ērkšķu žogs augsts, koraļļu barjera aug ātri, ņemot vērā, ka tā iekārtota tik nesen.

- Lieliski. Tad mēs varam domāt par jaunajām dzīvībām. Par perējumiem, kas uz visiem laikiem aizmēzīs atmiņas par nāves pļauju vecajā liedagā.

Vanalpē piekrītoši pamāja, tomēr ar vainas apziņas pilnu žestu pauda šaubas.

-  Liedags gan ir gatavs, bet tas nav drošs.

-  Joprojām tā pati rūpe?

-  Ar laiku viss atrisināsies. Mēs strādājam plecu pie pleca ar Stalanu un ticam, ka izeja ir jau gandrīz rokā. Zvērus mēs iznīcināsim.

-  IR JĀIZNĪCINA! Vaislinieki BŪS drošibā! Pēc šīs mācības tas vairs nedrīkst atkārtoties!

Vaintē drūmās nojautas kliedēja pārrunas ar citām, kā ari iesaistīšanās pilsētas neskaitāmajos darbos, bet viņas domas ik brīdi kavējās pie mednieces. Laiks vilkās gausi, un Stalanu nekur nemānijā. Vaintē pieaicināja kādu fārgaju un norīkoja mednieci uzmeklēt.

Tuvojās jau pusdienlaiks, kad Stalana ieradās un nostājās līdzās Vaintē lapotnes paēnā.

-  Es nāku ar labām ziņām, eistaā. Liedags drīzumā būs nodrošināts.

-  Ja tas tiesa, tad pilsētas sliktajai slavai pienācis gals.

-  To pašu var teikt par aligatoriem. Mēs atradām, kur tie vairojas. Norīkoju fārgajas, lai meklē olas un ķer mazuļus. Tie ir smeķīgi.

-  Zinu, esmu ēdusi. Tātad, tu grasies tos audzēt līdz ar citiem gaļas lopiem?

-  Nē, viņi ir pārāk neganti. Tiem būs jāierīko atsevišķi aploki pie upes.

-  Lieliski. Bet ko tu dari ar pieaugušajiem īpatņiem?

-  Tos, kas par lielu, lai ķertu dzīvus, mēs nogalinām. Iet zudumā laba gaļa, bet neko nevar darīt. Mēs tiem piekļūstam nakts laivās, pirms viņi pamodušies, un turpat arī nošaujam.

-  Parādi, kur viņus uzturēs! Gribu redzēt pati, - Vaintē bija apnicis ambesedā. Pieaugot karstumam, visas apkārt kļuva laiskas un snauduļoja ēnā. Vaintē negribēja ļauties dusai, - pārāk daudz vēl jāpaveic.

Viņas nesteidzīgi virzījās uz piekrasti. Viņām sekoja pulciņš fārgaju. Pat zaru nnā pieturējās tveice, un, lai atvēsinātos, viņas ne reizi vien ienira baseinos, kas tieši tamdēļ bija izrakti gar taku.

Gājējas lauzās caur dumbrāju, kura lielākā daļa vēl nebija attīrīta. Pa kājām pinās paauga un zāles skupsnas, gaiss šķita biezs no trūdu smakas un sīku, asinskāru kukaiņu miriādēm. Beigu beigās pār piekrastes krūmu biežņu skatam pavērās smilšu sēre. Gar to auga gara zāle un sīkas palmas, un vēl kādi savādi, plakani augi ar neiedomājami garām adatām. Šī Džendazi zeme pārlieku atšķīrās no tās, ko viņas pazina. Visapkārt mudžēja nepazīstamas lietas, par ko brīnities un no kā sargāties.

Priekšā vīdēja upe - dziļa, nesteidzīga straume. Laivas jau bija atvestas šurp, un šobrīd fārgajas, kuru pienākumos ietilpa gādāt par tām, izsniedza barību, l argajas grūda laivu sīkajās mutītēs sarkanas gaļas lēkšķes, un asinis lāsoja pār laivu melno ādu.

-  Aligatori, - Stalana teica. - Nelaidīsim taču gaļu zudumā. Laivām tā lieliski Iet pie dūšas. Manuprāt, tās ir gatavas pāroties.

-  Tad pabadini mazliet. Šobrīd visām jābūt kaujas gatavībā.

Upes krastus klāja daudzveidīgu koku biezoknis. Slējās pelēcīgi milzeņi ar vareniem zariem, starp tiem drūzmējās slaidi zaļokšņi ar trauslām skujām un pār Mom - vēl augstāki sarkanīgi stumbri ar gaisa sakņu lokiem visriņķī. Zemi starp tinm sedza sarkanbrūnu un spilgti oranžu ziedu paklājs, bet vēl vairāk augu midzēja augšā - starp zariem. Blīvajā lapotnē ņirbēja visdažādāko krāsu ziedi.

Mūžamežā mutuļoja dzīvība. Koku vainagos brēkāja putni, un sarkansvītroti gliemji slapji slīdēja pa biezo mizu.

-  Bagāta zeme, - Vaintē noteica.

-  Entobana savulaik būs bijusi tikpat mežoniga, - Stalana piebilda, atvērusi nāsis un ošņādama gaisu. - Pēcāk pilsētas izvērsās un pārklāja visu zemi no okeāna līdz okeānam.

-  Tu tiešām tā domā? - Vaintē pūlējās aptvert šā dīvainā sprieduma jēgu. - Man grūti to iztēloties. Ļaudis tomēr uztver pilsētas kā objektīvu īstenību, kopš izšķīlies laiks.

-  Esmu runājusi par to ar Vanalpē ne reizi vien. Viņa man izskaidroja. Viss, ko mēs redzam še, Džendazi zemē, it labi varētu izrādīties tas pats, ko sensenos laikos senmātes vēroja Entobanā, pirms jilanē izaudzēja pilsētas.

-  Tev, protams, taisnība. Ja mēs audzējam savas pilsētas, ir jābūt bijušam laikam, kad bija tikai viena pilsēta. Bet tas noved pie nejēdzīgas domas, ka vēl kādu laiku pirms tam pilsētu nav bijis nemaz! Vai tā varētu būt?

-  Nezinu gan. Par to labāk runāt ar Vanalpē, kura izstrādā šādas galvu reibinošas teorijas.

-  Atkal tev taisnība. Pajautāšu viņai.

Vaintē pamanija, ka fārgajas pārāk cieši sadrūzmējušās ap viņām un platām mutēm cenšas izprast sarunu. Vaintē ar strauju žestu raidīja tās projām.

Viņas tuvojās aligatoru vairošanās vietām, no kurām gan lielākā daļa neganto kustoņu šobrīd jau bija iznīdēti. Dzīvi palikušie drošības pēc uzturējās ūdenī un, tiklīdz parādījās laivas, pazuda. Pēdējās palika mātītes, jo brīnumainā kārtā šie primitīvie un nesaprātīgie radījumi rūpējās par savām olām un mazuļiem.

Krastā, kur atklātā saulē strādāja fārgaju brigāde, zvilnēja laivas. Atbraucējas piedzina savējās tām līdzās, un Vaintē vērsās pie darbu vadītājas Žekakotas, kura lūkojās no liela koka paēnas.

-  Pastāsti man par savu darbu, - Vaintē teica.

-  Virzās uz priekšu lieliem soļiem, eistaā. Divas kravas olu jau aizsūtītas uz pilsētu. Gūstām visus mazuļus, ko vien jaudājam. Tie ir pastulbi; noķert nav grūti.

Viņa noliecās pār iežogojumu sev pie kājām, strauji tvēra tajā un izslējās, aiz astes turot aligatora mazuli izstieptā rokā. Tas locījās, šņāca un tiecās aizsniegt viņu ar sīkajiem zobeļiem.

Vaintē apmierināta pamāja:

-  Labi, ļoti labi. Briesmas novērstas un vēders pilns. Gribētos visām mūsu problēmām rast tik apsveicamu risinājumu, - viņa pagriezās pret Stalanu: - Vai ir vēl kāda dējumu vieta?

-  Starp šejieni un pilsētu vairs nav. Kad te būs iztīrīts, dosimies augšup pa upi un tālāk purvos. Tas prasis laiku, bet kas jādara - jādara.

-  Labi. Un pirms atgriešanās pilsētā vēl apraudzīsim jaunos laukus.

-   Man jāatgriežas pie citām medniecēm, eistaā. Žekakota pati tev parādīs ceļu, ja var tā sarunāt.

-  Var, - Vaintē piekrita.

Pēc vēja pilnīgas norimšanas gaiss saules speltē bija kļuvis smacīgs. Laivas devās atceļā, un Vaintē manija, ka debesīm piejaukusies savāda, agrāk nemanīta dzeltenīga nokrāsa. Pat klimats šajā dīvainajā pasaules nostūrī bija neparasts. Jau gabaliņu lejpus pa upi atkal sacēlās vējš, bet šoreiz tas pūta no muguras. Vaintē pagriezās un ievēroja tumšu līniju parādāmies virs apvāršņa. Viņa norādīja turp.

-  Žekakot, ko tas varētu nozīmēt?

-  Nezinu gan. Kaut kādi mākoņi. Nekad neesmu redzējusi neko tamlīdzīgu.

Melnie vāli traucās šurp neticamā ātrumā. Vēl pirms mirkļa klājušies kā

viegla ēna virs kokiem, tie tuvojās, izpletās un aptumšoja debesi. Līdz ar tiem .itdrāzās vējš un pēkšņi iegāza kā ar dūri. Viena laiva no sāniskā trieciena apgāzās.

Atskanēja kliedzieni, bet, laivas pasažierēm izveļoties sabangotajā ūdenī, ludaļ aprāvās. Laiva ienira, šķaidījās un pūlējās atgūt līdzsvaru, kamēr viļņos i/kaisītās jilanē pajuka uz visām pusēm, glābdamās no laivas konvulsijām. Ar mokām izdevās visas izvilkt no bangām uz citu laivu klājiem. Neviena nebija cietusi, kaut arī visas atstājušas okeānu pirms daudziem gadiem un peldēja neveikli. Vaintē izkliedza komandas, līdz viena no varonīgākajām fārgajām, paaugstinājuma alkās gatava riskēt ar dzīvību, aizpeldēja pie joprojām nemierīgās tukšās laivas un centās iezvelties tajā. Asi uzkliegdama, viņa dunkāja dzīvnieku vārīgajā punktā, lidz beidzot tas sāka pakļauties komandām.

Virs galvas mežonīgi gaudoja vējš, un arī pārējās laivas draudīgi zvārojās. Visām jilanē brāzmainajā lietusgāzē pār acīm pārvilkās trešais plakstiņš un nāsis i ieši sakļāvās. Tad vētras aurus pārmāca brīkšķi mežā, gāžoties varenam Kokam, kas aizrāva sev līdzi pulciņu smalkāku stumbru.

Vaintē nebija cerību pārkliegt stihiju, bet visas tik un tā saprata viņas rikoju- mu turēt laivas tālāk no krasta, lai nepakļūtu zem kāda vētras izrauta piekrastes milzeņa.

Laivas trakulīgi svaidījās bangās. Jilanē, negaisa šaustītas, saspiedās tajās iii'šā kamolā, cenzdamās saglabāt siltumu. Laiks stiepās mokoši gausi, līdz nepārtrauktie virpuļi pārgāja atsevišķās brāzmās un nedaudz pierima. Vētras Kulminācija beidzot bija pāri.

Atpakaļ uz pilsētu! - Vaintē kliedza. - Cik vien ātri var!

Neticamais viesulis bija izlauzis stigu mūžamežā, nopļaujot pat diženākos kokus. Cik tālu stiepjas šī postaža? Vai pilsēta ir cietusi? Droši vien. Koki, kas veido pilsētu, ir vēl jauni, vēl briestoši. Vai tie paspējuši labi iesakņoties? Kādi ir postījumu apmēri? Šie mokošie jautājumi plosīja Vaintē sirdi. Vaintē acu priekšā slidoja aizvien briesmīgāku gruvešu vīzijas, un viņa iespēra laivai, neapmierināta nr tas lēno gaitu.

Stalana, turēdama sasieto zvēru aiz kakla, atsvabināja slazdu, kas skāva tā nevaldāmi trakojošās ekstremitātes, un iesvieda radījumu būrī. Šī nodarbe tā piekala viņas uzmanibu, ka Stalana nepamanīja laika pārmaiņu, līdz nebija visu beigusi un izslējusies taisni. Plati atvērtās nāsis alkaini tvēra gaisu. Kaut kas tā smaržā šķita pazīstams, un kaut kas - svešāds. Viņai, kas šķērsojusi okeānu un ieradusies Džendazi zemē līdz ar pirmo pētniecisko ekspedīciju, lai izvēlētos vietu jaunajai pilsētai! Kad bija panākta vienošanās par Alpisakai piemērotāko krasta joslu un araketo devās atceļā uz Inegbanu, viņa ar mazu saujiņu ļaužu palika. Viņas bija bruņotas un stipras, un drošas neizpētītā mūžameža apslēpto briesmu priekšā. Bet tas bija kaut kas pilnigi nepazīstams, kas gandrīz iznicināja viņas, aizslaukot visus pārtikas krājumus un atstājot izvēles priekšā: medit vai mirt. Tas bija negaiss ar vēju un lietu - tik postošs, kādu viņām nekad nebija nācies piedzīvot.

Toreiz sākās tieši šādi. Ar dzeltenām debesīm un spiedīgu, nekustīgu gaisu. Stalana aizdarīja zvēra būrīti un iesaucās, cik skaļi vien spēja:

-  Briesmas!

Spalgais kliedziens piesaistīja visu tuvējo fārgaju uzmanību, jo tas ir viens no pirmajiem vārdiem, ko tās apgūst.

-  Tu - uz ambesedu! Jūs pārējās - uz visām pusēm! Pasakiet visām! Vētra ar nevaldāmu viesuli ir gandrīz klāt! Visas uz pludmali, klaju lauku, ūdeni - tālāk no kokiem!

Viņas skrēja, bet par visām ātrāk - pati Stalana. Līdz ar pirmo brāzienu simtiem jilanē jau steidza meklēt drošību klajumā. Pēc mirkļa vētra uzklupa ar pilnu sparu, un pilsētu aizsedza skatienam necaurredzamas lietus šaltis.

Stalana uzgāja fārgaju pulciņu, kuras tupēja upes krastā, saspiedušās kopā, un iespraucās starp tām, glābdamās no saltajām ūdensstrūklām. Kad pār viņām sāka trakot asais vējš, dažas jaunākās izbailēs iesvilpās, bet Stalanas strupā pavēle lika tām apklust. Visu laiku, kamēr trakoja vētra, viņas palika nekustigas. Stalanas dzelžainā vara lika bez īdēšanas pārlaist nevaldāmo viesuli. Kad brāzmas rimās, medniece pavēlēja visām doties atpakaļ uz pilsētu.

Stalana sagaidīja Vaintē pagurušo laivu pie vētras saplosītā krasta. Pirms vēl attālums ļāva bilst kādu vārdu, medniece jau māja, ka viss kārtībā. Ne nu gluži ideālā, tomēr kārtībā.

-  Kādi zaudējumi? - Vaintē bez ievada sauca, izlēkdama krastā.

-  Divas fārgajas kritušas un…

Vaintē ar nesavaldīgu žestu apklusināja viņu.

-  Pilsētai, ne pilsonēm!

-  Nekas būtisks vēl nav ziņots. Visādi siki postījumi, nolauzti zari, dažas pilsētas daļas pārvērtušās vējlauzās. Fārgajas ir izsūtītas pārlūkot jaunos laukus un ganāmpulkus, bet nav vēl atgriezušās.

-  Tad jau viss beidzies veiksmīgāk, nekā biju gaidījusi. Ziņojumus nodot ambesedā!

Jau īsajā ceļā caur priekšpilsētu pavērās gruvešu aina. Dzīvais jumts daudzviet gulēja zemē, un pastaigu celiņus aizšķērsoja plato lapu jūklis.

Aizgaldā īdēja, un Stalana ievēroja, ka kāds briedis panikas bezprātā salauzis kāju. Dzelksnis no viņas neiztrūkstošā hezocana dzīvnieku apklusināja.

-  Nelāgi, bet labi vēl, ka tā, - Vaintē rezumēja. - Pilsēta ir stipra un aug, kā nākas. Vai viesuļvētra atkārtosies?

-  Diez vai. Vismaz gadu būs miers. Citos gadalaikos arī pūš vēji un atnes lietusgāzes, bet viesuļvētras plosās tikai šajā periodā.

-  Ar gadu mums pietiks. Postījumus likvidēsim, un Vanalpē lūkosies, lai viss tiek nostiprināts. Jaunā pasaule ir mežonīga un nepakļāvīga, bet mēs spējam būt tikpat sīkstas un nelokāmas.

-  Būs tā, kā tu saki, eistaā, - Stalana piekrita. Viņas vārdos skanēja kaut kas vairāk par vienkāršu secinājumu. Apziņa, ka Vaintē domā tieši to, ko saka, un dara tieši to, ko domā, piešķira vienkāršajam slēdzienam hipnotisku spēku.

Būs. Lai maksā, ko maksādams.

e

XI

Alpīsaka auga un dziedēja brūces. Vanalpē ar savām palīdzēm diendienā klīda pa pilsētu, skrupulozi uzskaitot vētras postījumus.

Vējlauzu vietās pilsētbūvnieces paātrināja augšanu, pielietojot hormonus, un drīz vien lapu jumts no jauna aizsedza debesis vienlaidu blīvā, kamēr sienas stiprināja aizvien jauni balsta stumbri un gaisa saknes. Bet Vanalpē nebūtu Vanalpē, ja apmierinātos ar vienkāršu atjaunošanu. Tagad augšup pa sienām un krustu šķērsu caur griestiem aizlocījās liānas - vijīgas, bet sīkstas.

Ar katru dienu pilsēta pieņēmās ne vien spēkā, bet arī plašumā. Līdumi iegrauzās mūžameža blīvā. Šķietami haotiskā izvēršanās patiesībā tika rūpīgi plānota, bet bez lieka trokšņa.

Visbīstamāko darbu - kāpuru izsēšanu mežonīgajos džungļos - veica Nāves Meitas. Lai gan bruņotas fārgajas sargāja viņas no aizdomīgiem savvaļas radījumiem, nekas nepaglāba no skrambām un negadījumiem, no ērkšķu dūrieniem vai lapotnē paslēpušos čūsku indeszobiem. Daudzas jau bija savainotas, dažas pat mirušas. Pilsētai viņu liktenis rūpēja tikpat maz kā pašai Vaintē. Sīks upuris pilsētas labā.

Izsētie kāpuri neglābjami parakstija mūžamežam nāves spriedumu. Šos negausīgos rīmas tam speciāli selekcionēja. Putniem un dzīvniekiem to garša negāja pie dūšas, toties paši kāpuri nesmādēja neko, kas vien zemē auga. Akli un nesātīgi viņi truli rāpoja augšup pa stumbriem, lauzās caur zāli un izpostija visu savā ceļā. Kur pāri gājuši kāpuri, tur zemi pārklāja biezs izkārnījumu slānis, no kura slējās mirušo koku skeleti. Nemitīgi barodamies, radījumi pārtapa pretīgos, sarainos nešķīsteņos jilanē rokas garumā.

Tad tie nosprāga. Nāve bija ierakstīta viņu pašu gēnos. Tā tur bija ar nolūku ieprojektēta, lai nepieļautu, ka pasaule pazūd mūdžu zarnās. Tie nobeidzās un sapuva paši savos mēslos, demonstrēdami Vanalpē un citu gēnu inženieru aroda prasmi pilnā spožumā. Trūdošo līķu masu līdz ar citiem atkritumiem īpašas nematodes īsā laikā pārvērta treknā augsnē. Norisi sekmēja mutantas baktērijas viņu gremošanas ceļos. Vēl pirms vaboles bija sagrauzušas sausos stumbrus, to pakājē jau sazēla lekna, speciāli sēta zāle, un no zemes spraucās ērkšķu žoga asni. Mūžamežā bija izgrauzts jauns lauks, atgrūzdams mežonību tālāk no pilsētas un tādējādi pasargādams to no apslēptajām briesmām.

Viss rimti attīstījās. Jilanē neuzskatīja norises nesteidzibu par kādu nepilnību vai neveiksmi. Viņas uztvēra sevi kā vides sastāvdaļu, - viņas neredzamām saknēm sakņojās savā apkārtnē un dzīvoja nedalāmā saistībā ar to. Jebkāds cits pasaules uzskats būtu pretdabisks. Tāpēc arī jilanē laukiem nepiemita noteikta regularitāte vai detalizēts plānojums. To lielums un forma dabiski izrietēja no kāpuru ēstgribas un lapotnes pretestības spējām. Ērkšķu krūmu sienas augstums un biezums dažādās vietās atšķīrās, un atsevišķās vietās uz lauka vīdēja izkaisīti sākotnējā meža biezokņa pleķīši, bagātinādami ainavu.

Ganāmpulki bija raibu raibie. Katru reizi, atgriežoties no Inegbanas, araketo atveda jaunu lopu apaugļotās olas. Neaizsargātākās sugas izvietoja iekšējos laukos - tuvāk pilsētas centram -, kuros pirmie arakabi un enicenzasti jau paspējuši izaugt lieli. Šie draudīgā izskata miermīlīgie visēdāji divu mastodontu lielumā (un vēl nebūt nemitējās augt) šobrīd nesatricināmā mierā stampājās gar pašu mežmalu, laiski vēzēdami astes ar baisajiem dzelkšņiem, grabinādami muguras vairogus un nejauzdami briesmu.

Vaintē jutās gandarīta par savu veikumu. Ik rītu viņa nesatricināmā mierā čāpoja uz ambesedu, apzinādamās, ka šai pilsētai nav lemts piedzīvot sarežģījumus, ko viņa nespētu atšķetināt. Bet šorīt, redzot fārgaju steidzamies pie viņas ar ziņu, viņa sajuta vieglu trauksmi. Fārgaja rupji atgrūda malā visas, kas patrāpījās ceļā, tādējādi bez vārdiem pauzdama savas misijas svarīgumu.

-  Eistaā! Araketo atgriezies! Es biju zvejas laivā, es pati redzēju…

Vaintē ar aprautu žestu apklusināja stulbo būtni un pamāja savām pavadonēm:

-  Sagaidīsim viņas uz mola. Gribu dzirdēt jaunumus no Inegbanas.

Aristokrātiskā mierā viņa soļoja pa taku svītas pavadībā. Alpīsakā gan nekad

neiestājās aukstums, bet šajā gadalaikā daudz lija un gaisā pastāvīgi jautās mitrums, tāpēc Vaintē un daudzas citas vīstījās apmetņos, lai patvertos no liņāšanas un drēgnuma. Fārgajas nekārtīgā pūlī klunkuroja nopakaļ.

Eisikoli ar savām nagainajām lāpstveida pleznām bija izbagarējuši upi un ostas gultni grīvā. Araketo tagad varēja ienākt ostā pie paša mola, un kravu vairs nenācās vadāt uz krastu laivās.

Varenais dzīvnieks vēl nebija izniris no dūmakā tītā okeāna, kad Vaintē ar visu procesiju jau ieradās piestātnē. Ostas priekšniece izrīkoja kādu fārgaju, kura krāmēja svaigas zivis uz zemūdens dzegas araketo azaidam. Šādu mājienu biezādainais radījums saprata un nadzīgi iekārtojās paredzētajā piestātnes vietā, kur tika stingri noenkurots. Vaintē ar dziļu apmierinājumu sekoja saskaņotajai darbībai. Laba pilsēta ir organizēta pilsēta. Viņas pilsēta bija laba.

Vaintē skatiens klejoja pa milzīgo, melno masu, līdz apstājās pie muguras spuras, kuras virsotnē Erifneisa komandēja parādi. Līdzās kapteinei stāvēja Malzasa.

Vaintē sastinga kā sālsstabs, jo otras eistaā esiba šajā pasaulē sen nebija nodarbinājusi viņas prātu. Pēkšņā, netīkamā atskārsme stindzināja viņas locekļus, un caur krūtīm izstrāvoja sāpe - skaudrāka par jebkurām fiziskām ciešanām.

Malzasa. Inegbanas eistaā, kurai tiek celta šī pilsēta. Kura vedīs šurp savas ļaudis, kad viss būs gatavs. Kura valdīs Vaintē vietā.

Malzasa, stalta un spriega, aplaida visapkārt valdonīgu skatienu. Viņa nebija slima, nedz arī veca. Viņa būs Alpīsakas eistaā.

Vaintē nenokratīja stingumu, jo baidījās, ka ķermeņa kustībās varētu atklāties viņas patiesās jūtas. Malzasa ar savu svītu un pārējām sekotājām atstāja araketo un devās šurp. Vaintē atlika cerēt, ka mokošo dvēseles cīņu izdosies paslēpt aiz rituālajām frāzēm.

-    Laipni lūdzu Džendazi zemē, eistaā! Alpīsaka sumina tevi, - Vaintē noskandēja, piešķirot etiķetes diktētajam sveicienam emocionālu nokrāsu.

-   Man liels prieks skatīt Alpīsaku savām acīm, - Malzasa tikpat rutinēti atbildēja. Bet pēc pēdējās zilbes, kurā vajadzēja paust prieku, atvelkot mutes kaktiņus un atsedzot zobus, Malzasa uz ieilgušu acumirkli atstāja zobus atņirgtus. Šī vieglā netīksmes izpausme vairs nebūs jāatkārto - viss bija pateikts gana nepārprotami. Vaintē gan tiek cienīta par darbu, ko viņa veikusi, bet tas ne brīdi nekavēs viņu atstādināt.

Vaintē, apslāpējusi varas alkas un nodevīgās šaubas, uz brīdi nolaida acis - ( par zirni, ka brīdinājumu sapratusi.

īsā gribasspēku kauja risinājās tik netverami, ka neviena cita jilanē neko pat nenojauta. Šāda līmeņa intrigas nebija viņu darīšana. Malzasa ar noraidošu ; žestu aizgainīja pavadones un fārgajas vēl tālāk. Tad viņa atsāka sarunu, un tālākā domu apmaiņa vairs nebija pieejama ne citu ausīm, nedz arī acim.

-  Pērnā ziema bija auksta, un šī ir vēl aukstāka. Šovasar ne bērni, ne fārga-1 jas no Soromzetas nemeklēja patvērumu Inegbanā. Kad laiks kļuva siltāks, es aizsūtīju mednieču pulciņu izpētīt, kas tai pilsētā notiek. Tā ir mirusi. Soromzetas i vairs nav. Izmirusi, tāpat kā savā laikā Erdžitpe. Pilsētas lapas ir nedzīvas. Vārnas knābā mirušo jilanē kaulus. Jā-ā… Iseginetas jūras silto iekšzemes ūdeņu krastos jilanē dzīvoja trīs dižās pilsētās…

Malzasas balss aizlūza, un Vaintē nobeidza viņas vietā:

-  Erdžitpe nosala. Soromzeta devusies tās pēdās. Palikusi tikai Inegbana.

-  Tikai Inegbana, un ar katru ziemu sals nāk tuvāk. Mūsu ganāmpulki rūk. un drīz iestāsies bads.

- Alpīsaka jau gaida!

-  Tai tiešām jābūt gatavai - kad pienāks laiks. Bet šobrīd jo īpaši jāpievēršas! lauku paplašināšanai un ganāmpulku vairošanai. Mums. savukārt, jāizaudzē vai-' rāk araketo, bet darbs velkas gausi. Par vēlu sākām. Tagad gan pavīd cerība, ka jaunais ģenētiskais celms izrādīsies veiksmīgs atradums. Tie ir mazāki par kuģi, ar kuru es atbraucu, toties daudz ātrāk aug. Mums to vajag ļoti daudz, lai pārvestu' visu pilsētu vienā vasarā. Bet rādi nu, ko viņas še atradīs, ieradušās Alpīsakā.

-  Viņas gaida viss, ko tu te redzi! - Vaintē norādīja uz stumbriem un lapu dzīslu cauraustajām pilsētas sienām, kas stiepās krustu šķērsu uz visām pusēm. Lietus bija rimies, no mākoņiem iznira saule, un ūdens lāses uz lapām rotaļīgi iezviļojās. Malzasa atzinīgi pamāja. Vaintē aplaida roku visriņķī.

-  Tālāk aiz pilsētas - lauki. Jau šobrīd tajos mudžēt mudž pulka zvēru, kas priecē aci un vēderu.

Vaintē norīkoja sev pa priekšu bruņotu sardzi, un viņas devās caur pļavām, kurās drūzmējās ganāmpuki, uz pašiem attālākajiem laukiem. Caur augstu arku blīvajā stumbru un ērkšķu sienā vīdēja arakabu masīvie stāvi. Tie ēda zaļās lapas pašā mūžameža malā, un pat no šāda attāluma bija dzirdama lielo akmeņu duna viņu priekškuņģos, kuros pirms gremošanas kā dzirnās tika samalts neiedomājams daudzums rupjās barības. Malzasa klusā atzinībā kādu brīdi to vēroja, tad apgriezās un devās atceļā uz pilsētu.

-  Labi strādāts, Vaintē, - viņa teica, kad sekotājas bija palikušas tālu iepakaļ. - Viss izdarīts, kā nākas.

Vaintē pateicības pilnajā atbildes žestā iespruka vairāk sirsnības, nekā etiķete prasa. Atzinība un uzslava no eistaā, pirms citi izteikuši savu vērtējumu, bija tāds pagodinājums, ka viņas prātā vairs neatlika vietas skaudībai un dumpības garam. Šajā mirklī viņa būtu pakļāvīgi sekojusi Malzasai caur uguni un ūdeni.

Tagad viņas ļāva citām pietuvoties, ieklausīties un iegaumēt, jo tāds nu reiz ir vienīgais veids, kā saprast un mācīties. Tikai tuvojoties atverei Vēstures Sienā, viņu sarunas atkal pievērsās drūmām lietām, jo vēsture šajā žogā - tas bija stāsts par nāvi.

Ērkšķainā Vēstures Siena atradās starp ambeseda plašo klajumu un dzemdību liedaga ieloku. Tajā iestiprinātus varēja aplūkot simboliskus aizstāvēšanās ieročus, kuriem savulaik bijusi sava nozīme un loma. Vai patiesi jilanē reiz vēzējušās pa gaisu ar milzigiem krabjiem, kādi šeit izstādīti? Vai tiešām turējušas tos okeāna piekrastē, lai vajadzības gadījumā izmantotu par nāves rīkiem, aizstāvot perējošos vīrišķus? Tā nu tas esot bijis. Lai gan, protams, atbildes uz šo un citiem jautājumiem nācās meklēt ilgi un rūpigi. Nebūtu prātigi domāt, ka viss tas bijis zināms, kopš izšķīlies laiks. Asās nātres, paši orkšķi, - tos, kā tagad neapšaubāmi noskaidrots, pagātnē izmantoja tāpat kā šobrīd. Bet kam kalpojuši milzigie skorpioni, kuru čaulas še rēgojas? Neviens tā īsti par tiem neko nezina, tomēr rūpīgi glabā un bijīgi uzlūko šo senseno posmkāju skeletus. Un ar goddevīgu pietāti jilanē izpestīja tos no Inegbanas sienas, lai atvestu uz šejieni par pilsētu paaudžu pēctecības zīmi.

Tā kā siena bija ne vien vēsture, bet arī hronika, tad pie ieejas - tur, liedaga pusē - sienā ievīti vīdēja mirušu hezocanu iebalzamētie ķermeņi. Lidzās tiem - nogalināto uzbrucēju galvaskausi ar briesmīgiem ilkņiem.

Pašā galā atradās vientuļš, saulē izbalojis galvaskauss - augsts, apaļš, ar platiem acu dobumiem. Tam visapkārt izvietojās šķēpu uzgaļi un asas akmens .ķembas. Malzasa apstājās pie tā un pauda izbrīnu. Spokainā kompozīcija prasīja izskaidrojuma.

-  Viens no astazoiem, kas piegāna šo zemi. Vispār jau visi galvaskausi, ko tu še redzi, pieder utainiem, spalvainiem, smacīgi dvakojošiem astazoiem, kas mums uzglūnēja un ko mēs nokāvām. Bet šī bezvārda suga ir visnelādzīgākā. Ar šiem šķautnainajiem akmeņiem viņi darīja postu, kas ir pretīgāks par jebkādu citu nelietību.

-  Viņi nonāvēja vaisliniekus un bērnus, - Malzasa izrunāja šos vārdus ar nāves saltumu balsi.

-  Jā. Mēs uzmeklējām viņus un nokāvām.

-  Protams. Un kā? Nav vairs traucējuši?

-  Nē. Beigti. Visi kā viens. Tā nav vietēja suga. Atnākusi no ziemeļiem. Mēs izsekojām un apslaktējām viņus - visus līdz pēdējam.

-  Tātad - liedags tagad ir drošībā?

-  No visām pusēm, izņemot koraļļu rifus. Bet tie ātri aug, un, tiklīdz būs tapuši gana augsti, izšķilsies pirmās olas. Tad dzemdību pludmales būs pilnībā pasargātas no visām pusēm, - Vaintē novilka ar nagu pār galvaskausa bālo pauri, - pasargātas galvenokārt no šiem bērnu slepkavām.

-  Viņi mūs nekad vairs netraucēs!

XII

Todien pēcpusdienas azaids bija īpašs, ceremoniāls pasākums par godu Malzasai un viņas komandai. Šādi notikumi gadījās tik reti, ka vairums jaunāko fārgaju neko tamlīdzīgu nebija redzējušas. Viņas visu dienu šaudījās šurpu turpu un satraukti vāvuļoja savā starpā, cita citā neklausīdamās. Viss šķita tik neparasti! Kaut arī jilanē prata baudīt laicīgo barību un ar patiku gaidīja brīdi, kad varēs piepildīt vēderu un ļauties snaudai, pati gaļas ēšana ikdienā bija dziļi personiska nodarbe, kas veicama vienatnē. Katra pastiepa tuvākajai ēdiena izsniedzējai platu lapu un saņēma savu devu - gardu, fermentētu gaļu. To notiesāja kādā nomaļā vietiņā. Tā nu reiz ēdienu ēd, un viņām būtu grūti iztēloties, ka tas varētu notikt citādi.

Padarīts šodien tika gaužām maz, jo pilsētas ļaudis drūzmējās ambesedā, spieda cita citu pie sienas un, alkās nepalaist neko garām, rāpās iežogojošo koku zemākajos zaros.

Pēc pilsētas un lauku apskates Vaintē ar Malzasu devās uz ambesedu. Šeit Malzasa vienu pēc otras iztaujāja tās, uz kuru pleciem gūlās jauncelsmes darbs, īpaši daudz laika veltīdama Vanalpē. Apmierināta ar dzirdēto, Malzasa atlaida viņas un uzrunāja Vaintē.

-  Saules stari un pilsētas izaugsme izkliedēja saltumu no manām domām. Inegbanā es atgriezīšos ar šādu ziņu. Tā sasildīs manas pilsones gaidāmajā aukstajā ziemā. Erifneisa ziņo, ka araketo, piekrauts un pabarots, ir gatavs i/braukt jūrā, kad vien es teikšu. Ēdīsim, un es dodos ceļā!

Vaintē neslēpa savu sarūgtinājumu par pēkšņo šķiršanos. Malzasa pateicās, bet noraidīja domu par palikšanu kaut brīdi ilgāk:

-  Man ir saprotamas tavas jūtas, bet esmu jau gana redzējusi, lai zinātu, ka darbi ir drošās rokās. Araketo ir lēns. Mēs nedrīkstam zaudēt ne dienu. Ēdīsim! Tu pazīsti Alekenzi, manu pirmo padomnieci un efenselē. Šoreiz gaļu tev pasniegs viņa.

bēgt, jo katrs Vaintē smagais solis izstrāvoja nepielūdzamu bardzību. Ik kustibā jautās nāve.

Augstu virs ostas atradās sardzes postenis, šobrid tukšs. Vaintē garo vakara ēnu aizsegā uzkāpa uz dzegas un sekoja kuģa piekraušanai. Kā pēdējos uz klāja nogādāja briežu ļenganos ķermeņus. Vanalpē bija pilnveidojusi indi, kuru parasti lietoja lielu dzīvnieku savaldīšanai. Jauniegūtais toksīns nenonāvēja, - tas paralizēja, bet ne uz īsu brīdi kā izejas forma. Inde noveda dzivnieku gandrīz anabiotiskā stāvoklī. Retumis varēja sajust atsevišķus sirdspukstus. Elpu konstatēt bija praktiski neiespējami. Šādi apstrādātus dzīvniekus varēja bez rūpēm vest pār okeānu uz Inegbanu; tiem nevajadzēja nedz pārtiku, nedz ūdeni, un to gaļa saglabājās svaiga neierobežotu laiku. Inegbanas izsalkušajām pilsonēm šis pārtikas krājums būs neatsverams. Vaintē pārņēma neprātīgas alkas tieši tā apstrādāt Malzasu: lai viņa guļ kā dzīva mirone lidz laika galam!

Kad araketo mijkrēslī devās ceļā, Vaintē klusa un vientuļa kājoja mājup pa tumsā slīgstošajām takām. Par spīti dusmām, kas joprojām vārījās dvēselē, viņa vienā mirkli iekrita dziļā miegā.

Naktsmiers apskaidroja Vaintē prātu, tomēr arī no rīta viņas sirds stūritī vēl slēpās tumšas domas. Tauta ambesedā gan nemanīja viņas sejā nekā savāda, bet pietika viņai iztālēm sastapt Alekenzi skatienu, lai stindzinošais naids liktu novērst seju. Dažām nācās arī izjust viņas nelāgo omu.

-  Viens mazs jautājumiņš, eistaā, - Enga gluži nelaikā sadomāja pievērst sev Vaintē uzmanību.

-  Ne zilbes! Tava daļa ir tikai darbs. Tāpat arī citiem staigājošajiem pīšļiem.

-  Līdz šim tu nemēdzi bez iemesla būt skarba, - Enga rimti bilda. - Pēc mana prāta, eistaā priekšā visas pilsones ir vienlīdzīgas.

-  Tieši tā. Esmu nolēmusi, ka Nāves Meitas vairs nav pilsones. Jūs esat darba lopi. Jūs vergosiet, lidz izlaidīsiet garu. Katram savs liktenis.

Piepeši atmiņā iegruzdējās apjausma par kādu lietu, kas saistījās ar Engu, - par senu ieceri, ko ikdienas darba rosme atstūmusi vistālākajā apziņas stūrītī.

-   Kā ar astazoiem, kurus tu mācīji runāt? Kā sokas? Pag, cik sen tad tas bija… Krietns laiciņš jau pagājis.

-  Un vēl vajadzēs ne mazums laika. Tas arī ir tas, kāpēc traucēju tevi. Laika vajadzēs daudz… Vai arī nemaz.

-  Izsakies skaidrāk!

-   Katru rītu es uzsāku darbu ar astazoiem cerībā, ka tieši šodien manīšu sapratni. Katru vakaru es viņus atstāju ar bezcerīgu apziņu, ka viss darbs vējā. Mātīte ir saprātīga, bet vai tikai pēc sajēgas tā tomēr nelīdzinās elinoum… Tas arī cierē pa pilsētu, peles trenkādams… Ricība šķiet apzināta, bet, kā rādās, tomēr tāda nav.

-  Un tēviņš?

-  Stulbs kā daždien vaislinieks. Ne uz ko neatsaucas. Pat slānīšana nelīdz. Viņš klusējot tup un blenž. Mātīte vismaz atbild uz laipnību kā elinous. Ar viņu ir patikami čubināties. Bet pateikt viņa tomēr spēj labi ja pāris frāžu, parasti neveikli un mūždien šķērsām. Viņa tās atpazīst, kā laiva apgūst savas komandas, un pilnigi droši, ka tās viņai neko neizsaka.

-  Teiksim… Teiksim, ka tās nav labas ziņas, - Vaintē īgni noņurdēja. Visu šo laiku lauka darbos pietrūka Engas roku; viņas darbaspēks bija kā zemē nomests. Arī pašai idejai sazināties ar astazoiem zuda jēga. Šie radījumi nevienu vairs neapdraudēja. Vismaz draudi no gluži citas puses tos pilnībā aizēnoja. Bet, lai kā nu būtu ar draudiem. Vaintē nebija liegta arī veselīga zinātkāre. Viņa skaļi vaicāja:

-  Lai nu būtnes nebūtu apguvušas jilanē valodu, bet varbūt tu esi iemācījusies viņējo?

Engas ķermeņa krampjainā kustiba pauda šaubas un bezcerību.

-  Tā ir vēl viens ciets rieksts, ko man nekādi neizdodas pārkost. Sākumā es domāju, ka tie ir ambenini, mēmi radijumi, kas nespēj sazināties. Bet tagad man jāatzīst, ka viņi ir juganīni…

-  Nemuldi! - Vaintē pārtrauca viņas vārdu plūdus. - Kā gan šāds vai tāds radījums var sazināties, bet tā arī negūt un nenodot informāciju! Tu man piedāvā tikai mīklas, bet kur ir gaidītās atbildes?

-  Es saprotu. Piedod, ja vari, bet man neizdodas citādi izteikties. Viņu balsīs un kustībās nav nekādas likumsakarības. Es to apgalvoju pilnīgi droši, jo laikam gan būšu jau ielāgojusi vairākus tūkstošus viņu pozu un kustību. Viss ir bez satura. Ir jau grūti, viņi ir tik gaudeni un mazkustīgi. Beigu beigās esmu nākusi pie slēdziena, protams, tīri teorētiski, ka citādi nebūs: viņiem pieejams kaut kāds cits sazināšanās līmenis, kurš mūžu mūžos paliks mums nepieejams. Man nav ne jausmas, kas tas varētu būt. Esmu dzirdējusi teorijas par garīgo starojumu, kad informācija tieši nonāk no smadzenēm smadzenēs. Kaut kādi viļņi. Kā mums te pilsētā vajadzētu fiziķi, kas atbildētu uz visiem šiem jautājumiem!

Vaintē paustās šaubas, vilšanās un bezcerība lika viņai apklust.

-  Es tevi joprojām apbrīnoju, Enga. Norakstīdama dzīvi savai atbaidošajai filozofijai, tu esi laupījusi pilsētai pirmšķirīgas smadzenes. Bet šoreiz man šķiet, ka tavi mēģinājumi un gaidas ir sevi izsmēlušas. Apskatīšu tavus astazous un izlemšu, kas darāms.

Vaintē pamanīja Stalanu turpat tuvumā un aicināja viņu līdzi. Viņas visas trīs rangu secībā devās ceļā. Kad cietums bija klāt, Stalana metās uz priekšu un atdarīja aizbultētās durvis. Vaintē aizspraucās viņai garām un ieurbās ar skatienu astazou jaunuļos, bet Stalana stāvēja turpat lidzās, gatava ik brīdi atvairīt uzbrukumu. Mātīte tupēja sarāvusies. Viņas lūpas atvilkās uz sāniem, atsedzot zobus, un šis nepārprotamais drauds iesvēla Vaintē negantās dusmās. Mazais tēviņš stāvēja kluss un šļaugans, atspiedies pret dibensienu.

Vaintē uzsauca Engai:

-  Liec tiem taisīt pekstiņus!

Kad Keriks izdzirda durvju aizbīdņa skrapstu, viņš pielēca kājās un atspiedās ar muguru pret sienu, kā allaž pārliecināts, ka pēdējā stundiņa klāt. Isele, kā parasts, ņēmās viņu izsmiet:

-  Stulbais zeņķi! - viņa ķiķināja, glaudīdama savu saskrambāto, skūto galvu. - Bailīgais knauķi! Marags nes mums ēst. Marags gribēs spēlēties.

-  Kur maragi, tur nāve. Reiz viņi mūs nokaus.

-  Cietpauris! - viņa meta puisēnam ar augļa mizu un smaidīdama pievērsās ienācējiem.

Pirmais marags šķita pilnīgi svešs. Tas ienāca smagiem soļiem, un viņas smaids izplēnēja. Tad viņa pamanīja pazīstamo stāvu tieši svešajam maragam aiz muguras, lidzās tam rupjajam. Šī diena sākās tieši tāpat kā daudzas citas.

Viņa bija laisks un ne īpaši gudrs pusaugu skuķis.

-   Runā! - Vaintē pavēlēja, nostājusies tieši pretī aztazoiem. Tad, lēni un skaidri uzsvērdama zilbes kā sarunā ar jaunu fārgaju, viņa atkārtoja rīkojumu: -

Ru-nā!

-  Lūdzu, ļauj vispirms man! - Enga lūdzoši, bet uzstājīgi iejaucās. - Mani viņa sapratīs.

-  Nekas vairāk viņai nav jāsaprot. Ja būtne neprot runāt, tad tai ir beigas. Pārāk daudz laika jau nomests zemē.

No jauna pievērsusies astazou mātītei, Vaintē sakārtoja savas domas pilnīgi un negrozāmi.

-  Es to pieprasu personiski un nekavējoties! Tu tūlit un uz vietas runāsi ar mani kā ikkatra jilanē. Ja tu to spēsi, tad dzivosi un augsi. Valoda ir attīstība. Valoda ir dzīvība, vai saprati?

Isele saprata. Vismaz draudīgais tonis viņai šķita nepārprotams, un bailes, tik ilgi nomāktas un slāpētas, atgriezās.

-   Man nepadodas runāšana, ja drikst… - bet tanu vādi neizraisīja nekādas emocijas lielajā, ķēmīgajā radījumā, kas draudīgi slējās pār viņu. Viņai būs jāatceras viss, ko laipnais marags mācīja. Viņa pūlējās, viņa centās, cik spēka, lai lidz ar vārdiem izdotos arī kaut kādas kustības.

-  …has leibe ēnē uu…

Vaintē jutās apsmieta.

-  Un tā ir runāšana? Ko radījums saka? Vai tas nozīmēja: «Veca sieviete kļūst vieda?»

Enga arī jutās samulsusi.

-  Varētu būt. ka viņa teica: ar vecumu gadi saliec sievieti?

Lai kā arī Vaintē centās kaut ko sajēgt šajos vārdos, dusmas viņu burtiski smacēja. Varbūt kādu citu dienu viņa būtu uztvērusi šo nožēlojamo mēģinājumu par zināmu centību no astazous puses. Tikai ne šodien. Pēc vakardienas apvainojumiem un Alekenzi tracinošās klātbūtnes šāda ķēmošanās sniedzās pāri viņas spēkiem. Turklāt viņa pat bija centusies būt laipna pret derdzīgo kažokzvēru. Viņa satvēra to abām rokām un pacēla gaisā tieši pret savu niknumā pārvērsto seju, kratīja drebošo augumu un neganti rēca.

Būtne vairs pat necentās runāt. Tā aizmiedza acis un izdalīja no tām ūdeni, atgaza galvu, plaši atpleta muti un izgrūda dzīvniecisku ķērcienu, kas apdullinoši atbalsojās Vaintē galvā.

Vaintē zaudēja pēdējās savaldības druskas. Prātu aptumšoja aklas dusmas. Viņa pieklupa pie astazous rīkles un iegremdēja smailos zobus dziļi siltajā miesā, ar skarbiem rāvieniem izpurinādama no būtnes pēdējo dzīvības dzirksti. Karsta asins šalts iešļāca Vaintē mutē. Viņa pretīgumā nožākstījās, atgrūda līķi no sevis un drudžaini spļāva uz visām pusēm šķebigās asinis. Stalana tikko manāmi sakustējās, ar visu augumu izstrāvodama atzinību.

Vaintē izrāva Engai no rokām ķirbi ar ūdeni, spļaudīdamās un atraugādamās izskaloja muti un uzlēja pārpalikumu sev uz sejas. Smacējošais niknums bija rimies, viņa atkal spēja savākt savas domas un līdztekus izjuta apmierinājumu par padarīto. Bet viss vēl nebija galā. Vēl taču viens astazous te mētājās pa kājām. Atliek tikai novākt viņu, un visa ši slaka būs izskausta. Asi apcirtusies, viņa nostājās pret Keriku un nolūkojās viņā no augšas.

-  Un tagad tava kārta! - viņa nokrekšķinājās un pastiepa roku lejup. Zēnam nebija, kurp atkāpties. Viņš ierunājās, izdarīdams kustības ar visu augumu.

-  …esekakurud - esekyilshan… elel leibeleibe…

Pirmajā brīdī neuztvērusi vārdu jēgu, Vaintē paspēra vēl soli uz priekšu. Tad aprāvās un vērīgāk ielūkojās radījumā. Tas klanījās, vismaz neveikli centās klanīties. Bet kāda jēga šīm kustībām uz sāniem - šurpu turpu. Nekāda!

Te nāca apjausma. Radījumam taču nav astes! Viņš nevarēja pareizi izpildīt astes svārstības. Bet ja tā no tiesas bija astes pacelšanas imitācija, tad to varēja uzskatīt par mēģinājumu paust galējas nepatikas sajūtu vai ari alkas runāt - tik spēcīgas, ka robežojas ar izmisumu. Saraustītās zilbes sāka veidot kopainu, un beidzot Vaintē skaļi izsaucās:

-  Enga! Tu saproti? Vei - viņš mēģina atkal.

Neveikli, tomēr jau itin skaidri, visādā ziņā - saprotami - astazous runāja.

-  Es ļoti negribu mirt. Es ļoti gribu runāt. Ļoti daudz, ļoti labi.

-  Tu tā arī nenogalināji viņu, - Enga rezumēja, kad viņas jau bija ārpusē un Stalana aizšāva durvju aizbidni. - Bet otrai tevī augstsirdības neatradās…

-   Otra bija bezvērtīga. Tagad tu apmācīsi šo beidzamo, jo to mēs varbūt kādreiz ari varēsim izmantot. Var uzrasties citas sirotāju bandas. Bet kāpēc tu teici, ka viņš nekad nav runājis?

-  Nav jau arī. Laikam būs bijis stipri saprātīgāks par otru. Viņš vienmēr mani uzmanīgi vēroja, bet nekad nerunāja.

-  Tu esi labāka skolotāja, nekā pati domāji, Enga, - apmierināta Vaintē kļuva vēlīga. - Tava vienīgā kļūda - ka tu dresēji nepareizo astazou.

XIII

Augstu virs galvas rāmi zilgoja debess velve, bet spīvais vējš, ceļā pār ziemeļu nogāzēm uzvandījis sīkas, dzeldīgas sniega kripatas, nesa virpuļojošo krusu caur kalnu pāreju un trieca saltās adatas ceļiniekam tieši sejā.

Herilaks lauzās pretī brāzmām kā peldētājs caur piekrastes bangām. Šķita, viņš teju teju nogulsies. Vēl pēdējie ļodzīgie soļi caur biezajām kupenām. Gaitu vēl smagāku darīja kreisā sniegkurpe, kurai atlūzusi pamatīga šķēpele. Pietiktu apstāties, lai to salabotu, un ceļinieks uz mūžu paliktu sniega blāķos. Tā nu vientuļnieks, zobus sakodis, spītīgi spēra soli pēc soļa. Biezie kažokādu apsēji viņa plecīgo stāvu darīja vēl masīvāku.

Herilaks manīja, ka nogāze kļūst stāvāka. Viņš bija nokļuvis pārejā. Tālāk viņa ceļš veda tai cauri. Nogurušās kājas bruka sniegā, ļima, bet ikreiz atrada spēku atkal iztaisnoties zem varenā auguma. Ceļinieks nopurināja sniegu un neatlaidīgi turpināja gājienu.

Pārvarējis klinšaino kāpumu starp vēja nopūstajām, kailajām akmens radzēm, kas rēgojās no kupenām kā pelēki miroņa kauli, Herilaks nonāca dzivinošā aizvējā. Viņš bija to veicis. Vēl pāris soļu, un vējš pilnībā noslāpa aiz klinšu sienas. Viņš ar skaļu nopūtu saļima, atsliedams muguru pret klintsbluķa raupjo vaigu. Smagais augšupceļš bija izsmēlis visus spēkus.

Herilaka virsējie dūraiņi bija sasaluši ragā. Viņš tos dauzīja vienu pret otru. līdz āda atkal ielocījās un cimdus varēja novilkt. Notrausis lāstekas no uzacīm un skropstām ar otriem - siltajiem dūraiņiem, kas pavilkti apakšā, viņš pavērās lejup ielejā.

Tas bija samērā mājīgs nostūris, kur joprojām ziemoja stirnas; tālu pakājē melnēja mazie ganāmpulciņi. Tepat lejpus mednieka atpūtas vietas slējās staltu koku audze, kas piesedza pļaviņu upes krastā. Upes izteka nekad neaizsala. Brīnišķīga vieta, kur apmesties, lai pārziemotu, pazīstama kā Amahasta levrelāgs - Amahasta samada apmetnes vieta. Amahasts bija Herilaka māsas Alethas virs.

Bet apmetnes vietā nebija ne dvēseles.

Herilaks jau bija to dzirdējis no sava samada mednieka, kas saticis Ultadana samada mednieku, kurš, savukārt, zvērējis, ka bijis šeit un ka runā tīru patiesību. Bet Herilakam viss jāredz pašam. Viņš paņēma šķēpu, loku, bultas, kārtīgi iezie- da ādu ar zosu taukiem, apvilka mīkstas bebrādas ar vilnu uz iekšu un tām pāri pārjoza stīvas briežādas. Visbeidzot piesiksnojis sniegkurpes pie smagajiem kažokādas mokasīniem, viņš jutās gatavs ziemas pārgājienam. Solim jābūt naigam, tāpēc nedrikstēja ņemt lidzi nekā lieka: mazliet kaltētas gaļas un sauja ekotaza plecu somā - tas arī viss.

Nu viņa acim pavērās šis tukšums, un sirdī ielija skumjas. Sūkādams sniega ledeni, viņš pieliecās un ņēmās labot sniegkurpi. Ik brīdi viņa skatiens atrāvās no darba un pārslīdēja pār tuksnesīgo ieleju, it kā atgādinot skumjo īstenību. Ieleja no tā dzīvāka nekļuva.

Apnicīgais darbs ilga lidz pat pēcpusdienai. Noguris Herilaks iebāza mutē kaltētas gaļas lēkšķi, zelēja un prātoja, ko darīt tālāk. Izvēles nebija. Ieturējies viņš pietrausās kājās visā savā varenajā augumā - galvas tiesu pāri visgarākajiem samada medniekiem -, noslaucīja taukus no pinkainās bārdas un ar skatienu iztaustīja ieleju, nosprauzdams kursu lejupceļam. Izšķiries par maršrutu, viņš apņēmīgi aizbrida lejup pa nogāzi, vairs ne reizes neatskatīdamies uz izmirušo apmetni.

Herilaks spītīgi gāja līdz pat saulrietam un meta mieru tikai pirmo slapstīgo zvaigžņu gaismā. Ietinies kažokādās un ilgi nolūkojies naksnīgajās debesīs, viņš nolaida plakstus un ļāvās miegam. Tad, pēkšņas iedomas satraukts, ceļinieks atkal pavēra acis un rūpīgi nopētīja pazīstamos debesu rakstus. Mednieks ar paceltu šķēpu uz Mastodonta. Liektā zvaigžņu rinda - Mednieka Josta. Vai tur nepavīdēja jauna zvaigzne? Tieši blakus vidējai! Ne tik spoža kā citas, bet gluži skaidri saredzama dzidrajās nakts debesis.

Viņš nejutās pārliecināts. Tai jābūt varena cīnītāja tharmai - tādā goda vietā, kur tā vairoja Mednieka spēkus! Viņš nebija drošs, ka redzējis to jau agrāk. Smago domu nomocits, viņš atkal slēdza plakstus un ieslīga dziļā miegā.

Trešajā dienā kopš nerimtīgā lejupceļa sākuma Herilaks lauzās caur meža joslu gar strauju upi - tik strauju, ka pašā ūdens klaja vidū vēl vīdēja neaizsalusi straume. Viņš virzījās bez skaņas, kā jau medniekam pierasts, un reiz jau bija iztramdījis stirnu pulciņu. Tās izbijušās šāvās uz visām pusēm, slaidos lēcienos putinādamas sniegu, un vismaz tuvākā varēja kļūt par vieglu guvumu, bet Herilaks nebija uz medību takas. Vismaz stirna viņu nevarēja interesēt.

Ielauzies dziļi brikšņos, viņš piepeši apstājās un noliecās, pētīdams zemi. Starp diviem zariem stiepās trušu cilpa no zarnas stiegras.

Tālāko ceļu Herilaks veica, murminādams vārdus un ļaudams šķēpam grabēt pret zariem. Savāds laiks diktē savādu rīcību. Pat veco ļaužu nostāstos nesastapt nekā līdzīga. Bet šobrīd nav nostāstu laiks. Nav vietas jokiem un blēņām. Tanus nogalina tanu. Bija laiki, kad pasaule piederēja medniekam. Tagad mednieks ik mirkli varēja izrādīties medījums.

Pēc brīža Herilaks zem kājām sajuta sniegā iemītu taku. Izgājis norā, viņš apstājās, iegrūda šķēpu sniegā par miera zīmi un aptupās tam līdzās. Ilgi gaidīt nenācās.

Kluss kā dūmu vērpete noras pretējā pusē iznira mednieks. Ieraudzījis Herilaku sēžam, viņš nolaida kaujas gatavībā pacelto šķēpu. Herilaks piesardzīgi izslējās, otrs mednieks iesprauda savu šķēpu sniegā, un viņi abi spēra soli pēc soļa, līdz klajuma vidū satikās.

-  Esmu jūsu medību laukos, bet ne medībās, - Herilaks ierunājās. - Te medī Ulfadana samads. Tu esi samadars.

Ultadans piekrītoši pamāja. Viņa gaišā bārda stiepās līdz viduklim - gara kā viņa vārds.

-   Tu esi Herilaks, - viņš teica. - Jūsu samada Alkoss apņēma manu brāļameitu.

Vēl brīdi pārcilājis prātā radniecību, Ultadans pamāja ar īkšķi pār plecu.

-  Ņemsim šķēpus un iesim uz manu telti. Tur ir siltāk nekā sniegā.

Plecu pie pleca viņi soļoja kapa klusumā, jo medniekiem ceļā nav jāčivina kā putniem. Taka stiepās gar aizsalušo krastu, kur straume čalodama traucās viņiem garām, lidz līkumam, kur upe atkāpās, lai pēc brīža atgrieztos atpakaļ. Krasta ielokā slējās samada ziemas apmetne - divpadsmit lielas, apledojušas teltis. Pļaviņā aiz teltīm mastodonti, ietinušies izelpoto garaiņu mākoņos, ar varenajiem ilkņiem cilāja sniega segu un krimta sasalušo zāli zem tās. No katras telts pret skaidrajām debesīm cēlās vijīga dūmu grīste. Rotaļā aizrāvušies bērni klaigādami šaudījās starp mājokļiem. Šis skats Herilakam šķita pazīstams un nomierinošs. Tikpat labi tas varētu būt viņa paša samads.

Ultadans atvilka ādas aizkaru un bez vārdiem aicināja viesi savā teltī. Viņi apsēdās. Veca sieviete salēja izkausēto sniegu no tāšu spaiņa pie pavarda koka kausos, iebirdināja tajos kaltētas zālītes un pasniedza medniekiem aromātisku dzērienu. Vīri sildīja rokas pie kausiem un atturīgi baudīja virumu. Sievietes tērgādamas ietinās ādās un cita pēc citas izslīdēja no telts.

-  Tagad tu uzkodīsi, - Ultadans teica, kad viņi palika vieni.

-  Par Ulfadana viesmīlību runā tanu teltīs no jūras līdz pat kalniem.

Pieklājības vārdi nebija gluži atbilstoši ēdiena devai - dažām sloksnēm

iesmirdušas zivs. Ziemai nebija gala, un pavasaris vēl aiz kalniem. Pirms tas atnāks, šīs teltis piemeklēs bads.

Herilaks, garšīgi šmakstinot, iztukšoja tējas tasi un pat izspieda atraugu, pauzdams, cik sātīgs bijis mielasts. Tagad paradums prasītu runāt par medībām, par laiku, ganāmpulku pārvietošanos, un tikai pēc krietna laika sprīža pieklātos pāriet pie vizītes galamērķa, bet neparastie apstākļi atviegloja šo gauso un laikietilpīgo procedūru.

-  Mana pirmā dēla sievas māte ir Amahasta sieva, - teica Herilaks. Ultadans pamāja, jo tas viņam nebija jaunums. Visus samadus šajos kalnos tādā vai citādā veidā saistīja savstarpēja radniecība.

-  Es biju Amahasta apmetnes vietā, un tā ir tukša.

Ultadans atkal pamāja.

-  Šopavasar viņi devās uz dienvidiem - arvienam lejup pa ieleju. Puse viņu mastodontu nebija pārcietuši ziemu. Pērn bija barga ziema.

-  Zināms. Tagad katra ziema ir barga.

Ultadans vēlreiz drūmi piekrita un turpināja:

-  Viņi tā arī neatgriezās.

Herilaks pārcilāja prātā šos faktus, domās mērodams ceļu lejup caur ieleju lidz līdzenumam un tālāk uz austrumiem, kur viļņoja jūra.

-  Tātad viņi devās uz jūru?

-  Pēdējos gados viņi allaž apmetas upes grivā pie jūras.

-  Bet šogad viņi nav atgriezušies.

Vienīgā atbilde uz šo secinājumu varēja būt klusums. Kaut kas bija noticis, bet viņi nezināja, kas. Varbūt samads atradis citu ziemas apmetni. Ne viens vien samads nebija pārdzīvojis salu, un viņu nometnes stāvēja tukšas. Viss var būt. Jo ticamāk, ka noticis visļaunākais, par ko viņiem ne jausmas nebija.

-  Dienas ir īsas, - Herilaks cēlās uz iešanu. - Ceļš ir garš.

Arī Ulfadans piecēlās un satvēra lielā mednieka rokas delnās, apliecinādams sapratni. - Ceļš uz jūru ziemā ir garš un vientulīgs. Lai Ermanpadars tevi sargā šajā gaitā!

Tur vairs nebija, ko piebilst. Herilaks cieši savilka ādas un no jauna vērsa šķēpa smaili uz dienvidiem.

Sasniedzis līdzenumu, viņš pielika soli, jo sniegs te bija sasalis blīvā klonā. Ledos ieskautajā zemē nemanīja dzīvības zīmes, un nebaltā stundā viņam varēja uzglūnēt vienīgi pati ziema. Tikai reizi daudzas dienas ilgajā ceļā viņš pamanīja izkāmējušu zobenzobu tīģeru vajātu briedi, un tam pašam āda plaka pie kauliem. Zvēri traucās pār līdzenumu pretī Herilakam. lesānis atradās neliels paugurs ar kailu koku puduri, un mednieks piestāja stumbru aizsegā nogaidīt iznākumu.

Gaudenais briedis zaudēja spēkus. No saplosītajiem sāniem pilēja asinis. Sasniedzis krauju, dzīvnieks aizelsies apstājās un pagriezās pret vajātājiem. Badīgie tīģeri, izsalkumā un asiņu smakas reiboni zaudējuši jebkādu piesardzību, klupa virsū no visām pusēm. Pirmais uzdūrās varenajiem ragiem un tika atsviests sānis. Šo mirkli jau gaidīja barvedis, lai mestos pie upura pakaļkājām un sakamptu ceļu cīpslas. Briedis maurodams pakrita, un tās bija beigas. Barvedis - liels, melns zvērs ar pinkainām krēpēm - atkāpās, kā ļaudams citiem baudīt pirmos kumosus. Tāpat jau pietiks visiem.

Apstājies nomaļus, plēsoņa pirmo reizi sajuta sev piekalto skatienu. Mūžsens instinkts lika viņam sajusties neomulīgi. Zvērs ņurdēdams piecēlās, pagriezās uz paugura pusi, pavērās tieši Herilakam acīs, pieplaka un lavījās traucētāja virzienā. Veicis pusceļu, tas sastinga, un mednieks varēja skaidri saskatīt zvēra dzeltenās, izaicinoši piemiegtās acis.

Herilaka skatiens lūkojās tikpat stingi. Viņš nepakustējās ne par matu, pat šķēpa smaile nenotrisēja, bet šo kapa klusumu pildija vārdos neietverama saruna. Zvēri lai iet savu ceļu, un mednieks ies savējo. Ja barvedis uzbruks, viņu gaida nāve. Un dzīvnieks pazīst šķēpa skaudrumu.

Skatienu sadursme ilga vēl īsu brīdi, tad tīģeris pagriezās un nesteidzīgi aizslāja lejup pa krauju. Nu ir viņa kārta ēst, un pārējie lai griež ceļu. Bet, pirms iegremdēt purnu laupījuma kūpošajā miesā, viņš vēl pacēla acis augšup. Aiz kokiem neviens vairs neslapstījās. Šķēpa zvērs bija prom. Un plēsoņa netraucēti nodevās mielastam.

Sniegputenis iespundēja Herilaku viņa kažokādās un divas dienas neļāva lāgā pat degunu pabāzt ārā. Visu šo laiku ceļinieks gulēja, lai iespēju robežās taupītu plokošos pārtikas krājumus. Bet ēst tomēr vajadzēja - neēst nozīmētu nosalt.

Tajā pašā dienā, kad vētra mitējās, medniekam izdevās uziet svaigas truša pēdas. Viņš iestiprināja šķēpu siksnā pār muguru, paņēma loku un ielāgoja stiegru bultas gropē. Tovakar viņam iznāca dzīres ar svaigu gaļu un ugunskuru. Viņš ilgi palika nomodā, pieēdās līdz ūkai un vēl mazliet, un pirms gulētiešanas kārtīgi sacepa arī to, ko nejaudāja apēst.

Še, tālu dienvidos, sniega sega kļuva plānāka, bet ziemas spelgoņa neatslāba. Sasalusi upes piekrastes zāle kraukstēja zem kājām.

Sadzirdējis troksni, Herilaks allaž sastinga, pielika roku pie auss un ieklausījās. Vējš bija atnesis attālu šņākoņu. Tiešām - tās ir plaša ūdens klaja šalkas, pret krastu plīstoši viļņi. Jūra!

Kad viņš atsāka gaitu, zāle zem kājām vairs neknakšķēja. Roka cieši sažņaudza šķēpu, acis modri vērās visapkārt. Ik kustība pauda gatavību.

Tas bija lieki. Kur tas laiks, kopš briesmas atstājušas šo krastu. Drīz vien Herilaks iznāca pļavā zem pelēkām ziemas debesīm starp balojošiem mastodontu kauliem. Vējš, salts kā nāve, gaudoja milzīgo ribu redelēs. Šakāļi un hiēnas nebija noniecinājuši cienastu, arī vārnas un jūras putni nepaļāja šādas dzīres. Un jau pāris soļu aiz mastodontiem Herilaks uzdūrās pirmajam tanus skeletam. Tālāk pļavā to bija pulka. Mednieka zobi sakodās, acis samiedzās spraugās. Viņam pavērās īsta masu slaktiņa vieta, blīvs līķu klājiens.

Kas noticis? Visi kā viens miruši. Skaidrs kā diena - te apkauts vesels samads. Pieaugušo un bērnu kauli mētājās juku jukām. Bet kas? Kas viņus nokāvis? Kas tas bijis par postošu spēku? Cits samads? Nevar būt. Tad būtu savāktas teltis un ieroči. Un mastodonti būtu sagūstīti, nevis apkauti līdz ar saimniekiem. Bet teltis, sapakotas ceļam, atradās uz šļūceņiem aiz mastodontu skeletiem. Samads acimredzot nojaucis vasaras apmetni, devies ceļā, un tad to pārsteigusi nāve.

Herilaks turpināja pētīt apkārtni un pamanīja starp lielākā skeleta kauliem iemirdzamies metālu. Viņš bijīgi pavāca kaulus malā un atbrīvoja rūsas pleķiem nosētu debessmetāla nazi. Nobraucījis rūsu, mednieks bridi pētīja ornamentu - tik pazīstamo ornamentu asmeņa virsmā. Viņš nosvieda šķēpu uz sasalušās zemes, satvēra nazi abās rokās, svieda to pret debesīm un izmisumā iekaucās. Asaras krājās lielā vīra acīs, un pār lūpām atkal un atkal izlauzās vaimanas un dusmu rēcieni.

Amahasts ir miris. Viņa svainis ir miris. Bērni, sievietes, staltie mednieki… Visi kā viens. Nav vairs Amahasta samada.

Herilaks notrausa asaras no plakstiem un ierēcās vēl negantāk. Viņam jāatrod slepkavas! Pieliecies pie pašas zemes, viņš sāka šaudīties šurpu turpu, meklēdams… Kaut ko meklēdams. Viņš pat nezināja, ko meklēt. Bet meklēja rūpīgi, kā prot tikai mednieks.

Līdz ar tumsu Herilaks likās gulēt blakus Amahasta kauliem un nodevās Amahasta tharmas meklējumiem zvaigžņu rakstos. Viņam tur jābūt - šaubu nav. Starp spožākajām zvaigznēm.

Nākamajā rītā Herilakam izdevās atrast to, ko viņš meklēja. Pirmajā acu uzmetienā tā šķita vienkārši ādas strēmele. Viena no daudzajām, kas te mētājās. Bet, noplucinājis sasalušās sloksnes, viņš uzdūrās sīkiem kauliņiem. Ļoti saudzīgi viņš turpināja lupināt ādu un ledus krikumus, lai gan sen jau bija skaidrs, ka tas ir garš, tievs radījums ar kroplīgām, nekur nederīgām kājelēm. Pulka ribu - daudz vairāk, nekā ribām jābūt - un vienkārši neiedomājami daudz skriemeļu.

Kaut kāds marags! Pilnīgi droši, maragus viņš bija redzējis. Bet tas nevarēja dzīvot šeit. Maragi nevarēja uzturēties šajā aukstajā krastā: viņu vieta ir tālu dienvidos.

Dienvidi? Tātad…

Herilaks izslējās un nolūkojās uz rietumiem. No turienes nāca viņš pats. Tur nekādi nevarētu būt maragi. Pagriezies uz ziemeļiem, viņš nopētīja meža sienu ziemeļos, bet iztēlē skatīja nebeidzamo sniega klaju aiz tās. Sniegi un ledi. Tur dzīvoja paramutani - ļoti līdzīgi taniem, tikai runā nesaprotamā valodā. Viņu bija ļoti maz, viņi reti atnāca tik tālu uz dienvidiem un cīnījās tikai ar ziemu, nevis savā starpā. Uz austrumiem, okeānā - tur nu nebija nekā.

Bet dienvidi… No karstajiem dienvidiem maragi varēja atnākt, atnest nāvi un atkal nozust. Tātad - dienvidi.

Herilaks notupās pie sasalušās zemes un rūpīgi nopētīja maraga skeletu. Viņš iegaumēja sīkākās detaļas, līdz jutās spējīgs ieskrāpēt būtnes attēlu smiltīs, līdz saprata, ka uz mūžiem atcerēsies ik sīkāko kauliņu tās ķermenī. Tad viņš piecēlās, sašķaidīja trauslo veidojumu ar kāju un apņēmīgi devās atpakaļ, vairs ne reizes neatskatīdamies.

XIV

Keriks tā arī nekad neuzzināja, ka par glābiņu viņam jāpateicas paša vecumam. Nē, neba nu Vaintē būtu saudzējusi mazu zēnu: viņa izjuta tik nevaldāmu riebumu pret jebkura vecuma astazou, ka ar prieku redzētu viņu mirstam. Gluži vienkārši Isele jau bija par lielu, lai dabiski apgūtu svešu valodu, ipaši jau tik sarežģitu kā jilanē valoda. Marbaks viņai šķita vienīgais iespējamais sazināšanās veids, un viņa kopā ar citām sievietēm smējās par medniekiem no Ledus Kalniem, kas reizēm ciemojās viņu teltīs un runāja tik savādi, ka tik tikko varēja uztvert teiktā jēgu. Viņasprāt tas bija tīrais stulbums: jebkurš saprātīgs tanus, protams, runāja marbakā. Tā nu viņa nebija sevišķi aizrāvusies ar jilanē valodas studijām un samierinājās ar pāris jokainām skaņām, ko iekala no galvas, lai uzjautrinātu maragu un saņemtu no tā gardumus. Reizēm viņai pat izdevās kustināt ķermeni skaņas ritmā. Tā bija tāda blēņaina rotaļa, ne vairāk, un par šo pārliecību meitene samaksāja ar dzīvību.

Keriks nekad nebija domājis par valodu kā tādu. Viņam bija normāla vēlēšanās saprast un atbildēt. Viņa vecums vēl ļāva apgūt valodu bez apzināta nolūka: viņš vienkārši skatījās un klausījās. Ja zēnam kāds stāstītu, ka jilanē valodā ir tūkstošiem jēdzienisku vienību, kuru kombināciju skaits pārsniedz simt- divdesmit piecus miljardus, viņš paraustītu plecus. Skaitļi viņam neko neizteica. Viņš prata skaitīt līdz divdesmit, jo šis skaitlis - viena cilvēka skaitlis - mājoja puisēna apziņā kā vizuāls tēls. Visas lidz šim apgūtās runasspējas viņam neprasīja vairāk pūļu kā augšana. Tagad mācību intensitāte pieauga, Enga dzina zēna galvā noteiktus izteicienus, noteiktu jēdzienu savienojumus, un lika viņam vel un vēl izslīpēt patizlās kustības.

Adas krāsu zēns nespēja mainīt, tāpēc viņa leksikas pamatā bija jilanē izteiksmes veids krēslas stundās. Mūžameža biezoknī, rītausmas un saulrieta stundās trūcīgā apgaismojumā jilanē sazinājās, apejot krāsu signālus un ietērpjot domu «melnbaltās» figūrās.

Kopš pirmās ieslodzījuma dienas Keriks gaidija nāvi ik reizi, kad atvērās durvis. Pārāk spilgti atmiņā dega samada apkaušanas aina. Maragi nešķiroja dzīvības - vai tas vīrs, sieva vai bērns, vai pat mastodonts. Arī viņu un Iseli neizbēgami gaida nāve, tur nebija divu domu. Katru rītu, kad nāves vietā kroplīgais marags nesa ēdienu, Keriks domās atlika savu galu līdz nākamajai dienai. Turpmāko dienas daļu viņš pavadīja, klusi vērodams, kā Isele nemitīgi atkārto tās pašas kļūdas, ko vakar, un cenzdamies nesmieties. Bet zēnā jau mājoja mednieka lepnums. Viņš jau nu nepalīdzēs nedz meitenei, nedz maragam, neatbildēs, kad vēršas pie viņa, un sekojošās dunkas uzņems klusējot, kā medniekam pieklājas. Pēc ilgāka laika viņš ievēroja, ka saprot šo to no Engas teiktā tam otram maragam, ko zēns neieredzēja vairāk par visiem, - tam, kurš viņu sita un sēja važās. No šā brīža klusuciešanai radās jauna jēga: tā varēja saglabāt noslēpumā savas zināšanas, šo mazo veiksmi pēdējā laika nebeidzamajā neveiksmju sērijā.

Un tad Vaintē nogalināja meiteni. Keriks pat neizjūta nožēlu, jo Isele bija dumja un godam pelnījusi pievienoties pārējam samadam. Tikai tajā brīdī, kad Vaintē, pavērusi vēl asiņainos žokļus, sagrāba viņu pašu, mednieka spīts salūza. Vienu vien reizi viņš bija medījis, pat mednieku saimē nebija uzņemts, - tā Keriks sev vēlāk taisnojās, mocīdamies pašpārmetumos, ka nebija vēsi uzņēmis gaidāmo nāvi starp asajiem zobiem. Patiesībā viņš vienkārši izbijās - tāpat kā toreiz, kad ar šķēpu izrāva no ūdens maragu. Viņš bija runājis ārprātīgās bailēs, runājis gana labi, lai glābtu savu dzīvību, un pat īsti nesajēdzis, kas notiek visapkārt.

Keriks joprojām nešaubījās, ka mirs, tiklīdz būs maragiem apnicis. Bet tā diena gaidija kaut kad nākotnē. Šobrīd viņš pirmo reizi atļāvās mazdrusciņ kaut ko cerēt. Ar katru nākamo dienu viņš vairāk saprata un labāk runāja. Bet kopš tā brīža, kad viņus atveda uz šo kambari, viņš vēl ne reizi nebija to atstājis. Gan jau pienāks reize, kad viņu izlaidīs, ja vien tie nav lēmuši viņam pavadīt mūžu starp šīm drūmajām sienām. Un tad viņš jozīs. Maragi nestaigāja, viņi klumzāja, un zēns bija pārliecināts, ka spēj noskriet ikvienu no tiem, ja vien tiek pie skriešanas. Tāda klusa cerība viņā mājoja, un tās vārdā viņš darīja visu, ko viņam lika, ar domu, ka pēc laika viss šis murgs aizmirsīsies.

Diendienā atkārtojās viens un tas pats. Stalana atvēra durvis un iebrida iekšā. Keriks prātīgi apvaldīja savu naidu pret varmācīgo būtni. Lai gan viņš sen vairs nepretojās, medniece joprojām ik reizes nogrūda viņu uz grīdas, sāpīgi iespieda ceļus mugurā un aptina dzīvās važas ap viņa delnu locītavām un potitēm. Pēc tam Stalana ar griežamstiegru noskuva matu rugājus no viņa galvas, parasti gan iegriežot arī ādā. Enga ieradās ar augļiem un gaļas recekli, kuru viņš beigu beigās ar piespiešanos bija sācis ēst. Gaļa - tas ir spēks.

Keriks nekad neuzrunāja Stalanu, ja vien neradījums viņu neiedunkāja, pieprasīdams atbildi, kas gan notika visai reti. Kerikam ne prātā nenāca gaidīt kādu sapratni no šīs neglītās, čērkstošās būtnes. Bet Enga - tas ir gluži kas cits. Zēna modrās acis vēroja viņu, un Engas atšķirība no citiem maragiem viņam nepaslīdēja garām. Nu, kaut vai nožēla, ko viņa pauda, kad bija nokosta meitene. Stalana bija apsveikusi šo notikumu ar neslēptu baudu.

Reizi pa reizei kopā ar Stalanu ieradās Enga. Kerika runas spējas pakāpeniski pilnveidojās, un, pārliecinājies, ka spēs pateikt tieši to, ko vēlas, zēns ik rītu nepacietīgi gaidija atveramies durvis. Ienāca Stalana viena pati, un viņš tūdaļ aizmirsa maragu valodu līdz pat nākamajam rītam.

Tā tas turpinājās lidz šai dienai, kad parādījās arī Enga. Keriks neko neteica. Viņš spitīgi sasprindzināja augumu, un Stalanai nācās ar viņu apieties negantāk, nekā parasti. Kad medniece bija sakrustojusi viņa rokas un uzlikusi važas uz tām, zēns ierunājās:

-  Kāpēc tu mani moki? Kāpēc sasaitē? Es taču nevaru tev neko nodarīt.

Stalana atbildēja ar žestu, kas pauda pretīgumu, un iesita puisēnam pa

galvu. Viņš ar acs kaktiņu sekoja Engai. Vai viņa klausās?

-  Sasietam ir grūti runāt, - viņš piebilda.

-  Stalan, - Enga iejaucās, - radījumam taisnība.

-  Viņš tev reiz uzbruka. Jau piemirsi?

-  Nepiemiršu. Bet toreiz viņš bija tikko atvests. Un atceries: tas koda man tāpēc, ka iedomājās mani aiztiekam mātīti, - viņa pavērsās pret Keriku. - Vai tu mēģināsi man vēlreiz kost?

-  Nekad. Tu esi mans skolotājs. Es zinu: ja es labi runāšu, tu iedosi man ēst un nedarīsi pāri.

-  Neticami. Astazous runā. Tik un tā tas ir mežonīgs zvērs, un piesardzība netraucēs, - Stalana palika nelokāma. - Vaintē uzlika man to par pienākumu, un es nepārkāpšu rīkojumus.

-  Nepārkāp, bet mazliet pielabo. Vismaz atsvabini viņa kājas. Tā tomēr būs vieglāk runāt.

Beigu beigās Stalana samierinājās, un šajā dienā Keriks strādāja sviedriem vaigā, saprazdams, ka viņa slepenā iecere par pussprīdi pietuvojusies piepildījumam.

Kas lai zina, cik ilgs laiks pagāja. Kerikam tas ari ipaši nerūpēja. Tur ziemeļos, pie viņa samada, ziemu un vasaru varēja nekļūdīgi atšķirt, un medniekiem bija ari ļoti svarīgi zināt gadalaiku, bet šeit, šajā nebeidzamajā tveicē, laika ritumam nebija nekādas nozīmes. Reizēm debesis klāja mākoņi, citreiz caurspīdīgo plēvi pār telpu bungāja lietus… Tajā dienā, kad tika pārtraukta Kerika ikdienas mācibstunda, zēns varētu pateikt tikai to, ka kopš Iseles nāves jau pagājis ilgs laiks.

Abu uzmanību pievērsa klauvējieni pie durvīm; tad tās atvērās, Keriks ziņkārigi blenza durvju ailē un piepeši sazīmēja, ka ienācēja ir Vaintē. Maragi gan ļoti lidzinājās cits citam, bet Keriks jau bija ievērojis atšķirības. Un Vaintē bija tieši tā radība, kuru viņš nekad neaizmirsīs. Vaintē smagi brida pa grīdas pinumu uz zēna pusi, un viņš neviļus pauda padevību un cieņu. Šķita, ka viņa ir labā garastāvokli, un tas puisēnu nomierināja.

Tev ir labi panākumi dzīvnieku dresēšanā, Enga. Te netrūkst stulbu fārgaju,

kuru runas dāvanas ne tuvu nestāv lidzās šitam te. Liec viņam vēl mazliet parunāt.

-  Runā ar viņu, cik tīk!

-  Es? Neticu gan, ka sanāks. Vai tas ir tā kā ar laivu: rīkojums un atbildes reakcija? - Viņa pievērsās Kerikam un uzsvērti skaidri teica: - Pa kreisi, laiva, pa kreisi!

-  Es neesmu laiva, bet varu iet pa kreisi.

Keriks lēnām virzījās apkārt telpai, un Vaintē svārstījās starp neticību un gandarījumu.

-  Nostājies pret mani! Saki man, kāds vārds tev ir dots?

-  Keriks.

-  Tas nenozīmē neko. Tu esi astazous, tāpēc nevari pareizi izrunāt. Vajadzētu skanēt tā: Ekeriks.

Vaintē nesaprata, ka zēna vārdu veido tikai skaņas. Viņa to papildināja ar ķermeņa kustībām, izveidojot vārdu ar nozīmi «gauss», «truls». Lai sauc, kā grib - Kerikam vienalga.

-   Ekeriks, - viņš atsaucās, papildinādams vārdu ar kustībām. - Truls un gauss.

-   Es bezmaz vai runāju ar fārgaju! - Vaintē izsaucās. - Bet paveries, cik neskaidri viņš saka «truls un gauss»!

-   Labāk nesanāks, - Enga paskaidroja. - Bez astes visas kustības nevar izdoties. Toties viņš ir iemācijies savērpt ķermeni, un tas ir tik lidzīgi mūsu kustibām, ka labāk nevar vēlēties.

-  Drīz man radījumu vajadzēs. Araketo atvedis Žekaku no Inegbanas. Viņa strādās kopā ar Vanalpē. Uzpūtīga un trekna, bet Entobanā nav spožāku zinātnieces smadzeņu. Viņai jāpaliek, jo mums bez palīdzības neiztikt. Es gribu viņu visādi izklaidēt. Man nav tev jāskaidro, ka šis astazous viņu ieinteresējis. Un runājošs astazous - tādu sasniegumu es negribētu nodot aizmirstībai.

Viņa pievērsās Kerikam, kurš tikai izrādija bijigu uzmanību. Atšķirībā no jilanē, kam domu domāt bija tas pats, kas to paust, Keriks it brīvi prata melot. Vaintē skatiens salti pārslīdēja pār puisēna augumu.

-  Izskatās sūdains. Vajadzētu viņu nomazgāt.

-  Viņu mazgā ik dienas. Tā ir viņa dabiskā krāsa.

-  Diez kas nav. Tāpat kā šķebīgais kopulācijas orgāns. Vai nevar likt viņam ievilkt to somā?

-  Viņam nav somas.

-  Tad uztaisiet tādu un piekariet! Ja būs tādā pašā krāsā kā pats radījums, - neviens nepamanīs. Un kāpēc tam saskrāpēts pauris?

-  Viņu katru dienu skuj. Pati liki tā darīt.

-   Liku gan. Bet es taču neteicu ķēmīgo būtni lēnām nomaitāt! Parunā ar Vanalpē! Atrodiet labāku atspalvošanas paņēmienu. Un nekavējies!

Keriks tikai mulsi pateicās. Kad Vantē devās projām, viņš uzsvērti pauda pazemibu. Tikai kad durvis aiz maragiem bija aizvērušās, viņš atļāvās iztaisnoties un skaļi iesmieties. Ši pasaule bija nemīlīga, bet deviņu gadu vecumā viņš it labi bija iemanījies tajā izdzīvot.

Vanalpē atnāca jau tajā pašā dienā. Viņu atveda Stalana, kurai sekoja mūžīgā palīdžu un ziņkārīgo fārgaju procesija. Pūlis izrādījās par lielu, lai satilptu šaurajā kambarī, un Vanalpē lika visām, izņemot savu pirmo palīdzi, atstāt telpu. Kamēr Vanalpē snaikstījās ap Keriku un pētija viņu, palidze nokrāva uz grīdas bunduļus un tvertnes.

-  Es pirmo reizi redzu dzīvu paraugu, - viņa dudināja, - bet radījums šķiet labi pazīstams. Es taisīju sekciju tam otram.

To teikdama, viņa atradās Kerikam aiz muguras, un viņš neko no tā neuztvēra. Tas bija pat labi, jo jilanē sekcijas apzīmējuma burtisks tulkojums būtu «līķa miesas sagriešana gabalos un izpēte».

-  Saki, Stalan, vai tas patiešām runā?

- Tas ir dzīvnieks, - Stalanu neskāra vispārējā interese par astazou, un viņa labprāt redzētu to mirušu. Bet pavēle paliek pavēle, un viņa vairījās tam nodarīt pāri.

-  Runā! - Vanalpē uzsauca.

-  Kas man jāsaka?

-  Brīnišķīgi, - Vanalpē secināja un tūdaļ zaudēja jebkādu interesi. - Ko jūs izmantojāt atmatošanai?

-  Stiegrnazi.

-  Kāds prastums! Jūs esat lopiņu skalpējušas. Ar tādiem rīkiem labāk griezt gaļu. Atnesiet man jūnatehu! - viņa vērsās pie palidzes.

Brūno radījumu, kas atgādināja kailgliemezi, izkratīja no tvertnes Vanalpē delnā.

-  Šo es izmantoju, gatavodama preparātus. Tas ēd matus, bet ādu neaiztiek. Tiesa gan. līdz šim pielietots tikai nedzīviem īpatņiem. Jāpaskatās, kā viņam patīk dzīvais.

Stalana notrieca Keriku zemē un piespieda pie gridas; Vanalpē atritināja sarāvušos jūnatehu un uzsēdināja uz puisēna pakauša. Zēns sarāvās no vēso gļotu pieskāriena. Jilanē visapkārt jūsmoja, kā būtne slīd pa ādu, atstājot mitru sliedi.

-    Lieliski! - Vaintē izsaucās. - Miesa vesela, matu nav. Ejam tālāk. Radījumam noteikti vajag somiņu. Man ir ģērēta āda, tieši vajadzīgajā krāsā. Tikai jāpielāgo vietā un jāsakārto. Re, re, te ir mutantie apsēji. Piestipriniet tos pie ādas! Labs ir. Piecelies nu!

Keriks tikko valdīja asaras, ciešot raupjos un aizvainojošos pieskārienus, tomēr neļāva tām izlauzties no acīm. Maragi neredzēs viņu raudam! Vēsais gliemis joprojām slidēja pa viņa galvu un bija nonācis _virs pašas acs. Kad tas atkāpās, zēns palūkojās lejup uz mazo ādas skrandu zem jostasvietas. Lai taču! Gliemis lēnām rāpoja pa otru uzaci, un viņš aizmirsa citas rūpes.

Nekad savā dzīvē viņš neiedomājās, ka ģērētā un smalki apstrādātā āda, no kuras izgatavota aizsargsomiņa, piederējusi Iselei - meitenei, kuru nonāvēja viņa acu priekšā.

XV

-  Esmu daudz domājusi par tavu stāvokli, - Enga turpināja, - un vienmēr neizbēgami nonāku pie slēdziena, ka tu esi zemākais no zemākajiem.

-  Es esmu zemākais no zemākajiem, - Keriks piekrita, cenšoties sakopot uzmanību uz viņas runas niansēm un nejust jūnateha recekļaino slīdēšanu pār galvvidu. Tikai trešo dienu šādi tika šķīstīta Kerika miesa, un viņš vēl nespēja pierast pie derdzīgajiem pieskārieniem. Tiklidz dzīvnieks bija paēdis, zēns nepacietīgi gaidīja, kad no viņa galvas nomazgās gļotaino sliedi. Bez tam viņš izjuta arī pieaugošu bijību pret siko radību. Vakarrīt puisēns nenocietās un pabakstīja to, bet tas pieķērās pie pirksta un noskrubināja lielāko daļu naga. Šobrīd gliemis rāpoja pa pakausi, un Keriks varēja ar plaukstas virspusi noslaucīt savas bezuzacu un bezskropstu acis.

-  Vai tu uzmanīgi klausies? - Enga pacēla skatienu.

-  Ļoti. Esmu zemākais no zemākajiem.

-  Bet tu nerunā, kā tādam pienāktos. Tu nekad neesi mācīts tā darīt. Tagad nāksies iemācīties. Saki tā: zemākais no zemākajiem.

Keriks iegaumēja viņas salīkušo stāvu ar kājstarpi ievilkto asti un atdarināja to, kā nu mācēdams.

-  Ir jau labāk. Tev jāvingrinās. Tev drizumā jāstājas šejienes vareno priekšā, un tās nesamierināsies ar valodnieciskiem apvainojumiem.

-  Kā tu zini, ka es esmu zemākais no zemākajiem? - Keriks ievaicājās. Viņš veidoja frāzi kā garā vājš, jo patiesībā šis disputs viņu garlaikoja un nogurdināja.

-  Vaintē ir eistaā un pārvalda Alpīsaku. Viņa ir visaugstākā. Zem viņas, bet nesalīdzināmi augstāk par tevi un mani, stāv Stalana un Vanalpē. un citas, kas pilsētā izriko. Viņām ir palīdzes un, protams, fārgajas, kuras seko ik uz soļa. Kaut ari tu šobrīd runā labāk par daudzām fārgajām, tev tomēr joprojām jābūt zemākam par viņām, jo viņas ir jilanē, bet tu-tikai astazous. Runājošs dzīvnieks tik un tā ir dzīvnieks.

Kerikam nerūpēja maragu sarežģītās rangu un privilēģiju būves. Puisēnu tikai izbrīnīja vārds, ko viņš dzirdēja pirmo reizi.

-  Kas ir fārgajas?

-  Tās ir, tā sakot, nu… Viņas ir fārgajas.

Vēl nepabeigusi frāzi, Enga jau apjauta tās bezjēdzību. Viņa ilgu laiku sēdēja kā sasalusi, meklēdama definīciju. Bija grūti formulēt domu. Ja jilanē kaut ko uzskatīja par pašsaprotamu faktu, viņas nemēdza jautāt, kāpēc fakts ir fakts. Tikpat labi varētu pavaicāt, kas ir saule.

Tā ir saule. Tās pastāvēšana to izskaidro. Viņa gan zināja, ka fiziķi var pastāstīt daudz faktu par sauli, daudz vairāk, nekā viņa jebkad varētu vēlēties uzzināt. Un, ja reiz viņa uzņēmusies sagatavot šo astazou rādišanai atklātībā, tam jāzina pašsaprotamās lietas, ko zina visi. Acīmredzot arī to, kas ir fārgaja. Būs jāsāk skaidrot no sākuma.

-  Kad jaunās pamet dzemdību pludmales, viņas dodas jūrā. Daudzus gadus viņas dzīvo okeānā, augdamas un nobriezdamas. Tas ir laimīgs laiks, jo zivis ķeras viegli un briesmu nav daudz. Visas, kas vienlaicīgi devušās ūdenī, pieder vienam efenbarum. Viņas cita citai ir efenselē; saites starp viņām pastāv visu turpmāko dzivi. Pienāk laiks, kad viņas nobriest un pamet okeānu, lai iznāktu uz sauszemes. Vīrišķus tūdaļ aizdzen uz pilsētu, jo viņi ir pārāk stulbi, lai pastāvētu par sevi. Sākas ļoti grūts laiks, kad katrai ir jāatrod sava vieta dzīvē. Ēdamā netrūkst, un briesmu arī. Dzīve risinās pilsētās, un jaunās dodas turp. Viņas klausās un mācās, un tās, kuras mācās runāt, kļūst par pilsētas daļu un veido tās zemāko slāni. Tās ir fārgajas. Tu esi zemāks par viņām.

-  Visu es sapratu, tikai par tiem vīriešiem ne. Fārgajas ir sievietes?

-  Protams.

-  Bet tu esi virietis…

-   Nezaimo! Tu nekad neesi redzējis vīrišķi. Viņi rūpīgā apsardzībā mīt hanalē.

Keriku šī ziņa satrieca. Sievietes! Maragi bija mātītes! Pat derdzīgā Stalana! Tiešām - šiem maragiem viss izrādījās bezjēdzīgs. Visi tani prata runāt, arī pavisam maziņi. Maragiem gan jābūt stulbu stulbiem.

-  Kas notiek ar tām, kuras tā arī neiemācās runāt?

-  Tā nav tava darīšana. Tev jāzina, ka pat attiecībā pret viszemāko fārgaju, pret jileibi, kurai runāšana sagādā nepārvaramas grūtības, tu esi zemāks.

-  Es esmu zemākais no zemākajiem, - Keriks piekrita, cenzdamies apspiest

žāvas.

Pēc īsa brīža nodarbību pārtrauca durvju bultas klaudziens. Keriks uzlika sejai vienaldzības masku, slēpdams nepārvaramo naidu, ko izjuta pret Stalanu. Medniece ienāca ar aizvākotu tvertni rokās.

-   Ir laiks, - Stalana teica. - Vaintē vēlas redzēt astazou. Es atnesu visu vajadzīgo, lai nenotiek kas neparedzams.

Keriks nekurnēja, kad Stalana aizvāca jūnatehu un nomazgāja viņu no galvas līdz kājām ar ūdeni. Viņa izrādija neapmierinātību ar važām, kas saistīja tā delnas, un uzlika citu dzīvnieku; pēc tam izvilka no tvertnes kaut ko garu un tumšu, kas lēnām locījās viņas rokās.

-  Mums nevajag lieku rūpju ar šo astazou, - Stalana teica, apveldama Keriku un aptīdama radījumu viņam ap kaklu. Beigās viņa piegrūda dzīvnieka muti pie viņa paša astes, un žokļi saslēdzās, savelkot cilpu. Medniece pati cieši satvēra otru galu, izslējās un uzsauca Engai: - Liec viņam tev sekot!

Stalana spītīgi atteicās atzīt, ka Keriks nav vienkārši dresēts dzīvnieks. Viņu naids bija abpusgriezīgs.

Kerikam tas nerūpēja. Pirmo reizi kopš sagūstīšanas viņš redzēs, kas atrodas aiz durvīm. Viņa atmiņās par ierašanos šeit caur sāpju sajūtu tikai neskaidri ņirbēja mežs un lielie koki. Tagad viņš bija mundrs un koncentrējies, lai gan ļoti centās izskatīties mulss un padevigs. Enga atgrūda durvis, un viņš tai sekoja, sakrustojis uz vēdera savažoto roku pirkstus un neatskatīdamies uz Stalanu, kura nāca no muguras, turēdama saites galu.

Taisni uz priekšu stiepās blāvi apgaismots, zaļš tunelis. Pitā grīda atgādināja puisēna ieslodzījuma vietu, bet sienas nebija tik blīvas. Tās veidoja dažnedažāds augājs: resni un tievi koku stumbri, mežvīteņi, ziedoši krūmi un vēl milzums visvisādu augu, ko Keriks nepazina. Virs galvas klājās lapu bliva. Zēns paspēja ievērot atzarojošās ejas un kustīgus augumus tajās, bet, palaikam iznirstot saules pielietā laukumiņā, viņa acis samiedzās, apžilba un pat iesāpējās. Ilgajā ieslodzījumā tās izrādījās atradušas no gaismas, bet Keriks caur asarām spītīgi lūkojās visapkārt. Viņam viss jāiegaumē.

Vai šī te apkārt ir tā Alpīsaka? Kad Enga par to stāstīja, viņš bija iedomājies milzīgu apmetni ar neskaitāmām teltīm plešamies, cik tālu vien skatiens sniedz. Viņam taču vajadzēja saprast, ka maragiem nevar būt sajēgas par īstu apmetni, tomēr šis eju un koku jūklis patiesi bija varen plašs. Un kur vien skaties - maragi! Daudz par daudz maragu, un visi uzreiz! Tas šķita kā kritiens maragu bedrē. Maragi pulcējās apkārt, grūstīja cits citu, tiekdamies saskatīt astazou, sekoja viņam, kad viņš pagāja garām, un Kerikam tas viss uzdzina šermuļus. Maragi šķita stulbi, daudzi tik tikko prata runāt. Tām jābūt fārgajām, par kurām šodien runāts.

Gaitenis piepeši aprāvās plašā klajumā, daudz plašākā neka tie, ko jau gadijās šķērsot pa ceļam. Kerika acis pamazām aprada ar gaismu un saskatīja jilanē pulciņus visapkārt laukumam. Stalana asi izkliedza komandas, un fārgajas atvirzījās malā, atbrīvojot gājējiem taciņu. Viņu kājas mina noblietēto klonu. Ceļš veda pretī mazai grupiņai pie attālākās sienas. Divas šajā pulciņā ieņēma ļoti augstu stāvokli; pat pa gabalu nebija grūti ievērot apkārtējo jilanē bijīgos žestus. Pienācis tuvāk, Keriks sazīmēja Vaintē - vienu no tām, kuras nekad neaizmirsīs. Līdzās eistaā tupēja ļoti resna jilanē; tās nostieptā āda tā spidēja, ka šķita - teju teju plisīs. Vaintē lika viņiem apstāties un pievērsās treknajai blakussēdētājai.

-  Te nu tu to redzi, Žekak: viens no astazoiem, kuri pastrādāja tev jau zināmos noziegumus.

-  Pastumiet viņu tuvāk! - Žekaka pavēlēja sīkā balstiņā, kuru papildināja neskaidras taukos ieslīgušo roķeļu kustības. - Pārāk bīstams gan neizskatās.

-  Tas ir vēl jauns eksemplārs. Pieaugušie ir milzonīgi.

-  Interesanti. Parādiet man viņa zobus!

Keriks vēl nebija paspējis atšifrēt nedzirdētā izteiciena jēgu, kad Stalana jau sakampa viņu aiz galvas, atlauza žokļus un pagrūda uz priekšu, lai Žekaka varētu ieskatities zēna mutē. Redzētais Žekaku ieintriģēja.

-  Ļoti atgādina tos paraugus Vanalpē preparātos. Te nu ko pētīt netrūkst. Visādas aizraujošas lietas. Es paredzu, ka kādu dienu Alpīsakā uzkrātās zināšanas par astazoiem un to izmantošanu tālu pārsniegs citu pilsētu pieredzi.

No Vaintē strāvoja gandarījums.

-  Tev nekaitētu uzzināt vēl vienu sīkumu par šo radījumu. Tas runā!

Žekaka atslīga atpakaļ, pauzdama neticību, izbrīnu, šaubas un bijību. Viņas

apjomīgais rumpis ļumēja piepūlē izteikt to visu vienlaikus.

-  Demonstrējiet! - Vaintē uzsauca.

Stalana parāva Keriku uz savu pusi, un Enga nostājās pret viņu sāniski, lai zēns viņu redzētu.

-  Pasaki šim augstajām personām, kā tevi sauc!

-  Es esmu Keriks, zemākais no zemākajiem.

Žekaka bija dāsna uz atzinību, pat pārlieku:

-  Lielisks dresūras triks! Pirmo reizi redzu zvēru, kas prot izteikt savu vārdu.

- Tas nebūt nav viss. - Enga to izteica kā papildinformāciju, nekādā ziņā ne kā labojumu. - Zvērs runā kā jilanē. Tu vari aprunāties ar viņu, ja vēlies.

Žekakā jaucās neizmērojama sajūsma ar neticību un aizdomām. Tikusi galā ar emocijām, viņa paliecās uz priekšu un teica, ļoti lēni un ļoti skaidri:

-  Man grūti tam noticēt. Tu taču neproti runāt!

-  Protu gan. Varu runāt ļoti ātri un saprotami.

-  Tu esi iedresēts pateikt šos vārdus!

-  Nē. Es mācījos, kā mācās fārgajas.

-  Okeānā?

-  Nē. Es neprotu peldēt. Es mācījos, klausīdamies Engā.

Žekaka pat nepaskatījās uz Engu, un viņas balsī ieskanējās nicinājums.

Tas tik ir jauki. Klausījies mīļajos vārdos, ko izsaka būtne, ar kuru piedzivojām tādu ķēpu vecajā, labajā Inegbanā. Šāds prasts dzīvnieks izsakās labi par Nāves Meitām: kāds podiņš, tāds vāciņš!

Viņa paraudzījās uz Vaintē.

-   Man jāapsveic tevi. Tu esi no nekā uztaisījusi kaut ko. Pilsētu no mūžameža, runātāju no astazous, skolotāju no nāves nepieņemtās. Alpīsakai gaidāma patiesi spraiga rītdiena.

Vaintē ar žestu aizraidīja Engu un Keriku un uzrunāja Žekaku.

-        Es nekad neaizmirsīšu šos vārdus. Jauna pasaule - tās ir jaunas rūpes, un mēs darām, ko varam. Bet tagad saki, vai nevēlies gaļu? Mums te ir dažas jaunas šķirnes, ko tu nevarētu būt baudījusi.

Žekaka apmierinājumā skaļi noklikšķināja žokļus.

-  Man par to jau stāstija, bet tieši šo lietiņu es labprāt izzinātu pati personīgi.

«Rij un pārsprāgsti, treknais maragi» Keriks nodomāja, bet viņa padevīgajā

stājā šis vēlējums neatspoguļojās.

-   Vediet viņu atpakaļ! - Vaintē norīkoja, liekot saprast, ka citām jilanē arī pašām būtu jāpazūd. Stalana parāva kaklasiksnu un aizvilka Keriku sev līdzi. Zēns zaudēja līdzsvaru un bezmaz pakrita, bet neizrādīja ne mazāko neapmierinātību. Viņi atstāja plašo klajumu un atgriezās pilsētas zaļajos gaiteņos. Enga nogriezās sānejā, un Keriks pētoši paraudzījās visapkārt. Kad redzeslokā palika ļoti maz maragu un tiešā tuvumā vairs nebija neviena, Keriks sāpēs ievaimanājās.

-  Palīdzi… Stalan… Sāp taču… Šis mošķis man ap kaklu… Žņaudz…

Stalana nīgri pagriezās un ieplāja puisēnam pa ausi. Bet viņa zināja, ka

pilsētas varenās grib dzīvnieku redzēt dzīvu. Žņaugu tomēr nāksies atslābināt. Viņa izlaida no rokas saites galu un pasniedzās pie zvēra galvas.

Keriks apcirtās un metās bēgt. Aiz muguras atskanēja ārprātīgu dusmu rēciens.

Joz, puika! Traucies, ko nagi nes! Neviens marags nejaudā tevi panākt! Arī tās divas tur priekšā - tās taču ir tikai biezādainās fārgajas.

-   Tiš, malā! - Keriks uzsauca, un būtnes tiešām deva ceļu. Ak, stulbās radības!

Saite soļu ritmā šaustīja puisēna plecus un muguru. Zēns skrējienā aptina to ap roku, lai nemaisās. Šķērsojot kādu noru, Keriks atskatījās; kaut kur tālu iepakaļ vīdēja Stalanas stāvs. Tātad tiešām! Šie neradījumi nav skrējēji.

Zēns atbrīvoja soli, turpinādams skrējienu viegli, bez sasprindzinājuma. Šādā tempā viņš varētu cilpot līdz vakaram. Elpa caur plaušām plūda brīvi un līksmi, kājas atsperīgi mina pilsētas savdabīgo zemsedzes pinumu un ceļamērķis bija dzīvība.

Nekas vairs Keriku neapturēs. Pamanījis priekšā maragu pulciņu, viņš nogriezās pa citu ceļu. Ja gadījās fārgaja, pietika tikai uzsaukt, lai dod ceļu. Kāds marags gan nepakāpās malā, Det lūkoja zēnu sakampt. Keriks izlocījās no neveiklā tvēriena un joņoja tālāk. Visbeidzot puisēns attapās viens pats lapu piesegtā sānejā. Viņš piestāja, lai atvilktu elpu un pārdomātu turpmāko ricību.

Visapkārt joprojām pletās pilsēta. Lapu jumts sijāja saules starus, un Kerika skatiens neviļus pacēlās tiem pretī. Vēla pēcpusdiena. Tātad jūrai jābūt aiz muguras, bet iekšzemei - tieši priekšā, kurp veļas lejupslīgstošā saule. Turp vedīs arī viņa ceļš.

Pilsēta mijās ar laukiem, un vietumis atšķirība kļuva gluži netverama. Tagad puisēns sparīgi soļoja. Skriešiem viņš pārvarēja tikai klajumus, kuros tika pamanīts.

Lūk, arī pirmais pārbaudījums! Ērkšķu blīva, kas slejas kā varena siena.

Zēna sirds neganti dauzījās. Ja viņu atrod šeit, tad ir cauri. Un divi maragi viņu jau redzēja, jau kaut ko sauca nopakaļ. Keriks raiti cilpoja gar augsto žogu, meklēdams atveri. Ir! Te tā ir. Resnas vīnstīgas, kas vijas krustu šķērsu pār izeju. Jābūt kādai iespējai atvērt šīs durvis!

Keriks netērēja pūles atslēgas meklēšanai. Viņš nometās zemē un izlocījās kā tārps zem apakšējās stīgas. Aiz žoga viņa skatienam pavērās sīku stirnu pulciņš, kas tūdaļ izbīlī pajuka augstajā zālē. Zēns metās dzīvnieku pēdās. Pie nākamās sienas stirnas pašāvās sānis, bet viņš tikai lēkšoja taisni uz priekšu. Tagad viņš zināja, kā izskatās vīnstīgu klātais caurums, un acs it viegli tādu pamanīja. Puisēns atkal nometās zemē, lai ieslīdētu zem slēģa, un atskatījies pamanīja maragu pūlīti tikko atdarītajās durvīs lauka pretējās puses žogā. Viņiem nav lemts zēnu noķert!

Keriks izskrēja pēdējā laukā. Tam jābūt pēdējam, jo tieši aiz tā slējās mūžamežs. Viņš jau bija sastapis ceļā blīvu kokaudžu pudurīšus, bet tos vēl ieskāva ērkšķu nožogojumi un lauki. Džungļi aiz pēdējā žoga šķita nebeidzami, tumši un draudīgi. Un tomēr - lai kādas briesmas tie arī slēptu, nekas nevarēja mēroties ar baiso pilsētu aiz muguras. Viņš no jauna izslīdēja zem vīnogulājiem, pielēca kājās un sastapās aci pret aci ar milzu radījumiem, kuri blenza viņā.

Puisēnu pārņēma izbailes. Augums sāka mežonīgi trīcēt, un kājas neklausīja. Zvēri bija milzīgi, lielāki par mamutiem - īsti maragi, kā ļaunākajā murgā. Pelēki, krunkaini, kājas kā stumbri, uz muguras - kaula vairogu rindas, deguna galā - pret zēnu pavērsti ragi. Sirds Kerika krūtīs dauzījās tik nevaldāmi, ka viņam šķita - tā plīsīs.

Tikai tagad viņš ievēroja, ka zvēri nenāk uz viņa pusi. Sīkās ačeles starp červeļainajiem plakstiem vērās lejup, lāgā pat nespēdamas viņu saskatīt. Smagnējās galvas nolaidās lejup, un knābjveida žokļi sāka plucināt zāli. Uzmanīgi, soli pa solim viņš lavījās tiem apkārt, pretī nepilnīgi sazarojušajam žogam, kurā rēgojās plašas atveres, aiz kurām melnēja mūžamežs.

Brīvība! Viņš ir izbēdzis!

Zēns atgrūda sānis dažas nokārušās stigas un spēra kāju uz vēsā māla klona džungļu pievārtē. Atkal atbīdīja stīgas un devās tālāk.

Tad Keriks atklāja, ka tās pieķērušās viņam pie rokām un nesteidzīgi savelkas ap visu augumu.

Tie nebija nekādi vīnogulāji. Tie izrādījās dzīvie slazdi. Viņš tos plosīja, centās pārkost. Bez panākumiem. Bet uzvara taču bija tik tuvu, tik mokoši tuvu!

Savērsies sānis šajos vēsajos skāvienos, zēns redzēja pār lauku tuvojamies maragus. Mokoši tuvu.

Keriks atkal pagriezās pret mežu, ļengani iekāries stīgās un atmetis cīņu. Puisēns gandrīz nemanīja, kā viņu nežēlīgi sakampj rokas ar dubultiem īkšķiem. Viņš lūkojās uz kokiem, uz brīvību. Šķita, ka biezoknī sakustas kāds dzīvnieks.

Lapas virs galvas uz mirkli pašķīrās, un zēna skatiens uztvēra bārdainu seju. Vīzija pazuda, kā parādījusies, un dzelžainas ķetnas viņu aizrāva atpakaļ nebrīvē.

XVI

Vaintē, dziļi domās iegrimusi, ērti atslīga savā dzīvajā koka atzveltnes krēslā. Viņas ķermenis bija stings un nekustīgs. Ap viņu drūzmējās un klusināti čaloja palīdzes, kuras, savukārt, ieskāva visuresošās fārgajas. Vaintē atradās klusuma saliņas pašā viducī, un neviena neuzdrīkstējās traucēt eistaā rimto mieru. Viņas domas taču ir pilsētas izaugsmes dzinējspēks.

Tiesa gan, šobrīd viņas vienīgā doma un jūta bija nevaldāms naids. Tikai sastingums varēja apslēpt šīs jūtas, ļaujot izvairīties no neveselīgas intereses pilsoņu vidū. Viņa zvilnēja kā akmens tēls, tikai labā acs nemanāmi sekoja aizgājēju mugurām. Tur aiziet Vanalpē, viņas neaizvietojamā palīdze, un zinātniece Žekaka, kura varēja izrādīties ne mazāk noderīga. Un viņām līdzās - Alekenzi, šis smacējošais dzirnakmens Vaintē kaklā. Cik lieliski Malzasa to Izplānojusi! Cik izsmalcināts var būt zemiskums! Tagad, kad apdarīti pirmie vitāli svarīgie darbi, Alekenzi ieradusies uz priekšdienām audzēt Malzasas taukus. Ķiķerēt, iegaumēt, - nodot varu Malzasai, tiklīdz tā ieradīsies! Tur nu viņa aiziet, luncinādamās ap Žekaku un ieklausīdamās visā, ko abi spīdekļi pie jilanē zinātnes debesīm spriež.

Visas trīs izzuda skatienam, un Vaintē klīstošais skatiens apstājās pie Engas, kura, klusi pienākusi, jau stāvēja viņas priekšā padevīgā pozā.

-   Liec mani mierā! - Vaintē izgrūda, cik asi vien prata. - Es nevienu nepieņemu!

-  Ļoti svarīga lieta. Lūdzu mani uzklausīt…

-  Prom!

-  Tev jāzina! Stalana sit astazou. Bīstos, ka viņa to nogalinās.

Tagad Vaintē pilnībā pievērsās Engai, nekavējoties pieprasot paskaidrojumus.

-  Radijums mēģināja izbēgt, bet tika noķerts. Stalana to briesmīgi sit.

-  Es neesmu likusi tā darīt. Lai rimstas. Paga! Es pati viņai pateikšu. Pastāsti sīkāk par bēgšanu. Kā tas gadījās?

-  To zina tikai Stalana. Viņa nevienai nestāsta.

-  Man pastāstīs, - Vaintē nobeidza ar skarbu, valdonīgu žestu.

Cietuma kameras durvis bija atstātas vaļā, un tuvojoties aiz tām varēja sadzirdēt sitienu būkšķus, sāpju vaidus. Vaintē nostājās durvju ailā un iekliedzās (stāt!) ar tādu spēku, ka Stalana sastinga ar paceltu roku, no kuras nokarājās asinīm piesūkusies pletne.

Keriks pie viņas kājām raustījās agonijā. Viņa mugura atgādināja asiņainu putru, un apziņa bija daļēji aizmiglojusies.

-  Apkop radījumu! - Vaintē pavēlēja, un Enga rosīgi ķērās pie lietas. - Bet tu liec to rīku nost un uz karstām pēdām atbildi: kas notiek!

No Vaintē vārdiem tik nepārprotami uzvēdīja nāve, ka pat stiprā un bezbailīgā Stalana sarāvās viņas priekšā. Pletne izšļuka no ļenganajiem pirkstiem, - visa mednieces griba bija koncentrējusies atbildes žestam. Vēl pāris Vaintē vārdu, un viņa būtu nolemta.

-   Radījums aizbēga no manis, aizskrēja. Ļoti ātri. Neviena nejaudāja to panākt. Mēs sekojām viņam uz pēdām, līdz pat laukiem. Bet klāt netikām. Ja nebūtu gadījies slazds - viens no tiem, kas lauka malā sargā mūs no astazou nakts sirojumiem, - tas būtu aizbēdzis.

- Ak tiktāl gan, - Vaintē domīgi nolūkojās uz sarāvušos augumu. - Tik daudz niķu, par ko mēs pat nenojaušam, vienā mazā astazoū. - Viņas dusmas rimās, un Stalana atviegloti nopurinājās. - Bet kā tas pamanījās izmukt?

-  Es pat nezinu, eistaā. Vai pareizāk - zinu, bet nemāku izskaidrot.

-  Pacenties!

-   Centīšos. Tas gāja man līdzās, klausīja manas komandas. Kad bijām nogājuši kādu gabalu, tas apstājās un sāka raustīt ar rokām kaklasiksnu, sēkdams un stenēdams, ka smokot. Tā dažkārt gadās. Es pasniedzos pie kak- lasiksnas, bet nebiju vēl tai pieskārusies, kad astazous jau bēga. Un nemaz nesmaka.

-  Bet viņš teica, ka smok?

-  Teica gan.

Saspringtajās pārdomās par mednieces teikto Vaintē dusmas noplaka pilnībā:

-  Vai tad tu neturēji saites galu?

-  Es to biju atlaidusi, sniegdamās pie kaklasiksnas. Radījumam trūka elpas, viņš nevarēja nekur aizskriet.

-   Skaidrs. Tu darīji tieši to, ko katra būtu darijusi. Bet radījumam netrūka elpas… Vai tu esi par to pārliecināta?

-  Un kā vēl! Viņš brīvi elpoja arī noskrējis lielu gabalu. Tiklīdz noķēru viņu, tā aplūkoju kaklasiksnu. Tā stāvēja tieši tur, kur es to uzliku.

-  Visa šī lieta man nav saprotama, - Vaintē konstatēja, noraudzīdamās uz paģībušo astazou. Enga bija noliekusies un slaucīja asinis no viņa muguras un krūtīm. Uzdauzītās acis bija stiklainas, un seja suloja. Dīvaini, ka pēc Stalanas gādības viņš vēl turējās pie dzīvības.

Bet glābiņa no atziņas, ka kaklasiksna viņa kaklu tomēr nežņaugusi, nebija. Un viņš teica, ka žņaudz. Neiespējami. Un tai pašā laikā - nenoliedzami.

Te pēkšņi kāda doma sasaistīja Vaintē locekļus. Tā bija tāda doma… Neiespējama doma, viena no tām domām, kuras nekad nevarētu iešauties, piemēram, Stalanas taisnvirziena prātā. Vaintē apvaldīja šo domu, uz brīdi atlika to pie malas un ierunājās, skarbi un saspringti:

-  Pazūdi!

Stalana bez kavēšanās izmetās laukā, paužot atvieglojumu un pateicību, apjauzdama, ka par mata tiesu izsprukusi no visbargākā soda, un ar prieku izsviezdama visu notikušo no galvas.

Vaintē galvā, toties, notikušais atstāja pēdas. Enga joprojām atradās ar muguru pret viņu, un viņai bija dota iespēja sakopot domas, pārcilāt tās un neraizēties par sava domu gājuma iespējamiem novērotājiem.

Šāda doma nevar iešauties prātā. Un tomēr tā iešāvās. Viena no pirmajām lietām, ko Vaintē savulaik iegaumēja, apgūstot mācību par domām, bija tāda: kad visi citi izskaidrojumi ir noraidīti, palikušais izskaidrojums izrādās īstais, lai cik arī nesaprātīgs vai acīmredzami neiespējams tas liktos.

Astazous teica, ka kaklasiksna žņaudz.

Kaklasiksna nežņaudza.

Apgalvojums neatbilst faktam.

Astazous apgalvoja vienu, bet fakti liecina citu.

Šādas lietas apzīmēšanai jilanē valodā vārds nebija paredzēts, tāpēc viņa to radīja. Tas sauksies «meli». Astazous bija melojis.

Neviena jilanē nevarēja melot. Domas varēja apslēpt tikai ar nekustību un citādu izteiksmes ierobežošanu. Doma bija apgalvojums, un apgalvojums bija doma. Runāšana kā darbība sakrita ar domāšanu kā darbību.

Astazoum šīs darbības nesakrita.

Tas varēja domāt vienu un runāt citu. Tas varēja šķist rāms un pakļāvīgs, tad paziņot, ka nevar paelpot, bet patiesībā viņš visu laiku domājis par bēgšanu. Tas prata melot.

Radījumam jādzīvo. Tas jāaprūpē, jāapsargā, un jānovērš tā bēgšanas iespēja. Nākotne vīdēja blāva un izplūdusi, Vaintē nebija skaidrības par visiem sīkumiem… Bet viņa pilnīgi droši zināja, ka astazous ir viņas nākotne. Viņa liks lietā viņu un viņa brīnišķo spēju. Atspersies pret to augšupceļā uz savu ambīciju sniegotajām virsotnēm.

Tagad jāmet pie malas prātuļošana par šo neredzēto dabas dāvanu. Viņai jārūpējas, lai viss ietu savu gaitu, citiem neko nenojaušot. Viņa nepieļaus nekādas tenkas par šo bēgšanas gadījumu. Vai Stalana jānovāc? Uz brīdi viņā pazibēja šāda ideja, bet viņa to noraidīja. Medniece bija pārāk vērtīga. Stalana pakļausies klusēšanas nolikumam, viņa ar prieku tam pakļausies, - neba nu medniece aizmirsīs, cik tuvu nāves robežai bija uzbangojušas Vaintē dusmas. Sakārtojusi domas, Vaintē pievērsās Engai:

-  Vai radījums stipri savainots?

-  Grūti pateikt. Tas ir sasists, āda daudzviet pāršķelta, bet varbūt tas arī viss. Palūk! Tas kustas. Acis ir vaļā.

Keriks ar aizmiglotu skatienu pavērās abos maragos virs galvas. Viņam neizdevās izbēgt, viņam sāpēja, un viss ar viņu bija greizi. Gan nāks cita reize…

-  Saki, ko tu jūti? - Vaintē pavēlēja, un zēnu pārsteidza rūpes viņas balsī.

-  Man sāp. Viscaur. - Viņš pakustināja rokas un kājas. - Tas arī viss. Es viss sāpu.

-  Tas tāpēc, ka tu tīkoji aizmukt, - Vaintē aizrādīja. - Tu izmantoji brīdi, kad Stalana atlaida saiti. Es parūpēšos, lai turpmāk nekas tāds vairs neatgaditos.

Kerika nogurums un sāpes nebija tik briesmīgas, lai viņš nepamanītu izrāvumu Vaintē pārstāstā. Vaintē taču vajadzētu zināt, ko zēns teica Stalanai, lai liktu viņai atbrīvot saiti. Enga to nemanīja, bet Keriks gan. Viņš ievēroja, ka tas tiek noklusēts, iedomājās par to, bet tūdaļ arī aizmirsa. Viņam sāpēja.

Atnāca kāda Vanalpē mācekle un apsēja Kerika brūces. Pēc tam zēnu daudzas dienas lika pilnīgā mierā, līdz viņš izveseļojās. Nenotika vairs valodas stundas, nedz arī bija jācieš Stalanas skarbā aprūpe. Važās viņu vairs neslēdza, bet durvis allaž bija aizslēgtas.

Kad sāpes sāka rimties, viņš pārcilāja prātā savu bēgšanas mēģinājumu. Kur ir viņa kļūda? Vajadzēja, tātad, izvairīties no šķietamajiem staipekņiem, pārlēkt tiem pāri un aizbēgt mūžamežā.

Vai patiesi viņš bija redzējis bārdainu seju starp lapām? Vai varbūt tā bija tikai iedoma, tikai cerība, kas radīja šo vīziju? Neprātīgas alkas ieraudzīt kādu gaidām viņu? Ej nu sazini… Bet kāda tam nozīme! Viņam ne no viena neko nevajag. Lai tikai būtu iespēja izbēgt. Nākošreiz tās viņu nenoķers!

Gausi vilkās diena pēc dienas, lidz Kerika ievainojumi sadzija un vātis nolu- pa, atsedzot bālganas rētas. Mācekle, ik rītu atnesot ēdienu, joprojām citīgi apsekoja viņu. Kad visas skrambas uz galvas bija aizvilkušās, viņa atnesa jūnatehu, lai nolīdzinātu spuraino ataugu uz puisēna galvas. Turpmāk viņu atkal pastāvīgi pakļāva gļotainā friziera aprūpei. Kamēr mācekle atradās kambari, durvis allaž bija aizbultētas, un puisēns ik brīdi sajuta Stalanas nomācošo klātbūtni aiz tām. Šis ceļš bēgšanai palika slēgts. Bet viņas taču mūžam neturēs viņu šajā ieslodzījumā!

Todien, kad mācekle ierodoties nespēja apvaldīt satraukuma pilnas kustības, Keriks saprata, ka kaut kam jānotiek. Jilanē apmazgāja viņu un rūpīgi apsekoja zēna ķermeni, lūkojās, lai ādas biksītes atrastos vietā, tad aptupās un

blenza uz durvīm. Keriks zināja, ka labāk nejautāt, kas viņu gaida. Viņa nekad nerunāja un ari neatbildēja uz jautājumiem. Tā nu viņš arī apsēdās un lūkojās uz durvīm.

Tā tiešām izrādījās nozīmīga diena. Durvīm atveroties nākamo reizi, parādijās Vaintē, kurai nopakaļ gāzelējās Žekakas ļumigais stāvs. Viņām sekoja fārgajas un palīdzes ar kubuliem.

-   Šis reiz jau izmuka, - Vaintē teica. - Parūpējies, lai nekas tāds vairs nevarētu notikt!

-  Tas bija interesants darbiņš, eistaā. Tas man sagādāja garus un saldus pārdomu brīžus. Un nešaubos, ka atbilde ir rokā. Es labāk neizplūdīšu runās, bet parādīšu, cerot, ka atklāsmes mirklis sniegs tev baudījumu.

-  Jebkurš Žekakas veikums man sniedz baudījumu, - atbilde saskanēja ar etiķeti, bet Vaintē atļāva tajā pavīdēt arī neviltotai tīksmei. Žekaka pamāja kādai fargajai un paņēma no tās tvertni.

-  Tas ir kas pilnīgi jauns, - viņa stāstīja, vilkdama ārā lokana materiāla stiepli - tievu, sulīgi ķiršsarkanu un neiedomājami izturīgu. Žekaka demonstrēja, kā divas fargajas, katra savā pavediena galā, var klupdamas vilkt un raustīt stiepli bez panākumiem, kas visas uzjautrināja. Kā beidzamo triku viņa bija pietaupījusi stiegrnazi: izrādījās, ka zāģēt šo materiālu ir tikpat bezcerīgi, kā plēst. Pēc visas šīs apstrādes Vaintē stiepli piekasīgi nopētīja, bet neatrada neko vairāk kā gaišas švīkas mirdzošajā virsmā. Viņa neslēpa apbrīnu un vienlaikus arī neizpratni.

-  Man ir tā laime ienest skaidrību, - Žekaka neizmērojamā pašapmierinātībā klāstīja. - Stiegmazis, kā tev zināms, ir viena liela molekula. Tas griež, jo ir ļoti tievs, un to praktiski neiespējami pārraut, jo starpmolekulu saites ir varenas. Mūsu vērtējumam nodots mēģinājums radīt kaut ko līdzīgu, bet citu. Lokanā stieple sastāv no tādā pašā vidē izaudzētām molekulārā oglekļa šķiedrām. Tās liecas, bet nelūst, un tās nevar pārgriezt.

Vaintē atzinībā staroja.

-  Tātad tev ir saite, no kuras zvēram neizrauties. No tā dabiski izriet nākamie jautājumi: kā tu piestiprināsi to pie astazous un kur piestiprināsi otru galu?

Žekakas gaļīgā miesa sajūsmā trīsēja.

-  Eistaā, tu tiešām labi izproti būtību. Lūk arī radījuma topošais kaklariņķis!

Palīdze salūkoja puscaurspīdīgu, medūzai līdzīgu veidojumu apmēram rokas

lielumā. Žekaka to aptina Kerikam ap kaklu, un tas sāka gaudeni kūņoties. Nemīlīgais pieskāriens zēnu šķebināja, bet viņš apzinājās, ka labāk jau nekurnēt. Žekaka bārstīja strupus norādījumus. Palīdzes ierivēja būtnes galus ar kaut kādu ziedi un saspieda tos kopā, izveidojot platu gredzenu ap zēna kaklu.

-  Jestrāk, jestrāk! - Žekaka steidzināja. - Sekrēts jau sāk izdalīties.

Palīdzes rūpīgi apmeta stiepli kā gredzenu - ap radījuma ķermeni visā

garumā - un savilka. Stiegra iegrauzās recekļveida miesā lidz pašam viducim.

-  Pieliecies un ieskaties, eistaā, - Žekaka uzsauca, - un tu redzēsi, kā norise sākas.

Caurspīdīgās masas iekšienē ap svešķermeni parādījās tumšs sabiezējums.

-   Šim dzīvniekam raksturīga visvienkāršākā metāla sekrēcija, - Žekaka skaidroja, - Tas ap lokano stiepli izgulsnē dzelzs atomus. Drīz vien tie saplūdīs un veidos cietu gredzenu. Mēs dzivnieku barosim, līdz metāla kaklariņķis sasniegs vēlamo apveidu. Šo riņķi nevarēs ne pārraut, nedz arī pārgriezt.

-  Tas ir ko vērts! Bet ko tu stiprināsi otrā galā?

Pār Žekakas atkareno miesu pārvēlās apmierinājuma vilnis. Viņa devās pāri telpai pie fārgajām, kuras visu vēroja, un izgrūda vienu uz priekšu. Būtne bija garāka un druknāka par pārējām, un zem ādas viņai mezglojās vareni muskuļu vijumi. Žekaka satvēra vienu muskuļoto roku starp īkšķiem, bet nejaudāja tos iespiest cietajā miesā.

-  Šī fārgaja man kalpo jau daudzus gadus, un stiprāku es neesmu redzējusi. Viņa runā ar grūtībām, toties lieliski veic visus smagos fiziskos darbus laboratorijā. Atdodu viņu tev, eistaā, - lai veic atbildīgāku darbu. - Žekakas mazās ačeles, gandrīz pazudušas tauku blīvā, šaudījās pār kluso un nogaidošo auditoriju. - Lūk, kas par darbu! Arī saites otrā galā es izaudzēšu riņķi - ap viņas kaklu. Astazous un fārgaja būs uz mūžu saistīti kopā kā divi augļi uz viena zara!

-  Tavam prātam līdzīga neatrast, - Vaintē noteica, un visas palīdzes un fārgajas pauda piekrišanu. - Sien abus kopā, lai nekas tos nespēj izšķirt! Stāsta, ka mūsu astazous skrienot ļoti ātri. Teic man, astazou, cik tālu tu aizskriesi, velkot pavadā šo šmaugo fārgaju?

Keriks klusēja, pat necenzdamies kaut ko iebilst, un radīja klātesošajās neviltotu jautrību. Viņš pētīja pavadas otrā galā nozīmētās būtnes trulos vaibstus un nespēja izjust neko citu, kā vien svelošu naidu. Tad viņš ievēroja sev pievērsto Vaintē skatienu un bez vārdiem pauda padevību un samierināšanos. Vaintē piekrītoši pamāja.

-  Ši fārgaja ir guvusi vārdu, - Vaintē paziņoja, un visas apklusa. - Kopš šā mirkļa viņa sauksies Inlēnu, jo viņas varenais augums astazoum visu pasauli pārvērtīs par cietumu. Vai zini, kā tevi sauc, spēkasieva?

-  Inlēnu, - fārgaja dziļā apmierinājumā atbildēja, apzinoties, ka eistaā pati personīgi piešķīrusi viņai vārdu, lai ņemtu viņu savā kalpībā.

Kerika piekrišanas poza bija tikpat uzspēlēta, cik citu klātesošo prieks - patiess. Viņš domīgi pastiepa īkšķi un parullēja apaļo stiepli pa grīdu, jau pārcilādams prātā iespējas pārgriezt to.

XVII

Es mo tarril drepastar, er em so man drija.

Ja ievainots mans brālis, asiņoju arī es.

Caur melnajām koku aprisēm vēl liesmaini kvēloja vakara debess, kamēr virs okeāna jau rotājās pirmās spožās zvaigznes, diženāko karotāju tharmas. Četri viri liedagā šobrīd neapjūsmoja zvaigznes. Viņi vērās tumšajā mūžamežā, kas slējās tieši priekšā kā draudīga siena, slēpdams savos biezokņos nezināmus nezvērus. Vīri atspieda muguras pret laivas bortu, un šķita, ka stingrais atbalsts dod tiem spēku. Laiva tomēr bija viņus te atvedusi, un viņi dedzīgi ticēja, ka tā ari aizvedīs viņus no šīs baisās vietas.

Ortnars vairs nespēja paturēt to sevī. Viņam bija jāizsaka viņu visu kopīgās domas.

- Tur iekšā var būt maragi. Varbūt tieši šobrīd tie mūs vēro un ir gatavi uzklupt. Nevajadzēja dzīties uz šejieni. - Viņš drūmās priekšnojautās kodīja apakšlūpu. Iztēle pildīja tumsu ar nedzirdētām briesmām; viņš bija sausnējs un nervozs vīrs ar izteiktu tieksmi satraukties.

-  Herilaks teica, lai nogaidām šepat, - Teldžess aizrādīja. Viņaprāt, ar to arī viss bija pateikts. Viņu nebaidīja nekas, ko viņš neredzēja, un viņš bija radis pakļauties pavēlēm. Samadars ir jāgaida tik ilgi, līdz tas atgriežas.

-  Bet viņš ir projām jau visu dienu. Varbūt maragi viņu nokāvuši un aprijuši. - Ortnaram drūmās domas bija uzdzinušas šausmas. - Mums vienkārši nevajadzēja triekties tik tālu uz dienvidiem. Cik briežu baru mēs sastapām! Būtu varējuši tik daudz nomedīt…

-  Medīsim atceļā, - Serjaks iejaucās, juzdams, ka arī viņam pielīp šīs bailes, - un tagad turi muti!

-  Kāpēc? Tāpēc, ka es saku taisnību? Mums jāmirst Herilaka atriebības dēļ. Mums nevajadzēja iet…

- Aizveries! - Henvers pārtrauca viņu. - Tur kaut kas kustas. Tur, liedagā…

Viņi saspringa, sažņauguši rokās šķēpus, un atvieglojumā nolaida tos tikai

tad, kad skaidri saskatīja Herilaka apveidu pret debess spozmi. Viņš trausās augšup pa kāpu.

-  Kur tu sabiji visu dienu! - samadaram tuvojoties, uzsauca Ortnars, un viņa balsi izskanēja pārmetums. Herilaks izlikās nedzirdam. Viņš atčāpoja pie saviem vīriem un smagi atspiedās uz šķēpa.

-  Atnesiet man ūdeni, - viņš pavēlēja, - un klausieties, ko es teikšu!

Gariem malkiem iztukšojis ķirbi, viņš nosvieda to smiltīs un pats noslīga

līdzās. Tad virsaitis ierunājās zemā, klusinātā balsī, vispirms pārcilādams lietas, ko visi sen jau zināja.

-   Amahasta samada vairs nav. Visi kā viens apkauti. Jūs redzējāt viņu kaulus tajā krastā. Jūs redzat man kaklā Amahasta debessmetāla nazi un zināt, ka es to atradu starp viņa kauliem. Viss, ko redzēju krastā starp skeletiem, lika domāt, ka nāve nākusi no dienvidiem. Es izraudzīju jūs par ceļabiedriem, kas varētu kopā ar mani doties uzmeklēt šo nāvi. Es izraudzīju jūs kā stiprus medniekus. Mēs esam virzījušies uz dienvidiem pulka dienu, apstājoties tikai, lai kaut ko nomedītu un pielocītu māgu. Mēs esam nonākuši dienvidzemē, maragu valstībā, un daudzus no tiem arī redzējuši. Turklāt vakar atgadījās kas savāds. Mēs nonācām uz pēdām, kas nebija dzīvnieku pēdas. Es gāju pa šīm pēdām palūkot, kurp tās ved. Tagad es atklāšu, ko esmu atradis.

Herilaka balsī ieskanējās divaina nots, kas lika visiem, pat Ortnaram, ciest klusu. Rietošā saule lēja pār Herilaka seju asiņainu atblāzmu, un šī dēmoniskā maska pilnībā saderējās ar niknumā atņirgtajiem zobiem, kuros vārdi pa brīdim pat iestrēga.

-   Es atradu slakterus. Tās takas ir ieminuši maragi, - tādi man vēl nebija gadījušies. Viņiem ir milzīga ligzda, kur viņi ņudz kā skudras pūznī. Bet viņi nav skudras, - nedz arī tani, lai gan staigā uz divām kājām kā mēs. Viņi nelīdzinās nevienam mums zināmam zvēram; kaut kādi jauna veida maragi. Viņi brauc pa ūdeni jāšus uz laivām līdzīgiem dzīvniekiem, un viņu ligzdu ietver ērkšķu siena. Un viņiem ir ieroči.

-  Kā to saprast? - ar šausmām balsī iejaucās Ortnars, jo Herilaka vārdi ielēja dzīvību viņa murgu tēlos. - Tur ir maragi, kas staigā kā tani? Kam ir šķēpi un loki kā taniem? Mums uz karstām pēdām jāpazūd, pirms viņi mums uzskrējuši virsū…

-   Klusu! - Herilaks noskaldīja drūmi un pavēloši. - Tu esi mednieks vai bāba?! Izrādi tikai bailes, un medījums to redzēs un smies par tevi, un tavas bultas nekad nesasniegs mērķi!

Ortnars zināja, ka tā tas ir. Viņš saknieba lūpas, rādīdams, ka cietīs klusu. Ja tu runā par briežiem, lai cik arī tālu tie būtu, tie izdzirdēs un aizmuks. Vēl ļaunāk, ja mednieks baidās: visi zvēri to zina, un viņa raidītās akmens smailes nekad nepanāk upuri. Ortnars manīja, ka citi no viņa novēršas, un saprata, ka ir pārsteidzīgi izrunājies, neiedomājoties par sekām. Viņš meklēja glābiņu klusēšanā.

-  Šie maragi vienlaikus līdzinās un nelīdzinās taniem. Es augu dienu vēroju no slēpņa un redzēju viņus darām daudz nesaprotamu lietu. Tomēr es redzēju kaut ko, kas ir ierocis, lai gan tas nav ne šķēps, ne šaujamloks. Tas izskatās pēc nūjas. Marags ar tādu notēmēja, un atskanēja troksnis, un es redzēju briedi nokritām kā nopļautu, - Herilaks kāpināja intonāciju, izaicinādams neticīgos iebilst, bet neviens neiejaucās. - Es to redzēju, kaut arī neprotu izskaidrot. Tas nūjveidīgais ir ierocis, un maragu ir daudz, un nūju ir daudz. Viņi ir tie, kas apslaktēja Amahasta samadu.

Sekojošo ieilgušo klusumu pārtrauca Teldžess. Viņš ticēja Herilaka teiktajam, bet nekādi nespēja to aptvert.

-  Šie maragi, kas šauj ar trokšņainām nūjām… Kas tevi vedina uz domām, ka tieši viņi apkāva samadu?

-  Tas ir pilnīgi droši, - Herilaka vārdos skanēja skarba nolemtība. - Tas ir pilnīgi droši, jo es redzēju viņus sagūstām tanu zēnu. Viņi zina par mums. Tagad mēs zinām par viņiem.

-  Ko darīsim, Herilak? - Serjaks vaicāja.

-  Dosimies atpakaļ pie samada. Mēs esam tikai pieci pret šo maragu pūzni, un viņu tur ir bez sava gala. Bet mēs nepārnāksim tukšām rokām. Tani jābrīdina par draudošajām briesmām, jāparāda, no kā šīs briesmas draud.

-   Un kā to izdarīt? - Ortnars bažīgi ievaicājās, nespēdams noslāpēt baiļu trīsas balsī.

-  Es pārdomāšu pirms iemigšanas un ritu izstāstīšu. Tagad jāiet gulēt, jo rītdiena nāks ar lieliem darbiem.

Herilaks neatklāja visu patiesību. Viņš jau bija izlēmis, kas darāms, bet nevēlējās likt viņiem visu nakti svaidīties bezmiegā. īpaši jau Ortnaram. Viņš bija viens no labākajiem medniekiem, bet mēdza pārāk daudz prātot par lietām, kas vēl nav notikušas. Dažkārt labāk ir darīt, daudz nedomājot.

Ap rītausmu viņi jau bija kājās, un Herilaks lika visu mantību sakraut laivā, kas jau atradās izbraukšanas gatavībā.

-  Atgriežoties mums var rasties vēlēšanās pazust bez kavēšanās, - viņš bilda. - Nav izslēgts, ka mums sekos. - Pēkšņais mulsums vīru sejās izvilināja viņam smaidu. - Es teicu: tas vienkārši nav izslēgts. Ja mēs veiksim savu darāmo kā mednieki, tas būs izslēgts. Un lūk, ko mēs darīsim! Uzmeklēsim mazu, savrupu maragu pulciņu. Vakar es ievēroju, ka ir tādi savrupnieki. Viņi ar kaut ko bija aizņemti. Mēs pielavīsimies viņiem, negaidīti uzbruksim un nožmiegsim. Visus, pilnīgā klusumā. Ja mans brālis ir ievainots, asiņoju es. Ja mans brālis ir nokauts, atmaksa ir mana daļa. Nāve pret nāvi. Ejam!

Herilaks pavērās četrās drūmās, nekustīgās sejās, aiz kurām tika izsvērta viņa vārdu jēga. Viņš piedāvāja kaut ko nebijušu un bīstamu. Bet viņi medīs un nonāvēs maragus, - maragus, kas apkāvuši visu Amahasta samadu. Netaupīdami ne sievietes, ne bērnus, nedz arī mastodontus, - visus kā vienu. Domājot par to, viros uzmutuļoja naids, kas lika izšķirties «par». Herilaks palocīja galvu un satvēra savus ieročus; arī citi ķērās pie savējiem un sekoja viņam mūžameža biezoknī.

Koku paēnā zem blīvā lapu juma valdīja krēsla, bet taka bija iemita dziļi, un sekošana neradīja grūtības. Viņi gāja klusēdami; lapotnē augstu virs galvas klaigāja putni ar košām spalvām. Ne reizi vien, sadzirdējuši kaut kur skaļi nobrīkšķam kritušu zaru, mednieki apstājās ar gatavībā paceltiem šķēpiem.

Pēdas vijās augšup starp smilšainiem uzkalniņiem, pār kuriem slējās staltas priedes, rīta brīzē čabinādamas skujas un izplatīdamas spirdzinošu aromātu. Piepeši Herilaks pacēla roku, un visi sastinga kā sasaluši. Viņš izstiepa degunu un ošņāja gaisu, tad ar plaukstu piešķieba ausi un ieklausījās. Tagad arī pārējie sadzirdēja attālu skaņu, it kā tālumā sprakšķētu degoši zari vai viļņi plīstu pret akmeņainu krastu. Viņi salikuši lavījās uz priekšu līdz klajumam, kur mežs pārgāja graudzāļu pļavā. Pļavā kūsāja dzīvība.

Cik vien tālu sniedza skatiens, klajumā rosījās milzīgs maragu ganāmpulks. Četrkājaini, apaļīgi, divu vīru augumā tie, mazās ačeles grozīdami, plūca zāli un rāva priežu čiekurus. Kāds pacēlās pakaļkājās, lai satvertu savā pīles knābi lielu zaru. Uz smalkajām priekšķepām vīdēja asi nagi, bet uz pakaļkājām - vēl asāki. Herilaks deva zīmi atkāpties. Nāksies mērot lielu līkumu apkārt baram.

Pirms vēl viņi atsāka gaitu, mūžamežā atskanēja spalgs ķērciens, un starp kokiem iznira milzu marags, garā lēcienā uzklupdams tuvākajam knābjainim. Viņa ādu klāja zvīņas un bruņu plātnes, un nu jau no baltajiem dunčveida ilkņiem pilēja asinis. Priekškājas šķita trauslas un bezspēcīgas, toties garie pakaļkāju nagi burtiski izplēsa dzīvību no upura ķermeņa. Pārējais bars spiegdams pajuka uz visām pusēm; arī mednieki deva kājām ziņu, pirms uzbrucējs paspējis viņus ievērot.

Taka no mežmalas aizstiepās lejup caur krūmiem aizaugušu zemieni. Zeme vērtās mīkstāka, starp kāju pirkstiem ik uz soļa sāka žļurkstēt ūdens, saule nežēlīgi kveldēja mednieku muguras, un smacīgā tveice šajā mitrajā klajumā bez koku paēnas kļuva mokoša. Kad Herilaks deva zīmi apstāties, sviedri jau plūda aumaļām un sausās rīkles skaļi kampa gaisu.

- Tur priekšā! Redzat? - viņš runāja tik klusi, ka tik tikko varēja sadzirdēt. - Tur tas ūdens klajš. Tur es viņus redzēju. Ejam bez trokšņa, un nerādieties!

Viņi slīdēja kā ēnas. Ne stiebriņš neiečabējās, ne lapa nenotrīsēja. Cits pēc cita viņi izlavījās ūdens malā, kur no pustumsas varēja netraucēti novērot. Sadzirdējis kādu klusu ieelpojam, Herilaks sarauca pieri un nikni atskatījās.

Kaut arī samadars bija ar viņiem dalījies redzētajā un viņi, bez šaubām, tam ticēja, pašam redzēt ir gluži kas cits. Viņi varēja tikai mēmā klusumā nolūkoties, kā divi tumši apveidi klusi slīdēja pa ūdeni uz viņu pusi. Pirmais, nonācis rokas stiepiena attālumā, jau paslīdēja garām mednieku slēpnim.

Laiva, kas tomēr nebija laiva, jo virzījās bez airiem. Priekšā to rotāja liela gliemežnīca. Nē, tas nebija greznojums! Čaula tur auga: tā veidoja daļu šā laivai līdzīgā radījuma ķermeņa. Un uz muguras tā nesa citus radījumus - maragus. Citādi nebūs: tos pašus, par ko Herilaks stāstīja, bet stāstījums izrādījās pulka blāvāks par derdzīgo īstenību. Viņi stāvēja kājās kā kropli tani vai arī sēdēja, atbalstījušies uz savām resnajām astēm. Dažiem rokās vīdēja savādi priekšmeti, bet citi turēja garas nūjas, kam jābūt tiem pašiem šaujamrīkiem, ko minēja'Herilaks. Mednieki kapa klusumā nolūkojās, kā procesija paslīd garām pavirša bultas šāviena attālumā. Viens no šiem izgrūda klakšķošas un īdošas skaņas. Aina šķita atbaidoša un murgaina.

Krietnu gabalu tālāk peldošās būtnes piestāja krastā un maragi izkāpa uz sauszemes.

-  Redzējāt? - Herilaks čukstēja. - Es taču teicu. Tāpat viņi darīja vakar un pēcāk atgriezās. Tagad mums nemanāmi jāizklīst un jāieņem vietas gar krastu, lai varētu ērti uzvilkt lokus. Nolieciet bultas zemē pa rokai! Klusām nogaidiet! Kad viņi dosies atpakaļ, es došu zīmi būt gatavībā. Sadaliet mērķus! Gaidiet! Uzvelciet lokus, bet nepalaidiet bultas! Tikai gaidiet! Kad došu komandu - nošaujiet visus! Neviens nedrīkst izbēgt. Pārējie nedrīkst uzzināt. Skaidrs?

Viņš ielūkojās katra drūmajā, iekritušajā sejā, un katrs savu reizi pamāja ar galvu. Pilnīgā klusumā viņi izkārtojās slēpņos un tikpat klusu gaidīja. Saule kāpa augstāk, tveice pieņēmās, mūdži dzēla un rīkles izkalta. Bet neviens nekustējās. Viņi gaidīja.

Maragu savādo, neizprotamo rīcību pavadīja skaļas, dzīvnieciskas skaņas. Viņi vai nu stāvēja stingi kā klintsbluķi, vai pretīgi raustījās. Tas vilkās neciešami ilgi.

Maragu darbošanās aprāvās tikpat pēkšņi, kā sākusies. Viņi sakrāva savus darbarīkus uz dzīvajām laivām un uzrāpās tur arī paši. Tie ar nāves nūjām, acīmredzot sargi, devās ceļā pirmie. Viņi jau atgāja no krasta.

Pusdienas speltē putni klusēja, un vienīgā skaņa bija ūdens burbuļošana gar peldošo būtņu čaulveida priekšgaliem. Braucēji tuvojās, un atklājās aizvien sikākas viņu ārienes detaļas, uzdzenot nepārvaramu pretīgumu. Gar pašu krastu viņi tuvojās medniekiem un rāmi paslīdēja garām…

- Aiz-iet!

Nodžinkstēja stiegras, iesvilpās bultas… Kāds marags aizlauzti ieķērcās, un tā arī bija vienīgā skaņa. Otra bulta, ieurbdamās rīklē, to noslāpēja.

Bultas ķēra arī dzīvo laivu mirdzošos sānus; tās izslējās no ūdens un apsviedās otrādi, izkaisot nonāvētos maragus viļņos. Herilaks ar skaļu plunkšķi metās jūrā un peldēja uz slaktiņa vietu. Atgriežoties viņš vilka sev līdzi līķi, un palīdzīgas rokas izcēla viņu krastā ar visu nešļavu.

Viņi apvēj^ maragu augšpēdus, mulsi blenza tā neredzošajās acīs un neticīgi bakstīja to ar lokiem.

-   Tīri nostrādāts, - Herilaks noteica. - Visi gatavi. Tagad pazūdam. Šo ņemsim līdzi, - viņš pastiepa vīriem pretī šaujamnūju. - Un līķi arī paņemsim.

Ceļabiedriem neizpratnē atkārās žokļi. Herilaks atbildēja ar smaidu, un šajā smaidā jautās nāve.

-   Citiem arī jāredz, ko mēs esam redzējuši. Briesmas ir jāpazīst. Šo līķi krausim laivā un vedīsim līdzi. Airēsim visu dienu un, ja vajadzīgs, arī nakti. Dosimies projām no šīs maragu zemes, cik tālu vien iespējams. Un tad, pirms marags vēl nav pārāk sasmirdis, nodīrāsim to.

-  Lai notiek, - Teldžess piekrita. - Notīrīsim arī galvaskausu. Izģērēsim ādu, aizvedīsim mājiniekiem.

-   Tieši tā, - Herilaks apstiprināja. - Tad nevienam nenāks prātā mūs apšaubīt. Ikviens tanus redzēs šīs lietas un zinās, ko mēs esam redzējuši.

XVIII

Maketēšanai gan bija praktiska ievirze - tā no tiesas atviegloja pilsētbūvniecību un plānošanu tomēr, kā jau visām jilanē lietām, maketam piemita arī suverēna funkcionāla pabeigtība, pilnība, kas tālu pārsniedz praktiskās nepieciešamības diktēto. Pietiktu uzzimēt karti - tādu pašu, kādas izmantoja navigācijā, -, un tā apmierinātu visas vajadzības ne sliktāk kā makets, bet jilanē izmantoja kartes tikai telpu šaurības spiestas. Uz araketo nākas sadurties ar šādu neērtību, un pragmatisks prāts neizbēgami nosliecas par labu kartēm. Pilsētā šāds ierobežojums izpaliek, tāpēc jilanē, kā jau tas pilsētbūvē pieņemts, veidoja samazinātu Alpīsakas modeli, kas kalpoja plānošanai, līdztekus arī priecējot skatu un sirdi.

r

Vaintē neizsakāmi gandarīta klimta ap maketu. Kopš no Inegbanas ieradusies Suakaina ar savām mācītajām līdzstrādniecēm, tas bija ievērojami pilnveidojies. Viņas iemiesoja tikai tās detaļas, kuras norādīja mērnieces. Šobrīd pilsētas sirdi veidoja kails laukumiņš - ambeseds, ko ieskāva sīksīki kociņi - jociņi. Pieliekusies cieši klāt, Vaintē saskatīja aiz pabeigtās ērkšķu sienas patvērušos dzemdību liedaga zeltaino sirpi.

I

Lieki piebilst, ka no viņas ne brīdi neatstājās Alekenzi, ar savu esību pastāvīgi atgādinot, ka Malzasai nepaliek apslēpts neviens Vaintē solis, un ikkatrā medus podā rūpīgi iemaisot pa darvas pilei. Kā nākamo varētu minēt Keriku, kurš jau ilgāku laiku pamanījās visur būt klāt. Viņa aizrautīgā ziņkāre pat pārspēja Vaintē interesi; tiesa gan, viņš to rūpīgi slēpa. Aplūkot maketu viņam līdz šim nebija sanācis; viņš pat nenojauta, ka tāds pastāv. Viņam tas būtu jāpēta ilgi un rūpīgi,

111

līdz vissīkākā detaļa neizdzēšami iegulst atmiņā. Tad viņš, bēgot no pilsētas, vismaz zinās, kurā virzienā gaida glābiņš. Inlēnu, turēdama rokās garās saites cilpas, sekoja Kerikam pāris soļu iepakaļ. Puisēns bija tā pieradis pie viņas klātbūtnes, ka nereti par to pilnībā aizmirsa. Būtne bija tāds neizbēgams dzīves apstāklis - kā metāla kaklariņķis. Zēnam apstājoties, apstājās arī šī dzīvā ēna, turklāt uzgrieza muguru, lai nekādas ļaužu sarunas netraucētu viņai rāmi domāt savu domu, līdz saite, atkal nostiepdamās, atgrieza viņu dzīves īstenībā.

Ap maketu bija atstāts tikai šaurs apskates celiņš, tāpēc neiztrūkstošajām fārgajām nācās palikt ārpusē un staipīt kaklus cerībā ielūkoties durvju ailā, lai pēc tam cita caur citu čalotu, cik brīnišķīgs bijis makets un cik augsti - caurspīdīgie griesti, kas sijāja zeltainus saules starus pār miniatūro pilsētu.

Vaintē gāja apkārt maketam - pie Suakainas, kura kopā ar līdzstrādniecēm darbojās pretējā pusē. Suakaina kādu bridi pat nepamanīja, kāda augsta viešņa viņu apmeklējusi, tad satrūkās, strauji iztaisnojās un mulsi bubināja:

-   Kāds gods, eistaā, kāds gods! - ar roku notraukdama dubļus no ceļgaliem, kamēr otrā rokā zvilnēja sārti dzeltens bumbierveida dzīvnieks.

-  Neliecies traucēties, - Vaintē atgaiņājās, - dari savu darbu!

-  Ir jau padarīts. Tikko atzīmējām pēdējos mērījumus.

-  Un tas ir jūsu darbarīks? - Vaintē norādīja uz spilgto zvēriņu. - Pirmo reizi redzu tādu radību.

Suakaina pastiepa viņai oranžo gliemja čaulu. Par dzīvību šajā veidojumā liecināja tikai sīka mutīte un aizvērtas acis, bet uzmanību piesaistīja caurulīte būtnes augšpusē ar daudzām gropītēm sānos.

-   Ko ar to dara? - Vaintē interesējās, jo nav pilsētā tāda sīkuma, ko eistaā būtu tiesīga nezināt. Suakaina norādīja uz kailo zemi, pār kuru drīzumā jāizplešas maketam, un tajā saspraustiem sīkiem skaliem.

-  Šīs skaidas norāda mērījumos izmantoto mietiņu atrašanās vietas. Kad izejam lauka mērījumos, es novietoju šo būtni atzīmētajā punktā uz zemes un skatos caurulē, līdz ieraugu noteiktā attālumā iesprausto mietiņu. Tad es uzspiežu šajā gropē, liekot dzīvniekam atcerēties attālumu un leņķi. Pēc tam pavēršu to pret nākamo mietu un visu atkārtoju. Un tā daudz reižu. Atgriezusies pie maketa, es saņemu no instrumenta ziņas par attiecīgi samazinātiem attālumiem starp mietiņiem un pareizajiem virziena leņķiem. Rezultātā top šis modelis.

-  Smalki gan. Un kas tie par izliektiem grāvjiem, ko tu ieskrāpēji augsnē?

-   Udensteces, eistaā. Šajā pilsētas pusē mēs atradām pamatīgu purvu. Tagad mēs iezīmējam tā aprises.

Vaintē seja apmācās.

-  Mums būs jāveido aizvien jauni lauki. Vai šo purvu var nosusināt, vai varbūt aizbērt?

-    Nedomāju vis. Bet Akezesta, kuras darbs ir pilnveidot ganāmpulku edienkarti, ari to novērtēja, un tagad mēs plānojam tur veidot aplokus. Daudzu šķirņu ūdensmiļi, kaut vai arakabi, šādā dzīvotnē varētu audzēt taukus.

-  Labu labais risinājums. Un vide - saprātīgi izmantota. Izsaku jums abām atzinību.

-  Mums ir tā laime kalpot Alpīsakai! - Suakaina atbildēja pēc etiķetes, vienlaikus paužot dziļu personisku apmierinājumu.

Krietni vēlāk Vaintē bieži atminējās šo sarunu, jo tā izrādījās pēdējā reize, kad viņa tikās ar mērnieci.

Kā ik dienas, darba netrūka no rīta lidz vakaram. Pilsētai izvēršoties, auga arī darba apjoms, un līdz ar to arī risināmo uzdevumu klāsts. Kādu vakaru, kad ēnas jau stiepās garumā, Vaintē sajuta spēku izsīkumu, aizgainīja projām uzmācīgu fārgaju un pamāja, lai Keriks atnes ūdensaugli. Tepat pie tuvējā sulu koka viens tāds karājās. Zēns pabakstija zaļo bumbuli, un sānzars to atbrīvoja. Vaintē atvēra tā poru un sūca vēso, saldeno ūdeni. Remdējusi slāpes, viņa pamanīja Stalanu traucamies pār ambesedu, izgrūstot ar elkoņiem ceļā patrāpījušās fārgajas. Vaintē saprata, ka notikusi nelaime. Būtu lieki likt medniecei tērēt vārdus ievadam.

-  Stāsti! - Vainē uzsauca pieskrējušajai Stalanai.

-  Mērnieču brigāde, Suakaina un viņas līdzstrādnieces… Nav atgriezušās… Un nakts ir jau klāt!

-  Vai viņas kādreiz ir bijušas projām tik ilgi?

-   Nē. Esmu devusi speciālu rīkojumu. Viņas pavada bruņotas sardzes, un šajā laikā visai grupai jau jābūt atpakaļ.

-  Tātad viņas pirmo reizi neatgriežas noteiktajā laikā?

-  Jā.

-  Ko darīt?

-  Līdz rītam - neko.

Vaintē pārņēma nelaimes nojausma, kas nolaidās arī pār citām klātesošajām. - Es vēlos, lai ļoti liels bruņots pulks būtu gatavs doties ceļā rītausmā. Es pati to vadīšu!

Vaintē pamodās līdz ar pirmajiem saules stariem, kas izlauzās caur lapotni. Fārgajas bija izsūtītas uzmeklēt Keriku. Viņš nožāvājās, izstaipījās un pusmiegā sekoja eistaā. Vaintē nebija aicinājusi Alekenzi, bet, protams, tūdaļ uzradās arī tā, kā vienmēr - ķīķerēt, lai pēcāk visu ziņotu Malzasai. Kad viņas nogāja upmalā, Stalana un bruņotās sardzes jau sēdēja laivās. Keriks nu jau ne pirmo reizi kāpa laivā, bet radījums viņu joprojām fascinēja. Laiva bija tikko pabarota, un no tās mutes vēl rēgojās aligatora sīkuļa pakaļdaļa ar kājām un asti. Būtnes mazās ačeles aiz kaļķa čaulas tikko manāmi izvalbījās, slapjā āda piepūlē saspringa, un aligatorēna beigu gals izzuda skatienam. Keriks kopā ar visām iekāpa laivā. Stūrmane pieliecās un iekliedza laivas auss atverē komandu. Miesa zem viņiem sāka ritmiski sūknēt ūdeni. Mazā flotile rīta blāzmā izpeldēja straumes vidū.

Stalana vadošajā laivā rādīja ceļu. Gar abiem krastiem pretī rāmi slīdēja lauki. Dzīvnieki ganībās vai nu bēga no viņiem, vai neaprakstāmā trulumā noraudzījās uz procesiju. Aiz nosusinātajiem laukiem stiepās rūpigi iežogotas un apsargātas tīreļa platības. Lielie koki, kas stingri turējās ar saknēm dūkstājā, bija atstāti augam un savienoti ar dzīvžogu. Tas jau šķita stingri ieaudzies, viscaur stiepās vīnstīgas - vijīgas, bet sīkstas. Tādām tām arī jābūt, jo arakabi šajā aplokā bija pasaulē lielākie sauszemes radījumi. Niecīgās galviņas garajos kaklos smieklīgi kontrastēja ar milzīgajiem gaļasblāķiem, kuru kustību saceltie viļņi triecās caur žogu. Dzivnieki apgrauza augstus koku zarus un tikpat sekmīgi uzmeklēja ūdensaugus rāvainajā dzelmē. Laivām tuvojoties, kāds jaunulis krietna mastodonta lielumā, spiedzīgi kviekdams, meklēja glābiņu ūdenī, uzsizdams brūnas zampas šaltis. Keriks pirmo reizi atradās šajā pilsētas daļā. Viņš rūpīgi iegaumēja veikto maršrutu.

Aiz beidzamā lauka sākās neiekopts purvs. Stalana mainīja virzienu un vadīja mazo flotili pa šauru kanālu. Abās pusēs slējās stalti stumbri, no kuriem augstu virs laivām atzarojās ūdenssaknes. Puķes ziedēja blīvā klājienā, no zariem nokarājās balti ķērpji, gaisā virmoja asinskāru mūdžu miriādes. Keriks atkāvās no kukaiņiem un sāka nožēlot, ka ielaidies šajā piedzīvojumā. It kā būtu bijusi izvēle…

Šobrīd viņas virzījās lēnāk, spiezdamās caur aizvien šaurākiem kanāliem, lidz Stalana deva zīmi apstāties.

-  Šī bija viņu darba vieta! - medniece paziņoja.

Pēc šiem vārdiem iestājās kapa klusums. Pār galvu, skaļi ķērkdams, aizlaidās putns, un viss atkal noklusa. Nebija arī ko redzēt. Sardzes sažņaudza ieročus un ar skatieniem iztaustīja apkārtni. Nekā.

Klusumu pārtrauca Vaintē.

-  Viņas jāatrod! Izkārtojieties ķēdē pa šiem kanāliem! Esiet gatavibā!

Kerikam bija asa redze, un viņš pirmais pamanīja kustību.

-  Rau! - zēns izsaucās. - Tajā ūdenstecē! Tur kaut kas kustas!

Vienā rāvienā visi ieroči pavērsās norādītajā virzienā, bet Stalana lika pacelt stobrus.

- Tā jūs cita citu apšausiet! Vai mani. Es dodos turp. Novērsiet jel savus hezo-

canus!

Viņas laiva uzmanīgi slīdēja uz priekšu; Stalana stāvēja ar vienu kāju uz priekšējā vairoga un cieši vērās uz priekšu lapu ēnā.

-  Viss kārtībā! - viņa uzsauca. - Tā ir mūsu pašu laiva. - Pēc ilgākas pauzes viņa negribigi piebilda: - Tukša…

Kad Stalanas braucamais atdūrās pret atrasto laivu, tā nodrebēja, un trīsas vēl pastiprinājās, kad medniece ielēca iekšā. Tikai pēc neatlaidīgas komandu izkliegšanas un spārdīšanas laiva atvirzījās no krasta. Stalana tuvojās pārējām klusēdama, bet viņas rādītājpirksts sniedza izsmeļošu paskaidrojumu.

No laivas biezās ādas rēgojās kaut kāds zars. Stalana pieliecās un izrāva to. L aiva sāpēs notrīsēja. Stalana izstiepa priekšmetu virs galvas, un sirds Kerika krūtis sāka ārprātigi dauzīties. Tanu bulta!

Stalana noskaloja bultu ūdenī un pasniedza Vaintē. Eistaā to ilgi grozīja rokās, lasīdama asinis stindzinošo vēsti, kas lika viņas augumam izliekties naida. Viņa pacēla skatu uz Keriku. un tas sarāvās, kā sitienu saņēmis.

- Pazīsti gan, vai ne? Es ari pazīstu. Astazou roku darbs ar asu galiņu no akmens. Te vēl blandās tavējie - pretīgie astazoi. Mēs neesam visus piebei- gušas. Nekas. Tagad piebeigsim. Visus kā vienu. Uzmeklēsim un nomaitāsim. Džendazi zeme ir plaša, bet ne tik plaša, lai tajā patvertos astazoi. Vai nu jilanē, vai astazoi, - bet patiesībā skaidrs, ka jilanē.

Visapkārt atskanēja svilpieni, kas pauda vienprātīgu piekrišanu. Keriku sagrāba pēkšņas izbailes: viņam šķita, ka nākamais upuris varētu izrādīties viņš. Vaintē pacēla bultu, lai aizsviestu to tālu projām, bet atkal nolaida un apklusa. Tad viņa pavērās Kerikā ar jaunu, savādu interesi.

«Suakainas un pārējo nāvi taču var likt lietā,» viņa domāja. Viņa ilgi sēdēja bez kustībām, neskatīdamās uz Alekenzi un izvairīdamās sastapt arī citu acis. Viņa vērās kaut kur tālumā un redzēja kaut ko tikai viņai saredzamu. Visas pacietīgi gaidīja, līdz viņa sakustēsies un bildīs kādu vārdu.

Visu atceļu līdz Alpīsakai viņa stingi sēdēja. Citādi nevarēja. Viņā brieda plāns, noteikts un izstrādāts, un vajadzētu tikai pakustēties, lai ikviena to saprastu. Viņa atsāka kustēties tikai nonākusi dokā, jo bija jāizceļas krastā.

Vaintē acis nomērīja Alekenzi plato muguru, brīdi svārstījās, tad novērsās.

Plāns patiesi bija gatavs.

XIX

Mērnieču brigādes pēdas tā arī neatrada. Nekādas. Bulta bija viņu drūmā likteņa vienīgā liecība. Vaintē vientulībā atgriezās savā cellē, kur nolika to pie jau agrāk iegūtajiem astazou rokdarbiem, - grozos pie sienas. Tad viņa apsēdās savā varas krēslā un aizsūtīja pēc Vanalpē un Stalanas, kurām, protams, sekoja neiztrūkstošā Alekenzi. Ielūkojās arī Keriks, bet ar žestu pietika, lai viņš aiz- muktu. Šobrid Vaintē nevarēja pat domās pieļaut astazous klātbūtni.

Visas trīs ilgāku laiku pārsprieda ar Stalanu pilsētas drošības jautājumus. Jāierīko vairāk slazdu, jāizvieto vairāk sardžu - un pagaidām nekādas mērnieču brigādes! Pēc tam viņa atlaida sarunu biedrenes un iesauca iekšā kādu samērā labi runājošu fārgaju, kurai nesen bija uzticējusi savas palīdzes pienākumus.

-  Drīz ieradīsies araketo. Kad tas dosies projām, es gribu, lai aizbrauc arī tu. Ierodies Inegbanā un uzmeklē Malzasu. Tev jāizstāsta viņai viss, ko es tagad pastāstīšu. Tu stāstīsi tieši tā, kā es stāstu tev. Vai saprati?

-  Tieši tā, eistaā. Darīšu, kā pavēlēts.

-  Ziņa ir šāda: «Esi sveicināta, Malzasa, es nāku ar ziņu no Vaintē Alpīsakā. Tā ir ļoti svarīga, drūma un rūgtuma pilna ziņa. Dažas mūsējās ir mirušas. Suakaina ir mirusi. Viņu un viņas līdzstrādnieces nonāvēja astazoi, kādi no tiem pašiem astazoiem, kas slaktēja dzemdību liedagā. Mēs tos neredzējām, bet par to nav šaubu. Mēs atradām ieroci no koka un akmens, kādus tie lieto. Šie astazoi jāatrod un jāiznicina. Tie neredzami siro mūžamežā ap Alpīsaku. Tie jāatrod, tie jāiznicina. Visi. Es lūdzu tevi atsūtīt ar araketo, kad tas atgriezīsies Alpīsakā, daudz fārgaju, kuras prot labi šaut, ar hezocaniem un dzelkšņu krājumiem. Es uzstāju: tas ir nepieciešams. Alpisakas liktenis ir atkarigs no astazou nāves.»

Vaintē apklusa, pašas vārdu skarbuma nospiesta. Fārgaja zvārojās viņas priekšā; nododamā ziņa iesvēla viņā nāves bailes. Vaintē tomēr atrada spēku nokratit drūmo varu, un viņa pavēlēja fārgajai atstāstīt ziņojumu tik ilgi. līdz tas izskanēja nevainojami.

Tajā rītā, kad araketo izbrauca jūrā, Vaintē, atgriezusies savā kambarī, aizsūtīja pēc Kerika. Kur tas laiks, kopš zēns nebija stājies pavēlnieces priekšā! Viņš bija izbijies ne pa jokam, bet gluži velti. Vaintē prātu šobrīd nodarbināja daudz smagu domu (ko varēja skaidri redzēt jau pirmajā acumirklī), un puisēna klātbūtne viņai pat ļāva atbrīvoties.

-  Inlēnu! - Vaintē uzsauca, un varenais stāvs padevīgi paspēra soli šurp. - Tu paliksi pie ieejas, noslēgsi to ar savu masu un dzīsi projām jebkuru, lai kas arī nāktu. Saprati?

-  Viņām būs jāiet.

-  Jā, tikai saki to ļoti noteikti. Saki: «Projām! Vaintē tā lika.» Atkārto!

-  Projām! Vaintē tā lika.

-  Pareizi. Stājies savā vietā!

Šādā darbā Inlēnu tiešām bija savā vietā. Viņas draudīgā poza lika dipēt bēgošo jilanē papēžiem. Vaintē pievērsās Kerikam un runāja valdonīgi kā eistaā.

-  Tagad tu man izstāstīsi visu par astazoiem. Par tādiem kā tu. Runā!

-  Es nesapratu eistaā vārdu jēgu.

Vaintē redzēja viņa izbailes un mulsumu. Viņa saprata, ka jautājums bijis pārāk vispārīgs. Vajadzētu precizēt.

-  Kā sauc astazou pilsētu?

-  Astazoiem nav pilsētu. Šī ir pirmā pilsēta, ko esmu redzējis. Astazoi dzīvo… - viņš veltigi meklēja atmiņā vajadzīgo vārdu. Tik sen jau nebija gadījies dzirdēt vai runāt marbaka valodu, un vārdi vairs nedevās rokā. Viņš atkāpās pie aprakstoša paskaidrojuma. - Mikstas konstrukcijas no ādām, pārkārtas pār baļķiem. Tās var nojaukt, un baļķus velk… Velk lieli, mataini dzīvnieki.

-  Kāpēc tās jānojauc? Kāpēc jāvelk?

Keriks paraustīja plecus, tad saspringa pūlēs salīmēt kopā blāvo atmiņu drumslas.

-  Tā tas notiek. Tā jānotiek. Tu medī vienā vietā, zvejo citā. Tā jādara.

Jautājumu krustugunīs zēns izspieda vēl dažas atbildes. Kā izrādījās, astazoi

dzīvo grupiņās - tādās, kādu toreiz apkāva, -, bet nav nekādu ziņu par šo grupu skaitu. Kerika sen nenodarbinātā atmiņa nespēja atjaunot visaptverošu priekšstatu. Beigu beigās Vaintē meta mieru šai iztaujāšanai un noslēdza to ar vienkāršu žestu. Tagad nāca kārta darba svarīgākajai daļai. Viņa ar soda un apbalvojuma metodi dresēs šo astazou darīt visu, kas jādara. Viņas stāja mainijās; tagad viņa runāja kā eistaā - tā, kura vada pilsētas un tās iemītnieču dzīvi.

-  Kā tu labi zini, es varu šai mirklī nonāvēt tevi vai likt to izdarīt citām.

-  Zinu gan. - Pēkšņā toņa izmaiņa zēnu samulsināja un uzdzina baiļu trīsas.

-  Es varu arī pacelt tevi augstu, goda vietā, nevis atstāt uz mūžu par astazou, zemāko no zemākajiem. Tev tas patiktu gan, vai ne? Sēdēt līdzās man un izrīkot, lai citas strādā tavā labā. Es varu tev to sniegt, - bet tev, savukārt, būtu man kaut kā jāatdara. Kaut kā tā, kā vari tikai tu. Tev jādara manā labā tas, ko spēj tu

vienīgais.

-  Es darīšu, ko vien vēlies, eistaā, bet es tiešām nesaprotu, par ko tu runā.

-  Tā ir tā lieta, ka runā vienu, bet domā citu. Tā, kā tu darīji ar Stalanu. Tu teici, ka tev trūkst elpas, bet netrūka vis.

-  Nesaprotu, ko tu ar to domā, - Keriks nevainīgi bilda, ar visu būtni pauzdams stulbu neziņu.

-  Brīnišķīgi! Tieši to tu šobrid dari! Tu runā par esošo, it kā tas nebūtu noticis. Atzīsties, vai es tevi uz vietas nožmiegšu!

Vaintē pēkšņās garastāvokļa maiņas izbiedēts, Keriks saruka. Atvērtā rīkle, nonāvēšanas žests, seja cieši pie viņa sejas, skaudro zobu rindas pašā acu priekšā.

-  Es tā darīju, jā, es atzīstu. Es darīju tā, lai aizbēgtu.

-  Ļoti jauki. - Vaintē soli atkāpās; briesmas bija garām. - Šī lieta, ko tu dari un ko nespēj neviena jilanē, - mēs to sauksim par melošanu. Es zināju, ka tu melo, un zinu, ka tu, bez šaubām, melosi man arī turpmāk. Es nevaru to novērst, bet Inlēnu lūkos, lai tavi meli neradītu bēgšanas iespēju. Tagad, kad esam noskaidrojušas, ka tu melo, mēs šos melus liksim lietā. Tu melosi manā labā. Tu sniegsi man šādu pakalpojumu.

-   Es darišu. kā eistaā pavēlēs, - Keriks atsaucās, īsti nesapratis, bet nekavējoties piekrizdams.

-  Pareizi. Tu darīsi, kā es likšu. Tu nekad neizpļāpāsies par šo manu vēlmi. Citādi vari uzskatīt sevi par mirušu. Un tagad ieklausies: es stāstu, kādi meli tev jārunā, turklāt jādara tas ļoti satrauktām kustībām. Tev jāsaka: «Tur! Tajos kokos! Astazous! Es redzēju!» Tas arī viss. Atkārto!

-  Tur! Tajos kokos! Astazous! Es redzēju!

-  Būs labi. Tikai neaizmirsti! Un runāsi tikai pēc mana norādījuma. Es došu šādu zīmi.

Keriks ar prieku piekrita. Uzdevums nelikās grūts, lai arī zēns tam neredzēja jēgu. Draudi bija gana pārliecinoši, lai viņš pacenstos neaizmirst sakāmo un signālu, lai murminātu šos vārdus visu atpakaļceļu caur pilsētu.

Kur tas laiks, kopš Keriks pēdējo reizi bija ticies ar Engu. Viņš pat iedomājās par viņu visai reti, jo jauniegūtā brīvība aizpildīja viņa dienu no rita līdz vakaram. Sākumā viņš baiļojās staigāt apkārt vienatnē un bija pat apmierināts ar biezādainās Inlēnu klātbūtni, kas sniedza zināmu drošības sajūtu.

Izrāvies no ieslodzījuma šaurības, puisēns ātri vien ievēroja, cik stingri noslāņojusies ir jilanē sabiedrība, un ne mazāk veicīgi aptvēra, ka pats atrodas kaut kur netālu no virsotnes, jo allaž uzturējās eistaā tuvumā un pat sēdēja līdzas viņai. Bezvārda fārgajām arto pietika, lai uzskatītu viņu par rangā daudz augstāku pilsoni un ar savu attieksmi ik brīdi paustu primitīvu padevību.

Klīstot pa zaļajiem gaiteņiem, Keriks novēroja, ka zināmu inteliģences un runātprasmes līmeni apguvušās fārgajas driz vien iespraucās pilsētas sociālajās nišās: kļuva par sardzēm, pavārēm, miesniecēm, brigadierēm, lauksaimniecēm un vēl pulka arodu, par ko zēnam bija visai miglaina nojausma. Ar šādām jilanē viņš sarunājās atturīgi, izturēdamies kā pret līdzvērtīgām vai mazlietiņ zemākām, un šāda attieksme tās pilnibā apmierināja. Cieņas pilnas frāzes viņš taupīja sarunām ar pilsētas varenajām. To stāvoklis bija acīmredzams, kas ne vienmēr būtu tik droši apgalvojams attiecībā uz viņu darbu, jo viņas allaž ielenca palīdzes un līdzstrādnieces, ap kurām, savukārt, drūzmējās fārgajas, tīkodamas ieņemt noteiktu vietu pilsētas iekārtā.

Jaunumu ņirba liedza zēnam izjust Engas ikdienas apmeklējumu iztrūkumu. Pilsēta gan atgādināja saimnieciski rosīgu skudrupūzni, un izretis viņš vēlējās, kaut Enga būtu līdzās un izskaidrotu dažus mīklainākos Alpīsakas dzīves aspektus. Pāris reižu Keriks taujāja pēc viņas, bet strupā atteikšanās atbildēt norādīja, ka par šo jautājumu nav vēlams interesēties. Tas, savukārt, puisēnu pārsteidza. Vaintē ar Engu allaž bija sarunājusies kā līdzīga ar līdzīgu. Kā tagad saprast šo vairišanos pat izrunāt viņas vārdu? Viņš prātoja, vai neapjautāties par Engu Vaintē, bet atmeta šo nodomu. Eistaā lika skaidri saprast, ka sarunas uzsāk un pārtrauc viņa.

Keriks sastapa Engu aiz tīras nejaušības. Viņš, tikko atlaists no sarunas ar Vaintē, slaistījās netālu no ambeseda, un piepeši matīja, ka starp fārgajām izcēlusies kņada. Tās kaut ko prašņāja cita citai un teciņiem vien traucās visas vienā virzienā. Zēns ieintriģēts sekoja pūlim. Tad lūk, kas visas tā aizrāvis! Garām gāja četras jilanē, nesdamas piekto. Keriks nespēja tikt tuvāk ar spēku un nevēlējās arī piesaistīt uzmanību ar rīkojumu pašķirties. Kad visas četras jilanē ar pavērtām mutēm gausā solī devās atpakaļ, viņš jau grasījās novērsties. Gājējas bija notašķījušās dubļos, un to kājas klāja sakaltis māls. Te Keriks ieraudzīja, ka viņu vidū ir Enga. Viņš uzsauca, un uzrunātā klusējot pagrieza galvu.

-  Kur tu biji? - zēns sauca. - Kāpēc es tevi neredzēju?

-  Mana valodas prasme vairs nav vajadzīga, tāpēc esmu atbrīvota no tevis apmeklēšanas. Tagad es iekopju jaunos laukus.

-  Tu? - īsajā vārdā izskanēja mulsa vai pat izbīlis un pilnīga neizpratne.

-  Es gan. - Engai apstājoties, apstājās arī trīs pārējās, bet viņa pamāja, lai tās turpina ceļu, un aicināja arī Keriku paiet līdzās. - Man jāatgriežas darbā. - Enga aizgriezās, un puisēns naski aiztecēja viņai līdzi. Te jābūt kādam noslēpumam, kas viņam par katru cenu jāizzina, bet grūti jau saprast, ar ko lai sāk.

-  Kas tā tāda, ko jūs atnesāt? Kas noticis?

-  Čūskas kodiens. To mūsu darba vietā netrūkst.

-  Bet tu! Kāpēc? - Šobrīd viņus neviens vairs nedzirdēja, jo grūtgalve Inlēnu jau neskaitās. - Tu taču sarunājies ar eistaā kā ar līdzīgu! Un tagad tu veic darbu, kas piedienētu viszemākajai fārgajai! Kas notiek?

-  Tas nav tik viegli izstāstāms. Turklāt eistaā aizliedza man runāt par to ar citām jilanē.

Vēl neizteikuši lidz galam, Enga apjēdza frāzes divdomību. Keriks taču nav jilanē! Viņa norādīja uz Inlēnu:

-  Liec, lai tā tur iet mums pa priekšu pārējo trīs pēdās.

Inlēnu apdzina viņas, un Enga vērsās pie Kerika ar tādu kaismi, kādu zēnam lidz šim nebija gadījies sajust.

-   Es un tās citas - mēs esam šeit savas ciešās ticības dēļ, kuru neatzīst pilsētas varenās. Mums lika atteikties no saviem uzskatiem, bet tas nav iespējams. Ja esi reiz atklājusi patiesību, tad vairs nevari no tās novērsties.

-  Par kādu ticību tu runā? - Keriks neizpratnē vaicāja.

-   Par svelošo, nepielūdzamo patiesību: pati pasaule un visas lietas mums apkārt nozīmē daudz vairāk, nekā tas šķiet pirmajā acu uzmetienā. Vai tu kādreiz domā par tādām lietām?

-  Nē, - Keriks vaļsirdīgi atbildēja.

-  Bet derētu gan. Nu, jā - tu esi jauns un neesi jilanē. Es prātoju par tevi jau kopš tā brīža, kad tu izrunāji pirmos vārdus, un tava esība man joprojām ir mīkla. Tu neesi jilanē, bet neesi arī mežonīgs astazous, jo spēj runāt. Es tiešām nesaprotu, kas tu esi un kur ir tava vieta pasaules ēkā.

Keriks sāka nožēlot, ka sastapis Engu - no viņas sacītā bija grūti izlobīt jēgu -, bet šobrīd, kad viņa jau runāja vairāk ar sevi nekā ar sarunas biedru, nekas to nespēja apturēt.

-   Mūsu ticiba nevar būt nepatiesa, jo tajā ir kāda vara, ko neticīgajām neapjēgt! Jūganinepsu atklāsme skāra pirmo. Viņa tai ziedoja visu dzīvi, sakārtodama savu prātu un tiekdamās saprast. Ienest pasaulē jaunu jēdzienu - lidz tam pilnīgi tukšā vietā. Viņa atklāja citām savu ticību, un citas viņu izsmēja. Ziņas par viņas savādo uzvedību sasniedza viņas pilsētas eistaā, kura nostādīja viņu savā priekšā un lika runāt. Un viņa runāja. Viņa stāstīja par lietu mūsos iekšā, ko nevar redzēt, - par lietu, kas dāvā mums spēju runāt un atšķir mūs no nedomājošiem lopiem. Dzīvniekiem iekšā nav šīs lietas, un viņi nespēj runāt. Tātad runa ir iekšējās lietas balss, un šī lieta mūsos ir dzīvesziņa un nāvesziņa. Dzīvniekiem nav ne dzīvesziņas, ne nāvesziņas. Viņi ir, pēc tam viņu nav. Bet jilanē zina, - un tagad zini arī tu. Te nu ir lielā mīkla, par ko es lauztin lauzu galvu: kas esi tu? Kāds tu esi? Kur tava vieta pasaules ēkā?

Enga pagriezās pret Keriku un dziļi ielūkojās viņam acis, kā atbildi meklēdama, bet zēnam nebija ko atbildēt, un Enga to saprata.

-  Varbūt arī tu reiz zināsi… Tu vēl esi pārāk jauns. Es stipri šaubos, ka tu varētu aptvert visu Jūganinepsas redzējuma brīnumu - patiesības redzējumu, ko viņa spēja atklāt arī citām. Un arī pierādījumu! Jo viņa saniknoja eistaā, un tā lika viņai atmest ticības māņus un dzīvot, kā visas jilanē dzīvojušas, kopš izšķīlies laiks. Jūganinepsa nepakļāvās, tādējādi nostādot savu ticību augstāk par savu pilsētu un savas eistaā gribu. Eistaā par šo nepakļāvību atņēma viņai vārdu un izraidīja viņu no pilsētas. Vai tu saproti, ko tas nozīmē? Ak, jā, tu nezini. Jilanē nespēj dzivot bez savas pilsētas un vārda, kas veido daļu viņas būtnes. Izraidīt - tas ir nonāvēt. Izraidīta jilanē nepārdzīvo šo izraidīšanu, un tā tas notiek, kopš izšķīlies laiks. Zaudējums ir tik spēcīgs, ka jilanē acumirklī saļimst, drīz vien zaudē samaņu un turpat arī mirst. Tā neizbēgami notiek.

Enga pakļāvās savādai apmātībai, kaut kam starp pacilātību un tīksmi. Viņa apstājās, viegli saņēma rokās Kerika plecus un vērās viņam acīs, cenšoties nodot zēnam savas izjūtas.

-    Bet Jūganinepsa nenomira. Tā ir jauna parādība šai pasaulē, tas ir neapgāžams pierādījums. Kopš tās dienas šī patiesība atkal un atkal 'ir pierādījusies. Arī mani izdzina no Inegbanas nāvē - un es esmu dziva. Neviena no mums nenomira, tāpēc arī mēs še esam. Viņas sauc mūs par Nāves Meitām, jo mums esot vienošanās ar nāvi. Tā nav tiesa. Mēs sevi saucam par Dzīvības Meitām, un tā tas ir. Jo mēs dzīvojam, kad citas mirst.

Keriks atraisījās no Engas vēsajām, liegajām skavām, novērsās un meloja:

-   Es esmu atnācis par tālu. Man aizliegts iet līdz laukiem. - Viņš izvairījās no viņas piekasīgā skatiena un pavilka pavadu. - Inlēnu, ejam atpakaļ!

Enga klusēdama nolūkojās viņam nopakaļ un pati devās tālāk. Keriks atskatījās un redzēja viņu smagiem soļiem minam putekļaino taku. Viņš neizpratnē noskurinājās: ko viņa tur stāstīja? Tad puisēns pamanīja tuvumā apelsīnkokus un aizvilka Inlēnu turp. Saule karsēja, rīkle kalta, un viņš nebija sapratis ne desmito tiesu Engas teiktā. Viņš nevarēja zināt, ka viņas ticība ir pirmā krāce jau miljoniem gadu rimtajā jilanē dzīves plūdumā. Būt jilanē nozīmēja dzīvot kā jilanē. Citādi vienkārši nenotiek. Nenotika…

Tepat tuvumā, kā jau pilsētas nomalē, klimta bruņotas sardzes, kuras pārsteigtas vēroja Keriku plūcam nobriedušos augļus. Šīs sardzes gādāja par drošību dienas laikā, bet naktī iekļuvi pilsētā kavēja pastiprināta slazdu sistēma. Un aizritēja diena pēc dienas, bet sardzes laikā viss palika klusu. Nakts slazdos gan iekļuva visdažādākie radijumi, bet ne reizi starp tiem neatradās slepkavīgie astazoi.

Viss laiks, kamēr araketo mēroja ceļu līdz Inegbanai un atpakaļ, pagāja mierigi. Kad kuģis beidzot ieradās, Vaintē pati personīgi ar visu savu svitu ostā vēroja pietauvošanos.

Pirmā krastā izkāpa kapteine Erifneisa. Viņa klusi nostājās Vaintē priekšā un pēc etiķetes godināja eistaā augsto stāvokli.

-   Es vedu tev, eistaā, personisku vēstījumu no Malzasas, kurai ļoti rūp nevaldāmo astazou draudi. Man ir privāta ziņa tev, bet viņa man lika arī skaļi runāt par nepieciešamību būt modrām un stiprām, un iznīcināt astazous. Tāpēc viņa atsūtījusi labākās mednieces ar hezocaniem un dzelkšņiem, un savu novēlējumu noslēgt rēķinus ar šo biedu reizi par visām reizēm.

-  Mēs visas esam vienisprātis, - Vaintē teica. - Nāc man līdzās: es gribu dzirdēt jaunumus no Inegbanas - visu, ko vari pastāstit.

Jaunumi tiešām izrādījās jaunumi, un Erifneisa atklāja tos Vaintē mitekļa omulībā, tiesa gan, Alekenzi klātbūtnē.

-  Ziema bijusi maiga. Daži lopi gan krituši, tomēr laiks pieturējies mīlīgāks, nekā citugad. Tā ir labā vēsts. Un tagad tumšā puse: araketo ganāmpulkā plosījusies sērga. Puse apsprāgusi, ja pat ne vairāk. Viņi auguši pārāk ātri, un tas viņus novājinājis. Nu jau aug jauni araketo, bet Inegbanas pilsones neieradīsies Alpīsakā ne šovasar, ne nākošvasar, un vēl aiznākamajā vasarā arī ne.

- Tu runā skarbus vārdus, - Vaintē teica. Arī Alekenzi nelaimīga lauzīja rokas. - Jo skaudrāka kļūst nepieciešamība iznīdēt astazous. Tomēr tev jāatgriežas ar ziņu par mūsu izaugsmi, lai noskalotu iepriekšējā stāsta rūgtumu. Tev jāredz pilsētas makets. Alekenzi, liec kādai fārgajai nekavējoties dabūt rokā Stalanu!

Alekenzi nepatika, ka viņu pašu šādi izrīko kā tādu fārgaju, tomēr viņa norija krupi un devās izpildīt pavēli. Kad Vaintē ar viešņu nonāca pie maketa, Stalana tur jau gaidija.

Kopš Suakainas nāves Alpīsaka nebija plētusies, toties auga nocietinājumi. Stalana norādīja uz jaunizaudzētajām ērkšķu sienām un sargtorņiem, kuros dienu un nakti dežurēja bruņotas jilanē.

-  Kāda jēga no sardzes naktī? - Alekenzi vaicāja sev raksturīgajā piekasīgajā tonī. Stalana atbildēja pieklājīgi, pēc etiķetes:

-  Visai maza. Bet viņas atrodas patvērumā, ir apgādātas ar sildītājiem un apmetņiem un naktī atpūšas. Un viņām nav jāmēro garais ceļš uz pilsētu un atpakaļ. Jau rītausmā viņas ir gatavas, un tā līdz pat saulrietam.

-   Manuprāt, darbaspēku var izmantot arī lietderīgāk, - Alekenzi neticīgi aizrādīja. Vaintē ieņēma samierniecisku nostāju, kas šķita visai savādi, jo viņa bija radusi ignorēt Alekenzi runas.

-  Varbūt Alekenzi ir taisnība. Pārbaudīsim. Apskatīsim visu. Arī tu, Erifneis, paraudzīsies uz mūsu nocietinājumiem, lai pastāstītu par tiem Malzasai.

Viņas kājoja caur pilsētu pajukušā kolonnā: Stalana un Vaintē pa priekšu, pārējās rangu kārtībā nopakaļ. Keriks ar neiztrūkstošo Inlēnu pie sāniem tecēja araketo komandieres pēdās. Aiz viņa klunkuroja palīdzes un fārgajas. Vaintē un dažas citas vīstījās apmetņos, bet Keriks tīksmē baudīja siltās lietus lāses uz kailās ādas. Viņš arī rūpīgi iegaumēja maršrutu pār laukiem, caur dzīvajām ejām… Reiz viņš veiks šo ceļu vienatnē. Laiks rādīs, kā līdz tam nonākt, bet reiz jau nu tas notiks!

Aplūkojamais koku puduris atradās pašā laukmalē pie mūžameža. Pienākot tuvāk, ķļuva redzams, ka birztalu ieskauj vīnstīgas un ērkšķu krūmi, ļaujot iekļūt sargpostenī tikai pa vienīgo ieeju. Stalana norādija uz jilanē ar hezocanu uz sargtorņa platformas:

-  Kad viņas ir sardzē, neviens netiek garām.

-   Izskatās pārliecinoši, - Vaintē piekrita, pagriezdamās pret Alekenzi un saņemdama negribīgas piekrišanas zīmi. Tad viņa devās tālāk gar birzs malu, bet Stalana apņēmīgi stājās viņai ceļā.

-  Tur ir visvisādi radijumi. Liec sardzēm iet pa priekšu!

Lai notiek. Bet es esmu eistaā, un Alpisakā varu staigāt, kur vien vēlos. Ar savām padomniecēm. Tu ar pārējām uzgaidi šepat.

Viņas turpināja ceļu sardžu konvoja pavadībā. Nonākusi birzītes otrā galā, Stalana norādīja uz slazdiem un nocietinājumiem.

-  Labi nostrādāts, - Vaintē secināja. Alekenzi lūkoja iejaukties, bet Vaintē viņai nepievērsa uzmanibu. Viņa vērsās pie Erifneisas:- Dodies pie Malzasas ar ziņu, ka Alpīsaka ir labi nocietināta un tai nekas nedraud.

Viņa asi pagriezās un, tikai Kerikam redzot, deva viņam zīmi runāt. Zēns pavēra muti, un Vaintē atkārtoja žestu vēl noteiktāk. Tad viņš saprata.

-  Tur! - Keriks iebrēcās. - Tur, kokos! Es redzu astazou!

Viņa balsī skanēja tāds izmisums, ka visas kā viena pagriezās norādītajā virzienā - pret koku puduri. Šajā mirklī Vaintē apmetnis noslīdēja zemē, un azotē pavīdēja koka bulta ar akmens uzgali. Stingri satvērusi duramo abās rokās, viņa pagriezienā trieca to Alekenzi krūtīs. To redzēja tikai Keriks, jo viņa uzmanību " nesaistīja birztala. Alekenzi sakampa šautru starp īkšķiem, šausmās iepleta acis, pavēra muti - un smagi nogāzās zemē.

Tagad Keriks aptvēra, kam noder viņa spēja melot. Viņš nekavējoties turpināja ar radošu degsmi.

-  Astazous bulta! Viņš izšāva, tur, aiz tā koka… Un trāpīja Alekenzi…

Vaintē stīvām kustībām atkāpās sānis, valdīdama sajūsmu, kas lauzās uz āru

ik kustībā.

-  Bulta! Aiz koka! - klaigāja arī Inlēnu; viņai piemita tāds niķis - atkārtot dzirdētos vārdus. Vēl kāda pateica to pašu, un notikums bija dzimis. Vārds ir fakts, fakts ir vārds. Alekenzi ķermeni aizrāva projām, Stalana un Erifneisa pavadīja Vaintē uz patvērumu. *

Pēdējais atkāpās Keriks. Viņš vēlreiz palūkojās uz mūžameža sienu, tik tuvo un vienlaikus tik nesasniedzami tālo patvērumu, tad paraustīja saiti pie sava kak- lariņķa, un Inlēnu paklausīgi aizčāpoja viņam nopakaļ.

XX

Vaintē vadīja dienas vientulībā, sērodama par uzticamo Alekenzi. Tā Keriks stāstīja apmeklētājām, kas ik dienas tikoja apciemot eistaā. Viņa nevēloties nevienu redzēt.

Puisēns bija nevainojams melis. Katra, kas atnāca, pēc brīža devās projām ar skumjām vaigā. Vaintē lūkojās pa šauru spraugu starp lapām, klausījās, jūsmoja par Kerika spējām un arvien no jauna pārliecinājās, ka viņa allaž neapzināti vēlējusies iegūt šādu ieroci. Tagad viņai brīdi jāizvairās nokļūt pilsētnieču redzeslaukā, jo ik muskulis viņas ķermenī pauda sajūsmu un triumfu. Viņa neparādījās ļaudīs pat vēl labu laiciņu pēc araketo aizbraukšanas. Pēc tam viņa vairs nesēroja par dārgo aizgājēju, jo jilanē nav radušas tā darīt. Lai kas arī Alekenzi bijusi, viņas vairs nav. Viņas ķermenis vairs nepieder viņai, un viszemākās fārgajas, pildot savu pienākumu, to jau apglabājušas. Vaintē staroja. Dzīvās turpinās dzīvot, un šī dzīve kļūs aizvien plaukstošāka, par ko viņas pašas drīz pārliecināsies.

Vaintē izsūtīja rīkojumu, lai pie viņas ierodas pilsētas varenās. Arī Keriks pakavējās viņas tuvumā, jo gaisā virmoja kaut kas neparasts, vai varbūt tas uzvēdīja no Vaintē svinīgās stājas.

Katru, kura ieradās, Vaintē sveica, nosaukdama vārdā, un tas jau bija kaut kas neparasts.

-  Vanalpē, tu, kura izaudzējusi šo pilsētu no sēklas, tu esi šeit. Stalan, tu, kura pasargā mūs no šīs pasaules likstām, tu esi šeit. Žekak, tu, kuras zinības kalpo mums visiem, Akezest, tu, kura gādā mums pārtiku, jūs esat šeit.

Viņa turpināja šo uzskaitījumu, līdz visas bija savākušās - neliels, bet ļoti nozīmīgs Alpīsakas vadošais kodols. Viņas stingā klusumā klausījās Vaintē vārdos.

- Jūsu vidū ir dažas, kas še mīt kopš pirmās dienas šajā krastā, pirms vēl bija pilsēta, un citas, kuras ieradušās vēlāk - kā es pati. Bet tagad jūs visas raženi strādājat, vairojot Alpīsakas labklājību un slavu. Jūs būsiet dzirdējušas par negodu, ar kādu Alpīsaka mani sagaidīja pirmajā dienā, kad es ierados šajā krastā, par vaislinieku un mazuļu apkaušanu. Mēs esam šķīstījušās pēc šā grēka, slepkavīgie astazoi ir sekmīgi iznīdēti, un nekam tamlīdzīgam nav lemts atkārtoties. Mūsu perēšanas pludmales ir drošas, siltas un… tukšas!

Svinīgi izskanot pēdējiem vārdiem, pār klausītāju pūlīti aizvēlās nevilša viļņveida kustība kā pār jūru vieglā brīzē. Nekustējās tikai Keriks, kurš klausījās tikpat uzmanīgi kā pārējās un sastindzis gaidīja turpinājumu.

-   Jūs pareizi sapratāt. Ir laiks! Zeltainā smilts jāpiekaisa ar trekniem, snaudulīgiem vīrišķiem. Cik var gaidīt! Ķeramies klāt!

Kopš pirmās dienas Alpīsakā Keriks nebija redzējis tik satrauktas jilanē. Pulciņš teciņiem vien traucās norādītajā virzienā, čala un smiekli nerimās, un zēns, galvu lauzīdams, ziņkārē rikšoja nopakaļ līdz pat ieejai hanalē - aizliegtajā zonā, kur dzīvoja vīrišķi. Sardze Aikimenda, viņām tuvojoties, pakāpās sānis un ar enerģiskiem viesmīlības žestiem aicināja pulciņu uz ieeju. Arī Keriks lūkoja iespraukties, bet viņu apturēja dzelzs kaklariņķis. Inlēnu stāvēja klusa un cieta kā klints, un velti Keriks raustīja saiti. Aiz muguras ar būkšķi aizsitās durvis un noklaudzēja bulta.

-  Kas tas? Kas notiek? Runā taču, ka' tev liek! - Keriks saskaities uzbruka Inlēnu. Lielā fārgaja pavērās viņā ar tukšu skatienu.

-  Ne mums, - viņa noteica un vēl atkārtoja: - Ne mums.

Neko vairāk zēns no viņas neizspieda. Vēlāk viņš vēl reizēm atminējās šo savādo atgadījumu, tomēr drīz vien samierinājās ar to kā ar vēl vienu neizskaidrojamu notikumu šajā savādajā pilsētā un pilnībā izmeta to no galvas.

Soli pa solim Alpīsakas apgūšana turpinājās. Keriks visur bāza savu degunu. Ikviena zināja, ka viņš sēž cieši līdzās eistaā, un neviena nestājās viņam ceļā. Zēns vairs necentās aizbēgt, jo sardzes un Inlēnu izslēdza šādu iespēju, toties pilsētas robežās viņš visur varēja ložņāt pēc patikas. Tas viņam šķita dabiski, jo bērni samadā allaž bija darījuši tāpat. Tomēr savu agrāko dzīvi puisēns atcerējās aizvien retāk, turklāt šeit tiešām nebija daudz kā tāda, kas par to atgādinātu. Jau sen viņš bija pielāgojies jilanē rāmajam dzīves ritmam.

Ik diena sākās ar vienu un to pašu. Pilsēta sāka mosties ar pirmajiem saules stariem. Keriks, tāpat kā jilanē, nomazgājās, bet, atšķirībā no citām, juta slāpes un izsalkumu. Jilanē ēda tikai reizi dienā, dažkārt izlaižot arī šo ēdienreizi, un tad pat arī padzērās līdz ūkai. Kerikam ar to nepietika. Viņš allaž kāri pieplaka dzēriena auglim, iespējams, neapzināti atsaukdams atmiņā savas neilgās mednieka gaitas. Tad viņš ķērās pie augļa, ko atlicis sānis jau iepriekšējā vakarā. Ja bija darāms kas svarīgs, viņš norīkoja kādu fārgaju atnest augļus, bet pārsvarā centās to veikt pats. Fārgajas, lai cik siki arī viņš tās instruētu, vienādiņ atnesa samīcītus vai iepuvušus augļus. Viņām tas neko nenozīmēja: lopbarība paliek lopbarība, - tāpat jau apēdīs, dod, ko gribi. Jāatzīmē, ka, ja, Kerikam ēdot, tuvumā gadījās kādas fārgajas, viņas valkājās apkārt, trulā neatlaidībā vēroja zēnu un murkšķēja savā starpā, nespēdamas saprast, ko viņš dara.

Pārgalvīgākās pamēģināja augli uz zoba, bet tūdaļ arī izspļāva, un pārējās to uzņēma vispārējā sajūsmā. Senāk Keriks uztraucās un dzina fārgajas projām, bet tagad bija jau samierinājies, ka tās tik un tā atgriezīsies. Pamazām viņš iemanījās nedomāt par šīm būtnēm un neievērot tās, kā to darīja citas jilanē. Fārgajas patrieca tikai tad, ja bija runājams kas svarīgs un slepens.

Pakāpeniski caur Alpīsakas šķietamo haosu sāka iezimēties tās dabiskā kārtība un vispārējie likumi, kam tā pakļāvās. Ja viņam būtu tieksme prātot un salīdzināt, viņš saskatītu pilsētnieču kustībā līdzību ar skudru gaitām savā pazemes mājā. Paviršā skatījumā - neorganizēta burzma, bet patiesībā - specializētas darba brigādes: pārtikas sagādnieces, jaunuļu aukles, bruņotas karotājas ar lieliem žokļiem un pašā pūžņa sirdī - karaliene, no kuras nebeidzamā straumē plūst dzīvība, nodrošinot saimes pastāvēšanu. Varbūt analoģija nav pilnīga, bet gana tieša. Keriks gan nekad līdz tai neaizdomājās. Viņš bija tikai puišelis, kam jāpielāgojas neierastai videi; tāpat kā citas, viņš nesamocīja sevi ar salīdzinājumiem un bezkaislīgi mina kājām skudras uz taciņas.

Diendienā viņš no rītiem kopā ar fārgaju, kuru kāda gane bija nodevusi viņa rīcībā, devās apgaitā, lai ievāktu augļus birzīs ap pilsētu. Priekšpusdienas dzestrumā solis bija viegls, un zēna augošais organisms prasīja izlocīt kājas. Reizēm viņš naigi soļoja, citreiz pat skrēja, un masīvā Inlēnu smagnēji klumburoja aiz viņa, daudzkārt apstādamās, jo viņas ķermenis pārkarsa. Šajos brīžos sviedriem noplūdušais Keriks jutās varens, apzinādamies, ka varētu vēl ilgi skriet, bet pat tik spēcīga fārgaja kā Inlēnu jau zaudējusi spēkus.

Pilsētu daudzslāņainiem gredzeniem ieskāva birztalas un zaļi lauki, un grūti būtu atrast starp tiem divus vienādus. Vanalpē līdzstrādnieces un palīdzes izaudzēja arvien jaunas koku un citu augu šķirnes. Daži jaunveidotie augļi paši kusa mutē, citi šķebigi dvakoja un nešķita nogaršošanas vērti, tomēr Keriks izmēģināja uz zoba visus, jo zināja, ka visi pirms stādīšanas jau izturējuši indīguma pārbaudi.

Daudzveidīgie zaļumi bija paredzēti vēl daudzveidīgāko dzīvnieku uzturam. Keriks nevarēja neko zināt par jilanē konservatīvisma dziļajām saknēm, par viņu miljoniem gadu seno kultūru, kura pieļāva tikai īslaicīgas atkāpes no dzīves rāmā pluduma, izslēdzot iespēju izlauzties no mūžsenās gultnes. Nākotne būs tā pati pagātne - nesatricināma savā nemainīgumā. Pārdomāta iejaukšanās gēnu struktūrās veidoja jaunas šķirnes, bet tika saglabātas arī visas esošās. Džendazi mežu biezokņos mājoja neredzēti, pārsteidzoši augi un dzīvnieki, kas neatvairāmi fascinēja Vanalpē un viņas līdzstrādnieces. Kerikam vairums šo brīnumu šķita pārāk pazīstami, lai būtu uzmanības vērti. Viņu, savukārt, piesaistīja milzigie, lempīgie, aukstie briesmoņi, ko zēns bija savulaik dēvējis par maragiem šajā marbaka vārdā, kuru viņš tagad jau aizmirsis līdz ar visiem citiem.

Inegbanas - Vecās Pasaules - dzīvības atvases sazaļoja Alpīsakā, smeļoties Jaunās Pasaules zemes spēku. Keriks varēja augu dienu vērot trejradžus neni- teskus neremdināmā rijībā plucinām koku vainagus. To vairogiem klātā āda un milzīgā bruņu plāksne aiz pakauša bija selekcionēta, lai pasargātu lopus no plēsoņām, kuri izzuduši jau pirms miljoniem gadu, lai gan nav izslēgts, ka ari tos vēl nelielā skaitā uztur dažās vecākajās Entobanas pilsētās. Milzeņu smadzenes vēl glabāja paaudžu atmiņas, un tie dažkārt bez redzama iemesla iemaurojās un draudošo briesmu gaidās ar ragiem svieda gaisā velēnas. Parasti gan dzīvnieki rāmi un nosvērti skrubināja paaugu, ik dienas samaļot neiedomājamu daudzumu veģetārās barības. Keriks iemanījās lēnā soli pietuvoties milzu lopiem cieši klāt, jo sīkais radījums tiem nešķita bīstams. Tuvumā atklājās, ka viņu ādu klāj rēpuļaina kreve, un raibum raibas, sīkas ķirzaciņas šaudās pa to šurpu turpu, iespraucas dziļajās krokās un mielojas ar tur mītošajiem parazītiem. Kādu dienu viņš, neskatoties uz Inlēnu izmisīgo saites raustīšanu, sadūšojās pieiet zvēram pavisam klāt un pataustīt tā vēso, grubuļaino ādu. Negaidīti acu priekšā uzausa redzes aina: liels, pelēks dzīvnieks

-   mastodonts Karus - ar paceltu snuķi kaisa sev uz muguras smiltis un ar spožo aci lūkojas uz zēnu. Pēc mirkļa vīzija izplēnēja kā nebijusi, un acu priekšā kā nemīlīga klints siena vīdēja tikai neniteska sāns. Zēnā modās spējš naids pret šo radījumu, šo trulo un lempīgo bluķi. Viņš uzgrieza tam muguru un būtu devies projām, bet negaidīts notikumu pavērsiens no jauna piesaistīja viņa uzmanību.

Kaut kas bija pamudinājis dzīvnieku uzskatīt citu nenitesku par ļaunprāti, un lielie miesas blāķi jau būkšķēdami sadūrās, skrapstēja ragi un klaudzēja bruņas… Keriks, līksmi pavērojis krītam nelielus kociņus un putam zemes mākoņus, atkal zaudēja interesi un atstāja kaujas lauku.

Ja kaut kas Keriku arī nesaistīja, tad tā bija kautuve - laukums, kurā ik dienas nokāva un izķidāja pulka mājlopu. Nāve bija ātra un nesāpiga: pie laukuma ieejas sardze atvestos dzīvniekus vienkārši nošāva. Neiedomājami lieli, spēcīgi un stulbi nezvēri, kurus, pēc visa spriežot, nenieka nesatrauca asinīs izžulgušais klons zem kājām, aizvilka upurus tālāk uz laukuma. Tur darījās asiņains darbiņš: siltos kautķermeņus sadalīja gabalos, sasmalcināja un iemeta fermentācijas kubulos. Keriks bija jau pieradis pie recekļainās, pussagremotās gaļas, un viņš no tiesas nevēlējās domāt par norisēm, kas noveda šo azaidu līdz viņa galdam.

Laboratorijas, kur strādāja Vanalpē, Žekaka un viņu līdzstrādnieces, Keriku garlaikoja: viņš tur nekā nesaprata un izvairijās tās apmeklēt. Daudz vairāk zēnu aizrāva neticami sīki izstrādātais, augošais pilsētas makets, kā arī sarunas ar vīrišķiem. Viņš tos uzgāja pēc toreizējās aizraidīšanas no perēšanas liedaga. Tur nelaida nevienu - tikai sardzes un apkalpi.

Pēc redzētā caur ērkšķu žogu zēns sprieda, ka tie tēviņi ir truli lidz ārprātam

-   saulē zvilnoši speķa blāķi. Tomēr vīrišķi no hanalē izrādījās citādi. Keriks jau bija piemirsis pārsteiguma un apstulbuma momentu, kad uzzināja, ka visas jebkad sastaptās jilanē, pat šausminošā Stalana, ir sieviešu dzimuma. Šobrid viņam tas veidoja daļu dzīves īstenības, un sen jau bija aizmirsušās sieviešu un vīriešu lomas Tanu sabiedrībā. Viņu tikai interesēja neredzēta pilsētas daļa. Daudzkārt aizraidīts no hanalē, zēns iztaujāja Vaintē. Valdnieci tas uzjautrināja, bet viņa nevēlējās paskaidrot, kas tieši. Tad viņa paziņoja, ka Keriku kā jau vīrišķi, protams, ir bezjēdzīgi nelaist pie vīrišķiem, turpretī Inlēnu tur ieeja slēgta, un tas arī visu izšķir. Zēns ilgāku laiku lauzīja galvu ap šo problēmu, līdz nonāca pie acīmredzama risinājuma. Viņš taču var ieiet pa durvīm, tās cieši aizvērt un atstāt Inlēnu ārpusē, nekādi nekaitējot nesaraujamajai saitei.

Tā nu Keriks nevarēja tikt hanalē tālāk par pašu durvju priekšu un izpētīt visu interjeru, bet tas jau nekas. Virišķi paši nāca pie viņa, apsveikdami šo negaidito pārmaiņu savā noslēgtajā, nīkulīgajā eksistencē.

Vispārējos vilcienos Keriks pat neatrada ārēju atšķirību starp vīriešu un sieviešu dzimuma jilanē. Viņš bija vēl gana jauns, lai nesāktu iedziļināties šajās atšķirībās, un tikai pašu vīrišķu ziņkāre viņiem, pamazām pieradušiem pie Kerika klātbūtnes, lika neviļus atklāt zēnam savu dabu.

Vairums tēviņu laiku pa laikam papļāpāja ar Keriku un uzdeva šādus tādus jautājumus, bet Alipols ik reizi, zēnam parādoties, metās viņu sirsnīgi sveikt. Visu hanalē oficiālo darbību gan vadīja Aikimenda, bet tieši hanalē noslēgtās sabiedrības dvēsele bija Alipols. Jau Inegbanā viņu izvirzīja šajā postenī - būt atbildīgam par Alpīsakas vīrišķu kopienu. Viņš bija daudz vecāks par jebkuru citu; pārējos aizceļotājus izraudzīja tikai jaunus un veselīgus. Turklāt Alipols bija arī mākslinieks - būtisks moments, kuru Keriks ilgāku laiku pat nenojauta.

Tas notika kāda apmeklējuma laikā. Alipols nerādījās, un Keriks sāka iztaujāt tuvējo vīrišķi.

-  Alipols kā allaž ir aizņemts ar mākslu, - tas aizrādīja un manījās projām. Keriks atbildi nesaprata (vairums vīrišķu bija uz mutes krituši smagāk par vidusmēra fārgaju), bet tās jēga saistījās ar skaistumu un ar jaunu lietu, jaunu priekšmetu radīšanu. Todien Alipols tā ari neparādījās, un nākamo apmeklējumu zēns uzsāka ar iztaujāšanu.

-  Māksla ir dižena lieta, varbūt visdižākā no visām lietām, - Alipols klāstīja, - bet šie neaptēstie jaunie vīrieši to neapjauš, nerunājot nemaz par brutālajām fūrijām, kurām par to nevar būt ne jausmas.

Alipols un ari citi tēviņi vienmēr sieviešu dzimuma jilanē apzīmēja šādi. Vai tas pauda bailes no viņām, vai bijību - ej nu saproti! Vīrišķi paši neko nestāstīja, tāpēc zēns sen bija metis pie malas iztaujāšanu.

Pastāsti man. lūdzu, - Keriks, ziņkāres dzīts, mudināja, un Alipolam tas šķita uzkrītoši aizdomīgi.

Reti sastopama attieksme, - viņš piezīmēja, sakārtodams domas. - Labi. Uzkavējies vēl brītiņu. Būs jau jāparāda tev, ko es daru. - Viņš nozuda, bet pēc laiciņa bija atpakaļ.

-  Vai tu esi redzējis neniteskus?

Kerikam jautājums šķita pilnigi nesakarīgs, bet viņš piekrītoši pamāja, jo tiešam bija redzējis lielos zvērus. Alipols atkal atstāja viņu un atgriezās ar priekšmetu, kas izsauca neviltotu Kerika sajūsmu. Tas, savukārt, ielīksmoja Alipolu.

-  Tu redzi, ko citi neredz, - viņš vienkārši secināja. - Citiem nav acu, nav saprašanas.

Alipols turēja rokas sev priekšā, un visi četri īkšķi slējās augšup, veidojot kausu. Uz tiem balstījās apbrīnojami nostrādāts neniteska tēls, spoži lāsmodams saulē, kā no zeltainiem stariem savīts. Acis kvēloja sarkanas, bet katra auguma līnija - aste, ragi, lielais vairogs un masīvās kājas - izstaroja metālisku spidumu. Keriks pieliecās cieši klāt un atklāja, ka sīkais veidojums krustu šķērsu savīts no kaut kāda mirdzoša materiāla pavedieniem. Viņš palūkoja to ar pirkstu, un priekšmets izrādījās ļoti ciets.

-  Kas tas ir? Kā tu to dabū gatavu? Es neko tamlīdzīgu neesmu redzējis.

-  Tā ir stieple, sudraba un zelta stieple. Divi metāli, kas nekad neapsūb. Acīs ir sīki dārgakmenīši, ko es paņēmu līdzi no Inegbanas. Tādus atrod mālainos upju un strautu krastos, un es protu tos noslīpēt.

Pēcāk Alipols parādīja Kerikam ari citus savus darinājumus, un tie visi šķita brīnumaini. Keriks prata novērtēt mākslu un pat kāroja gūt kādu figūriņu savā īpašumā, bet paturēja šo vēlmi pie sevis, bažīdamies, ka tā varētu kaitēt viņu draudzībai.

Pilsētai augot un uzplaukstot, neatrisināta palika tikai viena problēma - astazoi. Lietavu laikā, kad ziemeļos valdija aukstums, pilsētu ieskāva nocietinājumu joslas un sargposteņi. Ziemeļos iestājoties siltākam laikam, Stalana ar triecien- grupām siroja gar piekrasti. Tikai vienu reizi viņas uzgāja lielu baru astazou un apkāva visus, kas nepaspēja aizmukt. Reizumis uzklīda pa kādam mazam pulciņam, un bija pat gadījums, kad tika sagūstīts ievainots astazous. Keriks kopā ar citiem gāja aplūkot dubļaino, matiem klāto radījumu, nesaskatīdams tajā nekādu līdzību ar sevi. Būtne nobeidzās, tā arī nenākusi pie samaņas. Tā bija vienīgā reize, kad nežēlīgās kaujas starp jilanē un astazoiem saviļņoja pilsētas dzīves rāmo plūdumu. Viss notika tālu no tās sienām un skāra tikai Stalanu un viņas padotās.

Nekas Alpīsakā nenorādīja uz laika ritumu, ja nu vienigi neizteiktie gadalaiki. Pilsēta auga klusi un nemanāmi kā jebkura dzīva radība, iegraužoties mūžamežā, līdz bija aprijusi visu platību no upes līdz jūrai. Ziņas no Inegbanas - par nepiedzīvotu aukstumu, par nepieredzēti postošām vētrām - šķita tālas un nereālas. Tiesa gan, pēdējās ziemas bija maigas, un dažas jau cerēja, ka aukstumam pienācis gals, kaut arī zinātnieces, kuras labāk pārzināja šīs lietas, apgalvoja, ka atslābums būšot pārejošs. Viņas tērgāja par gaisa un ūdens temperatūras mērījumiem Teshetas vasaras stacijā un vērsa uzmanību uz pieaugošajiem badigu savvaļas astazou bariem, ko no viņu dzimtajiem ziemeļu apvidiem padzinis sals.

Alpīsakā, protams, šādas ziņas izraisīja dziļu interesi, tomēr tās šķita kā teikas par kādu zemi aiz trejdeviņiem kalniem un tikpat jūrām. Prieks bija dzirdēt, ka izaudzēts daudz araketo un ka pienāks diena, kad Inegbana pārcelsies uz Alpīsaku un pilsēta būs uzcelta. Pienāks diena… Bet līdz tam vēl jāpaveic milzums darba, un saule vienmēr tik vēlīgi silda…

Kerikam pasaule šķita nebeidzama vasara. Rudens nekad neiestājās, un zēns pat neiedomājās gaidīt sniegoto ziemu. Viņš no savas privileģētās vietas pie eistaā sāniem vēroja pilsētu augam un auga līdz ar to. Atmiņas par kādreizējo dzīvi izplēnēja, uzplaiksnīdamas labi ja kādā miglainā sapnī. Ja ne miesā, tad dvēselē zēns bija kļuvis jilanē, un neviens viņa klātbūtnē neuzdrīkstējās to apšaubīt. Viņš vairs nebija astazous. Nebija Ekeriks, truls un gauss, bet gan Keririks - tuvu centram.

Radās vajadzība pēc jauna vārda, jo zēns izauga jilanē augumā un drīz vien arī pārauga tās. Uz viņa ķermeņa tagad dīga tik daudz matu, ka jūnatehs, acīmredzot pārēdies, nobeidzās, un Kerikam izsniedza citu, lielāku un rijīgāku jūnatehu. Šā vai tā, bez aukstajām ziemām gada beigās un pavasara ziedoņa jauna gada sākumā bija grūti aptvert, cik laika jau aizritējis.

Kad Vaintē izsauca Keriku pie sevis, viņam bija piecpadsmit gadu, lai gan viņš pats to nezināja.

-  Kad araketo rīt dosies atceļā, es būšu uz klāja. Es braucu uz Inegbanu.

Keriks formāli pauda interesi, bet neko vairāk; viņš ierasti samelojās, ka ļoti

skumšot šajā atšķirtības periodā.

-  Tuvojas izšķiroši notikumi, - Vaintē turpināja. - Jaunie araketo jau nobriest, un pēc vienas, augstākais - divām vasarām ļaudis Inegbanu atstās. Bailes no rītdienas un tās nestajām pārmaiņām viņas nomāc tik ļoti, ka neļauj pat aptvert problēmas, ar kurām jāsaduras šeit. Viņām nerūp astazoi, kas mums uzglūn, un pat Nāves Meitas, kuras izsūc mūsu dzīvības sulas. Mani gaida diži darbi, un tu man palīdzēsi. Tāpēc tu dodies uz Inegbanu kopā ar mani.

Nu jau Kerikā modās dzīva interese. Ceļojums ar araketo pāri okeānam, neredzētas zemes apmeklējums. Sajūsma mijās ar bailēm, un tas nepaslīdēja Vaintē skatienam nepamanīts, jo zēns bija pārāk samulsis, lai melotu.

-  Tu piesaistīsi vispārēju uzmanību, un es visām varēšu iestāstīt, kas darāms, - viņa izsmējīgi pavērās viņā, - bet tu tagad pārāk līdzinies jilanē; mums jāatgādina viņām, ka tu reiz biji astazous un tāds arī paliksi.

Viņa pievērsās iedobumam, kurā pirms daudziem gadiem bija noglabājusi mazu nazīti, un sataustīja to. Žekaka bija to izpētījusi, atzinusi par rupju roku darbu, darinātu no meteorita dzelzs, un pārklājusi ar aizsargplēvīti pret rūsēšanu. Vaintē pasniedza to Etdīrgai, savai labajai rokai, un lika pakārt Kerikam kaklā. Etdīrga tam izmantoja savītas zelta stieples gabaliņu, kuru piestiprināja pie kaklasiksnas mirdzošās dzelzs, un fārgajas barā drūzmējās durvīs, to visu vērodamas.

-  Tas būs gana divaini, lai liktu viņām zvērēnu uzlūkot atkārtoti, - Vaintē noteica, izstiepdama roku un pieliekdama stieples asos galus. Viņas pirksti pieskārās zēna ādai, un viņa pārsteigta atklāja, cik tā silta.

Keriks aplūkoja trulo asmenīti bez jelkādas intereses; tas viņam neko neizteica.

-  Astazoi tinas ādās - to vienmēr uzskata par pieminēšanas vērtu -, un arī tev tāda bija, kad tu nonāci šeit.

Viņa pamāja Etdīrgai, un tā atvēra kubuliņu un izkratīja ārā gludu briežādas gabalu. Fārgaja nepatikā iemurmulējās, un arī Keriks soli atkāpās.

-  Mierā! - Vaintē uzkliedza. - Tā nav utaina skranda! Tas ir pucēts un sterilizēts, un arī turpmāk ik dienas tiks kopts. Etdīrg, norauj to ķēmīgo maišeli un pielāgo šo te!

Vgintē aizgaiņāja fārgajas un nostādīja Inlēnu kā mūri durvīs, jo viņa atminējās, kāpēc šīs bikšeles tika izgatavotas.

Etdīrga norāva somiņu un mēģināja pielāgot tās vietā ādu, bet aizdare izrādījās nepareizā vietā. Viņa aizgāja veikt nepieciešamos labojumus, un Vaintē tikmēr ar interesi nolūkojās Kerikā. Puisis bija izmainījies, izaudzis, un viņa to nopētīja no galvas līdz kājām, nesaprazdama, vai tas ir patīkami, vai pretigi. Viņa šķērsoja telpu, pastiepa roku pret Keriku, un šis pieskāriens lika viņam notrīsēt. Vaintē apmierināta nosmēja.

- Tu esi vīrišķis, mats matā kā mūsējie. Tikai viens divu vietā, - toties reaģē tieši tāpat kā viņi!

Kerikam Vaintē rīcība šķita dīvaina, viņš centās izrauties, bet valdniece satvēra viņu ar abām rokām un pievilka sev klāt. Viņa bija satrakojusies, agresiva kā visas sievišķās jilanē, un jauneklis, raudamies projām, vienlaikus reaģēja kā visi tēviņi.

Kerikam nebija ne jausmas, kas ar viņu notiek un kas tās par sajūtām, kas viņu pārņem. Toties to visu saprata Vaintē. Viņa ir eistaā, viņa dara, kā pašai tīk. Ar ievingrinātu roku viņa nogrūda jaunekli uz grīdas un uzsēdās virsū, Etdīrgas atzinigā skatiena uzmundrināta.

Vaintē āda bija vēsa, turpretī viņš izstrāvoja siltumu, savādu siltumu, un tad tas notika. Keriks tā arī neapjauta, kas tas ir, bet tas bija varenākais un lieliskākais notikums viņa mūžā.

XXI

-   Es nāku ar ziņu no Erifneisas, - fārgaja lēnām un rūpīgi izrunāja vārdus, pārmērīgā centībā trīsēdama. - Iekraušana ir pabeigta. Araketo ir gatavs iziet jūrā.

-  Atiet! - Vaintē paziņoja, ar žestu liekot Etdīrgai un Kerikam paspert soli uz priekšu. Viņa pārlaida skatienu pār Alpīsakas vadošo kodolu, kas bija savācies viņu pavadīt, un turpināja, dzelžaini ieturoties etiķetes normās. - Manas prombūtnes laikā pilsēta ir starp jūsu īkšķiem. Vadiet to labi! Es paļaujos uz jums!

Pabeigusi viņa devās ceļā uz ostu - rāmā solī cauri visai pilsētai -, un Keriks ar Etdīrgu pieklājīgā attālumā kājoja nopakaļ.

Jau gadiem Keriks gluži automātiski kontrolēja savas kustības. Viņš šķita nosvērts kā visas citas, pat ja iekšā viss vārījās. Kā viņš gaidīja šo ceļojumu, un kā baidījās no šādas pārmaiņas savā ierastajā ikdienas solī! Turklāt vakar… Kas tas bija, kas vakar notika starp viņu un Vaintē? Kas sagādāja tik visaptverošu baudu? Vai tas atkārtosies? Viņš cerēja, ka jā. Un tomēr - kas tas ir?

Visas atmiņas par tanu kaislībām, par dzimumatšķiribām, par intriģējošajām, .aizliegtajām vecāko zēnu sarunām čukstus, pat par tīkamo sajūtu, reiz skarot Iseles augumu - tas viss bija zudis. Nepieciešamība izdzīvot jilanē sabiedrībā diktēja šo traucējošo atmiņu pilnīgu izsvītrošanu no turpmākās dzīves. Vīrišķi hanalē nekad nerunāja par savām attiecībām ar sievietēm, vai varbūt tas notika, kad Kerika nebija klāt. Inlēnu šo jomu nepārzināja. Zēnam nebija nekāda

priekšstata par seksualitāti, vai tā būtu jilanē, vai tanu sabiedrība. Viņš varēja tikai lauzīt galvu ap šo aizraujošo noslēpumu.

Kad procesija sasniedza ostu, rietumu debesis jau sārtojās. Entisenatis nemierīgi dīžājās ostas seklumā, šaudamās augšup no viļņiem un veldamās atpakaļ sārti blāzmojošajās putu vērpetēs. Keriks, kā pēdējais uzkāpis uz klāja, klumburoja lejup pa nogāzi augstās spuras iekšpusē, blisinādamies pret iekštelpas tumšo muti. Grīda zem viņa pulsēja, viņš pazaudēja balstu zem kājām un pakrita. Ceļojums bija sācies.

Drīz vien Kerikam šī pārmaiņa dzīvē noriebās, jo nebija jau lāgā ko redzēt, un, protams, vēl mazāk ko darīt. Iekštelpas lielākā daļa pieslānīta ar dzīvajiem miroņiem - briežu un stalakelu rumpjiem. Stalakeli, šikajām priekškājām ļengani kūļājoties un ragainajiem knābjiem viļņu šūpā virinoties, gulēja kaudzēs cits uz cita. Luminiscējošo taciņu atblāzmā spokaini rēgojās dažu stingo briežu ieplestās acis. Keriks nokāvās ar nemīlīgu jutoņu, it kā tās viņā lūdzoši skatītos, ka paralizētie dzīvnieki ciestu. Pilnīgas blēņas, protams. Jauneklis domās apveltīja bezjūtīgos ķermeņus pats ar savām izjūtām. Cieši sakļautie griestu aizvirtņi nomāca, un viņš pēkšņā satraukumā savilka rokas dūrēs. Stāvokli vēl pasliktināja vētra tur, ārpusē, un gals tai nebija paredzams. Jau kur tas laiks, kopš araketo spura nav pavērusies! Gaiss iekšpusē vērtās smacīgs un biezs.

Tumsā jilanē dzīvības norises palēninājās un viņas vienkārši gulēja. Nomodā palika tikai viena vai divas sardzes. Reiz Keriks mēģināja iesaistīt sarunā stūrmani, bet tā pat neatbildēja - tik pilnīgi viņas uzmanība bija pievērsta kompasam. .

Vētra piepeši mitējās, un jūras straujā aprimšana Keriku pārsteidza miegā. Pār viņu nolija salts, sāļš jūras gaiss, uzraudams jaunekli kājās. Jilanē visapkārt sakustējās un tvēra apmetņus, bet cilvēkbērnam svaigais gaiss un gaismas strēle šķita tīrā svētība. Viņš raustīja saiti, lidz čammīgā Inlēnu atjēdzās un ievīstījās apmetnī, tad vilka viņu augšup uz atveri spurā, ar rokām un kājām veikli ķerdamies rievās. Augšā jau stāvēja Erifneisa, cieši ietinusies apmetnī. Inlēnu palika iepakaļ, cik nu pagarā saite atļāva. Keriks cieši iekrampējās apmalē, palūkojās tai pāri - zaļajos viļņos, kas vēlās pretī un sašķīda araketo spuras pamatnē, - un skaļi iesmējās, kad sāļa šalts iecirtās viņam sejā. Savādi, brīnišķīgi, satraucoši! Saules stari lauzās caur mākoņu segu un šaustīja jūras klaju, kas stiepās līdz apvārsnim uz visām pusēm. Jauneklis salīgi nodrebinājās un apņēma sevi ar rokām, bet neatkāpās. Erifneisa apgriezās, pamanīja viņu, bet neizprata viņa izjūtas.

-  Te / ir auksti. Ej lejā. Paņem apmetni.

-  Nē! Šitā ir daudz jaukāk. Tagad es saprotu, kāpēc tu vago jūru ar araketo. Nekas tam nevar līdzināties.

Erifneisa jutās gandarīta.

-  Nav daudz tādu, kam tā šķiet. Bet, ja man tagad atņemtu jūru, es justos ļoti SAVĀDI. Vārdu «savādi» aptumšoja nelaimes un izmisuma nokrāsa ar tikko

manāmu mājienu uz nāvi. Rēta pār muguru traucēja viņai to izteikt nepārprotami, bet izlauzušās izjūtas kompensēja runas defektu.

Erifneisa norādīja uz jūras putnu bariņu, kas laidās augstu virs galvas.

-  Zeme nav vairs tālu. Tiešām, rau tur - tumša līnija gar pašu apvārsni.

. .Entobanas krasts.

-   Esmu daudzkārt dzirdējis izrunājam šo vārdu, bet nekad neesmu to sapratis.

-  Tā ir milzīga sauszemes blīva, tik liela, ka neviens nav tai apkuģojis apkārt, jo uz dienvidiem kļūst pārāk auksts. Tā ir jilanē mājvieta, kur vienas pilsētas lauki robežojas ar citas pilsētas laukiem.

-  Tas ir mūsu ceļamērķis?

Erifneisa pamāja.

-   Tieši ziemeļu krastā. Vispirms pa zināmo Dženaglē tuneli iekļūsim Ankanaālas siltajos ūdeņos, un turienes piekrastē būs Inegbana.

Izrunājot šo vārdu, viņas balsī prieka intonācijas mijās ar sāpēm.

-   Par laimi, šobrīd ir vasaras vidus, bet izgājusi ziema bija ļaunākā visā pilsētas vēsturē. Labība iznika. Lopi iznīka. Ziemeļu nezvēri tramdīja ganāmpulkus. Reiz uz īsu brīdi no debesīm pat sāka birt ciets ūdens un balts palika uz zemes, līdz izkusa.

Ciets ūdens? Jēga bija skaidra, bet kas gan tas varētu būt? Keriks gribēja taujāt pēc izskaidrojuma, bet pēkšņi acu priekšā uzplauka redzes aina: skaudras, mirdzošas sniegotu virsotņu aprises. Sirdi sažņaudza bailes un izmisums. Viņš izberzēja acis, pavērās jūrā un nokratīja šīs mokošās atmiņas. Lai ko tās arī nozīmētu, viņš to nesaprata.

-  Man ir vēsi, - Keriks noteica ne īsti patiesi, ne īsti melīgi. - Es iešu atpakaļ siltumā.

Kādu rītu atmostoties, Keriku pārsteidza silta vēja pūsma un saules stars, kas iespraucās pa šauro atveri spuras virsotnē. Jauneklis veicīgi uzrāpās augšā, kur, kā izrādās, jau stāvēja Vaintē un Etdīrga. Viņš samulsa, bet, tā kā neviena viņam nepievērsa uzmanību, arī viņš klusēja. Vaintē necieta iztaujāšanu. Keriks gar acs kaktiņu nolūkojās viņā. Vaintē pieri un stūrainos žokļus klāja sarkans, glītos līkločos un zigzagos uzklāts krāsojums. Etdīrgas seja nebija krāsota, bet šķita, ka ap viņas rokām vijas melnas vīnstīgas, kas plaukstas virspusē beidzās ar lapveida ornamentiem. Keriks pirmo reizi mūžā redzēja šādi izdaiļojušās jilanē, bet viņš savaldīja ziņkāri un pievērsās krasta līnijai, kura, zaļu, apmežotu pauguru izrobota, slīdēja garām, rāmi šūpodamās zilajos viļņos.

-  Inegbana! - Etdīrga izsaucās, vienā vārdā ietverot pilnīgi neatšķetināmu emociju jūkli.

Šobrīd krastā parādījās meža ieskauti zāļaini lauki, kuros vīdēja tumšas milzīgu dzīvnieku aprises. Paslīdēja garām vēl sīks zemesrags, un skatam pavērās dižena osta. Tās krastos pletās Inegbanas liedagi.

Keriks, visu mūžu uzskatījis Alpīsaku par brīnumpilsētu, pirmo reizi ieraudzīja, ko nozīmē īsta pilsēta, un par prieku Vaintē un Etdīrgai ļāva vaļu jūtām.

- Arī Alpīsaka reiz būs tāda, - Vaintē aizrādīja, - gan ne mūsu dzīves laikā, jo Inegbana šeit augusi, kopš izšķīlies laiks.

-  Alpīsaka būs varenāka, - Etdīrga rāmā pārliecībā noteica. - Tu, Vaintē, to tādu darīsi. Tev dota visa jaunā pasaule, ko iebūvēt tajā. Tu to veiksi.

Vaintē neatbildēja. Viņa nesāka noliegt Etdīrgas teikto.

Kad araketo tuvojās piestātnei, Erifneisa uzrāpās spuras galotnē un sāka izkliegt komandas. Lielais dzīvnieks apstājās, ļaujot dzidrajiem vilnīšiem sevi liegi šūpot. Entīsenašu pāris aizpeldēja uz priekšu, bet lielu baļķu veidota peldoša aizvara priekšā strauji apcirtās un sāka šaudīties šurpu turpu, nepacietīgi gaidīdamas vārtus atveramies un palaižam viņas pie kārotā garduma - īpaši sagatavotas barības. Viņas pazina pie baļķiem pieķērušās indīgās medūzas un nevēlējās izjust garo taustekļu svelošos glāstus.

Kamēr citi araketo nebija izvākti no ostas akvatorijas, vārti nevērās. Mazāki, nekā pierasts, un vēl līdz galam neizmācīti, viņi paklausīja nelabprāt. Kad tie beidzot bija norobežoti, iejūgts araketo atvilka baļķus un entīsenatis kā bultas šāvās iekšā. Gan laiskāk, tām sekoja arī viņu pašu araketo.

Keriks jaudāja vien mēmi elst. Piestātne bija ļoti plaša, tomēr jilanē sagaidītāju pūlis to piepildīja. Aiz ļaužu masas slējās mūžvecu koku stumbri, kuru zari un lapas, šķiet, iesniedzās debesīs. No piestātnes uz pilsētu aizvijās taka - tik plata, ka pa to varētu vest arakabu. Uz takas sapulcējušās jilanē šobrīd pašķīrās, dodot ceļu mazai procesijai. Priekšgalā virzījās četras fārgajas, nesot eleganti izliektu koka būri ar krāsainām sloksnēm, kas nokarājās pār smalko rāmi. Fārgajas to uzmanīgi nolika zemē, aptupās lidzās, un drīz vien kļuva skaidrs, kas tā par konstrukciju. Kāda roka no iekšpuses atbīdīja sloksnes, parādījās spoži dzeltenā krāsā grimēta jilanē seja un drīz vien - viss augums. Vaintē tūdaļ pazina šo stāvu.

-  Galambu, - viņa noteica, rūpīgi sekodama, lai vārdos nepavīdētu attieksme, ja nu vienigi tik tikko manāma nepatika. - Pazīstu no mazām dienām. Tātad viņa tagad sēž pie Malzasas sāniem. Viņa mūs uzņems.

Kad Galambu nesteidzīgi pienāca klāt, atbraucējas jau bija nokāpušas no klāja un gaidīja viņu piestātnē. Viņa vispieticigākajā formā sveicināja Vaintē, pamāja arī Etdīrgai, bet Kerikam skatiens gausi paslīdēja garām.

-   Sveicināta Inegbanā! Sveicināta dzimtajā krastā, Vaintē, tu, kas būvē Alpīsaku aiz bangainās jūras.

Vaintē atbildēja tikpat formāli.

-  Un kā jūtas Malzasa, mūsu pilsētas eistaā?

-  Viņa lika man sveikt tevi un aizvest pie viņas uz ambesedu.

Kamēr viņas tērzēja, palankīns jau izrādijās aiznests. Vaintē ar Galambu plecu pie pleca devās uz pilsētu, un citas garā virknē tecēja nopakaļ. Keriks un Etdīrga kopā ar citām palīdzēm soļoja cieši aiz muguras un klusēja, jo šī bija oficiāla ceremonija.

Keriks visu vēroja platām acīm. No gatves, pa kuru viņi gāja, atzarojās citas plašas stigas, un visās tajās drūzmējās jilanē un ne tikai jilanē: caur pūli šaudījās sīki radījumi ar asiem nagiem un lāsumainu ādu. Ap dažu lielāko koku stumbriem augšup vijās pakāpieni, kas veda uz balkoniem, uz kuriem, savukārt, stāvēja citas jilanē, daudzas - ar izkrāsotu seju vai visu ķermeni; viņas noraudzījās lejup uz mutuļojošo pūli. Koka pakājē zem viena šāda laukuma - lielāka par citiem - stāvēja bruņotas sardzes. Šajā platformiņā novietojušās jilanē izskatījās, kustējās un čaloja tā, kā to dara tikai vīrišķi.

Te nebija ne miņas no darba rosmes un sarunu etiķetes, ko Keriks pazina Alpīsakā. Jilanē prasti bakstīja ar pirkstiem viņa virzienā un rupji apsprieda viņa neparasto ārieni.

Gadījās arī mazas jilanē, kādas Keriks redzēja pirmo reizi, dažas pat divreiz mazākas par pārējām. Tās pulcējās grupiņās, atkāpdamās, kad garām gāja citas jilanē, nolūkojās visā ar skumjām acīs un nerunāja. Keriks aizskāra Etdīrgas roku un vaicājoši norādīja.

-  Ninses, - tā noteica ar nicinājumu katrā kustībā. - Jileibes.

Trulās, kas neatbild, - to Keriks saprata. Acīmredzot viņas neprot runāt un nesaprot teikto. Tad jau skaidrs, ka neatbild. Etdīrga vairs nepakavējās pie šā jautājuma, un jauneklis uz brīdi izmeta to no galvas lidz ar citiem, kurus nemitīgi vēlējās uzdot.

Ambeseds bija tik liels, ka tā pretējo pusi pilnībā aizsedza ņirbošais pūlis, bet tas pašķīrās nācēju pulciņa priekšā, ļaujot turpināt ceļu līdz pat pretējai sienai, pie kuras savu padomnieču vidū uz mīksto sloksnīšu piesegtas platformiņas atzvilusi gozējās Malzasa. Viņa mirdzēja zelta un sudraba dzīparos uz sejas un rokām, un zeltaini izvijumi stiepās lejup gar viņas redeļainajām ribām un noļukušo vēderu. Viņa tērzēja ar kādu palīdzi, izlikdamās nemanām procesiju, līdz tā nostājās tieši viņas priekšā, tad nogaidīja lieku mirkli, tomēr vēl nepārkāpjot apvainojuma robežu, bet skaidri norādot uz sabiedriskā stāvokļa atšķirībām. Beidzot viņa pagriezās, ieraudzīja Vaintē un laipni aicināja viņu tuvāk. Eistaā blakus atbrīvojās vieta, ļaujot abām varenajām netraucēti nodoties sasveicināšanās rituālam.

Keriks sekoja visam notiekošajam, nepievēršot uzmanību čalai visapkārt, tāpēc stipri salēcās, kad divas pienākušās jilanē sagrāba viņu aiz rokām. Viņas vilka puisi sev līdzi, un viņš izbijies lūkojās uz Vaintē, kura pamāja, lai nepretojas. bet nāk, kur liek. Izvēles jau nebija. Keriks ļāva, lai spēcīgās jilanē rauj viņu uz priekšu, un Inlēnu pakalpīgi tecēja nopakaļ.

Tieši pie ambeseda malas vīdēja vārti uz savādu būvi. Grūti bija noteikt, cik tā liela, jo lielāko daļu aizsedza koki, bet starp stumbriem blāvoja caurspīdīga hitīna plēve, kas stiepās uz visām pusēm. Tās priekšā atradās pēc izskata cietas tāda paša materiāla durvis bez rokturiem un jebkādām atverēm. Joprojām cieši turēdama viņu aiz rokām, viena jilanē pastiepās un saspieda elastīgu bumbuli blakus durvīm. Pēc īsa briža durvis atvērās un parādījās kāda tārgaja. Keriku iegrūda ejā, un turpat ieklumburoja arī Inlēnu. Durvis aizvērās.

-  Šeit! - fārgaja teica Inlēnu, nepievēršot uzmanību Kerikam, un devās pa eju projām.

Viss te šķita ļoti neierasts. īss gaitenītis no tāda paša hitīnveida materiāla noveda pie citām durvim, tad vēl citām. Nākamā telpa bija šaurāka. Tajā fargaja apstājās.

-   Pievērt acis! - viņa teica Inlēnu, ļaujot trešajam plakstiņam noslidēt pār savām acīm. Tad viņa pastiepa roku ar ieplestiem īkšķiem un centās uzspiest tos uz Kerika acīm.

-  Es dzirdēju, - Keriks aizrādīja, atgrūžot roku. - Pievāc savus īkšķus, šmur- gule!

Satriektajai fārgajai atkārās žoklis un vajadzēja mirkli atgūties. - Svarīgi, ka ir acis aizvērti, - viņa beidzot noteica, aizvēra plakstus pati un saspieda sīpolvei- da bumbuli pie sienas. Keriks tik tikko paspēja samiegties, kad no augšas pār viņu jau gāzās silta ūdens šalts. Dažas dedzinoši rūgtas piles ieritēja mutē, un Keriks cieši saknieba lūpas, līdz duša aprāvās, bet fārgaja tūdaļ iesaucās: - Acis… ciet!

Ūdens vietā viņiem tagad uzklupa gaisa virpulis, kas strauji nožāvēja nomazgāto ādu. Nogaidījis, līdz kļūst pilnīgi sauss, Keriks pašķielēja caur pieri. Fārgajas acu plēves bija atvilktas atpakaļ. Ieraudzījusi, ka arī Kerika acis ir vaļā, viņa izspraucās caur pēdējām durvim garā, zemā telpā.

Tā Kerikam šķita kā pasaka. Neko tamlīdzīgu jauneklis nebija redzējis. Grīda, griesti, sienas - viss veidots no tā paša cietā materiāla. Saules stari iespiedās pa caurspīdīgo griestu klājumu un meta kustīgu lapu ēnas uz grīdas. Gar pretējo sienu stiepās tā paša materiāla virsma uz paaugstinājuma, un uz tās atradās pilnīgi nenosakāmi priekšmeti. Klātesošo jilanē uzmanība bija piekalta šīm lietām, un atnācēju ierašanās palika nepamanīta. Fārgaja bez vārdiem viņus pameta. Keriks nekā no notiekošā nesaprata. Inlēnu, kā allaž, nenieka neinteresējās par savu atrašanās vietu un apstākļiem. Viņa uzgrieza muguru un ērti atsēdās uz resnās astes.

Kāda darbiniece pamanīja ienācējus un stingri pēc etiķetes vērsās pie druknas, masīvas jilanē, kura kā nez kādu brīnumdarbu pētīja kaut kādu sīku kvadrātiņu. Viņa pagriezās, ieraudzīja Keriku un slāja tam pretī. Plaksti pār vienas acs tukšo dobumu bija savilkušies krokainā gredzenā, bet otra acs izvalbīta blenza, kā pildidama savu uzdevumu par abām.

-   Paskaties! Paskaties uz to, Essega! - viņa skaļi iesaucās. - Palūk, kas mums atsūtīts no aizjūras!

-  Savāds gan, Aikimej, - Essega pieklājīgi bilda, - tomēr atgādina citas astazou sugas.

-  Tā gan ir, tikai šo nesedz kažoks. Kāpēc tā lupata tur aptīta? Novāciet!

Essega spēra soli uz priekšu, un Keriks pavēlošā tonī uzsauca:

-  Neaiztiec mani! Es aizliedzu!

Essega atlēca atpakaļ, bet Aikimeja sajūsmā gavilēja.

-   Un runā arī! Runājošs astazous! Nē, tas nevar būt. Man būtu pastāstīts. Tam vienkārši iedzītas galvā dažas frāzes, ne vairāk. Kā tevi sauc?

-  Keriks.

-  Es taču teicu! Labi apmācīts.

Kerikā auga dusmas par Aikimejas stūrgalvību fakta noliegšanā.

-  Tā nav! - viņš atcirta. - Es protu runāt ne sliktāk par tevi un daudz labāk par fārgaju, kura mani te atveda.

-  Izklausās neticami! - Aikimeja noelsās. - Bet pieņemsim uz brīdi, ka tas, ko tu teici, bija paša doma, nevis iekalta vārdu virkne. Ja tā, tad tev jāvar atbildēt uz jautājumiem.

-  Un varu arī!

-  Kā tu te nokļuvi?

-  Mani atveda Vaintē, Alpisakas eistaā. Mēs braucām pa okeānu ar araketo.

-  Taisnība. Bet arī tas varētu būt iemācīts teikums. - Aikimeja bridi saspringti domāja. - Bet apgūt var tikai ierobežotu daudzumu teikumu. Ko lai tev uzprasa tādu, ko tavas dresētājas nevarēja zināt. Ahā! Saki man, kas notika, pirms atvērās durvis uz šo telpu?

-  Mūs mazgāja ļoti rūgtā ūdeni.

Aikimeja atzinīgi pamīņājās. - Brīnišķīgi! Kā tas nākas, ka tu, dzīvnieks, esi runājošs?

-  Man Enga iemācīja.

- Ahā. Ja nu kāda ir piemērota šādam darbam, tad tā ir viņa. Bet tagad pļāpas pie malas, un tu darīsi, ko es likšu. Nāc te, pie darbgalda!

Kerikam bija ļauts vērot jilanē darbību, bet viņš no tās neko nesaprata. Essega ar tamponu samitrināja viņa īkšķa spilventiņu, un Aikimeja negaidīti iedūra tajā asu priekšmetu. Keriks pārsteigts sajuta, ka nekā nesajuta, - pat tad, kad Aikimeja izspieda no viņa īkšķa lielas asins lāses. Essega savāca tās sīkās tvertnītēs, kuras pašas noslēdzās, ja saspieda galvgali. Tad puiša plaukstu noguldīja uz virsmas un berzēja ar citādu tamponu, kas sākumā izraisīja plaukstā aukstuma sajūtu, bet pēc brīža padarīja to pilnīgi nejutīgu.

-  Vai redzi? - Aikimeja vaicāja, norādīdama augšup uz sienu. Keriks pameta skatu, bet neko neieraudzīja. Toties pēc brīža atklāja, ka īsajā novēršanās mirklī ir ar stiegrnazi atbrīvots no plānas ādas sloksnītes, turklāt pilnīgi bez sāpēm. Izspiedušās asins lāses tūdaļ uzsūca dzīvais apsējs - nefmeikelis.

Keriks vairs nespēja apvaldīt ziņkāri.

-  Jūs paņēmāt no manis mazliet ādas un asins. Kāpēc?

-  Ziņkārīgais astazou! - Aikimeja uzrunāja viņu, ar žestu vedinādama viņu nogulties garšļaukus uz sola. - Nav gala šis pasaules brīnumiem. Es pētu tavu ķermeni, lūk, ko es daru. Tās krāsainās loksnes veiks hromatogrāfisko analīzi, bet tās nosēdkolonnas - tās tur caurspīdīgās caurules - atklās citus tavus ķīmiskos noslēpumus. Apmierināts?

Keriks, gudrāks neticis, klusēja. Aikimeja uzlika viņam uz krūtīm ļumīgu dzivnieku un pabakstīja to ar pirkstu.

-  Šis radījums ar ultraskaņu ieskatās tavā organismā. Kad viņš beigs, mums tevī vairs noslēpumu nebūs. Celies nu augšā! Esam galā. Fārgaja parādīs tev atpakaļceļu.

Aikimeja vēl izbrīnā lūkojās nopakaļ, līdz durvis aiz Kerika un Inlēnu aizvērās.

-    Runājošs dzīvnieks! Pirmo reizi esmu iedegusies nepacietībā nokļūt Alpīsakā. Ir dzirdēts, ka turienes astazou dzīvības formas esot daudzveidīgas un neparastas. Es ar interesi gaidu iespēju pašai tos redzēt. Tā-ā… Uzdevumi!

-  Es klausos! - Essega atsaucās.

-   Veic pilnīgu seruma testu, visus vielmaiņas testus, sniedz man pilnīgu pārskatu par dzīvnieka bioloģiju. Tad tikai sāksies īstais darbs. - Aikimeja pagriezās pret darbgaldu un piemetināja: - Mums pamatīgi jāizpēta visas viņa vielmaiņas norises. Mums pavēlēts atrast parazītus, plēsējus - visus sugai specifiskos kaitniekus, - viņa nepatikā noskurinājās. Essega grasījās pievienoties viņas nostājai, bet Aikimeja ar mājienu viņu apklusināja, pirms vēl līdzstrādniece paspēja bilst kādu vārdu.

-   Es zinu, ko tu domā, un pilnībā piekrītu. Mēs radām dzīvību, nevis postām to. Bet šie konkrētie astazoi rada patiesus draudus. Viņi ir jāpadzen. Tieši tā - jāpadzen. Redzot briesmas, viņi dosies projām un neapdraudēs jauno pilsētu. Mēs nenogalināsim viņus, tikai padzīsim.

Viņa runāja no sirds - tik ļoti, cik vispār to spēja. Tomēr gan viņu, gan Essegu māca bažas, ka varenajām padomā arī tumšāki darbi. Viņu cieņa pret dzīvību kā tādu un viņu pašu dzīvotgriba nonāca pretrunās, liekot muskuļiem zem ādas krampjaini savilkties iekšējā cīņā.

XXII

Smagajām durvīm lēni aizveroties, ambeseda murdoņa ārpusē pakāpeniski noslāpa. Kad durvis pilnībā iegūla ailā, iestājās klusums. Kaut ari Vaintē senāk regulāri apmeklēja šo telpu, durvju īpatnības viņa nebija ielāgojusi. Tagad tās piesaistīja viņas uzmanību.

Durvju griezums izrādījās ļoti sarežģīts, ar visdaudzveidīgāko augu un dzīvnieku tēliem mirdzošu metālu un dārgakmeņu ietvaros. Tās veidoja sīku daļiņu šīs senās pilsētas greznuma un ērtību, ko šeit mitošās jilanē uzskatīja par pašsaprotamu normu, kā savulaik domājusi arī viņa pati. Cik ļoti tas nesaskanēja ar normu jaunaudzējamajā Alpīsakā, kur durvis vispār bija retums, turklāt tajās, kuras jau atzīstamas par tādām, vēl strāvoja dzīvības sulas. Viss taipus jūrai bija raupjš, uz ātru roku izaudzēts un zaļoksnējs, spilgtā pretstatā šai mūžsenajai kultūras pilsētai. Vaintē - mežonības valstības eistaā - piepeši jutās necienīga stāvēt mūžīgās Inegbanas valdnieču priekšā.

Šo domu viņa tūdaļ pat arī atmeta. Jauncelsme nav netikums, un viņai šajā diženajā pilsētā nav jājūtas kā niecībai. Inegbana ir sena un bagāta, bet

nenovēršami lemta iznīcībai. Šaubu nav: šie koki nokaltis, pa tukšajām pilsētas ejām vējš vandīs rēnas miglas vālus un čabošas lapas, - ari šīs varenās durvis laika zobs sašķēpelēs un samals putekļos. Var jau Inegbanas jilanē pagaidām vīpsnāt par Vaintē attālās pilsētas pieticību, bet tā būs arī viņu glābiņš. Vaintē apmīļoja šo domu, klusībā viļādama vārdus pa muti, pilnībā izgaršojot to saldmi. Alpīsaka būs viņu glābiņš - un Vaintē ir Alpīsaka! Pievēršoties Malzasai ar visām līdzgaitniecēm, viņa jau stāvēja lepni izslējusies - par mata tiesu no augstprātības. Citas to sajuta, un vismaz divas sāka nemierīgi dīdīties: Lekmelika un Melpona, kuras pazina Vaintē daudzus gadus, zināja viņas sabiedrisko stāvokli un gaidija zināmu padevību. Arī Malzasa nešķita sajūsmā par acīmredzamo cieņas trūkumu. Vārdi izskanēja skarbi un uzstājīgi:

-  Tu, Vaintē, izskaties visai apmierināta. Teic, ar ko gan?

-  Esmu laimīga atkal būt Inegbanā, šai bezrūpīgajā zemes stūrītī, būt starp savām efenselē. Esmu laimīga ziņot tev, ka darbs, ko man lūgts paveikt, sokas labi: Alpīsaka plaukst un zeļ, lauki plešas, lopi vairojas. Džendazi ir bagāts un auglīgs novads. Alpīsaka aug, kā neviena pilsēta līdz šim vēl nav augusi.

-  Tomēr kāda ēna krīt pār taviem saulainajiem vārdiem, - Malzasa iedzēla. - Nedrošība un raizes, ko velti slēpt.

-  Tu esi ļoti vieda, eistaā, - Vaintē piekrita. - Ēna ir. Astazou un visādas citas nešķīstības šajā zemē netrūkst. Mēs nevarējām atklāt perēšanas liedagus, līdz pilnībā neizskaudām aligatorus - mums zināmajiem krokodiliem līdzīgus mūdžus, kas tur čum un mudž nepieredzētā vairumā. Tur sastopami astazoi, kas sniedz baudu izsmalcinātām gardēdēm - jūs pašas nesen tos nogaršojāt, kad apmeklējāt mūsu pilsētu. Ir arī citādi astazoi, kas staigā uz pakaļkājām kā tādi rupji jilanē pakaļdarinājumi. Tie dara lielu postu, radīdami nemitīgus draudus…

-   Es pati saprotu, ka draudus. Bet kā šie radijumi var stāties pretī mūsu ieročiem? Vai viņu spēka atslēga nav tavs vājums?

Atklāts uzbrukums, bet Vaintē to izmanīgi novirzīja negaidītā gultnē.

-  Vienas vājums allaž var būt citas spēks. Es visam ļāvu notikt tā, lai vadību uzņemtos stiprākā, gudrākā, viltīgākā… Bet nekas jau nenotiek, kā vienkārša radība varētu vēlēties… Cik nekļūdīgi liktenis savā pirmatnībā izstiepj nolemtības pirkstu! Tava efenselē, stiprā Alekenzi, visurklātesošā Alekenzi… Nelaiķe Alekenzi! Jā… Skaitā viņu nav daudz, bet tiem ir džungļu astazou pirmatnējā izveicība. Tie izliek slazdus. Suakaina un viņas līdzstrādnieces atrada galu šādā slazdā. Ja iet bojā fārgaja, allaž atradīsies kāda, ko likt viņas vietā. Bet ja krīt Alekenzi, ja astazoi nokauj Suakainu? Ja astazoi apkauj mūsu mājlopus, mēs varam izaudzēt jaunus. Bet astazoi izkauj arī perēšanas liedagus! Kas atgriezīs tos vīrišķus, tos jaunuļus?

Melpona no šīs domas pat skaļi ievaimanājās. Viņa bija jau gados un bieži vien gremdējās saldos sapņos par perēšanas liedagiem; viņas gaudas iemiesoja visu eistaā līdzgaitnieču izjūtas. Arī Malzasu bija pārņēmusi tāda pati noskaņa, bet viņa bija pārāk pieredzējusi, lai ļautu kailām emocijām izsist sevi no līdzsvara.

-  Kā rādās, šobrīd draudi jau novērsti. Tavam darbam ir panākumi.

-  Tā ir. Bet es netaisos rimties.

-  Ko tad vēl?

-  Vispirms dod man iespēju visas šejienietes sīkāk iepazīstināt ar šiem astazoiem. Es gribētu, lai viņas to dzird no paša sagūstītā astazous lūpām.

Malzasa brīdi pārdomāja un beigu beigās piekrita.

-  Ja radījums var sniegt vērtīgas ziņas, mēs viņu uzklausīsim. Vai viņš patiesi runā? Vai atbild uz jautājumiem?

-  Varēsi pārliecināties, eistaā.

Jādomā, Keriks gaidīja kaut kur tepat netālu, jo ziņnese viņu atveda ļoti drīz. Inlēnu iekārtojās ar seju pret aizdarītajām durvīm, bet Keriks pievērsās klātesošajām, klusā padevībā gaididams rīkojumus kā zemākais tos gaida no augstākajām.

-  Liec viņam runāt, - Malzasa mudināja.

-   Pastāsti mums par savu astazou baru! - Vaintē uzsauca. - Runā tā, lai visas saprastu!

Keriks uzmeta viņai īsu skatienu un strauji novērsās. Pēdējie vārdi bija zīme. Tagad jauneklim jāsniedz klausītājām stāsts, ko Vaintē viņam rūpīgi ieborējusi.

-  Tur nav daudz, ko teikt. Mēs medījam, izrokam no zemes kukaiņus un augus… Un slepkavojam jilanē.

Pār pulciņu tūdaļ pārvēlās naidīga murdoņa; augumi sašūpojās.

-  Pastāsti sīkāk par jilanē slepkavošanu! - Malzasa pavēlēja.

-   To izraisa gluži dabiska attieksme. Man stāstīja, ka jilanē izjūtot dabisku riebumu pret astazoiem. Astazoi tikpat nelabvēlīgi uztver jilanē. Būdami primitīvi radījumi, viņi tikai meklē iespēju kaut un graut. Vienīgais mērķis ir apslaktēt visas jilanē. Viņi tā arī darīs, ja vien paši netiks apkauti.

Pat Kerika izpildījumā šie vārdi skanēja muļķīgi. Kurš gan varētu noticēt tik acīmredzamiem un neveikliem meliem! Bet citas iespējas nebija: jilanē, kuras pašas melu nepazina, tos pieņēma bez minstināšanās. Keriks neviļus atkāpās, sajutis apkārtējo kustībās nāves draudus, un viņu izvadīja no telpas. Tiklīdz durvis aizvērās, ierunājās Malzasa.

-   Astazoi jāiznicina reizi par visām reizēm! Līdz pēdējam! Jāuzmeklē un jāiznicina! Jāvajā un jāizkauj, kā viņi nokāvuši Alekenzi, man tuvāko no tuvākajām. Un tagad, Vaintē, pastāsti mums, kā to veikt, ja vari!

Vaintē uzskatīja par labāku neizrādīt citām, ka viņa guvusi nozimīgu taktisku uzvaru. Rūpīgi koncentrējot domas uz apspriežamajiem plāniem, viņa stabili atspiedās uz astes un pa vienam uzskaitīja soļus ceļā uz gaidāmo uzvaru.

-   Pirmkārt, vajag vairāk bruņotu fārgaju. To nekad nebūs par daudz. Viņas sargā laukus, izkārtojas gar mūžameža takām, neļauj astazoiem pacelt galvu.

-  Tās tev būs, - Malzasa apsolīja. - Mēs esam savairojušas hezocanus un apmācījušas fārgajas šo ieroču lietošanā. Tev atgriežoties, araketo būs pielādēts ar fārgājām līdz pēdējai iespējai. Vēl divi mazāki araketo esot sagatavoti garākam jūrasbraucienam. Arī tajos brauks fārgajas. Ko vēl?

-  Radības, kas spiego, un radības, kas nonāvē. Jilanē nav mūžameža sirotāji, bet zinātnes prāti var izaudzēt tādus radījumus, kas to visu sekmīgi paveiktu.

-  Arī tam mēs sekojam, - Lekmelika darīja zināmu. - Lielākais darbs jau padarīts. Tagad, kad iegūti ari tava astazous audu paraugi, izstrāde tuvojas noslēgumam. Tepat aiz durvīm uzaicinājumu gaida Aikimeja, kura vada šo darbu. Viņa paskaidros.

-  Tad viss, ko var darīt, ir darīts, - Vaintē konstatēja ar prieku un pateicību ik ķermeņa kustībā.

-   Ir gan, - Malzasa apstiprināja, bet no viņas vārdiem uzvēdīja nepatika. - Uzsākts ir, bet vēl jānobeidz. Un laiks nav mūsu pusē. Tās, kuru rūpe ir gadalaiki, agri atgriezušās no Teshetas. Viņas ziņo par aukstu vasaru un agru rudeni. Viņas izsaka bažas par garu un nesaudzīgu ziemu. Mums viss jādara ar apdomu, bet - IR JĀDARA!

Uzsvars viņas vārdos - rūgtais niknums un izbailes - izskanēja tik spēcīgi, ka izjūtu vilnis atsvieda klausītājas sānis. Garo klusuma'brīdi, kamēr Malzasa sakārtoja domas, visas dalījās ar viņu savās bažās.

- Aizsūtiet pēc Aikimejas! Mums jādzird, kas darāms!

Viņas grasījās ne vien noklausīties pētījuma atskaiti, bet arī aplūkot rezultātus savām acīm. Aikimeja ienāca smagi apkrautas fārgajas pavadībā, kura steidzīgi nolika nastas zemē un atkāpās. Zinātniece norāva pārsegu no būra, kurā pietiktu vietas pieaugušai jilanē.

-  Debesu pavēlnieks! - viņa lepni paziņoja, izvalbot vienīgo aci. - Plēsoņa - izveicības, spēka un saprāta savijums.

Lielais putns sakārtoja spalvas un sāka nesteidzīgi grozīt galvu, novērtēdams klātesošās. Āķveida knābis bija piemērots gaļas plēšanai, garie spārni - augstam, straujam un ilgstošam lidojumam. Kāju pirkstu galos rotājās slepkavīgi nagi.

Kā šķita, putnam netikās, ka viņu novēro. Tas savēcināja spārnus un nikni ieķērcās. Aikimeja norādīja uz garenu, tumšu veidojumu, kas ar gariem pirkstiem bija cieši apķēris lidoņa potīti.

-  Šī būtne ir nervu impulsu vizualizators, - viņa paskaidroja. - Būtiski pilnveidots mūsu vajadzībām. Jūs noteikti zināt, ka attēls viņa acī fokusējas uz tīklenes, kuras neironi saglabā attēlu mikroganglijos vēlākai attīstīšanai. Tā kā uzglabājas atsevišķi attēli, nevis kompleksu kustību secības, tad šo uzkrāto attēlu daudzums var būt praktiski neierobežots.

-   Kas tie par attēliem? - Malzasa strupi vaicāja. Viņu garlaikoja tehniskās fineses, kurās viņa neorientējās.

-  Jebkuri attēli, ko vēlamies attīstīt, eistaā, - Aikimeja skaidroja. - Putns praktiski nejūt aukstumu. Šie radijumi laupījuma meklējumos lido neiedomājamā augstumā. Dresūras rezultātā plēsoņam radīta tieksme lidot uz ziemeļiem. Dresūra izrādījās ļoti veiksmīga. Normālam putnam nav intereses par zoben- zobu tīģeriem - plēsīgiem astazoiem. kas mitinās tālu ziemeļos, -, jo tie viņu neapdraud un ir pārāk lieli, lai kļūtu par laupījumu. Šis īpatnis, turpretī, ir dresēts un zina, ka, sekojot norādijumiem, saņems atalgojumu. Viņš lido tālu uz ziemeļiem, un lūk, šeit mēs varam redzēt, ko viņš tur sastapis.

Aikimeja atvēra vienu saini un izņēma attēlu rulli. Tie bija graudaini, melnbalti, bet ļoti izteiksmīgi. Zinātniece bija tos izkārtojusi dramatiskā secibā. Vispirms - balts klajums ar melniem punktiņiem. Tad pikējums: punkti iegūst apveidus, līdz pilnībā var izšķirt to formu: četrkājaini, matiem klāti astazoi. Viens no tiem aug, aizpilda attēlu, palūkojas augšup, atņirdz zobus un atiež garos, līkos ilkņus, tad atlec sānis, izvairoties no uzbrūkošā putna. Šis beidzamais attēls izrādījās visiespaidīgākais, jo pār tīģeri un balto sniegu klājās lidoņa plato spārnu ēna. Kad Malzasa beidza attēlus aplūkot, Vaintē tos sakampa trīcošām rokām un pieaugošā satraukumā caurskatija.

-  Vai to var iemācit meklēt jebkuru dzīvnieku?

-  Jebkuru.

-  Pat tādu astazou, kādu es atvedu no Alpīsakas?

-  Tieši tādu. Putns meklēs un atradīs, un atgriezīsies. Lai viegli atrastu vietu, kur tas noticis, jāizgatavo karte, izmantojot lidojuma gaitā uzņemtos attēlus.

-  Tas tik ir ierocis! īstais! Astazoi pārvietojas mazos pulciņos, bet novads ir milzīgs. Mēs atradām vienu bariņu un iznīcinājām. Tagad atradīsim arī citus…

-  …un tieši tāpat iznicināsiet, - Malzasa nobeidza.

-  Tieši tāpat. Es apsolu - tā notiks!

-  Man prieks par tevi, Vaintē. Paliec! Visas citas lai atstāj telpu.

Malzasa stingi sēdēja, līdz noklaudzēja smagās durvis. Tikai pēc tam viņa sakustējās, pievērsdamās Vaintē ar nelaimes izteiksmi sejā un visai jūtamām bailēm. Inegbanas eistaā - nelaimīga un izbijusies? Iemesls varēja būt tikai viens. Vaintē to saprata, un, viņai ierunājoties, kustības saplūda ar Malzasas žestiem.

-  Runa ir par Nāves Meitām, vai ne?

-  Tieši tā. Kā redzams, viņas nemirs. Un viņu skaits aug.

-   Viņas nemirst ari Alpīsakā. No sākuma gan. Darbs bija smags, briesmu netrūka. Bet tagad, kad esam izaugušas un izvērsušās, viss ir citādi. Mēdz gadīties ievainojumi, dažas gājušas bojā… Bet maz.

-  Tu dažas smagākās pārkāpējas atgriežoties paņemsi līdzi. Tās, kuras publiski uzstājas, kuras vervē citas.

-   Lai notiek. Bet ik pārkāpēja uz klāja nozimē par vienu bruņotu fārgaju mazāk. Alpīsakā šīs nāves nepieņemtās man tikai maisīsies pa kājām, jo viņas nepiedalās astazou iznīdēšanā. Vienas klapatas ar viņām.

-  Tieši tāpat kā Inegbanā.

-  Es paņemšu dažas. Bet tikai jaunā, neiebrauktā araketo.

Malzasas piekrišanas zīmi viegli iekrāsoja atzinības virstoņi.

-  Tu esi barga un spīva, Vaintē. Ja jaunais araketo nesasniedz ceļamērķi, neveiksme zināmā mērā izrādās veiksme.

-  Tieši par to es domāju.

-  Lieliski. Mēs vēl pārrunāsim šīs lietas līdz tavai aizbraukšanai. Bet tagad es jūtos sagurusi: diena bija ļoti gara.

Vaintē atstāja telpu, cieši pieturoties pie visām etiķetes prasībām, bet, tiklīdz durvis aizvērās, viņa ar grūtībām spēja apslāpēt gandarījumu. Atceļā caur pilsētu pa galvu šaudījās nākotnes sapņi, kuri atbalsojās ik kustībā: tajās jautās ne vien gandarījums, bet arī nāves dvesma, un sastaptās fārgajas veicīgi manījās sāņus. Vaintē sajuta izsalkumu un steidzās uz tuvāko pārtikas izdales vietu. Tur daudzas jau gaidīja, bet viņas uzsauciens lika visām pašķirties. Vaintē dūšīgi pieēdās, nomazgāja rokas un devās uz saviem apartamentiem. Tajos patīkamais bija apvienots ar lietderīgo; netrūka pat rakstainu pinumu un rotājumu.

Vaintē ar strupu rīkojumu lika fārgajām pazust, bet vienu pieaicināja sev klāt.

-  Tu! - viņa uzbrēca. - Atrodi manu astazou ar saiti ap kaklu un atved pie manis.

Pagāja zināms laiks, jo fārgajai nebija ne jausmas, kur to meklēt. Viņa aprunājās ar citām sastaptajām fārgajām, kuras, savukārt, vēl ar citām, un rīkojums strauji izplatījās pa šo pilsētas dzīvo telegrāfu, līdz nonāca līdz kādai, kura izrādījās Keriku redzējusi.

Vaintē bija jau bezmaz aizmirsusi savu pavēli un dziļi iegrimusi nākotnes apcerē, bet, ieraudzījusi Keriku, viņa savu nodomu tūdaļ atcerējās.

-  Šī bija veiksmīga diena. Manas veiksmes diena! - viņa pavēstīja, vairāk pati pie sevis, neraizēdamās, vai Keriks vispār dzird. Inlēnu ērti atsēdās uz astes, pievēršoties sienas pinumam un izbaudīdama tā rakstu pati savā vāji apzinātajā pasaules redzējumā.

Vaintē norāva Keriku sev līdzās un atvilka viņa apsēju, līksmi smiedama par upura pūlēm izrauties, uzbudinādamās pati un uzbudinādama arī jaunekli.

Keriku notiekošais vairs nebiedēja. Tas bija gluži tīkami. Kad viss beidzās un Vaintē atgrūda viņu, puisis pat izjuta nožēlu un cerību, ka šis notikums nebūs pēdējais.

XXIII

Okeānu kapāja brāzmaina lietusgāze, un aiz tumšajiem mākoņiem draudīgi rībināja pērkons. Lielais araketo divu mazāku īpatņu pavadībā nesteidzīgi attālinājās no krasta. Entīsenatis sajūsmā par atgriešanos okeānā aiztraucās pa priekšu, trenkdamās caur viļņiem un laiku pa laikam izšaudamās virs to mugurām. Drīz vien Inegbanas ainava tālumā sāka bālēt, līdz pilnībā aizslēpās aiz lietus aizkara.

Ceļojums nebija viegls. Pēc uztraukumiem un negaidītajiem priekiem Inegbanā mājupceļš ar araketo Kerikam šķita nebeidzama mocība. Tilpne bija stāvgrūdām pilna, grīdu tik biezā slānī klāja fārgajas, ka caur tām nevarēja izspraukties, kādai neuzkāpjot. Trūcīgos pārtikas un ūdens krājumus izsniedza precīzās devās. Jilanē, kuras vienkārši kļuva kūtras un lielāko daļu laika pavadīja snaudā, tas neradija sarežģījumus. Kerikam gan. Viņš jutās ieslēgts slazdā, viņš netika pie elpas. Arī miegs nesniedza nekādu atvieglojumu, jo jauneklis, sviedriem pārplūdis, ar kliedzienu trūkās augšā no sapņiem par smakšanu vai slikšanu. Viņš nevarēja pat pārvietoties pēc paša ieskatiem, un tikai divas reizes šķietami bezgalīgajā ceļojumā viņam izdevās izlauzties spuras virsotnē, lai ieelpotu dzīvinoši sāļo jūras gaisu.

Atklātā okeānā plosījās vētra, kas tik ilgu laiku liedza pavērt araketo spuru, ka sastāvējies gaiss tilpnē kļuva vienkārši neelpojams. Beigu beigās spuru tomēr nācās pavērt, kaut mazā spraudziņā, bet ar to pietika, lai līdz ar gaisu iešļāktos arī auksta ūdens šalts. Slapjš un samurcīts, te nosalis, te atkal sakarsis, Keriks, jūras slimības mocīts, dirnēja klusā izmisumā.

Kad vētra beidzot mitējās un spuru atkal varēja atvērt, Vaintē vēlējās palikt viena un vienatnē arī devās augšup. Kur vien skatiens tvēra, joprojām šūpojās viļņi ar baltām putu galvām. Un tikai viļņi. Divi mazie araketo bija pazuduši uz neatgriešanos.

Kerika jūrasslimība rimās tikai Alpīsakas ostā. Šī liga līdz ar pārtikas trūkumu bija viņu tā novājinājusi, ka puisis tik tikko jaudāja pieslieties kājās. Gandrīz tikpat nonīcis savā krātiņā izrādījās brašais lidonis; kad viņu nesa projām, putna galva zemu noslīga uz krūtīm un ķērcieni skanēja visai gaudeni. Kā pēdējais krastā nokļuva Keriks: viņa ļengano ķermeni nesa Inlēnu ar divām fārgajām.

Vaintē dziļi ieelpoja valgo, silto, dzīvās pilsētas smaržu pilno gaisu un izjuta neaprakstāmu prieku, nokratīdama stingumu pēc garā ceļojuma. Viņa ieslīdēja tuvējā atvēsināšanās kubulā, lai noskalotu jūras sāli un araketo tilpnes apkaltušos dubļus, un atgriezās saules gaismā atspirgusi un mundra.

Viņai pat nevajadzēja saaicināt pilsētas varenās, jo tās, jau viņai ierodoties, gaidīja ambesedā.

-  Vai Alpīsakā viss kārtībā? - Vaintē jautāja un jutās vēl žirgtāka, no visām pusēm saņemot labklājības apliecinājumus. - Un kā ar astazoiem, Stalan? Kā ar tiem mūdžiem, kas skrubinās gar mūsu pilsētas malienēm?

-  Sīka ķeza, ne vairāk. Nozagti daži mūsu gaļas lopi, daži citi tumsā nokauti un to gaļa jau pirms rītausmas aizvākta. Bet mūsu nocietinājumi ir stipri, neko viņi tiem nepadarīs.

-  Nav tādu sīkumu, ko mēs drīkstētu pieļaut! Tam jādara gals! Gals, es saku! Turklāt mums tagad ir kaujas mākā ievadītu fārgaju papildspēki. Astazoi jāizseko un jānonāvē.

-   Grūti viņus izsekot, - Stalana domīgi novilka. - Tiem ir meža zvēru izmanība, viņi neatstāj pēdas. Un, ja arī pēdas paliek, tās ved tikai lamatās. Jau daudz fārgaju šādi atradušas galu.

-   Un gana! - Vaintē noskaldīja un ar tīksmi nogaidija, kamēr izskanēs plēsoņas ķērcieni - taisni kā atbilde. Kopējas ar putna būri jau tuvojās, un lidonis šobrīd rūpīgi kārtoja savas saules staros mirdzošās spalvas.

-  Tūlīt paskaidrošu! - Vaintē turpināja. - Šis izlūks ļaus mums uzmeklēt astazou migu, kur tie slēpj savus mazuļus un mātītes. Bet vispirms es vēlos dzirdēt izsmeļošus ziņojumus par visu, kas noticis manas prombūtnes laikā.

Putns ātri atkopās no jūrasbrauciena, un Vaintē dega nepacietībā sagaidīt nākamo astazou sirojumu. Tad putnu atnesa pie viņas, un valdniece strupi deva rīkojumu doties uz tālīnajām ganībām, kurās uzbrukums noticis. Stalana soļoja pa priekšu, pretīgumā rādīdama uz sakropļotajiem līķiem un asins lāmām zālē.

-  Izšķērdība. Paņemti tikai sulīgie šķiņķa gabali.

-  Praktiski. - Vaintē iebilda. - Viegli nest, maz atkritumu. Kurp šie devušies?

Stalana norādīja uz ērkšķu žogā izrauto caurumu un pēdām, kas aiz tā

aizlocījās starp milzu kokiem.

-  Kā allaž uz ziemeļiem. Pēdām viegli izsekot, kas nozīmē, ka ir domāts, lai mēs tās pamanītu. Gaļa ir zudusi, un pa šīm pēdām mūs var gaidīt tikai slazdi, slēpņi un nāve. Ja mēs sadomāsim pa šīm pēdām iet…

-  Kur mēs nevaram nokļūt, nokļūs putns, - Vaintē norādīja uz plēsoņu, kas nikni ķērca un plucināja važas gredzenu ap savu kāju. Šobrīd viņš vairs nebija iespundēts, bet sēdēja koka laktā ,uz platformas, kas, savukārt, balstījās uz gariem baļķiem, - tik gariem, lai putns ar knābi vai nagiem nevarētu aizsniegt fārgajas, kuras to nesa.

Ieradās arī Keriks, pārsteigts par uzaicinājumu tik agri no rīta.

-  Dariet, kas jādara! - Vaintē uzsauca nesējām.

Piepeši Keriks vairs nejutās pasīvs novērotājs. Viņu sagrāba spēcīgi ikšķi un aizrāva uz priekšu. Putnu jau bija uzbudinājis līķu izskats un asins smaka: tas ķērca un draudīgi vēzēja spārnus. Viena no kopējām izgrieza gabalu gaļas no kautķermeņa sāniem un pasvieda plēsoņam. Tas ar brīvo kāju sakampa sarkano klunkuci, ar nagiem piespieda pie laktas un alkatīgi plēsa sulojošas gaļas lēkšķes. Klātesošās ļāva radījumam paēst, tad saķēra Keriku un, neskatoties uz viņa ķepurošanos, piegrūda pie līkā, asiņainā knābja gandrīz pa kampienam.

-   Meklē! Atrod! Meklē! Atrod! - kopēja izkliedza komandas atkal un atkal, kamēr citas Keriku stūma putnam aizvien tuvāk.

Radījums neuzbruka, tikai pagrieza galvu, ar vienu auksto, pelēko aci ieurbdamies Kerikā, un nekustīgi blenza, kamēr kopēja turpināja atkārtot komandu; pēc tam vēl brīdi mirkšķinājās un šūpoja galvu.

-  Pagrieziet laktu, lai putns varētu aplūkot pēdas! - kopēja uzsauca, pastiepa roku un no mugurpuses veikli atsvabināja važu. Putns ieķērcās, pierāva kājas, mežonigi savēcinājis spārnus, pacēlās gaisā un vēl paskatījās uz Keriku, kurš izbailēs atlēca sāņus. Kopēja turpināja izkliegt komandas.

Putns bija labi dresēts. Viņš strauji cēlās gaisā, apmeta goda apli virs vērotāju galvām un aiztraucās uz ziemeļiem.

-  Cīņa ir sākusies, - Vaintē dziļā gandarījumā konstatēja.

Viena pēc otras aizritēja dienas, bet putns nerādījās. Vaintē degsme noplaka. Sarūgtinātās kopējas vairījās viņu satikt, un arī pārējās turējās tālāk, redzēdamas viņas kustībās apspiestas dusmas. Pavēlniece vairs neizrādīja vēlēšanos redzēt Keriku. un jauneklis centās uzturēties tādās vietās, kur nevienai nenāktu prātā viņu meklēt. Vispiemērotākais patvērums izrādījās hanalē, kur puisis nebija rādījies kopš atgriešanās no Inegbanas.

Viņam tuvojoties, Aikimenda atvēra durvis.

-  Tu biji Inegbanā, - viņa teica pa pusei jautājoši, pa pusei apcerigi, un ik vārdā skanēja jūsma.

-  Es nekad nebiju redzējis tādu pilsētu.

-  Pastāsti man par to. Es savām acīm to nekad vairs neredzēšu.

Kamēr Keriks runāja, Aikimenda iespieda sasaiti speciāli ierobītā durvju apmales gropē un aizvēra durvis. Jauneklis zināja, ko viņa alkst dzirdēt, un stāstīja tikai par pilsētas spožumu, ļaužu masām un sajūsmu, apejot badu un aukstās ziemas. Viņam bija dārgi šie hanalē apmeklējumi, tāpēc vajadzēja gādāt, lai Aikimenda vienmēr priecātos viņu redzēt. Viņa klausījās, cik ilgi vien varēja atļauties, līdz, darba pienākumu spiesta, aizsteidzās projām. Vīrišķi nemīlēja Aikimendu un konsekventi izvairījās no viņas sabiedrības. Arī šobrīd redzes lokā nevienu nemanīja. Keriks lūkojās uz priekšu pa krēslaino ieeju dzīvojamajā zālē, kuras iekšieni viņam nekad neredzēt, un uzsauca kādam, kas slāja gar attālāko sienu:

-  Es esmu Keriks! Es gribu ar tevi runāt!

Vīrišķis brīdi svārstījās, tad atsāka gaitu un apstājās tikai pēc Kerika nākamā uzsauciena.

-  Es biju Inegbanā! Vai nevēlies kaut ko dzirdēt par šo pilsētu?

Uz tādas ēsmas nevarēja neuzķerties. Jilanē nedroši iznāca dienasgaismā, un Keriks viņu pazina. Ezetta - drūms īgņa, ar kuru viņš bija savas pāris reizes pārmijis pa vārdam. Visi citi tēviņi jūsmoja par Ezettas dziedāšanu, kas Kerikam šķita vienmuļa un nogurdinoša. Protams, viņš šo viedokli paturēja pie sevis.

-  Inegbana ir īsta pilsēta, - Ezetta strupi noteica neskanīgā balsī kā daždien vīrišķis. - Tur mēs varējām sēdēt augstu, augstu starp lapām un vērot visu, kas notiek pūlī uz takām. Mēs nenīkām mūža ieslodzijuma garlaicībā kā šeit, kur nav nekā cita ko darīt, kā vien gremdēties pārdomās par savu likteni liedagā. Pastāsti…

-  Pastāstīšu. Bet vispirms aizej pēc Alipola! Es gribu izstāstīt arī viņam.

-  Nevaru.

-  Kāpēc?

Atbilde Ezettam pašam sniedza perversu apmierinājumu.

-  Kāpēc nevaru? Tu gribi zināt, kāpēc es nevaru? Es tev pateikšu gan. - Viņš izturēja pauzi, šaudīdams mēli starp zobiem, lai samitrinātu lūpas.

-  Tev nebūs ar viņu runāt, jo Alipols ir miris!

Jaunums Keriku satrieca. Pamatīgais Alipols, drukns kā koka stumbrs… Tas taču nevar būt!

-  Viņš saslima? Nelaimes gadījums?

-   Daudz ļaunāk. Viņu aizveda. Aizveda ar varu. Viņu, kurš jau divreiz bijis liedagā. Un viņas zināja, šīs bestijas, zināja taču, un viņš pūlējās atrunāties, lūdzās viņām, rādīja jaukās lietiņas, ko viņš veido… Bet šīs tikai ņirdza. Dažas novērsās, bet derdzīgā persona ar rētām un sēcošo balsi, tā, kura vada medibas, bija sajūsmā par šo pretestību un sagrāba Alipolu, un noslāpēja viņa vaimanas zem sava neglītā rumpja. Visu dienu viņa te vazājās - es redzēju -, visu dienu viņa uzmanīja, lai ar olām viss būtu kārtībā.

Keriks saprata, ka ar viņa draugu noticis kaut kas šausmīgs, bet kas? Ezetta uz brīdi bija aizmirsis viņu un šūpojās aizvērtām acīm, tad iedūcās aizkapa balsī, kura trīsēja šausmās. Viņš sāka dīkt neskanīgu dziesmu: - Reiz jauns es eju liedagā

un atgriežos. Jau nākamreiz - vairs ne tik jauns -

es baijojos. Bet trešo reizi - lūdzu, nē! -

vien rets spēj to. Es ne! Ja iešu, zinu -

eju gaitu

pēdējo.

Ezetta apklusa. Viņš jau bija aizmirsis, ka Keriks grasījies stāstīt par Inegbanu, vai varbūt arī zaudējis interesi par šo tālīno pilsētu. Vīrišķis pagriezās, nepievēršot uzmanību Kerika jautājumiem, un aizšļūca atpakaļ uz zāles vidu. Lai gan Keriks vēl bridi skaļi sauca, neviens vairs nerādījās. Galu galā viņš devās projām, aizejot pievilcis durvis, ļaujot tām aizkrist un aizslēgties. Ko Ezetta ar to bija domājis? Kas nonāvējis Alipolu liedagā? Viņam nebija ne jausmas. Inlēnu saulē snauduļoja, atspiedusies pret sienu, un jauneklis sāka mežonīgi raustīt sasaiti, līdz lielā būtne palūkojās viņā ar klīstošu skatienu un gurdi uzslējās kājās.

XXIV

Fārgaja svila nepacietībā nodot ziņu - ziņu pašai eistaā! -, bet savā dedzībā bija pusdienas speltē pārmocījusies. Līdz ambesedam viņas mute jau bija vaļā un elpa ciet, tā ka parunāt viņa nespēja, vismaz ne tūdaļ. Viņa neziņā svaidījās, te izskriedama saulainā klajumā, te patverdamās pavēnī, te lūkodamās pēc kāda tuvēja ūdens kubula. Vai te tāds vispār bija? Apjukumā fārgaja to nespēja atcerēties, un arī pārējās klātesošās nepievērsa uzmanību viņas dejojošajiem pirkstiem un krāsu rotaļām uz delnām. Fārgajas bija savtīgas patmīles un nekad nepalīdzēja cita citai. Ziņnese saskaitās un neviļus piemirsa, ka pati pārējo vietā būtu rīkojusies tieši tāpat. Jau zaudējusi cerības, viņa ielūkojās tuvējā ejā, laimīgi pamanīja dzeramo augli, iestrēba vēso ūdeni un ar atlikumu aprasināja savu sakarsušo ķermeni. Elpa nomierinājās, un fārgaja sadūšojās izmēģināt uzrunu.

-  Eistaā… Es nes ziņu…

Neveikli, bet saprotami. Lēnā solī, turēdamās ēnā, viņa spraucās caur fārgaju pūļiem visapkārt ambesedam uz brivo laukumiņu eistaā priekšā. Nonākusi tur, viņa sastinga pozā, kas pauž zemākās vēlmi piesaistīt augstākās uzmanību, protams, to nesteidzinot.

Pēc ilgāka laika fārgaju pamanīja Vanalpē un pamāja Vaintē uz mēmo figūru.

-  Runā! - eistaā pavēlēja.

Fārgaja sasprindzinājumā trīsēja, tāpēc viņai ar mokām izdevās attapt rūpīgi iekaltos vārdus.

-  Eistaā, es nes ziņu. Ziņa ir no viņas, kas baro putns. Putns ir atgriezusies.

-  Atpakaļ gan! - Vaintē jūsmīgi konstatēja, un fārgaja priekā izliecās, savā naivumā iedomājusies, ka jūsma adresēta viņai. Vaintē ar asu žestu pieaicināja citu fārgaju: - Atrodi Stalanu! Lai nekavējoties nāk šurp! - Viņa atkal pievērsās ziņas atnesējai. - Tu atgriezīsies pie tām ar putnu! Paliksi pie viņām, līdz attēli būs sagatavoti, lai atrādītu man, un tad nāksi un ziņosi. Atkārto!

- Atgriezies pie tām ar putnu. Paliksi. Nāksi pie eistaā, kad būs sagatavoti…

-  Attēli, bildes, ainavas, - Vaintē trīs dažādos veidos centās iedzīt sapratni stulbajā galvā. - Atkārto, akajila!

Akajila - tā-ar-kuru-pretigi-runāt. Baisā frāze čukstā pāršalca pār tuvējo fārgaju pulciņu, nododot no mutes mutē arī izbīli, kas lika visām atkāpties no aizejošās ziņneses, it kā tā viņas aptraipītu.

-  Vanalpē, cik daudz laika tas prasīs? - Vaintē apjautājās.

-    Lai uzsāktu, informācijas pietiek jau šobrīd. Putna atmiņas centra uzkrājumiem jau vajadzētu būt sagrūstiem lielākā atmiņas bankā. Es pati tā esmu darijusi, caurskatot augšanas algoritmus. Pirmos un pēdējos attēlus var apskatīt nekavējoties. Laikietilpīgā daļa ir sekošana objekta gaitai vidusdaļā ietvertajā informācijā.

-  Tava doma man nav skaidra.

-   Kā izskaidrotāja es esmu stulbene, eistaā. Putns bija ceļā neskaitāmas dienas. Visu šo laiku, vai nakts, vai diena, ik pēc brītiņa fiksēts attēls. Atmiņas radījumam var likt novākt visas melnās nakts ainavas, bet palikušo bilžu skaitam joprojām nav gala. Tā nu katrs attēls jāiedabū šķidro kristālu ekrānā, lai to attīstītu vai izmestu. Tas prasa dienas - daudz dienu.

-  Tad mēs būsim pacietīgas un gaidisim.

Viņa pacēla acis, sazīmēja Stalanas drukno, rētaino augumu un pieaicināja viņu pie sevis.

-  Putns ir atpakaļ. Ja astazoi ir atrasti, mēs drīz vien to zināsim. Vai mēs esam gatavas sēsties tarakastos un uzbrukt?

-   Esam. Fārgajas jau šauj gluži labi, hezocani uzbarojušies… Ir iestādīts daudz dzelkšņu krūmu, daudz dzelkšņu jau ievākts. Aug arī laivas, un daži jaunie īpatņi jau ir gatavi darbam.

-  Tad sagatavo viņas! Iekrauj pārtiku un ūdeni un ziņo man. Un tu, Vanalpē, - tava pieredze ar attēliem mums šobrīd lieti noderēs. Tu bez kavēšanās dosies palīgā tām, kuras šo darbu dara!

Atlikušo dienas daļu un nākamo dienu Vaintē, izmetusi no galvas visas domas par astazoiem, vadīja pilsētas dzīvi, tomēr ik brīdi, kad viņa atvilka elpu un tuvumā nebija nevienas sarunu biedrenes, atgriezās nelūgtas atmiņas. Vai astazoi tiešām atrasti? Ja tā, viņi jāuzmeklē, jāaplenc un jāiznīcina. Domājot par astazoiem, viņas nāsis dusmās nobālēja. Šādā jutoņā ēšana vairs nesniedza baudu, un viņas pacietība izrādījās tik īsa, ka kāda izbiedēta fārgaja, aiztriekta vismežonīgākajā kārtā, pat nomira. Tas, ka trešajā dienā Vaintē sagaidīja kāroto ziņu, pilsētas labklājībai ļoti nāca par labu.

-  Attēli ir gatavi, eistaā, - fārgaja teica, un visām, kas to dzirdēja, pārskrēja atvieglojuma trīsas. Kad Vaintē atstāja ambesedu, pat Keriks pievienojās lielajai sekotāju grupai, tāpat kā citas degot nepacietībā noskaidrot, kas tad īsti noticis.

-  Viņi ir atrasti! - Vanalpē paziņoja. - Šobrid tiek attīstīts liels attēls; tūdaļ būs gatavs.

Celulozes loksne lēnām izslīdēja no zvēra mutes. Vanalpē ar mitru šļakstu izrāva to ārā, un Vaintē sagrāba attēlu vēl valgu un siltu.

-  Tiešām - viņi ir atrasti! - viņa iesaucās, un loksne viņas pirkstos vilnīja. - Kur ir Stalana?

-  Te, eistaā! - Stalana atsaucās, atliekot pie malas tikko aplūkotos attēlus.

-  Vai tu zini, kur meklēt šo vietu?

-  Vēl ne, - Stalana iedūra pirkstu attēla centrā, - bet pilnīgi pietiek ar to, ka gar šo vietu tek upe. Mēs uzbruksim no ūdens. Šobrīd sekoju viņiem pa pēdām - to vismaz es protu -, un pirmā puse man jau ir atzīmēta. Pēc attēliem es varu viņiem izsekot līdz šai vietai. Lūk, te ir viņu mājvieta. Ādu nojumes, lieli zvēri - viss, kā jau redzēts.

-  Un arī iznīcināsim viņus tāpat, kā iepriekš! - Vaintē pieaicināja Keriku un iebakstīja īkšķi attēlā. - Tu zini, kas tas ir?

Jauneklis neko tamlīdzīgu savu mūžu nebija redzējis. Viņš paņēma loksni ar svešādajiem melnbaltajiem pleķiem un grozīja uz visām pusēm, līdz Vaintē izrāva to viņam no rokām.

-  Neesi stūrgalvīgs! Tu esi redzējis šos radījumus, tev ir pazīstamas tādas ainas!

-  Lūdzu, ar tavu atļauju, eistaā, - Vanalpē bikli un vainīgi iejaucās. - Arī fārgajas bez īpašas apmācības nav spējīgas apjēgt, kas saskatāms attēlos. Viņas redz, bet nesaprot.

-  Skaidrs, - Vaintē aizmeta loksnes prom. - Pabeidziet sagatavošanas darbus. Tiklīdz vieta būs norādīta, mēs dodamies ceļā. Un tu, Kerik, nāksi kopā ar mums.

-  Paldies, eistaā! Kalpoju ar prieku!

Keriks runāja pilnīgi vaļsirdīgi. Viņam nebija ne jausmas, kurp viņas dosies un ko daris, tomēr viņš ar tīksmi domāja par gaidāmo laivu braucienu.

Jaunekļa degsme apdzisa visai drīz. Sirotājas devās ceļā rītausmā, kuģoja līdz krēslai un naktis pārlaida krastā. Tas turpinājās diendienā, līdz Keriks sāka apskaust jilanē par viņu spēju sabrukt bezsamaņai tuvā stāvoklī. Viņš, turpretī, lūkojās uz krastu un pūlējās iztēloties, kas slēpjas aiz meža sienas augšpus pludmales.

Attālinoties uz ziemeļiem, krasta līnija izmainījās. Džungļus nomainīja skraj- mežs, kas tālāk pārgāja muklājos un krūmājos. Ceļā gadījās ari lielas upes grīva, bet braucējas turpināja virzību uz ziemeļiem, līdz nonāca plašā līci. Tad Vaintē un Stalanas flagmaņlaiva devās pret līča krasta ieloka vidu. Tas bija kas jauns, un apātiskās fārgajas sarosījās. Kad karavāna ielauzās piekrastes niedrājā, ligzdojošie putni lielos baros uzspurdza gaisā, aizsedzot sauli. Dūņu purvu atkal nomainīja liedags, un Vaintē deva zīmi izsēsties krastā, lai gan saule bija veikusi tikai pusi lejupceļa pret apvārsni.

Keriks, tāpat kā citas, piezagās cieši klāt, alkdams dzirdēt tālākos plānus. Stalana bakstīja kādu attēlu.

-  Te esam mēs, bet te, upes krastā, ir astazoi. Ja mēs šodien pieejam par tuvu, mūs var pamanīt. Gudrāk būtu izkraut laivas šeit un atstāt visu pārtiku un ūdeni krastā. Tādējādi mēs būtu gatavas triecienam līdz ar gaismas svīdu.

Vaintē piekrita.

-  Mēs uzbruksim no jūras, slēpdamās aiz plīstošajiem viļņiem, jo tobrīd mēs vēl nebūsim tikušas viņiem aizmugurē. Es gribu nokaut visus! Izņemot dažus, ko Stalanai likts saņemt gūstā. Vai skaidrs? Atkārtot!

Grupu vadītājas atkārtoja norādījumus, kamēr fārgajas saspringti centās tos iegaumēt. Pēc daudzkārtējas atkārtošanas pat viscietpaurainākā fārgaja zināja, kas darāms. Keriks garlaikots uzgrieza muguru, bet pēc Vaintē signāla veicīgi vien atkal pievērsās notiekošajam.

-  Tu paliksi šeit, pie krājumiem, un gaidīsi mūs atgriežamies. Es negribu, lai tevi kļūdas pēc cīņas karstumā nogalina. Gaidi savu laiku: darbiņš būs arī tev.

Pirms vēl Keriks spēja atbildēt, viņa jau novērsās. Jauneklis nealka vērot slaktiņu, astazou apkaušanu ne tik, un Vaintē lēmums viņu iepriecināja.

Pret rītausmu viņas bija jau augšā un sēdās laivās. Piekraušanas gaitā Keriks sēdēja krastā un pēc tam klusi vēroja, kā laivas atiet no krasta un izgaist rita miglā. Inlēnu skatījās ar acīmredzamu intereses trūkumu, toties, aizbraucējām izzūdod skatienam, nekavējoties atvēra gaļas kublu.

-  Tu esi pretīga rīma! - Keriks teica. - Tu kļūsi trekna.

-  Ēst labi, - Inlēnu attrauca. - Tu ēd arī.

Jauneklim no tiesas negāja pie dūšas kublos iekonservētā gaļa (tā daždien garšoja pēc pelējuma), tomēr viņš nedaudz ieskrubināja un uzdzēra ūdeni, jo zināja, ka nekas nepiespiedīs Inlēnu kustēt, kamēr viņa nebūs pielocījusies līdz ūkai. Viņš piekasīgi nopētīja dzīvesbiedreni un atklāja, ka pareģojums jau piepildījies: Inlēnu aptukusi, miksts slānis pār visu ķermeni nogludinājis muskuļu skarbās aprises.

Kaut arī Keriks bija radis pie citu pastāvīgās klātbūtnes, viņš lieku reizi konstatēja, ka joprojām spēj rast baudu vientulībā. Inlēnu neskaitījās. Pēc laivu aizbraukšanas visu ieskāva klusums. Brize gan čabināja zāli, sīkie vilnīši skalojās gar krastu, bet balsu nebija - pilnīgi nekā no ambeseda nerimstošās čalas.

Keriks gāja pa priekšu gar tīro smilšu joslu starp zāļainiem ciņiem, iztraucēdams putnus, kuri teju teju no kājapakšas šāvās augšup. Viņi klimta klusumā. Inlēnu neapmierināta burkšķēja, nācās kurnētāju apsaukt. Paisumam pieņemoties spēkā, viņi nonāca augstas, melnas klints kauprē. Pie klints piestiprinājušās ūdenszāles locījās ūdens plūsmās, un tieši virspus ūdens līmeņa vidēja spraugās iestiprinājušos tumšu gliemeņu kolonijas.

Labas ēst, - Inlēnu teica, skaļi klakšķinot žokļus. Viņa stāvēja līdz ceļiem ūdeni un centās dažas atraut, bet tās stingri turējās pie akmens. Zaudējusi ceribas, viņa ļāvās, lai Keriks izved viņu krastā, kur jauneklis salūkoja dūres lieluma akmeni un atskaldīja dažas gliemenes no klints. Inlēnu tās sakampa, iegrūda mutē, saberza starp saviem smagajiem žokļiem un izspļāva čaulas suķes okeānā. Saldeno mīkstumu viņa tīksmē norija. Keriks savāca dažas arī sev un atgrieza tās vaļā ar savu metāla nazi. Abi tur uzkavējās, lidz nespēja vairs ieēst.

Diena vērtās lieliska, varētu pat teikt, lieliskākā diena Kerika mūžā, bet viņš vēlējās atrasties norādītajā vietā, kad atgriezīsies citas, tāpēc viņi devās atpakaļ jau agrā pēcpusdienā. Gaidīt nācās vēl ilgi. Saule bija jau zemu, kad parādījās laivas.

Pirmā krastā izkāpa Vaintē. Viņa noteiktā solī aizgāja līdz produktu kaudzei, nosvieda ieroci smiltīs un atrāva gaļas kublu, nostājās pret Keriku jautājošā pozā, nokoda lielu kumosu, sazelēja to, norija un visbeidzot ierunājās.

-  Neviens neizspruka. Slepkavniekiem gals. Viņi cīnījās kā nelabie, un mēs zaudējām pulka fārgaju, bet pasaulē fārgaju netrūkst. Kas iecerēts, tas padarīts. Tagad tu ķersies pie sava darbiņa.

Viņa uzsauca divām fārgajām, kuras izvilka no tuvējās laivas smagu saini un izvilka krastā. Pirmajā brīdī Keriks to noturēja par ādu ķīpu. Tad tā sakustējās.

Kad fārgajas nometa saini smiltīs, ādas atritinājās un atklājās bārdaina seja; radījuma mati - asiņu piesūkušies, acis - bailēs ieplestas. Ieraudzījis Keriku, tas iepleta muti un izgrūda savādas, čērkstošas skaņas.

-  Astazous runā, - Vaintē teica, - vai vismaz izgrūž kādas skaņas, kas šiem netīrajiem dzīvniekiem kalpo kā valoda. Ko viņš saka, Kerik? Es pavēlu tev klausīties un pastāstīt man, ko viņš saka!

Par nepaklausību nevarēja būt ne runas. Ko eistaā lika, tas tika izpildīts. Vienmēr. Bet Keriks nespēja izpildīt; viņa kustības pauda bailes.

Viņš nesaprata šīs skaņas. Tās viņam neko neizteica. Pilnīgi neko.

XXV

-  Vai radījums runā? - Vaintē uzstājīgi vaicāja. - Stāsti, nečammājies!

-        Nezinu… - Keriks nenoteikti novilka. - Varbūt… Es neko nesaprotu. Pilnīgi neko.

-  Tātad šīs skaņas ir tikai troksnis, ne vairāk.

Vaintē kvēloja dusmās. Viņas plānus gaidīja krahs. Viņai nevajadzēja noticēt Engai, kura tik uzstājīgi apgalvoja, ka smirdīgie lopi patiešām sazinoties savā starpā. Viņa būs kļūdījusies. Vaintē izgāza savas dusmas pār astazou, iegrūžot kāju būtnes ģīmī un pagrozot. Tas sāpēs iestenējās un neganti izbrēca kaut kādas skaņas. Keriks piešķieba galvu un saspringti ieklausījās.

-  Mirklīti, eistaā! Te kaut kas bija.

Viņa soli atkāpās un, joprojām saskaitusies, atkal pagriezās pret jaunekli. Viņš steidzīgi ierunājās, pirms vēl Vaintē niknums nav vērsies pret viņu pašu.

-        Tu dzirdēji? Viņš izkliedz vienas un tās pašas skaņas - jau kuro reizi! Un es zinu, tas ir, es domāju, ka zinu, ko viņš saka.

Keriks apklusa un, kodīdams lūpu, rakņājās sensenās atmiņās starp aizmirstiem, izdzisušiem vārdiem.

-  Marags - lūk, ko viņš saka. Marags!

-  Un tas kaut ko nozīmē?

-        Jā. Es zinu - tas nozīmē… Tas ir līdzīgs… Tas ir apmēram tas pats, kas astazous.

Vaintē tas šķita neizprotami.

-  Bet radījums taču ir astazous.

-  Es domāju ko citu. No viņa viedokļa astazous ir jilanē.

-         Doma nav visai skaidra, turklāt šāds skaidrojums man nebūt netīk, bet vispārīgos vilcienos es tevi saprotu. Turpini iztaujāt! Ja, tavuprāt, šis astazous ir jileibe un neprot labi runāt, mēs tev sagādāsim citu īpatni. Sāc!

Bet Kerikam nekas nesanāca. Gūsteknis cieta klusu. Keriks pieliecās viņam tuvāk un saņēma spļāvienu ģīmī. Vaintē nešķita apmierināta.

-  Notīries! - viņa uzrūca un pamāja kādai fārgajai. - Atved citu astazou!

Keriks lāgā neapzinājās, kas ar viņu notiek. MARAGS. Vārds kulstījās pa

viņa galvu, uzbangodams atmiņas - netīkamas atmiņas. Auri mūžamežā, kaut kas baiss jūrā. Maragi. Tas ir vairāk nekā viens marags. Maragi, marags, maragi, marags…

Viņš spēji satrūkās, apjauzdams, ka uz viņu nikni auro Vaintē.

-  Vai tu piepeši esi kļuvis jilenins - bez valodas kā tāda fārgaja, nule no jūras izlīdusi?!

-  Piedod, lūdzu: manas domas, astazous izdvestās skaņas, es domāju, ka…

-  Tas mani neinteresē. Runā tagad ar šo eksemplāru!

Keriks palūkojās lejup - platās, izbiedētās, zilās acīs un matu jūklī ap būtnes galvu. Uz sejas mati neauga, un augums zem apsējiem šķita uzblidis un svešāds. Vaintē sakampa astazoiem atņemtu koka šķēpu ar akmens uzgali un iebakstīja radījumam sānos; izbiedētā būtne iekviecās.

-   Paskaties uz mani! - Vainē uzsauca. - Tā jau ir labāk. Tagad es tev parādīšu, kas tevi gaida, ja tu klusēsi tāpat kā šis te un nemēģināsi runāt.

Vaintē apgriezās un trieca šķēpu bārdainā gūstekņā miesā. Tas ķērcoši iebļāvās, bet Vaintē trieca šķēpu atkal un atkal, līdz iestājās klusums. Otrs upuris šausmās vaimanāja un svaidījās uz visām pusēm, cik to ļāva ciešās saites. Vaintē aizsvieda projām asiņaino ieroci.

-  Atsvabini tā locekļus un liec runāt! - Vaintē novērsdamās teica.

Tas izrādījās sarežģīti. Gūstekne te spiedza, te smagi kāsēja, no tās acim straumēm plūda asaras un uz virslūpas krājās gļotas. Keriks pieliecās cieši klāt, pagaidīja, lidz būtne pierimst, un izrunāja vienīgos vārdus, kurus zināja.

-  Marags. Maragi.

Tūdaļ arī sekoja atbilde, bet tik strauja, ka viņš nespēja izsekot, lai gan saklausīja «maragi» un vēl ko citu. Samadu! Jā, samadu, - samadu esot apkāvuši. Šie vārdi nozīmēja tieši to! Viss samads maragu apslaktēts. Lūk, ko viņa stāsta!

Viņa… Neviļus Kerika lūpās raisījās šis vārds. Sieviete. Viņa ir linga, un tas otrs - nodurtais, - tas ir hannas. Sieviete un virietis. Ari viņš pats ir hannas.

Sapratne padziļinājās, bet mokoši gausi - pa vārdam, pa frāzei. Dažus vārdus viņš vispār neizšķīra; astoņgadīgā zēna vārdu krājums - viss, ko viņš jebkad zinājis, - nebija tāds kā pieaugušai sievietei.

-  Jūs apmaināties trokšņiem. Vai saproti arī kaut ko?

Keriks palūrēja uz Vaintē, pielēca kājās un brīdi stāvēja, vārstīdams muti, līdz viņas jautājuma jēga izspiedās caur marbaka vārdu gūzmu viņa galvā.

-  Jā, protams, eistaā, saprotu arī. Lēnā garā sāku šo to apjēgt.

-  Tas ir jauki. - Vaintē ciešāk ietinās apmetni. Ēnas jau vērtās garas, saule skāra apvārsni. - Vajag to atkal sasiet, lai neizmūk. No rīta turpināsi. Kad sāksi vairāk saprast, likšu uzdot astazoum dažus jautājumus. Jautājumus, uz kuriem svarīgi rasi atbildi. Ja radījums atteiksies atbildēt, tad atgādini tā otra galu. Nešaubos, ka arguments nebūs no vājajiem.

Keriks arī pats paņēma apmetni, atgriezās un apsēdās smiltīs līdzās sievietei. Viņa galvā jaucās vārdi, balsieni, nosaukumi…

Sieviete ierunājās, - un viņš atskārta, ka saprot, pat neredzot viņas kustības.

-  Man salst.

-  Tu vari runāt tumsā - un es saprotu…

-  Auksti…

Protams. Marbaks nelidzinājās jilanē valodai. Tas neietvēra ķermeņa kustības. Tās izrādījās skaņas - tīras skaņas. Keriks jūsmoja par šo atklājumu, vienlaikus noritinādams dažas asinim piesūkušās ādas no mirušā vīra ķermeņa un uzklādams sievietei.

-  Mēs varam runāt pat nakti! - viņš murmināja, notrīdams ķepīgos pirkstus pret krasta smiltīm. Kad viņa atbildēja, klusajā, joprojām baiļpilnajā balsī skanēja ari pārsteigums.

-  Es esmu Aina no Ohzo samada. Kas esi tu?

-  Keriks.

-  Tu arī esi gūsteknis, piesiets pie maraga. Un tu proti ar viņiem runāt?

-  Jā, protams. Bet ko tu te darīji?

-  Vācu ēdamo, ko tad vēl! Dīvains jautājums. Mums nevajadzēja nākt tik tālu uz dienvidiem, bet pagājušajā ziemā tik daudzi nomira badā… Neko nevarēja darīt. - Viņa atkal palūkojās uz viņa siluetu pret debesīm un ļāva vaļu ziņkārei. - Kad viņi tevi sagūstīja, Kerik?

-  Kad? - Tiešām nav viegli atbildēt. - Jādomā, jau pulka vasaru aizritējis. Es biju ļoti mazs…

-  Viņi visi ir miruši, - viņa piepeši atcerējās un sāka šņukstēt. - Šie maragi viņus visus nobendēja, visus, izņemot dažus gūstekņus.

Viņa iešņukstējās vēl skaļāk, un kaklasiksna spēji iegriezās Kerika kaklā. Viņš abām rokām ieķērās tajā un aizšļūca pa smiltim. Troksnis bija iztraucējis Inlēnu nakts mieru un viņa vēlās projām, raujot Keriku sev līdzi.

Viņš vairs nemēģināja runāt.

Nākamajā rītā Keriks modās ar grūtībām. Galva šķita smaga, āda - karsta. Jādomā - vakar nevajadzēja tik ilgi uzturēties saulē. Viņš atrada ūdens tvertni un alkaini strēba, kad tuvumā uzradās Stalana.

-  Eistaā man stāstīja, ka tu sabaurojoties ar citu astazou, - viņa lietoja šādu dzīvniecisku darbības apzīmējumu, turklāt bagātināja frāzi, neslēpjot atklātu riebumu.

-  Es esmu Keriks, kurš sēž līdzās pašai eistaā. Tavs runas veids ir aizskarošs.

-  Es esmu Stalana, kura žmiedz astazous, kā to vēlējusies eistaā. Nav nekā aizvainojoša, ja tevi nosauc par to, kas esi.

Nesenais slaktiņš sniedza medniecei sāta sajūtu. Viņas uzvediba mēdza būt rupja kā viņas balss, bet šorīt viņa turklāt izrādijās neparasti dzēlīga. Keriks nejutās tik labi, lai strīdētos ar brutālo radību. Tikai ne šodien. Nepievēršot uzmanību viņas pārākuma un nicinājuma pilnajai pozai, viņš aizgriezās, un medniecei nācās sekot viņam nopakaļ lidz vietai, kur gulēja sasietā sieviete.

-  Runā ar to! - Stalana izrīkoja. Viņas balss skaņa lika sievietei notrīsēt un izbailēs pievērsties Kerikam.

-  Man gribas dzert.

-  Es atnesīšu ūdeni.

-  Tā locījās un izgrūda skaņas, - Stalana iejaucās. - Tavas skaņas nebija ne kripatu labākas. Ko tas nozīmē?

-  Viņa vēlas ūdeni.

-  Labi. Iedod ķēmam kādu malciņu. Un pēc tam jautāšu es.

Marags līdzās Kerikam Ainu šausmināja. Tas pavērās viņā ar tukšu, aukstu skatienu, sakustināja locekļus un kaut ko krekšķēja. Keriks tulkoja:

-  Vai te vēl ir kādi tani?

-  Kur? Ko tu ar to domā?

- To jautā šis neglītais marags. Man jāzina, vai te ir vēl kādi, vai ir citi samadi?

-  Uz rietumiem, kalnos - to taču tu zini.

Stalanu atbilde neapmierināja. Tincināšana turpinājās. Pēc brīža, neskatoties uz nepilnīgajām valodas zināšanām, Keriks apjauta, ka Aina izvairās no tiešām atbildēm.

-  Tu nesaki visu, ko zini, - viņš pārmeta.

-  Bet protams! Šis marags vēlas atrast arī citus samadus un apslaktēt. Es nestāstīšu. Es drīzāk miršu. Vai tad tu vēlies, lai mošķis to zinātu?

-  Man vienalga, - Keriks vaļsirdīgi atzinās. Viņš jutās saguris, un arī galva sāpēja. Maragi var kaut astazous, astazoi var kaut maragus, lai tikai liek viņu mierā. Viņš ieklepojās, tad sāka kāsēt bez mitas - dziļi un sāpīgi. Noslaucījis gļotas no lūpām, viņš atskārta, ka tajās redzamas asinis.

-  Prasi vēl! - Stalana uzstāja.

-   Prašņā pati! - Keriks ieteica tik bezbēdīgi, ka Stalana burtiski iešņācās dusmās. - Es gribu padzerties. Man rīkle kalst.

Viņš alkaini padzērās, atlaidās zemē un uz brīdi pievēra acis.

Vēlāk apziņā pavīdēja, ka kāds viņu kaut kur velk, bet atvērt acis šķita pārāk smags darbs. Pēc brīža viņam lika mieru, viņš pierāva kājas pie krūtim un apņēma tās ar rokām. Pirms samaņas zaudēšanas, Keriks vēl sajuta, ka zem svelmainās saules stariem ir aplam auksti.

XXVI

Apziņā gruzdēja laika rituma izjūta, apziņu skāra pastāvīgas sāpes. Sāpes, kas drīz vien kļuva par svarīgāko motīvu Kerika dzīvē, - nomācoša nenovēršamība, kuras priekšā viņš drupa. Tajos brīžos, kad apziņa bija. Periodiski to nomainīja bezsamaņa. Viņš gaidīja viendabīgās tumsas brīžus kā patvērumu no drudža un nebeidzamajām ciešanām. Reiz Keriku pamodināja svešādas, neskanīgas vaimanas; tikai pēc brīža viņš apjauta, ka vaidējis pats.

Smagākais brīdis jau atkāpās pagātnē. Samaņa joprojām atgriezās tikai brīžiem, bet Keriks apzinājās, ka sāpes aizstājusi trula smeldze. Skatiens bija aizmiglots, bet stingrā, vēsā roka ap pleciem, kas balstīja viņu, lai viņš varētu padzerties, varēja būt tikai Inlēnu roka. «Nešķirama kā paša ēna,» Keriks nodomāja, «kā paša ēna.» Doma viņu sasmīdināja - grūti pat pateikt, kāpēc, - un viņš atkal ieslīga nemaņā.

Kādu dienu Keriks konstatēja, ka ir pie pilnas sajēgas, tikai nespēj pakustēties. Šķita, ka aizplūdusi neizmērojama laika straume, kas gan nav viņu nospiedusi pie zemes, nedz arī saistījusi, tomēr aizskalojusi pēdējo piliti spēka, liekot plakt pie zemes no sava ķermeņa svara. Viņš atklāja, ka var pakustināt acis, bet tās asi iesāpējās un pieplūda neapturamām asarām. Inlēnu tepat līdzās domīga tupēja uz resnās astes, klusā svētlaimē blenzdama tukšumā. Ar milzu

pūlēm jauneklis izspieda vienu vienigu vārdu «dzert», nespēdams nobeigt to vārda daļu, kuru pavadīja ūdens nešanu apzīmējošās ķermeņa kustības. Inlēnu tuvākā acs pagriezās pret Keriku, kamēr smadzenes pūlējās aptvert pausto domu. Beigu beigās pat viņai atausa skaidriba. Viņa pietrausās kājās, atnesa ķirbi un paslēja viņa ļengano augumu, ļaujot padzerties. Viņš iestrēba, ieklepojās un spēku izsīkumā zaudēja samaņu. Pie ieejas kaut kas sakustējās, un redzes lokā iepeldēja Akotolpa.

-  Vai es nekļūdos: viņš runāja? - viņa pārvaicāja, un Inlēnu piekrītoši pamāja. - Ļoti labi, ļoti labi. - Zinātniece noliecās un aplūkoja jaunekli. Keriks kā miglā saskatīja viņas platās aprises, tauku krokām šūpojoties, aizsedzam debesis.

-  Tev bija jābūt mirušam, - viņa teica ar zināmu apmierinājumu. - Bez manis tu arī būtu līķis. Pakustini galvu par zīmi, cik pateicīgs tu esi par manu darbu!

Keriks atļāvās vārgi pakustināt žokli, un Akotolpa uztvēra to kā pelnītu atzinību.

-  Baiga slimība ārdīja visu tavu organismu. Šīs vātis uz ādas vēl ir mazākais: fārgajas, būdamas pārāk stulbas, lai saprastu, ka šāda liga ir specifiska tavai sugai, izvairījās aiztikt tevi, un man vajadzēja tevi kopt pašai. Bet ļoti interesanti. Ja es jau nebūtu strādājusi ar siltasinīgajiem astazoiem, tevi neizbēgami piemeklētu nāve.

Kamēr Akotolpa runāja, vairāk pašas priekam, viņa nomainīja slimnieka apsējus. Tas nenoritēja bez sāpēm, bet vairs nelīdzinājās mokām, ko Keriks bija izjutis agrāk.

-   Dažiem mūsu noķertajiem astazoiem bija šī pati slimība, tikai vieglākā formā. Viņos izveidojušās antivielas. Tevī - ne. Visslimākajam es pilnīgi iztecināju asinis, ieguvu serumu, apstrādāju… Tā, esam galā. Tagad ieēd kaut ko.

-  Cik… ilgi… - Keriks mēģināja čukstēt.

-  Cik ilgi jāēd? Cik ilgi antivielas? Vai tu vēl murgo?

Keriks lūkoja pakustināt roku laika nozīmē.

-   Skaidrs. Cik ilgi tu esi slimojis? Ļoti ilgi; es neuzņēmu laiku. Tam nav nozīmes. Tagad padzeries: tev nepieciešamas olbaltumvielas, tu esi zaudējis kādu trešo daļu svara. Te ir garda, līdz šķidram stāvoklim fermentēta gaļa, lieliski sagremojama.

Kerikam trūka spēka iebilst. Šķebīgā zampa gan lika viņam nožākstīties, tomēr kādu nieku izdevās arī norīt. Pēc tam viņš noguris aizmiga.

I

Tas izrādījās lūzuma punkts. Slimība bija galā. un jauneklis strauji atveseļojās. Apmeklētājas pie viņa nenāca, izņemot resno zinātnieci, bet viņš ari neilgojās pēc tādām. Viņš atkal un atkal pārcilāja prātā atmiņas par taniem, ar kuriem bija runājis. Nē, ne taniem. Ar astazoiem. deģenerātiem, siltasiņu slepkavām. Miesa no viņa miesas. Tani. Tie paši ļaudis, tie paši radījumi. Viņam bija divēja piederība, ko jauneklis līdz šim nebija izpratis un tagad lauzīja galvu. Protams, viņš pats bija tanus, jo savulaik - agrā bērnībā - esot atvests uz šejieni no citurienes. Tomēr tas noticis tik sen, tik daudz ūdeņu aiztecējis kopš tā laika, ka jebkura atmiņa par to izkūpējusi. Tās vairāk šķita atmiņas par atmiņām, it kā tas būtu kaut kas tāds, par ko viņam stāstits, nevis paša pieredzēts. Kaut ari fiziski Keriks nebija jilanē, jau sen viņš domāja, kustējās, runāja kā jilanē. Tomēr ķermenis joprojām bija tanu ķermenis, un sapņos viņš dažkārt uzturējās savu sugasbrāļu vidū. Šādi sapņi satrauca, pat biedēja, bet, par laimi, viņš pēc pamošanās no tiem neko daudz neatcerējās. Arī atcerēties tanu vārdus viņš vairs nespēja, lai kā ari pūlētos, jo pat tie, kurus pats bija runājis, slimības laikā izrādījās izkrituši no galvas.

Ja neskaita Inlēnu nemitīgo kluso klātbūtni, Keriks bija atstāts pilnigā vienatnē. Vienīgā apmeklētāja palika Akotolpa, un jaunekli tas pārsteidza.

-  Vai viņas joprojām ir ārpus pilsētas - visas tās, kuras iznicina astazous? - viņš kādu dienu jautāja.

-  Nē. Jau divi desmiti dienu, kopš viņas ir atpakaļ, ja ne vairāk.

-  Bet neviena pat nepavīd redzeslokā, pat fārgaja ne, un neviena bez tevis arī neatnāk.

-   Protams, ne, - Akotolpa stingri iekārtojās uz savas astes, visus četrus īkšķus savija kopā un omulīgi atbalstīja uz sava vidukļa tauku blīvas.

- Tu maz zini par jilanē, labi ja tik, cik šī atstarpe starp maniem īkšķiem, - viņa saknieba tos cieši kopā. - Tu dzīvo mūsu vidū, bet nenieka nezini.

-  Es nekas neesmu, es nenieka nezinu. Tu zini visu. Es ar lielu prieku kaut ko uzzinātu.

Kerika teiktais nebija kaila pieklājības frāze. Viņš maldījās pa sadzīves mīklu džungļiem, pa neatbildētu jautājumu labirintiem. Lielāko daļu dzīves puisis pavadījis šeit - šajā noslēpumu pilsētā. Jilanē dzīvi caurvija aizspriedumi un zināšanas, ko, kā rādās, katra zināja, bet neviena neapsprieda. Ja lišķība un pieglaimība var izvilināt no treknās būtnes kādu atbildi, Keriks bija gatavs šķobīties vissmieklīgākajās padevības pozās.

-   Jilanē neslimo. Slimības nopļauj tikai zemākos dzīvniekus, kā tevi. Es pieļauju, ka savulaik ir bijušas arī slimības, kas skārušas mūs, bet tās jau sen izskaustas, kā, piemēram, drudzis, kas aiznesa līdzi dažas no pirmajām šajā krastā iznākušajām jilanē. Traumu gadījumos infekcijas var iekļūt brūcēs, bet tās tūdaļ tiek apkarotas. Tava slimība tiktāl samulsinājusi stulbās fārgajas, kuras nespēj to nedz apjēgt, nedz pieņemt, ka viņas to ignorē, un lidz ar to arī tevi. Man, turpretī, darba specifika ar visām dzīvības formām liek būt imūnai pret tamlīdzīgām blēņām.

Viņa neslēpa dziļu apmierinājumu, un Keriks steidza vispārējos vilcienos piekrist.

-  Tev noslēpumu nevaid, Augstība, - viņš vedināja. - Vai sekls zemes tārps drīkst patērēt tavu inteliģenci, uzdodot vēl jautājumu?

Akotolpa nevērīgi deva atļauju.

-  Vai starp vīrišķiem plosās sērga? Hanalē es dzirdēju, ka daudzi liedagā zaudē dzīvību.

-  Vīrišķi ir truli un bez jēgas kulsta mēles. Jilanē šādus jautājumus apspriest nav ļauts.

Akotolpa šķelmīgi piemiedza aci Kerikam, vienlaikus pievēršot otras acs skatu Inlēnu masīvajai mugurai, un sakārtoja domas.

-  Bet es neredzu nekā ļauna, atklājot to tev. Tu neesi jilanē, turklāt esi virišķis, tātad tev var stāstit. Es runāšu vienkārši, jo visā problēmas pilnibā to lemts izprast tikai ar manām dziļajām zināšanām. Mēģināšu tev aprakstīt vairošanās intīmās un sarežģītās nianses. Pirmkārt, tev jāsaprot savas uzbūves nepilnība. Visi siltasiņu radījumi, tevi ieskaitot, ejakulē spermu, un tā arī ir jūsu vienīgā līdzdalība vairošanās norisē. Ar mūsu augsti organizēto sugu ir citādi. Apsēklošanas akta laikā apaugļotā ola nonāk vīrišķa dzimumsomā. Šī norise izraisa izmaiņas vīrišķa vielmaiņā. Būtne kļūst laiska, minimāli tērē enerģiju un ieaug taukos. Olas izšķiļas, jaunuļi dzimumsomas komfortā briest, attistās, un atstāj to tikai tad, kad sasnieguši jūras dzīvei nepieciešamo briedumu. Tas ir brīnišķīgs pielāgojums, kurš pārākajām būtnēm - sievietēm - atbrīvo īkšķus svarīgākiem darbiem. - Akotolpa badīgi nošmakstināja lūpas, pastiepās, satvēra Kerika nepabeigto šķidrās gaļas ķirbi un vienā rāvienā iztukšoja to. - Pārākajām visās jomās. - Viņa tiksmi atraugājās. - Tiklīdz jaunuļi aiziet jūrā, vīrišķa loma reprodukcijā ir izsmelta. Apmēram tāpat, kā kādam kukainim, kuru sauc par dievlūdzēju un kura mātīte pēc kopulācijas tēviņu apēd. Tēviņa vielmaiņas atgriešanās normālās sliedēs norit smagi. Apmēram puse šajā norisē apmirst. Lai gan tas varētu nebūt tikami tēviņiem, sugas izdzīvošanā tam nav nozīmes. Tev taču nav nekādas sajēgas par to, ko es runāju, vai ne? Par to liecina dzīvniecisks tukšums tavās acīs.

Bet Keriks saprata. Pat pārāk labi. «Trešā reize liedagā - neizbēgama nāve», viņš klusībā nodomāja, bet balsī teica: - Cik vieda tu esi, Augstība! Pat ja es būtu izšķīlies reizē ar laiku, es zinātu vien niecīgu daļiņu no tā, kas zināms tev.

-  Bez šaubām, - Akotolpa neiebilda. - Zemākie - siltasiņu - dzīvnieki nespēj pārkārtot savu vielmaiņu, kāpēc arī vāji vairojas un spēj izdzīvot tikai pašā pasaules maliņā. Es Entobanā strādāju ar tādiem dzīvniekiem, kuri sauso sezonu pārlaiž, iekaltuši izsusuša ezera dibena dūņās, un sagaida lietavas, lai cik arī vēlu tās sāktos. Tagad, jādomā, pat tev varētu kļūt skaidrs, ka gan izdzīvošana, gan nāve atkarīga no vielmaiņas pārvērtībām.

Fakti saliedējās veselumā, un Keriks neviļus skaļi noteica:

-  Dzīvības Meitas…

-    Nāves Meitas! - Akotolpa iebilda, paužot visdziļāko nicinājumu. - Neatgādini man šīs radības! Viņas nekalpo savai pilsētai, nedz arī mirst, kā pienāktos pēc izraidīšanas. Toties nomirst pašas labākās. - Viņa ar saltiem, ļaunu vēstošiem žestiem pievērsās Kerikam. - Ir mirusi Aikimeja, dižā zinātniece. Tev bija tas gods tikties ar viņu Inegbanā, kad viņa ievāca tavu audu paraugus. Tā bija viņas melnā loze. Dažas augstu stāvošas muļķes gribēja, lai viņa atrod iespēju iznīcināt tavus astazous bioloģiskā ceļā. Viņa neatrada, - viņa nevarēja atrast, lai kā arī centās. Un nomira. Zinātne sargā dzīvību, nevis atņem to. Un viņa nomira kā tās jilanē, kuras izraida no pilsētas. Tu esi nesaprātīgs dzīvnieka tēviņš, un es tev vairāk nekā nestāstīšu.

Viņa aizlīgoja projām, bet Keriks tam pat nepiegrieza vērību. Pirmo reizi viņš sāka apzināties kādu nieku no tā, kas notiek tepat apkārt. Viņš bija truli ļiīcnrini:. pasauli, kada tā šķiet. Bija ticējis, ka tādi radījumi kā hezocani un laivas ii pilnīgi dabiski. Kas tev deva! Kaut kādā nezināmā veidā jilanē bija pārveidojušās viņu ķermeņus, kā tas darīts arī ar visiem augiem un dzīvniekiem pilsēta. Ja nu treknā Akotolpa tiešām prot taisīt tādus trikus, tad viņas zināšanām patiesi jāpārsniedz vispārdrošākās Kerika iedomas. Pirmo reizi viņš izjuta neviltotu cieņu pret viņas gudrību un spējām. Bez viedās Akotolpas viņš jau būtu miris.

Keriks iegrima smagā miegā un sapni skaļi vaidēja. Viņa acu priekšā pārveidojās dzīvnieki, tad izkusa arī viņa paša miesa un sacietēja jaunā formā.

Driz vien Keriks bija atlabis tiktāl, ka varēja piecelties sēdus. Vēl pēc laiciņa viņš, atbalstījies pret Inlēnu, lūkoja paspert dažus drebelīgus soļus. Piliti pa pilītei

atgriezās spēki.

Kādu dienu Keriks izgāja no sava kambara un atsēdās saulē ar muguru pret lapoto sienu. Ja jau reiz parādījies, turklāt acīmredzami vesels, tad viņa klātbūtne tika pieņemta kā agrāk. Viņš pasauca fārgaju un lika tai atnest kādu augli, jo viņa kvēlākā vēlēšanās bija atpestīt muti no sašķidrinātās gaļas garšas.

Spēki turpināja atjaunoties, lidz beidzot, ik brīdi apstādamies, lai atpūstos, Keriks spēja aizvilkties lidz ambesedam. Pirms slimības tā būtu bijusi īsa pastaiga; šobrīd tas izrādījās īsts maratons, un pie mērķa Keriks nonāca sviedriem pārplūdis un iekrampējies Inlēnu rokā. Viņš saļima pret ambeseda sienu un rija gaisu. Vaintē, viņu pamanījusi, tūdaļ aicināja pie sevis. Jauneklis pietrausās kājās un streipuļoja pretī valdniecei, kura vēroja viņa steberīgo soli.

-  Vai esi vēl slims? - viņa vaicāja, paužot rūpes.

-  Slimība ir pāri, eistaā, tikai spēka vēl nav. Akotolpa, neizmērojami viedā dziedniece, liek ēst daudz gaļas, lai mans augums atkal apaugtu ar miesu un atgūtu spēkus.

-  Dari, kā viņa liek: tā ir arī mana griba. Ceļā uz ziemeļiem mūs pavadija uzvaras, un visi sastaptie astazoi ir iznīcināti. Izņemot tos dažus, ko sagūstījām. Mana vēlēšanās bija tāda, lai tu aprunājies ar tiem un izvilini informāciju.

-  Kā eistaā pavēl, - Keriks attrauca. Vārdos skanēja tikai bikla padevība, bet patiesībā Keriku pārņēma svelošas alkas: viņa vaigi piesarka un augums ietrīsējās. Jauneklis apzinājās, ka ienīst šķebīgās būtnes, bet tik un tā - viņš dega nepacietībā ar tām sazināties.

- Tu runāsi, bet ne ar tiem, ko mēs atvedām. Tie ir beigti. Atgūsti spēkus. Kad ziemeļu saule atsāks sildīt, mēs dosimies vēl varenākās medībās.

Keriks pazemīgi pamāja, pats pārsteigts par savu pēkšņo vilšanos.

Pietika pagulšņāt saulē, izmest no galvas atmiņas par slimību, un atgriezās dzīvesprieks. Ritēja dienas, līdz beidzot Akotolpa atsūtīja kādu fārgaju pēc Kerika. Tā aizveda uz pilsētas daļu, kurā Keriks lidz šim nebija kāju spēris, - līdz noslēgtai, savādi pazīstamai plāksnei. Tā atbīdījās, un pavērās vēl miklas sienas.

-  Ūdens ieeja, tāda pati kā Inegbanā.

Inlēnu ķermenis atzinīgi noļumēja:

-  Kož acīs.

-  Tad turi tās ciet, stulbā radība! - Keriks aizrādīja un aizvēra arī savējās, ļaujoties siltā šķidruma šaltij.

Viņiem ienākot, Akotolpa meta mieru aizsāktam darbam, pastiepās un ar īkšķiem ieknieba Kerikam sānā.

-  Jauki. Tu esi apsedzis savas ribas. Bet tev arī jāvingro. Es tev tikai nododu eistaā rīkojumu. Viņa ir ļoti norūpējusies, vai tu spēsi doties uz ziemeļiem līdz ar citām.

-    Uzklausu un paklausu. - Keriks ar skatienu iztaustīja savādo telpu, nesekmīgi cenšoties izprast, ko tas viss nozīmē. - Reiz tālajā Inegbanā es biju ļoti līdzīgā vietā…

- Tu esi vērīgs savā muļķībā. Visas laboratorijas ir līdzīgas.

-  Pastāsti, Diženā, ko tu te dari!

Akotolpa nošmakstināja lūpas, un spēcīgās jūtas saviļņoja viņas tauku krokas.

-  Tu gribi, lai es tev pastāstu, tu, neizmērojami dumjā būtne? Pat desmit mūžu dzīvojot, tevī ne apjausma par to nedzimtu. Zinātne pastāv, kopš jilanē pirmo reizi iznirusi no jūras, un visu šo laiku tā augusi dziļumā un plašumā. Zinātne ir izpratne par dzīvi kā tādu, ielūkošanās dzīvības noslēpumos, ielaušanās šūnās, kas veido visu dzīvo, šūnas kodolā snaudošo gēnu aptaustīšana, to spirāles atritināšana, sasmalcināšana, sajaukšana un atkalsavienošana, jo mēs esam visas dzīvības saimnieces. Vai tu saprati kaut vārdu no manis teiktā, siekalainais lišķi?

Keriks ierunājās, tīši uzsvērdams savu pieglaimibu:

-   Ļoti maz, tu, bezgalīgi viedā, bet gana, lai apjēgtu, ka jūs esat dzīvības saimnieces.

-  Tiesa gan. Vismaz tik daudz saprāta tevī mājo, lai apbrīnotu arī to, ko nespēj izprast. Tad paveries uz šo dzīvnieku un neslēp jūsmu! - Akotolpa pastūma malā līdzstrādnieci un pamāja uz kārpainu, adatainu, plankumainu radību, kas tupēja pie sienas caurspīdīgās daļas. Spilgts saules stars iespīdēja būtnē iekšā no sāniem, kā šķita, caur milzīgu aci. Otra acs, turpretī, rēgojās virs dzīvnieka galvas. Akotolpa pieaicināja Keriku tuvāk un sajūsmā salīgojās, redzot viņa bažīgo pozu.

- Tu no tā baidies?

-  Šīs acis…

-  Tās taču neredz, muļķadesa! Radijums ir akls un nejūtīgs, bet acis kalpo mūsu vajadzībām: tās saliec gaismu, un mēs varam ieraudzīt neredzamo. Paveries uz šo caurspīdīgo plātnīti! Ko tu tur redzi?

-  Ūdens pile, vai?

-  Apbrīnojamas novērošanas spējas. Bet tagad palūkojies tajā, kad es to ielikšu sanduū.

Akotolpa bakstīja ar īkšķi, līdz sanduū sānos pavērās sprauga, un ieslidināja tajā plātnīti. Tad viņa pašķielēja augšup vērstajā acī un, bakstīdama sanduū jutekļos vajadzīgās instrukcijas, klusi krekšķināja. Savu padarījusi, Akotolpa atliecās un deva vietu Kerikam.

-  Aizver vienu aci! Ar otru ielūkojies te. Ko tu redzi?

Ktuik'. nrirnd/oļa noko. Tikai gaismas ņirbu. Viņš mirkšķināja, cilāja galvu - un bnidzot leniudzljal Caurspīdīgas radībiņas, kas ņipri vēcināja taustekļus. Jauneklis neizpratnē pievērsās Akotolpai:

F_"s kaut ko redzēju - tādus kā kustīgus zvēriņus. Kas tie tādi?

-  Dzīvnieki, sīksīki dzīvnieciņi šajā ūdens lāsē. Lēcas palielina viņu attēlus. Tu apjēdz, par ko es runāju?

-  Nē.

-  Bez šaubām. Tu nekad neapjēgsi. Tavs saprāts līdzinās tiem tur astazoiem - aiz muguras. Vācies!

Keriks apcirtās un iepleta muti. Sienas nišā klusi stāvēja bārdains tanus. Tad viņš aptvēra, ka tas ir tikai izbāzenis. Tas viņam neko neizteica, un viņš veicīgi atstāja telpu.

Atpakaļceļā saule karsēja plecus, Inlēnu pacietīgi klumzāja nopakaļ… Keriks tomēr jutās dīvaini satraukts. Domās un valodā viņš ir jilanē. Augumā - astazous. Tas nozīmē, ka viņš nav ne šis, ne tas, un šī doma jaunekli ļoti nomāca.Viņš ir jilanē - lūk, kas viņš ir, un nevienam par to nav ne mazāko šaubu!

Atkal un atkal viņš domās atkārtoja šos vārdus, bet pirksti neapzināti knaibīja silto tanus miesu.

XXVII

-  Laiks doties ceļā! - Stalana paziņoja. - Šie attēli sniedz visu, kas vajadzīgs.

-  Parādi! - Vaintē pastiepa roku. Viņas palīdzes un fārgajas saspiedās tuvāk, tīkodamas kaut ko saskatīt, bet žests lika viņām atkāpties. Stalana pasniedza attēlus - rūpigi, pa vienam, sīki izskaidrojot, kas katrā redzams.

-  Šie ir pirmie. Redzamas dziļās ielejas, kur astazoi parasti ziemo. Bet pērn- ziem ielejas palika iekaltas ledos. Tā arī nepienāca atkusnis, kas līdz ar jaunu gadalaiku atnestu dzīvību, tāpēc astazoiem jādodas uz dienvidiem gādāt iztiku.

«Uz dienvidiem, tālāk no neierastās spelgoņas,» Vaintē prātoja, «tāpat kā mēs bēgam uz dienvidiem no Inegbanas bargajām ziemām.» Viņa aizgainīja šo derdzīgo domu, vēl lāgā to pat neiedomājusies. «Starp šiem diviem faktiem nav nekādas līdzības, tāpat kā starp jilanē un astazoiem. Tā ir tīra sagadīšanās. Galvenais, ka tiem radijumiem jānāk uz dienvidiem iztikas meklējumos.» Viņa ierunājās balsī:

-  Uz dienvidiem! Tur viņi mums neizspruks!

-  Tu tiešām pareizi redzi nākotni, eistaā. Ja viņi paliek, tiem jānomirst badā. Ja nepaliek, kāpēc mums nedoties pretī, lai viesus suminātu?

-  Un kad?

-  Nu jau drīz. Palūk! Lielie zvēri, kas velk baļķus ar ādām. Viņi virzās lejup no kalniem. Te ir zāle, bet pērnā - tā, kura pa ziemu mirusi. Šis baltais te, šajās bedrēs, ir ciets ūdens. Viņiem jānāk vēl tālāk uz dienvidiem.

-  Tā viņi arī darīs. Vai tu visu esi sagatavojusi?

-  Esmu gan. Pārtika ir sasaiņota, laivas pabarotas, bruņotās fārgajas turam gatavībā.

Pielūko, Iai tā ari paliktu!

Vin.a atlaidai stalanu, nekavējoties aizmirsdama viņu un domās pinveisdiiin.i:. gaidāmajam notikumam. Šoreiz viņas dosies tālu iekšzemē un hii:, projām visu vasaru. Viņas nevarēs vest līdzi pārtiku tik ilgam laikam… Vai viņām būtu jāgādā par krājumu periodisku atjaunošanu? Vai jāgūst iztika pašām? Tas būtu vienkāršāk, turklāt ar katru dzīvnieku, ko viņas nokautu, par vienu mazāk paliktu astazoiem. Tomēr jāņem līdzi arī konservētas gaļas rezerve, lai medibas nekavētu pārvietošanos. Viss jāizsver ļoti rūpīgi. Jāiegūst arī gūstekņi. Putns savos lidojumos uz labu laimi varētu būt uzgājis tikai atsevišķus astazou bariņus. Gūstekņu iztaujāšana palīdzētu nonākt no viena bara pie otra, līdz visi būtu iznīcināti.

Viņa ar žestu pieaicināja kādu fārgaju.

-  Atsūti pie manis Keriku!

Domas atkal vērpās ap pasākumu, līdz viņa pamanīja, ka ieradies Keriks.

-  Pastāsti nu, kā ar veselību? - viņa mudināja. - Tu esi tievāks nekā parasti.

-  Esmu gan, bet vājums ir jau pāri, čūlu rētas aizvilkušās. Ik dienas es lieku šai treknulei Inlēnu cilpot kopā ar mani līdz laukiem. Viņa svarā krītas, es -

pieņemos.

-  Mēs drīzumā dodamies uz ziemeļiem. Tu arī.

-  Kā eistaā teiks, tā darīšu.

Keriks to pateica stingri saskaņā ar etiķeti un devās projām, neatklājot nekādas izjūtas, tomēr domas, kas viņu urdīja, stipri kontrastēja ar vienaldzīgo ārieni.

Viņš alka piedalīties šajā karagājienā, bet vienlaikus baidījās no tā. Atmiņas par iepriekšējo ceļojumu bija daļēji izdzēsusi slimība un tās radītās ciešanas. Visvieglāk bija pašos slimibas krizes brīžos, kad visas atmiņas par notikušo aizskaloja bezsamaņa. Toties pēc tam nāca ilgstošā sirgšana, sāpes krūtīs, čūlas uz visa ķermeņa. Viņš zināja, ka jāēd, bet nespēja. Viņš tik tikko apzinājās, ka augums izdilst un nāve stāv tepat lidzās, bet jutās pārāk nespēcīgs, lai tam pretotos. Tikai sākoties pakāpeniskajai, sāpīgajai atlabšanai, viņš atkal spēja domāt par ēdienu.

Tas nu ir garām, un pagājībā tam arī jāpaliek. Kaut arī Keriks joprojām pret vakaru ļoti nogura, vājums ar katru dienu mazinājās. Viss būs kārtībā! Viņš ies kopā ar pārējām un sastaps citus astazous, ar ko aprunāties. Jau ilgāku laiku jauneklis nebija ļāvies šīm domām, bet šobrīd viņu savā varā turēja savāds uzbudinājums, un viņš kvēloja alkās uzsākt ceļu. Atkal viņš runās ar taniem un šoreiz atcerēsies jau vairāk vārdu. Domu par šo saskarsmi pavadīja savāda, neizskaidrojama degsme, kas dzina viņu pielikt soli, līdz Inlēnu atturīgi iebilda.

Jau pēc dažām dienām ekspedīcija devās uz ziemeļiem - agrāk, nekā sākotnēji plānots, jo šoreiz nāksies pārvietoties lēnāk. Vaintē gribēja pārbaudīt, vai viņas spēj pa ceļam nodrošināt sevi ar gaļu. Pirmajā dienā viņas uzsāka nakts apmetnes veidošanu uz klinšaina krasta jau agrā priekšpusdienā. Stalana ar labākajām medniecēm nervozu fārgaju pavadībā nekavējoties devās mežā.

Jau krietni pirms tumsas viņas atgriezās, un fārgaju plecus nospieda stirnu kautķermeņi. Keriks divainā satraukumā vēroja, kā viņas nāk un rūpīgi nogulda briežus eistaā priekšā.

-  Jauki, pat ļoti jauki, - Vaintē apmierināta dudināja. - Tev, Stalan, patiešām dots trāpīgs vārds, jo medībās tev līdzīgas nav.

Mednieks! Keriks nekad agrāk nebija iedziļinājies šā vārda nozīmē. Mednieks. Doties mežā, zagšus lavīties pa līdzenumiem, nonāvēt…

-  Es arī gribu medīt, Stalan! - jauneklis neskanīgi teica, kā skaļi domādams. Viņš pieliecās, lai paceltu pie kājām guļošo hezocanu, bet Stalana to rupji aizspēra ar kāju. Skarbs un kategorisks atteikums.

-  Astazous ar hezocanu nogalina, un ciešāka sakara starp šim būtnēm nevar būt!

Keriks sarāvās. Viņš nebija domājis par slepkavības ieroci; viņu interesēja tikai medības. Vaintē iejaucās, pirms vēl Keriks bija sagatavojis atbildi.

-  Vai tava atmiņa, Stalan, ir tik isa, ka esi aizmirsusi, kura šeit izriko? Atdod Kerikam savu ieroci! Izskaidro šim astazoum, kā tas lietojams!

Pavēles vara sastindzināja Stalanu. Vaintē neatslābināja pavēlošo spriedzi pozā, ar kuru teikums bija beidzies. Ļoti svarīgi, lai visas jilanē - pat tik augsta ranga kā Stalana - neaizmirstu, ka viņa vienīgā ir eistaā. Turklāt viņai patika kūdīt šos divus vienu pret otru, jo viņu savstarpējais naids bija tik uzjautrinoši spīvs!

Stalanai atlika tikai pakļausit. Viņa negribīgi pasniedza ieroci Kerikam, un fārgajas pavirzījās tuvāk, kā allaž, kad kaut ko skaidroja.

-  Šis radījums ir hezocans, izaudzēts un izkopts par ieroci.

Keriks bijīgi satvēra vēso, tumšo nūju rokās un sekoja Stalanas rāditājīkšķim.

-  Kamēr jauni, tie ir kustīgi, un galējo veidolu ieņem, tikai pilnībā pieauguši. Kājas atrofējas, mugurkauls saaug un radījums top šāds. Tas jābaro, citādi nosprāgs. Te ir mute, - viņa piegrūda īkšķi melnām lūpām, - kuru nedrīkst sajaukt ar atveri, pa kuru ielādē dzelkšņus. Dzelkšņus ievāc no krūmiem un izžāvē - nekustini roku!

Stalana izrāva ieroci no Kerika tvēriena un turēja, lidz atguva savaldību. Tikai eistaā tieši aiz muguras lika viņai sevi pārvarēt. Ja viņi būtu divatā, astazous jau būtu notriekts zemē. Atsākot runu, viņas balss skanēja vēl čērkstošāk.

-  Šis ierocis nogalina. Atliek tikai sažņaugt viņa ķermeni vienā rokā - te, kur tava roka jau atrodas, - un ar otras īkšķi saspiest tā pamatni - šeit.

Atskanēja ass sprakšķis, un dzelksnis, nevienu neapdraudot, aizlidoja jūrā.

-    Šeit tiek ielādēti dzelkšņi. Kad hezocans saņem vajadzīgo impulsu, tas N izdala niecīgu porciju sekrēta, kurš momentāni pārtop tvaikā, ar lielu spēku

izgrūžot dzelksni. Ielādēšanas brīdī dzelkšņi ir nekaitīgi. Toties, virzoties caur stobru, dzelksnis notrinas gar dziedzeri, kurš izdala tik spēcigu indi, ka pilnīgi nesaredzama pilīte vienā mirklī nogalina tik lielu dzivnieku kā nenitesks.

-  No tevis iznāks lieliska skolotāja, - Vaintē iestarpināja ar žultainu apbrīnu, piešķirot vārdiem daudznozīmību. - Tagad vari ari beigt.

Stalana nosvieda hezocanu pie Kerika kājām un naski apcirtās. Tomēr ne tik strauji, lai viņš nepamanītu svelošo naidu viņas kustībās. Šīs jūtas bija spēcīgas un abpusējas. Iepazīstot ieroci un dīdoties nākamo medību gaidās, Keriks drīz vien piemirsa neseno incidentu; tiesa gan, ne tik pilnīgi, lai atļautos nokļūt Stalanas tuvumā, vienlaikus atrodoties ārpus pārējo redzeslauka. Tagad būtu gudrāk allažiņ uzturēties tālāk no mednieces, it īpaši medību laikā. Indīgie dzelkšņi Keriku var ķert tikpat viegli kā jebkuru citu dzīvnieku.

Kad nākamajā dienā pienāca laiks medibām, Keriks izvēlējās ceļu tikai pēc tam, kad redzēja, kurp dodas Stalana un pārējās, proti, viņš aizgāja pretējā virzienā. Iespēja kļūt par negadījuma upuri nevilināja.

Lempīgā Inlēnu saites galā medības neatviegloja, bet Keriks darīja, ko spēja. Palīdzēja arī zināma veiksme, un turpmākajās dienās, atgriežoties pludmalē, Inlēnu stiepa ne vienu vien stirnu. Tomēr par pašām stirnām svarīgākas bija izjūtas, kas viņu pārņēma, caur augsto zāli lavoties pie medījuma. Tā bija augstākā bauda. Viņš pat nepamanīja, pa kuru laiku paspējis nogurt; ēstgriba izrādījās tikpat negausīga, cik miegs - dziļš. Ceļā uz ziemeļiem medības turpinājās, un ik dienu Keriks pamanīja, ka prot atkal kaut ko jaunu. Tajā brīdī, kad viņi no okeāna iegriezās platā upē, viņš jau jutās tikpat stiprs kā senāk. Pagāja tikai dažas dienas, un jilanē jau piedzīvoja savu pirmo kauju, pirmo šīsvasaras slaktiņu.

Keriks pa to laiku uzturējās savā parastajā vietā - apmetnē upes krastā. Putna izdarītajos uzņēmumos varēja redzēt, ka astazoi gar upi virzās šurp, tāpēc slēpnis bija iekārtots ļoti rūpīgi. Tā nebija Kerika darīšana. Viņš sakrustotām kājām tupēja zemē, ar nagu knibināja vaļā hezocana muti un bāza tajā gaļas kripatiņas, domādams par nākamajām medībām. Inlēnu ir tik trokšņaina! Labi vēl, ka iemācījusies apstāšanās brīžos stāvēt klusu un nekustīgi. Viņš nākamreiz apies sastaptajam stirnu ganāmpulkam ar lielu līkumu, apgulsies pa vējam no viņiem un nogaidīs. Stirnas manīsies tālāk no citām medniecēm un uzskries viņam tieši virsū. Tas ir labs plāns.

Viņa prātuļošanu pārrāva attāls spiedziens. Pat Inlēnu salēcās un palūkojās apkārt. Kliedzieni atkārtojās, kļuva skaļāki un tuvāki. Keriks pielēca kājās, sažņaudzis ieroci abās rokās šaušanas gatavībā. Atkal atskanēja brēciens, kuru pavadija smagi būkšķi.

Pār augsto krastu pārvēlās griezīgs ķērciens, un tūdaļ arī iznira milzīga galva. Gari, balti triekņi, pacelts snuķis, apdullinoša, spalga taurēšana…

-  Nošauj astazou! - Inlēnu lūdzās. - Nošauj, nošauj!

Keriks piesvieda hezocanu pie acs un skatījās gar to uz dzīvnieka tumšo, pētošo aci.

-  Karus… - viņš noteica un uguni neatklāja. Inlēnu izbailēs vaimanāja.

Mastodonts no jauna pacēla snuķi un notaurējās, apgriezās un izzuda skatienam.

«Karus.» Kāpēc viņš tā teica? Ko tas nozīmēja? Milzīgais radījums bija licis viņam iztrūkties, tomēr nenieka nebiedēja. Un savādais vārds - Karus; tas uzjundīja veselu atmiņu jūkli. Gan siltu un mājīgu, gan nāves saltu. Keriks nodrebēja un aizgainīja tās. Cīņa, šķiet, risinās jau ļoti tuvu. Lielo, pinkaino zvēru sabiedējis tuvās kaujas troksnis. Keriks jutās priecīgs, ka nav to nogalējis.

-  Eistaā sūta mani pēc kādas, kuru sauc Kerika, - teica fārgaja, lēnām pietuvojusies gar upes krastu. Viņu bija savainojis kāds ass priekšmets, un nokārušos roku klāja plašs apsējs. Gar sāniem lejup pa kāju ritēja asinis.

-  Nomazgājies! - Keriks pavēlēja, parāva saiti, un Inlēnu piesvempās kājās. Hezocans gaļas kriksīti bija nolocījis, un Keriks aizdarīja tam muti, jo citādi sīkie, smailie zobiņi varēja vieglītēm, bet ļoti nepatīkami iekost.

Viņi kājoja gar krastu, līdz nokļuva uz blīvi nomīdītas takas, un nogriezās sānis. Ceļā viņi sastapa vēl vairākas ievainotas fārgajas. Dažas bija apstājušās, citas saļimušas zemē, nespēdamas vairs paiet. Viena mirusi gulēja uz takas: acis plaši ieplestas, žoklis atkāries… Kauja bijusi sīva.

Tad Keriks ieraudzīja pirmos tanu līķus. Vīrieši un sievietes gulēja sakrauti kaudzē, bet zīdaiņu sīkie ķermenīši mētājās visapkārt. Aiz viņiem rēgojās mastodonts, saļimis starp pārlauztiem baļķiem saiņu un vīstokļu jūklī.

Spēcīgas emocijas - vai varbūt tieši otrādi: jūtu trūkums - apstulbināja Keriku, un viņš turpināja ceļu klusēdams. Šie te ir astazoi: tie jāapsit. Tie ir tani, - kāpēc viņiem tāds liktenis? Tie ir nolādētie astazoi, kas apslaktējuši jilanē vīrišķus un jaunuļus liedagā. Bet kāda viņam patiesībā daļa gar to visu! Viņš taču tajos liedagos savu kāju nav spēris!

Fārgaja, uzvērusies uz šķēpa kā uz iesma, gulēja, turēdama asiņainās skavās mednieku, kuram šis šķēps klausījis. Fārgaja ir jilanē, un viņš, Keriks, arī ir jilanē.

Bet… Nē, viņš taču ir tanus!

Vai tiešām viņš ir arī tanus?

Nedz atrisināsi šo mīklu, nedz arī izmetīsi no galvas… Tomēr nāksies nedomāt par to. Viņš gan reiz ir bijis zēns, bet šis zēns jau sen miris. Ja viņš grib dzīvot, viņam jādzīvo kā jilanē. Viņš ir jilanē, nevis smirdīgs astazous!

Kāda fārgaja pavilka jaunekli aiz rokas, un viņš aizklunkuroja tai nopakaļ caur līķu armādām: krituši tani, mastodonti, jilanē… Šis skats nebija izturams. Priekšā stāvēja bruņotu fārgaju pulciņš, kurš pašķīrās, lai Keriks varētu tikt garām. Aiz viņām stāvēja Vaintē, ik kustībā paužot neslēptu niknumu. Ieraudzījusi Keriku, viņa bez vārdiem norādīja uz veidojumu, kurš mētājās viņai pie kājām. Tā bija neprasmīgi izģērēta, plankumaina, apdriskāta un apveidu zaudējusi dzīvnieka āda, par kuras piederību liecināja tikai galva - izbāzta galva.

Keriks šausmās atlēca sāņus. Tas taču nav dzīvnieks! Jilanē! Turklāt - ne jau sveša. Suakaina - mērniece, kuru savulaik nogalināja astazoi! Nonāvēta, nodīrāta un vazāta līdzi!

-   Palūk! - Katra Vaintē ķermeņa kustība un izdvestā skaņa liecināja par dusmām un neremdināmu naidu. - Šī inteliģence, šis smalkums - un vei, ko tie lopiņi ar viņu izdarījuši! Es gribu noskaidrot visu, kas saistās ar šo lietu: kurš no viņiem to organizējis, cik daudzi iesaistīti, kur viņus meklēt! Tu izprašņāsi astazou, ko mēs tikko saķērām. Mums nācās tam iedauzīt sajēgu. Tas varētu būt barvedis. Patecini viņam asintiņu un izspied no viņa visu, ko šis zina, - pēc tam nositīsim. Bet ātri! Atgriežoties es jau vēlos visu zināt. Daži izspruka, bet Stalana ar med- niecēm aiztraucās pa pēdām, un gan jau driz visi būs pie vietas.

Mazā, augstu koku ieskautā noriņā, zemē nosviests, gulēja tanus ar sasietām rokām un kājām, un kāda fārgaja radijumu slānīja ar viņa paša šķēpa resgali.

-    Pamoki viņu, bet nenogalini! - Vaintē aizrādīja un aizsteidzās pretī atskrējušajai ziņnesei.

Keriks nāca tuvāk lēni, it kā pret paša gribu. Mednieks izrādijās liels, lielāks par viņu pašu; viņa kuplā bārda un matu ērkulis piekaltis asinīm. Sišana nemitējās, bet vīrs neizdvesa ne skaņas.

-  Beidz! - Keriks pavēlēja, iebakstīdams fārgajai ar hezocanu. - Paej malā!

-  Kas tu tāds?! - mednieks aizsmakušā balsī iesaucās, ieklepojās un izspļāva asiņainas zobu drumslas. - Vai esi gūsteknis, sasaistīts kā es? Bet tu runā ar viņiem… Kur tavi mati? Kas tu esi? Vai tu proti runāt?

-  Es… Es esmu Keriks.

-  Tā sauc puiku, ne mednieku. Bet tu esi liels…

-  Jautājumus šeit uzdodu es. Saki man savu vārdu.

-  Es esmu Herilaks. Tas ir mans samads. Bija mans… Viņi ir miruši, visi kā viens, vai ne?

-  Daži aizbēga. Viņus vajā-

-  Zēna vārds… - vīra balss skanēja jau maigāk. - Nāc tuvāk, puis, kas esi jau virs! Nāc, parādies! Viņi uzdauzījuši man acis, tev jānāk tuvāk. Jā, es redzu gan. Kaut arī tev zuduši visi mati, es tomēr redzu, ka tev ir tanus seja.

Herilaks purināja galvu, cenšoties nokratīt asinis no acīm. Keriks pastiepa roku un vieglītēm noslaucīja tās. Siltās ādas pieskāriens atgādināja viņa paša ādu. Keriks nodrebēja pie visām miesām un, savādu izjūtu pārņemts, sakrampēja rokas.

-  Tu adresēji viņiem kaut kādas skaņas, - Herilaks turpināja, - un staipīji augumu tāpat kā viņi. Tu proti sarunāties ar viņiem, vai ne?

-  Tu atbildēsi uz maniem jautājumiem. Tu neesi tas, kurš jautās.

Herilaks ar to nebija mierā, tomēr saprotoši pamāja.

-  Viņi vēlas, lai tu strādā viņu labā. Cik sen tu jau esi pie viņiem?

-  Nezinu. Pulka vasaru… Ziemu…

-  Viņi visu šo laiku slaktējuši tanus, Kerik. Mēs arī viņus apkaujam, bet ar to nav gana. Reiz es redzēju zēnu maragu gūstā. Vai viņiem ir daudz šādu gūstekņu?

-  Viņiem nav gūstekņu. Tikai es… - Keriks aprāvās pusvārdā, un atmiņā uzplaiksnīja sen aizmirstā bārdainā seja starp kokiem.

-  Viņi tevi sagūstīja un uzaudzināja, vai ne? - Herilaks gandrīz čukstēja. -Tu vari ar viņiem sarunāties. Mums vajag tavu palīdzību, tu esi nepieciešams taniem… - Viņš ieraudzīja, kas karājas Kerikam ap kaklu, un uz brīdi apklusa. Izklausījās, ka viņam aizžņaugta rīkle.

-  Pagriezies pret gaismu, manu zēn! Tev ap kaklu - vai tas ir tavs?

-  Mans? - Keriks pārjautāja, pieskārdamies naža vēsajam asmenim. - Droši vien. Viņi saka, ka tas bijis man ap kaklu, kad es nokļuvu pie viņiem.

Herilaks sāka balsī pārcilāt atmiņas, un viņa balss skanēja kā no tālienes.

-   Debessmetāls. Es biju starp tiem, kas redzēja to nokrītam no gaisa, kas meklēja un atrada to. Es biju klāt, kad izgatavoja nažus, kad tos ar akmeņiem izzāģēja no metāla, izkala un izvilēja. Pag… Patausti zem maniem apsējiem, jā, jā, te, priekšā… Izvelc ārā!

Siksniņā karājās metāla nazis. Keriks to apmulsis sažņaudza. Tieši tāds kā viņam! Tikai divreiz lielāks.

-  Es redzēju, kā tos izgatavoja. Lielāku - medniekam, samadaram, mazāku - viņa dēlam. Dēla vārds kā zēnam bija Keriks… Varbūt. Es neatceros. Bet tēvs… Man ļoti tuvs cilvēks. Viņu sauca Amahasts. Daudzus gadus vēlāk es atradu debessmetāla nazi viņa kaulu atliekās. Starp Amahasta kauliem.

Keriks spēja vien stingā, baiļpilnā klusumā noklausīties, kā izrunā šo vārdu. Vārdu, kurš atnāca sapnī un izzuda atmostoties.

-  Amahasts…

Amahasts. Šis vārds kā aizbīdnis atbrīvoja atmiņu straumi, kas nu klusu vēlās pār Keriku. Karus, viņa mastodonts, kuru nokāva, viņam klātesot. Tēvs, Amahasts, - nogalināts līdz ar visu samadu. Atmiņu aina izplūda un sakusa ar īstenību - šiem liķiem, kas mētājās visās malās. Slaktiņš, gadi… Daudz gadu jau aizritējis. Caur šīm atmiņām nemanāmi izlauzās mednieka vārdi:

-  Nogalini viņus, Kerik, nogalini, kā viņi nogalināja mūs. Mūs visus.

Keriks apcirtās un, neievērodams Inlēnu, kura meimuroja pakaļ, metās bēgt no mednieka un viņa balss, projām no šiem atmiņu plūdiem. Bet glābiņa vairs nebija. Viņš spraucās starp bruņotajām fārgajām līdz zāļainas nogāzes virsotnei, kur pavērās skats uz okeānu, sakņupa zemē, apkampa ceļus un blenza selgā neredzošām acīm.

Patiesībā viņš redzēja Amahastu, savu tēvu. Un savu samadu. Sākumā neskaidri, bet pamazām iezīmējās aizvien taustāmākas detaļas. Atmiņas nebija zudušas; tās izrādījās tikai apraktas un noslāpētas, bet joprojām dzivas. Acis pildīja bērna asaras. Gara acīm skatot sava samada asiņaino bojāeju, asaras, ko viņš nebija izlējis, bērns būdams, tagad riesās zem plakstiem un ritēja lejup pa vaigiem. Šī aina salija ar Herilaka svaigi apslaktēto samadu… Lai izdzīvotu šos garos gadus pie jilanē, viņam tas viss bija jāaizmirst. Viņš bija izdzīvojis, aizmirsis…

Bet tagad viņš atmiņās pats sev šķita kā divi cilvēki: astazous, kurš runā kā jilanē, un mazs tanu zēns.

Zēns? Viņš palūkojās uz savām rokām, salieca pirkstus… Viņš vairs nebija zēns. Šajos ilgajos gados viņš bija izaudzis. Nu viņš bija virs, tikai nenieka nezināja par vīra dzīvi. Pār viņu nāca apskaidrība: tēvs un citi mednieki, atmiņās tik lieli, droši vien bijuši viņa augumā.

Pielēcis kājās, Keriks dusmās skaļi un izaicinoši ierēcās. Kas viņš tāds?! Kur tāds radies?! Kas ar viņu notiek?! Izjūtu virpulī viņš tomēr atskārta, ka kaut kas velkoši sažņaudz viņa kaklu. Viņš neizpratnē pagriezās un atklāja, ka Inlēnu vieglītēm rausta sasaiti. Plaši ieplestās acis un drebelīgās kustības liecināja, ka Kerika savādā rīcība viņu uztrauc un biedē.

Keriks bija gatavs viņu nonāvēt.

-   Marags! - viņš kliedza, jau ceļot augšup delnā sažņaugto ieroci. Tomēr niknums apdzisa kā uzliesmojis, un puisis kaunīgi nolaida šaujamo. Šī vienkāršā radība, vēl vairāk cietumniece nekā viņš pats, bija pilnīgi nekaitīga.

-  Dzīvo mierā, Inlēnu, - viņš noteica. - Viss ir kārtībā. Dzīvo mierā.

Nomierinājusies Inlēnu atkal atsēdās uz savas astes un omulīgi blisinājās

pret vakara sauli. Keriks raudzījās viņai garām uz noru, kur gaidīja Herilaks.

Ko gaidīja? Atbildi, protams. Atbildi uz jautājumu, uz ko Keriks nespēja atbildēt, kaut arī jautājums bija pilnīgi skaidrs.

Kas viņš ir? Fiziski - tanus. Vīrs ar bērna domām, kurš nekad nav izaudzis kā tanus. Ja tā padomā - tas nu būtu skaidrs un acīmredzams. Šis zēns, lai izdzīvotu, kļuva par jilanē. Ari tur neskaidrību nav. Jilanē savā dvēselē, tanus - vērotājam no malas.

Tiktāl sarežģījumu nav. Bet tālāk… Kas ar viņu notiks tālāk? Ja viņš neko nedarīs, tad dzīve ari turpmāk ritēs apmēram tāpat, kā lidz šim. Viņa stāvoklis paliks augsts, tieši pie eistaā elkoņa, drošībā un godā. Kā jilanē.

Bet - vai viņš to vēlas? Vai tā ir viņa nākotne? Nekad agrāk viņš nebija prātojis par tādām lietām, pat nenojauzdams, ka varētu nobriest tamlīdzīgs konflikts. Viņš paraustīja plecus, kā nokratīdams neredzamu nastu. Pārāk daudz jāizlemj tik isā bridi. Viņš bija radis visu lēnām salikt pa plauktiņiem. Viņš darīs, kā Vaintē lika: iztaujās astazou. Gan jau vēlāk būs laiks pārcilāt šis pretrunas, bet šobrīd viņam jau galva sāpēja.

Izrādījās, ka nekas nav mainījies. Herilaks sasiets gulēja zemē un trīs fārgajas stāvēja sardzē bezierunu paklausībā. Keriks pavērās lejup uz mednieku un pūlējās kaut ko pateikt, bet vārdi nenāca. Herilaks pirmais pārtrauca klusumu.

-  Dari, kā es saku! - viņš čukstēja. - Nogalini maragus, atbrīvo mani un bēdz kopā ar mani! Uz kalniem, pretī ziemas sniegiem, raženām medibām, ugunskuram teltī. Atgriezies pie savējiem!

Lai arī tikai izčukstēti, vārdi atbalsojās Kerika galvā kā pērkona rībiens.

-  Nē! - viņš iekliedzās. - Tu klusēsi! Tu atbildēsi uz maniem jautājumiem, un tikai! Nelūgts tu nerunāsi…

-  Tu esi zudis, manu zēn, zudis, bet ne aizmirsts. Viņi centušies padarīt tevi par sev līdzīgo, bet tu neesi viņējais. Tu esi tanus. Tieši šobrīd tu varētu atgriezties pie samada.

Keriks nikni klaigāja, pavēlot Herilakam klusēt, bet nespēja apslāpēt ne mednieka balsi, nedz arī vārdu jēgu. Tomēr viņš nepadevās. Izšķirošo soli spēra fārgaja - tā, kura joprojām turēja rokā mednieka šķēpu. Viņa neko nesaprata, bet redzēja, ka risinās konflikts. Atminējusies eistaā sākotnējos rīkojumus, viņa metās talkā un vairākas reizes ieblieza Herilakam pa ribām.

-  Nē! - Keriks skaļi ierēcās tanu mēlē. - Tu nedrīksti!

Viņa roka vadija ieroci gandrīz neapzināti; fārgaja sakņupa un izlaida garu. Joprojām dusmu ārprāta varā viņš pagriezās un izšāva arī uz otru fārgaju, kas, neticīgi iepletusi muti, nogāzās zemē. Trešā lūkoja celt pretī savu ieroci, bet sabruka līdz ar citām. Keriks turpināja haotiski spaidīt hezocanu, līdz dzelkšņi kā sari noklāja fārgaju līķus. Tukšo ieroci Keriks aizmeta projām.

-  Re, pacel šķēpu! - Herilaks pavēlēja. - Pārgriez manas saites!

Keriks pieklupa pie fārgajas un izrāva šķēpu no tās nedzīvā tvēriena, inlēnu klumburoja līdzi. Jauneklis atbrīvoja Herilaka potītes un plaukstas.

-  Kas ir? Kas te notiek! - nikni uzsauca Vaintē.

Keriks apcirtās un redzēja to slejamies pār viņu. Mute vaļā, zobi mirdz… Tikai tagad viņš pirmo reizi miglaini atminējās, kā šie zobi pārplēsa meitenes rīkli. Redzēja šīs pašas zobu rindas virs sevis, kad Vaintē jāteniski sēdēja uz viņa, apmierinājumā rēkdama. Abpusējā apmierinājumā, jo arī viņu tas tīkami satrauca.

Tīksme un riebums - tagad viņš atminējās abus.

Vaintē kaut ko teica, bet Keriks nedzirdēja. Viņa izkliedza kādu rīkojumu, ko viņš noteikti nespētu izpildīt; tāpēc viņš aizgriezās.

Turpmākā rīcība bija tik dabiska un tik likumsakarīga, ka neprasīja ne pārdomas, ne pūliņus. Šķēps paslējās, šāvās uz priekšu un iegrima dziļi Vaintē sānos. Viņa sakampa to un izrāva laukā. Izšļācās asinis, augums saliecās, un Vaintē atmuguriski krita, izzuzdama skatienam.

-  Bēdz! - Herilaks auroja, raudams Keriku aiz pleca. - Nāc man līdzi! Tu vairs nevari palikt šeit - pēc visa šitā! Tev jānāk ar mani. Tas ir vienīgais, ko tu šobrid vari!

Viņš saņēma Kerika roku un rāva viņu uz tumšo mūžameža sienu aiz noras. Keriks, mirkli pretojies, metās viņam pakaļ, brīkšķinādams paaugu un neapzināti žņaudzīdams saujā tikko paceltu šķēpu. Viņam līdzi protestēdama lumpačoja Inlēnu.

Skrējējiem izzūdot no redzeslauka, izdzisa arī viņu soļu duna. Norā atkal iestājās klusums.

Nāves klusums.

2. gramata

I

Skaļi ķērcot, gaisā uzspurdza vārnu bars, apmeta dažus plašus lokus un sasēdās atpakaļ lapotnē. Vēju gandrīz nemanīja, un pēcpusdienas tveice kļuva spiedīga, tomēr bērzu un ozolu biezā lapotne sniedza pavēni, kura mieru traucēja tikai atsevišķi šaudīgi saules zaķīši, sabirzdami pret leknās zāles ceriem un sijādamies pār biezo zemsedzi.

Pat Herilaka spēki bija izsīkuši, ievainojumi no jauna atvērušies un asinis saķepējušas matus un bārdu, kas netīrās lēkšķēs lipa viņam pie sāniem. Viņš aizvēra acis un atlaidās; krūtis nevienmērīgi cilājās.

Herilakam pretī atlaidās Inlēnu, neviļus atdarinādama viņa pozu, un atkāra žokli, cenšoties atdzesēt savu ķermeni pēc nepatīkamās piepūles tveicē.

Keriks nejutās tik piekusis kā ceļabiedri. Viņš labi apzinājās, kas notiek un kur atrodas: kalnu pakājē tieši pie jūras. Viņi bija bēguši skriešus, līdz Inlēnu vairs nespēja paskriet, un, tiklīdz viņa apstājās, saļima arī Herilaks. Bēgšanas laikā Kerika paniskā apmātība pamazām gaisa, atbrīvojot vietu stindzinošām bailēm.

Ko viņš izdarijis?!

Šis jautājums vienlaikus bija arī atbilde. Keriks saprata, kas noticis. Viņš iznīcinājis pats sevi. Viņš noslepkavojis eistaā. Tagad, kad spējās emocijas apsīkušas, viņš vairs nesaprata, kas tā par apmātību, kas dzinusi uz tik ārprātīgu soli. Ar vienu pašu šķēpa triecienu viņš pārcirtis visas saites, kas turējušas viņu pie jilanē, un ikvienas jilanē naidu vērsis pret sevi. Dzīve, kādu viņš to pazinis, nu ir galā, tāpat kā pati Vaintē. Viņam nav atpakaļceļa uz Alpīsakas ērtībām, uz viņam tik pierasto vieglo dzivi. Nākotni veidoja tukšums un migla ar vienu vienīgu drošu orientieri - nāvi. Nodrebējis drūmās priekšnojautās, viņš pagriezās un pašķīra krūmus, lai palūkotos lejup uz nogāzi. Nekas nekustējās. Nekas neliecināja par vajāšanu. Vēl jau ne, bet šaubu nebija - tā neizpaliks. Eistaā slepkavam vis neļaus izsprukt nesoditam.

Atgriešanās nav iespējama. Pēc visa, ko viņš izdarījis… Pagātnei pārvilkta svītra. Tagad viņš ir izstumtais, jilanē starp astazoiem. Vientuļāks nekā jebkad.

Viņa domas pārtrauca Herilaka balss, un pagāja krietns brīdis, līdz viņš spēja izlobīt vārdu jēgu.

-  Tev labi sanāca, Kerik. Tīrs dūriens. Nožmiedzi to, kurš visus komandēja.

-   Komandēja… Maigi teikts! Vadoni, pilsētas galvu, visaugstāko virsaiti! - Kerika balss zaudējuma apjausmā skanēja stivi.

-  Jo labāk!

-  Labāk? Viņas nāve nozimē arī manu nāvi!

-  Viņas? Pretīgais marags bija mātīte? Neticami…

-  Viņas visas ir sievietes. Vīriešus tur ieslēgtus.

Herilaks paslējās uz elkoņiem un salti pavērās uz Inlēnu.

-  Tu teiksi - arī šī ir mātīte?

-  Visas.

-  Padod šķēpu. Tūdaļ būs par vienu mazāk.

-  Nē!

Keriks parāva šķēpu uz savu pusi, pirms vēl Herilaka pirksti paspēja to sakampt.

-  Tikai ne Inlēnu! Viņa ir pilnīgi nekaitīga, tāda pati gūstekne kā es. Viņu tu neaiztiksi!

-  Kāpēc ne? Vai tad ne viņai lidzīgie iznīcināja manu samadu, nokāva visus kā vienu? Dod šurp šķēpu! Es viņu nokaušu, un tu būsi brīvs. Cik ilgi, tavuprāt, tu staigāsi, sasaistīts ar viņu?

-  Tu nedarīsi viņai pāri, skaidrs?

Keriks pats brinījās par savām siltajām jūtām pret Inlēnu. Līdz šim viņa bijusi tukša vieta. Viņš to manīja tikai pārvietojoties - kā traucēkli. Toties tagad viņas klātbūtne sniedza tādu kā drošības sajūtu.

- Ja nevēlies viņu nomušīt, tad pastrādā ar uzgaļa šķautni! Pārgriez taču saiti!

-  To nevar pārgriezt. Skaties! Akmens nespēj to pat ieskrambāt. - Viņš bez panākumiem vīlēja gludo, cieto virsmu. - Daži tava samada ļaudis izbēga. - Šāda saruna varētu likt Herilakam uz brīdi aizmirst Inlēnu. - Tā man teica. Man teica arī, ka viņiem seko.

-  Tu zini arī, kuri tie ir? Un cik daudz?

-  Neko nezinu. Tikai to, ka daži aizbēga.

-  Tad man jāpadomā. Lai kuri arī tie būtu, viņi neies tālāk uz dienvidiem. Paši zina, ka labāk tā nedarīt. Viņi atgriezīsies pa to pašu ceļu, pa kuru ieradāmies. Jā, tieši tā. Atpakaļ savās pēdās līdz tuvākajam ūdenim - strautam, pie kura mēs pārlaidām pagājušo nakti. Ari mums jādodas turp. - Viņš pacēla skatienu uz Keriku. - Vai mums sekoja?

-  Es visu laiku ausījos. Manuprāt, neviena mūsu izbēgšanu pat neredzēja. Bet viņas būs klāt. Viņas ir labas pēddzines. Man vis neļaus izsprukt pēc tā, ko esmu pastrādājis.

-   Velti gausties. Te taču tfiņu vēl nav. Bet mēs nebūsim drošībā, kamēr pienācīgi neattālināsimies no piekrastes. Šajā paugurainā mūs var atrast, ja reiz, kā tu saki, viņām ir kāda nojēga par pēdu dzīšanu.

Herilaks mēģināja piecelties, bet tas izdevās tikai ar Kerika palīdzību. Viņš izberzēja no acīm sarecējušās asinis un pavērās visapkārt.

-  Dosimies turp, pa šo ieleju. Ja iesim pa to uz ziemeļiem un tālāk šķērsosim kaupri, tad nonāksim apmetnes vietā pie strauta. Ejam!

Visu atlikušo dienas daļu viņi virzījās ļoti lēnām, jo nācās piemēroties Herilaka ļodzīgajai gaitai, tomēr abi spītīgi turpināja gājienu, kaut arī nemanīja nekādu vajāšanas pazīmju. Viņi kāpa augšup pa zāļainu nogāzi, te pēkšņi Herilaks apstājās, pacēla galvu un ošņāja gaisu.

-  Stirnas, - viņš teica. - Mums nav ko ēst. Un es nedomāju, ka mums seko, - un pat ja seko, izdevību nevar laist garām. Tu, Kerik, jaudāsi pievārēt pamatīgu buku.

Keriks palūkojās uz savu šķēpu, pasvārstīja to rokā.

-  Es neesmu metis šķēpu kopš zēna gadiem. Nav vairs iemaņu.

-  Viss atgriezīsies.

-  Ne šodien. Tu taču pats proti, Herilak. Vai pietiks spēka?

Viņš pasniedza šķēpu, un Herilaks satvēra to.

-  Ja man vairs nav spēka medīt, zini, ka esmu miris. Bet tu noteci lejā pie strauta - tur, aiz kokiem -, vēro apkārtni un gaidi manu atgriešanos.

Herilaks izslējās, palūkoja šķēpa svaru un ļoganiem solīšiem bez skaņas attālinājās. Keriks apgriezās un nogāja strautmalā, padzērās un ar saujām aplaistīja arī savu putekļaino augumu. Inlēnu notupās un skaļi strēba, ūdenim žļurkstot starp asajiem zobiem, tad omulīgi atsēdās krastā un iebāza asti straumē.

Keriks apskauda viņas lēnprātību, - šo nesatricināmību jebkuros apstākļos. Laikam taču patikami būt tik stulbam. Viņai nebija ne mazāko iebildumu atrasties šeit, kā arī ne mazākās nojēgas par savu likteni.

Keriks apzinājās, ko pametis. Toties nākotne tinās miglā. Viņam nāksies pieņemt tās noteikumus, bet šobrīd vēl par agru no viņa to prasīt. Kā lai dzīvo bez pilsētas? Viņam ne apjausmas nebija par šādu primitīvu dzīvesveidu. Bērnības atmiņas nedarīs viņu gatavu tanu dzīvei. Viņš pat neprot sviest šķēpu.

-  Jilanē nāk, - Inlēnu konstatēja, un Keriks izbailēs pielēca kājās. Stalana ar medniecēm! Nāve… Kritušu zaru brīkšķi lika viņam atkāpties, bet tūdaļ arī viņš atvieglojumā izslējās, jo parādījās Herilaks ar ragainu bučiņu uz pleciem. Viņš to smagi nosvieda un pats sakņupa līdzās.

Keriks nikni un pārmetoši pievērsās Inlēnu. bet tūdaļ arī aptvēra, ka tā nav viņas kļūda. Inlēnu sauca par jilanē visus, kas runā. Sakot, ka tuvojas jilanē. viņa patiesībā ar to domāja kādu personu, tikai nezināja cita vārda tās apzīmēšanai.

-  Es redzēju maragus, - Herilaks paziņoja, un Kerika bailes atgriezās. - Viņi atrodas blakusielejā, viņi iet atpakaļ uz jūru. Kā rādās, viņi pazaudējuši mūsu pēdas. Mēs varam mierīgi paēst.

Herilaks ar šķēpu uzšķērda un izķidāja vēl silto stirnu. Tā kā viņiem nebija uguns, mednieks vispirms izgrieza aknas, sadalīja un pasniedza gabalu Kerikam.

-  Es negribu ēst, šobrīd vēl ne, - Keriks atgaiņājās, uzlūkodams jēlo, ļumīgo gaļas gabalu.

-  Drīz gribēsi. Nenoniecini to!

Inlēnu seja bija vērsta projām, bet tuvākā acs kustējās un sekoja ikvienai Herilaka kustībai. Viņš to juta. Paēdis viņš ar asiņaino pirkstu norādīja uz Inlēnu.

-  Vai tas ķēms ēd gaļu?

Kerikam jautājums izvilināja smaidu. Viņš strupi lika Inlēnu atvērt muti. Būtne palika nekustīga, tikai atvāza žokli. Herilaks paskatījās uz mirdzošo, aso zobu rindām un nokrekšķējās.

-  Viņš gaļu ēd. Vai man tas jābaro?

-  Jā, nebūtu slikti.

Herilaks atdalīja priekškāju, nodīrāja un pasniedza Kerikam.

-  Pabaro vien pats. Man netīkas tie zobi.

-  Inlēnu ir nekaitīga. Stulba fārgaja, nekas vairāk.

Inlēnu sakļāva ikšķus ap brieža kāju un lēnām sāka zelēt sīksto gaļu, neredzoši veroties tālumā.

-  Kā tu teici, kas viņa ir? - Herilaks jautāja.

-  Fārgaja. Tas ir, hm, es nevaru pateikt, ko tas nozīmē. Varbūt «tā. kas mācās runāt, bet vēl īsti neprot».

-  Tu arī esi fārgaja?

-  Ko niekus! - Keriks sašuta. - Es esmu jilanē! Tas ir, es gan esmu tanus, bet runāju kā jilanē un par tādu arī tieku uzskatīts. TIKU uzskatīts.

-  Kā tas gadījās? Vai atceries?

-  Tagad jā. Bet ilgu laiku neatcerējos nekā.

Pirmo reizi, runājot par visu, kas noticis ar Amahasta samadu, viņa balss aizžņaudzās, vārdi izlauzās ar grūtībām… Slaktiņš, gūsts, neizbēgamas nāves draudi, negaidītā apžēlošana… Keriks apklusa. Viņam šķita, ka šobrīd izrunātie vārdi nespēj atspoguļot viņa dzīvi kopš tās dienas.

Klusēja arī Herilaks. Neko daudz viņš nesaprata, kas īsti noticis ar Keriku zēnu, kurš pamanījies izdzīvot, kad visi citi gājuši bojā. Vienpatis, kurš atradis kaut kādu iespēju sadzīvot ar maragiem. Iemācījies viņu valodu un spējis iekļautie:. vīnu sabiedrība Viņš tagad tiem stipri vien līdzinājās, kaut arī pats droši vlen to neapzinājās. Runājot viņš dīvaini staipījās un beidzis apsēdās kā sālsstabs Maragi viņam kaut ko nodarījuši: uz viņa ķermeņa nemanīja ne mata. Un viņš valkāja šo somiņu, pēc izskata līdzīgu paša ādai, it kā viņi būtu atņēmuši arī jaunekļa vīrietibu. Herilaka domas pārtrauca negaidīts ūdens šļaksts. Arī Keriks to dzirdēja, un viņa seja pilnīgi nobālēja.

-  Viņas mūs atradušas! Ar mani ir pagalam.

Herilaks klusēdams pamāja viņam, pacēla šķēpu, piecēlās un pavērās lejup uz strautu. Ūdens turpināja šļakstēt, tad iebrikšķējās arī krūmi - tepat aiz līkuma. Herilaks jau pacēla šķēpu, kad parādijās mednieks.

-  Ortnars! - viņš nočukstēja un tūdaļ arī skaļi iesaucās. Ortnaru kliedziens iztrūcināja; viņš sarāvās, atkal iztaisnojās un māja pretī. Stāvs pauda spēku izsīkumu, solis šķita ļodzīgs, un šķēps kalpoja par atbalstu. Tikai pienācis tuvāk, viņš pamanīja Inlēnu un sažņaudza šķēpu, lai mestu ar to naidniecei, bet Herilaks viņu atturēja.

-  Mierā! Marags ir gūsteknis. Vai tu esi viens pats?

-  Jā. Tagad jā. - Viņš smagi sabruka zemē, ļāva turpat līdzās noslīdēt lokam un tukšam bultu makam, bet paturēja rokā šķēpu un nikni skatījās uz Inlēnu. - Ar mani kopā bija Teldžess; kad uzbruka maragi, mēs tieši tobrid no medībām atgriezāmies pie samada. Mēs cīnījāmies, līdz iztērējām visas bultas. Viņi nāca virsū ar nāves nūjām. Neko vairs nevarējām darīt. Visi aiz mums bija krituši. Es liku viņam mukt, bet viņš atpalika, jo skrēja par lēnu. Viņi sekoja, tad Teldžess pieņēma cīņu un krita. Es turpināju ceļu viens pats. Un tagad pasaki - kas šitie par radījumiem?!

-  Es neesmu radijums. Es esmu tanus! - Keriks nikni atcirta.

-  Tādu tanu nu gan neesmu redzējis. Bez matiem, bez šķēpa, saistīts ar maragu…

-  Klusu! - Herilaks iejaucās. - Tas ir Keriks, Amahasta dēls. Viņa māte ir mana māsa. Viņš bija maragu gūsteknis.

Ortnars ar dūri noslaucīja muti.

-   Es runāju pārsteidzīgi. Šī bijusi nāves diena. Es esmu Ortnars un sveicu tevi. - Viņa seja saviebās drūma humora izteiksmē. - Laipni lūdzam pie Herilaka samada, gan stipri mazā skaitā. - Viņš paraudzījās augšup. - Šonakt būs daudz jaunu zvaigžņu.

Saule grima aiz apvāršņa, un šajā augstumā gaiss jau vērtās dzestrs. Inlēnu atlika pie malas rūpīgi apgrauzto kaulu un paskatījās uz Keriku.

-  Pazemīgi lūdz, zemāka augstākai, kur ir apmetņi?

- Te nav apmetņu, Inlēnu.

-  Man salst.

Arī Keriks nodrebinājās, bet ne aiz aukstuma.

-  Nevaru tev palīdzēt, Inlēnu. Tas nav manos spēkos.

II

Inlēnu rītu nesagaidīja.

Gaismas svīdā Keriks, no aukstuma drebēdams, pamodās. Zālē mirguļoja rasa, un no strauta cēlās migla. Viņš pagriezās pret Inlēnu un redzēja, ka tās mute ir plaši ieplesta un skatiens - nedzīvs.

«Salna,» Keriks nodomāja. «Viņa nomira salnas naktī.» Tad viņš ieraudzīja asins lāmu zem viņas galvas. Inlēnu rīkli pāršķēlusi šķēpa smaile, dāvājot viņai klusumu un mieru. Kurš bijis šis mežonis?!

Herilaks vēl dusēja, bet Ortnara acis raudzījās viņā ar saltu skatienu.

-        Tu tas biji! - Keriks iekliedzās un pielēca kājās. - Miegā nokāvi nekaitīgu būtni!

-        Es nožmiedzu maragu. - Ortnara balss pauda necieņu. - Nogalināt maragus allaž ir svētigs darbs.

Ārprāta dusmās Keriks sniedzās pēc Herilaka šķēpa. Bet viņš nespēja to pacelt; lielais mednieks cieši turēja kātu.

-        Radījums ir miris. Beigas ar viņu, - Herilaks teica. - Jebkurā gadījumā aukstums viņu drīz vien būtu nokāvis.

Keriks mitējās raustīt šķēpu un piepeši uzklupa Ortnaram, sagrābdams viņa rīkli žņaudzošā tvērienā. Paša Kerika kaklu aizžņaudza stīpa; Inlēnu līķis ar visu masu vilkās viņam līdzi, bet viņš tam nepievērsa uzmanību. Ortnars locījās viņa skavās un grābstījās pēc šķēpa, bet Keriks ar celi iespieda mednieka roku dubļos. Ortnars vārgi pretojās un ar brīvās rokas nagiem skrāpēja Kerika sānus, bet tas savās dusmās nekā nemanīja.

Ja Herilaks neiejauktos. Ortnaram būtu gals. Viņš satvēra Kerika delnas savās lielajās rokās un atrāva tās sānis. Ortnars čīkstoši tvēra pēc elpas, vaidēdams un berzēdams kaklu. Kerika aklais niknums apdzisa. Tiklīdz viņš beidza lauzties, Herilaks viņu atlaida.

-  Tanus nenogalina tanu, - viņš aizrādīja.

Keriks sāka iebilst, bet tūdaļ arī apklusa. Tur neko nevar labot; Inlēnu ir mirusi. Viņas slepkavas nonāvēšana neko nemainītu. Un Herilakam taisnība: ziema viņu tik un tā būtu nobeigusi.

Keriks apsēdās lidzās sastingušajam ķermenim un blenza saullēktā. Galu galā, ko tad Inlēnu viņam nozīmējusi? Stulba fārgaja, kas allaž maisījusies pa kājām. Viņas nāve sarāva pēdējās saites ar Alpīsaku. Tā tam jābūt. Tagad viņš ir tanus. Nu var aizmirst, ka viņš jelkad bijis jilanē.

Piepeši Keriks aptvēra, ka sažņaudzis rokā lokano saiti, kas vieno viņu ar Inlēnu. Viņš vēl nav brīvs! Un šo saiti pārgriezt nav iespējams… Nelūgta nāca apjausma par vienīgo iespēju, kā tikt brivam. Viņš satriekts pacēla acis uz Herilaku. Samadars saprotoši pamāja.

-  Es darīšu, kas jādara. Aizgriezies: tev šis skats nebūs tīkams.

Keriks pievērsās strautam, bet skaidri dzirdēja, kas notiek viņam aiz muguras. Ortnars aizstreipuļoja līdz ūdenim, lai nomazgātu seju un kaklu, un Keriks bļāva nopakaļ ķengas, cenšoties apslāpēt šīs skaņas.

Drīz vien viss bija galā. Herilaks noslaucīja kaklariņķi pret zāli un pasniedza Kerikam, kurš, savukārt, devās pie strauta un ilgi mazgāja to burbuļojošajā ūdenī. Pēc tam viņš satvēra riņķi abās rokās un devās augšup pa straumi, projām no šīs vietas. Viņš nevēlējās redzēt, kas tur krastā palicis.

Sadzirdējis medniekus tuvojamies, viņš strauji pagriezās pret viņiem, bīdamies, ka viņu var nonāvēt no mugurpuses.

-  Šim ir kas sakāms, - Herilaks paziņoja, pagrūdis uz priekšu Ortnaru. Pasīkā mednieka sejā kvēloja naids; pirms runas viņš pataustīja zilumus uz sava kakla. Balss skanēja samocīti.

-  Varbūt es kļūdījos, nogalinot maragu, bet es to nenožēloju. Tas ir tas, ko samadars man lika pateikt. Kas darīts, padarīts. Bet tu mēģināji nogalināt mani, savādais cilvēk, un to nu nebūs viegli aizmirst. Tomēr tavas saites ar šo maragu bijušas stiprākas, nekā es domāju, es arī nevēlos vēl kaut ko par šo lietu zināt. Tā nu es varu teikt, ka tava mugura var nebīties mana šķēpa uzgaļa. Kā teiksi tu?

Abi mednieki vēroja Keriku stingā klusumā, un viņš saprata, ka ir laiks pieņemt lēmumu. Inlēnu ir mirusi, un nekas nevar atgriezt viņai dzīvību. Viņš spēja saprast Ortnara salto naidu pēc samada apkaušanas. Viņš to saprata labāk nekā jebkurš cits.

-  Tava mugura var nebities mana šķēpa uzgaļa, Ortnar, - viņš atbildēja.

-  Ar to šai lietai gals! - Herilaks secināja, un tā jau bija pavēle. - Nerunāsim vairs par to. Ortnar, tu nesīsi stirnas rumpi. Šovakar mums būs ugunskurs un labas vakariņas. Ej kopā ar Keriku; taku tu zini! Pusdienlaikā met mieru! Tad es jums pievienošos. Tajos kokos ir slēpnis. Ja maragi mums seko, es drīz vien to zināšu.

Kādu laiku abi vīri soļoja klusēdami. Taka bija labi redzama, zemē dziļi iegriezušās šļūceņu slieces, aizvedot gandrīz līdz pašam ielejas galam un tālāk nogriežoties pāri grēdai uz nākamo ieleju. Ortnars, smagās nastas nospiests, smagi elsa. Pamanījis ielejas dziļumā rāmu upīti, viņš iestenējās:

-  Noiesim mazliet pie ūdens, savādniek, un tad iesim tālāk.

Mednieks nometa buku zemē, iegremdēja seju ūdenī un elsodams iznira.

-  Mani sauc Keriks, Amahasta dēls, - Keriks aizrādīja. - Vai tev šķiet pagrūti to atcerēties?

-  Esi mierīgs, Kerik. Mana rīkle vēl sūrst kopš mūsu nesenās saķeršanās. Es negribēju apvainot, bet tu tiešām izskaties savāds. Tev ir tikai rugāji matu un bārdas vietā.

-  Ar laiku tie izaugs, - Keriks pārvilka delnu pār seju.

-  Protams, tā varētu gan domāt. Tomēr tagad izskatās savādi. Un tas riņķis ap kaklu? Kāpēc tu to valkā? Kāpēc nepārgriez?

-  Še, izdari to! - Keriks pasniedza riņķi, kuru nesa rokā un smaidīja, kamēr Ortnars bezpalīdzīgi zāģēja caurspīdīgo materiālu ar šķēpa uzgaļa šķautni.

-  Mīksts un gluds, bet pārgriezt nevar.

-  Jilanē var daudz ko, kas mums nav pa spēkam. Ja es pastāstītu, kā tas izveidots, tu tikpat neticētu.

-  Tu zini viņu noslēpumus? Nūja, tev jau jāzina. Pastāsti man par nāves nūjām! Mēs vienu atņēmām, bet nesapratām, ko ar to darīt. Pēcāk tā sāka smirdēt, un mēs to pārgriezām un atklājām, ka tas ir kaut kāds neradījums.

-  Šo dzīvnieku sauc hezocans. Tas ir īpašs radījums. Kamēr jauns, tas spēj staigāt kā citi dzīvnieki. Pieaudzis kļūst nekustīgs, tāds, kā tu redzēji. Bet tas arvien jābaro. Jāieliek arī dzelkšņi, un tad, pareizi saspiests, tas dzelkšņus izšauj.

Ortnaram pat mute pavērās piepūlē kaut ko saprast.

-  Bet kā tas var būt? Kur tad šādus dzīvniekus var atrast?

-  Nekur. Tas ir maragu noslēpums. Es esmu redzējis, ko viņi dara, bet kā nav ne jausmas. Viņi prot likt dzīvniekiem darīt dīvainas lietas. Viņi prot tos izaudzēt jebkurai vajadzībai. To grūti izskaidrot.

-  Un vēl grūtāk saprast. Ir laiks doties ceļā. Tagad tava kārta stiept buku.

-  Herilaks lika to darīt tev.

-  Tā gan. Bet tu grasies palīdzēt to apēst.

Ortnars pasmaidīja, un arī Keriks gluži neviļus atbildēja ar smaidu.

-  Lai notiek. Dod šurp! Bet drīz vien tu dabūsi to atpakaļ. Vai tikai Herilaks neteica, ka mums būs ugunskurs? - Pēkšņas atmiņas pildīja viņa muti siekalām. Cepta gaļa… Esmu aizmirsis, kā tā garšo.

-  Vai tad maragi gaļu ēd jēlu?

-  Nē. Tas ir, jā un nē. To kaut kā samīkstina. Ar laiku pie tādas pierod.

-  Kāpēc viņi to necep, kā pienākas?

-  Tāpēc, ka… - Keriks domīgs apstājās uz takas. - Tāpēc, ka viņiem nav ugunskuru. Es nekad par to nebiju iedomājies. Manuprāt, viņiem uguns nav vajadzīga, jo viņi dzivo tur, kur allaž ir silti. Dažkārt vēsās naktīs vai drēgnās dienās mēs ievīstām ies… Nav tāda vārda… Siltās, mīkstās mantiņās.

-  Ādās? Kažokos?

-  Nē. Dzivos radījumos, kas silda.

-  Izklausās pretīgi. Jo vairāk es uzzinu par taviem maragiem, jo derdzīgāki tie šķiet. Nesaprotu, kā tu varēji paciest tādu dzīvi.

-   Man nebija lielas izvēles, - Keriks drūmi aizrādīja un turpināja ceļu klusēdams.

īsu bridi pēc tam, kad gājēji bija sasnieguši naktsguļas vietu, viņiem pievienojās Herilaks.

-  Mums uz pēdām neviena nav. Viņi devušies atpakaļ.

-  Cepta gaļa, - Ortnars tīksminājās, šmakstinādams lūpas. - Žēl, ka mums uguns nav lidzi.

Šie vārdi aizskāra kādu stīgu Kerika atmiņā.

-  Es esmu to darījis… Sargājis uguni laivas priekšgalā.

-  Tas ir puišeļa darbs, - Herilaks paskaidroja. - Medniekam jāprot pašam izgatavot uguni. Vai tu zini, kā to dara?

Keriks svārstījās.

-  Es atceros, ka esmu vērojis to darām. Bet kā - neatceros. Tas bija tik sen…

-  Tad skaties! Tagad tu esi tanus un tev jāzina šīs lietas, ja vēlies reiz kļūt mednieks.

Tā izrādījās laikietilpīga norise. Herilaks nolauza nokaltušu, ietrunējušu zaru, rūpigi apgrieza un izdrāza no tā gludu nūjiņu. Kamēr viņš to darīja, Ortnars mežā salūkoja riekšu praula krikumu. Viņš tos sašķaidīja un sagrūda smalkā pulverī. Herilaks tikām bija piešķīris nūjiņai vēlamo formu, nošķēlis citas koka šķilas virsmu līdzenu un ar šķēpa smaili izurbis iedobīti.

Pēc visiem sagatavošanas darbiem Herilaks paņēma Ortnara loku un aptina stiegru ap rūpīgi izveidoto nūjiņu. Viņš apsēdās zemē, ar kāju stingri piespieda šķilu, tad ievietoja nūjiņas smailo galu iedobītē un sāka vilkt loku šurpu turpu, liekot nūjiņai virpuļot. Ortnars pa brīdim iebēra bedrītē samalto praulu, kamēr Herilaks virpināja ierīci, cik vien ātri jaudāja. Gaisā uzvijās sīka dūmu vērpetīte un tūdaļ arī noplaka. Herilaks, piepūlē aizelsies, meta mieru.

Nākamajā mēģinājumā dūmu grīstīti izdevās pārvērst sīkā liesmiņā. Mednieki vēl uzkaisīja koksnes putekļus, uzmanīgi papūta, sakļāva delnas ap plaukstošo uguntiņu un aizgrābtībā smējās. Liesmai augot, tai pievienoja aizvien vairāk malkas, un pēc tam ļāva ugunskuram noplakt kvēlojošu izdedžu dobītē. Drīz vien uz oglēm jau čurkstēja gaļa. un Keriks alkaini ieelpoja pilnībā aizmirsto cepeša smaržu.

Karstais cepetis svilināja pirkstus, bet ceļinieki tik plēsa lielus gabalus un kāri rija, līdz tauki un sviedri pludoja pār seju. Keriks savu mūžu nebija baudījis neko līdzīgu.

Nakti viņi pārgulēja, pavērsuši pēdas pret iegrožoto ugunskuru, - sasildījušies, pieēdušies un apmierināti.

Nakts vidū Herilaks gāja piesviest ugunij malku, un Keriks pamodās. Melnajās debesis spoži mirdzēja zvaigznes, Mednieka zvaigznājs skāra austrumu apvārsni… Pirmo reizi kopš bēgšanas Keriks jutās mierīgs, drošībā starp abiem medniekiem. Viņiem neseko. Jilanē viņus vairs neatrast!

Jilanē? Un - neatradīs? Vai tiešām tas iespējams? Viņš taču labāk par šiem medniekiem zināja, cik ienaidnieks ir nepielūdzams. Cik stiprs. Gaisa plēsoņas lidos un atradīs ikvienu tanu jebkurā ielejā, pļavā… Glābiņa nav. Pat sapnis pārtrūcis, pat šis patvērums laupīts!

Keriks svaidījās bezmiegā, neizbēgamas iznicības priekšnojautu pārņemts. Viņš vēroja, kā izbalo austrumu pamale un viena pēc otras apdziest zvaigznes. Sākās jauna diena. Jauna diena jaunā dzīvē.

III

Pēc vakardienas gājuma Kerika samilzušās pēdas svila un sūrstēja. Viņš sēdēja uz klintsbluķa, zelēja sīkstas, bet gardas gaļas lēkšķi un vannoja kājas vēsajā straumē. Pēdas gan klāja bieza, raupja āda, bet viņš nebija radis staigāt pa akmeņainu zemi. Skrambas un jēlumi uz kājām nesolīja daudz prieka no topošās smagās dienas. Herilaks pamanija, kas nodarbina Keriku, un norādīja uz garu šķēlumu viņa labajā papēdi.

-  Kaut kas jādara lietas labā.

Viņi ar Ortnaru valkāja izturīgus, atsperīgus madrapus, kurus veidoja divas ģērētas, ar zarnas auklu sasaistītas ādas sloksnes. Tīk pilnīgiem apaviem vajadzīgo izejvielu līdzi nebija, tomēr pie rokas gadījās citi materiāli. Herilaks atrada akmeņus, kas pareizi šķeļas, un atskaldīja sīkas, asas plāksnītes. Viņa vadībā Ortnars noplēsa stirnai ādu un tekošā ūdenī tīri nokasīja zemādas audus. Herilaks no tās izgrieza četrstūrus un tievas sloksnītes, lielos gabalus aptina ap Kerika kājām, bet ar tievajiem sasēja.

-  Šimbrižam gana labs, - viņš secināja. - Lidz tam laikam, kad āda sacietēs un sāks smirdēt, mēs jau būsim tālu projām.

Keriks pacēla nomesto buka ādu un atklāja, ka gurnu apsējs viņam kā radīts: atliek tikai saspraust ar raga žuburiņu.Viņš nokasīja ādu tīru, kā redzējis darām

Ortnaru, un noņēma mīksto ādas maišeli, kuru valkāja jau ilgus gadus. Tas ļengani gulēja uz viņa delnas; iekšpusē vīdēja gļotaini dzīvie piesūcekņi… Pēkšņā riebumā jauneklis aizsvieda to straumē. Šī dzīve ir pagājība; tagad viņš ir tanus.

Strauji pagriežoties, Keriks paklupa pār riņķi, kas rotājis Inlēnu kaklu visus šos garos gadus. Saite viņus joprojām saistīja. Viņš pacēla šo nīsto gludo, caurspīdīgo, nesalaužamo veidojumu un negantās dusmās trieca to pret akmens šķautni, tad pakampa citu akmeni un dauzīja, līdz niknums rimās. Gredzens pat nebija saskrāpēts.

Ortnars to vēroja ar interesi, pastiepa roku un paglaudīja neiebojāto virsmu.

-   Nesagriežams, nesadauzāms… Cietāks par akmeni. Tiešām - neko tādu neesmu redzējis. Ūdenī tas neuzbriest?

-  Nekas tam nav bīstams.

- Arī karstā, verdošā ūdenī nešķīst?

-   Neesmu mēģinājis. Pilsētā nekā tāda nebija. Tu nevari uzvārīt ūdeni bez uguns…

Keriks izrunāja šos vārdus un sastinga, piekalis skatienu riņķim un lokanajai saitei, tad lēnām pacēla acis pret dūmojošo ugunskuru krastā. Nekāds ūdens, arī karsts ne! Tikai kaut kas tāds, par ko jilanē nekā nezina.

Uguns!

Tas taču nav izslēgts. Viela nav ne akmens, ne metāls. Tā var kust, degt vai vismaz kļūt mīksta. Ja tā, varbūt to varēs pārgriezt.

Ortnars ievēroja Kerika skatienu un aizrautībā saberzēja rokas.

-  Kāpēc gan ne! Uguns varētu līdzēt. Tu teici - maragiem nav uguns?

-  Nav.

-  Ļauj pamēģināt!

Ortnars pacēla nosviesto riņķi un iegrūda to dūmojošajos pelnos.

Nekas nenotika. Keriks drūmi vēroja, kā Ortnars noberž pelnus no glumās virsmas. Atkal neskarta, tikai pirkstus svilina. Ortnars tos spļaudīdamies sūkāja, bet nepadevās. Ar pagali uzrušinājis no pelniem liesmu, viņš pagaidīja, lai tā pieķeras kokam, aizskāra riņķi un brēkdams aizsvieda to, jo tas aizsvilās un dega, pa brīdim ar sprakšķi uzliesmodams.

Keriks vēroja, kā liesma aug, izspļauj melnus dūmu mutuļus un sāk traukties augšup pa saiti pretī viņa sejai. Viņš nedomājot metās atpakaļ - projām no dzeļošā karstuma - un ar plunkšķi pazuda upē.

Iznirts Keriks atklāja, ka pār roku un pakrūti, kur degošā saite skārusi ādu, stiepjas sarkana švīka. Taustošiem pirkstiem viņš čamdīja astīti, kuras gals karājās viņam pār krūtīm.

Miers ar to! Šī saistība, kas regulējusi viņa dzivi, šis iegrožojums, ar ko allaž bijis jārēķinās tik garus gadus… Miers ar to! Viņš stalti izslējās, nejuzdams apdegumus, jo šķita, ka plecus vairs nenospiež smaga nasta. Viņa pēdējā saite ar jilanē ir sarauta!

Ziežot medījuma taukus uz saviem apdegumiem, Ortnars norādīja uz saititi, kas joprojām karājās no Kerika kaklariņķa.

-   Mēs varam nosvilināt ari to. Tu apgultos ūdenī līdz ar pašu virsmu, es piegrūstu degošu koku…

-    Manuprāt, šaidienai pietiks, - Keriks nosprieda. - Pirms nākamā mēģinājuma pagaidišu, līdz sadzis apdegumi.

Ortnars iespēra karsto metāla riņķi ūdenī, izvilka un sāka ar interesi pētīt, kasīdams ar akmeni.

-   Spīd kā debessmetāls. Šie maragi pieprot apbrīnojamas lietas, ja reiz spējuši to šādi apdarināt ap tavu kaklu.

Keriks pastiepa roku, un viņš negribīgi atdeva riņķi.

-  Kāds viņu dzīvnieks izveidoja to precīzi pēc formas.

-  Tu to paturēsi?

Ortnara balsī skanēja cerība, un Keriks bezmaz būtu riņķi atdevis, tomēr, saspiedis to delnā, viņš sajuta tādu pašu naidu, kā pirmit pret savu kaunuma somu.

-  Nē! Tas ir jilanē… Maragi… - un ar skaļu šļakstu tas nogrima dzelmē. - Viens man joprojām ir ap kaklu. Manam mūžam pietiks.

Visi bija gatavi doties ceļā, bet Herilaks brīdi stāvēja, atspiedies uz šķēpa, un nolūkojās atpakaļ.

-  Ja vēl kāds būtu izsprucis, tas šobrīd jau būtu klāt. Mēs gan skrējām kā izbiedēti sievišķi… Nu būtu laiks apstāties un pārdomāt turpmāko ceļu. Pastāsti man par maragiem, Kerik! Ko viņi tagad dara?

-  Nesapratu…

-  Vai viņi vēl seko? Vai viņi gaida pludmalē, kur notika uzbrukums?

-  Nē. Būtu jau laiks doties atceļā. Viņi iztika no medībām; līdzpaņemtās gaļas bija ļoti maz. Sirojuma mērķis bija tieši šā samada iznīcināšana, un tālāk uz ziemeļiem viņi nebūs gājuši. Pēc tam - tikai atpakaļ. Tur palikt taču nebūtu nekāda labuma. Ar eistaā nāvi viņas palikušas bez vadības. Pēc milzīga apjukuma viņas - tagad jau nu noteikti - būs devušās mājup uz pilsētu.

-  Lielais vairums, protams, darīs tā. Bet vai kāds nav palicis meklēt mūs?

-   Varbūt. Stalana tā varētu rikoties… Nē. Viņa visdrīzāk bija nākamā aiz komandieres. Viņa būs uzņēmusies atgriešanās vadību.

-  Tātad tu domā, ka viņas ir projām?

-  Gandrīz noteikti.

-  Burvīgi. Mēs atgriezīsimies krastā.

Kerikā šie vārdi iesvēla bailes.

-  Viņas taču var slēpties! Var gaidīt mūs!

-  Tu mūs tikko pārliecināji, ka ne.

-  Mēs esam mednieki, - Ortnars aizrādija. - Gan mēs zināsim, vai viņi tur

vēl ir.

-  Mums nav vajadzības…

-   Ir! - Herilaks atkal kļuva ciets, kā jau komandieris. - Mums ir divi šķēpi, viens loks bez bultām un vairāk nekā. Tiklīdz uzsnieg sniegs, ar mums ir cauri. Vienīgais, kas var līdzēt - atgriešanās tur. Mēs iesim.

Gājiens bija straujš, Kerikam - pat par strauju. Tas pārāk atgādināja atgriešanos nāvei tieši nagos. Pret krēslu viņi jau bija piekalnē virs krasta un varēja redzēt okeānu.

-  Ortnar, tev jāiet ļoti uzmanīgi! - Herilaks izrīkoja. - Esi neredzams un nedzirdams! Skaties abām acīm, vai kaut kur neslēpjas maragi!

Ortnars piekrītoši savicināja šķēpu, pagriezās un izzuda starp kokiem. Herilaks ērti apsēdās ēnā un acumirklī aizmiga. Keriks jutās pārāk nomākts, lai spētu ko vairāk, kā vien bažīties, pētīdams piekrasti un iztēlē pieblīvēdams mežu ar vajātājām jilanē.

Saule jau sēdās pamalē, kad gravā lejpus viņiem noķērcās putns. Herilaks momentāli pamodās, sakļāva delnas pie mutes un atbildēja ķērcienam. Nobrīkšķēja krūmi, un Ortnars jau naigā solī rikšoja augšup pa nogāzi.

-  Projām… - viņš uzsauca. - Aizgājuši, no kurienes nākuši.

-  Nekad nevar būt drošs… - Keriks iebilda. Ortnars nicigi nomērija viņu ar skatienu.

-  Bez šaubām, var! Es neatradu svaigas pēdas. Un visās malās maitu lijas, bet tās baidās no visa kā. Un es meklēju pamatīgi. - Viņa iekritusi seja pauda vairāk nekā vārdi. Bultu maks uz muguras bija piepildīts. - Tas, pēc kā mēs nācām, ir šeit.

-  Tad nu ejam! - Herilaks pielika punktu.

Pār slaktiņa vietu jau klājās tumsa, padarot atbaidošo ainavu maigāku, bet mēness sirpja saltā gaisma rādīja ceļu. Vārnas un lijas bija atstājušas dzīru vietu līdz ar dienas gaismu. Gaisā jau vēdīja asa līķu smaka. Keriks stāvēja krastā un raudzījās jūrā, kamēr pārējie divi meklēja sev nepieciešamo. Tikai pēc Herilaka uzsauciena viņš negribīgi pagriezās pret nāves lauku.

-  Uzvelc šos! - samadars ieteica. - Tie piederēja dižam medniekam. Varbūt nesīs tev veiksmi.

Tie bija kažokādas zābaki ar cietām zolēm, kapi un pamatīgu siksnu pinumu. Vasarā tādos kājām būtu karsti, bet ziemas sniegos tie varēja izrādīties dzīvības cenā. Garu šķēpu, slaidu loku, bultas, - visu, ko nevar vilkt mugurā, Keriks sasēja sainī un nolika pie citiem līdzņemamajiem saiņiem un groziem. Herilaks no dažām mastodonta šļūceņa kārtīm sasēja mazu šļūceni, ko varēja vilkt cilvēks. Uz tā sakrāva visu vajadzīgo.

-  Laiks doties! - viņš paziņoja nāves saltā balsī, stāvēdams starp sava samada pīšļiem. - Mēs nekad neaizmirsīsim, ko maragi še pastrādāja.

Uz maiņām tverdamies pie šļūceņa rokturiem, ceļinieki gāja, līdz mēness nogrima aiz apvāršņa. Pilnīgā spēku izsīkumā viņi meta mieru. Keriks gan vēl bažījās, ka jilanē mednieces varētu sekot, tomēr nogurums prasija savu, un viņš ieslīga dziļā miegā līdz pat rītausmai.

Herilaks noraisīja ekotaza somu no šļūceņa, un vīri saujām grāba kāroto gardumu - žāvētas ogas un riekstu kodolus. Kaut ko tādu Keriks nebija baudījis kopš zēna gadiem. Laizīdams pirkstus, viņš nodevās bērnības atmiņām. Labi tomēr būt tanum! Domādams šo domu, jauneklis atkal un atkal kasija savu vidukli, līdz neizturēja un norāva apsējus. Uz ādas vidēja sarkanas pumpas.

Izrādās, ka dižais mednieks, kurš valkājis šo apģērbu, bijis blusu apsēsts. Piepeši būt par tanu vairs nešķita tik pievilcīgi. Nepieradusī mugura sūrstēja no gulēšanas uz cietas zemes, muskuļi smeldza pēc neierastās slodzes, un, lai ciešanu mērs butu pilns, pakrūti sažņaudza pēkšņas spazmas. Sīkstā, ceptā gaļa nejutās labi viņa vēderā; viņš traucās aiz tuvējā krūma.

Krampju lauzīts, Keriks ievēroja blusu rāpojam pa savu nosviesto kažoku. Viņš saspieda to starp nagiem un žākstīdamies slaucīja pirkstus zālē. Netīrs, sāpju plosīts, blusains un slims… Ko gan viņš daris starp šiem prastajiem astazoiem! Kāpēc viņš nav Alpīsakā? Pie eistaā sāniem viņš jutās ērti un omulīgi. Bet kāpēc neatgriezties? Vaintē atradusi galu uz šķēpa, bet kura gan nojauš, ka šķēpu vadījis Keriks! Neviena jau neredzēja. Vai prātīgāk nebūtu atgriezties?

Viņš rūpīgi nomazgājās un aizčāpoja augšup pa straumi padzerties. Krastā abi mednieki sēja kravu pie šļūceņa. Viņi var turpināt ceļu divatā.

Bet vai viņš maz vēlas atgriezties Alpīsakā? Jau kur tie gadi, kopš viņš sapņojis par bēgšanu! Un tagad taču brīvība ir rokā… Vai tad tā nebija viņa kvēlākā vēlēšanās? Tur ir jilanē pasaule, ne viņējā. Viņam tur nav vietas.

Bet starp taniem? Vai te ir viņa vieta?

Keriks sažņaugtām dūrēm stāvēja lidz ceļiem saltajā ūdenī. Zudis. Ne vienā, ne otrā pasaulē viņš neiederas. Vienpatis, izstumtais…

Herilaks viņu sauca. Vārds pāršķēla Kerika tumšās domas. Viņš izbrida krastā un gausi apvilka drānas.

-  Mums jāiet, - Herilaks aizrādija.

-  Kurp jūs dodaties? - Keriks, joprojām pretrunīgu izjūtu plosīts, vaicāja.

-  Uz vakariem. Pie citiem medniekiem. Lai kopā atgrieztos apkaut maragus.

-  Viņu ir pārāk daudz, pārāk liels spēks…

-  Tad es kritīšu, un mana tharma pievienosies citu mana samada mednieku tharmām. Bet vispirms es atriebšu viņus. Tā mirt ir skaisti.

-  Mirt nav skaisti…

Herilaks viņu klusēdams uzlūkoja, mazliet apjauzdams Kerika iekšējo cīņu. Ej nu sazini, ko šie gūsta gadi izdarījuši ar zēnu, kas tagad jau vīrs… Bet gadi aizrit, un tos vairs neatsaukt. Atpakaļceļa nav. Ceļš uz priekšu nebūs viegls, bet tikpat

jau cita nav.

Herilaks uzmanīgi nocēla pār galvu ādas siksniņu un ļāva nazim šūpoties Kerika acu priekšā.

-  Tas piederēja tavam tēvam. Tu esi viņa dēls, ja reiz joprojām valkā mazo bērna nazīti, kuru izgatavoja tajā pašā reizē. Pakar kaklā arī šo. Valkā to, lai neaizmirstu tēva nāvi, sava samada nāvi… Un slepkavas! Sajūti sirdī naidu un apzinies, ka arī tu alksti atriebes!

Keriks vēl svārstījās, līdz beidzot izšķīrās. Viņš paņēma nazi un cieši sakļāva pirkstus ap cieto asmeni.

Par vēlu atkāpties. Alpīsaka viņam slēgta. Mūžam. Viņam jāizauklē sevī neremdināms naids pret tām, kas apkāvušas viņa ļaudis. Jāvar! Gan jau viņš spēs.

Bet šobrīd Keriks juta tikai šausminošu tukšumu dvēselē.

IV

Medībās neveicās. Ulfadans devās mežā jau mazā gaismiņā, bet atgriežoties nebija pat lāgā, ko parādit. Pie viņa jostas šūpojās viens vienīgs trusis - jauns un kārns, no kura kauliem varētu sakasīt ēdamo labi ja vienam cilvēkam. Kā lai iztiek viss viņa samads? Nonācis mežmalā, viņš apstājās zem liela ozola un lūkojās prērijā. Tālāk iet nebija dūšas.

Tur dzīvo maragi. No šīs vietas līdz pat pasaules malai, ja tāda vispār ir, saimnieko tikai šie nīstie, baisie radījumi. Dažus var likt uz kārā zoba. Viņš pats reiz nogaršoja kāda neliela knābjaiņa cisku - no tiem, kas te klejo lielos ganāmpulkos. Tomēr medniekam, kas pēc tāda tīko, ik brīdi uzglūn nāve. Zālē čum un mudž indigi maragi un visādas čūskas, lielas un mazas, raibu raibās. Vēl nelādzīgāki ir milzeņi, kuru rēcieni dārd kā pērkons un soļi rībina zemi kā zemestrīce. Kā allaž, domājot par maragiem, viņa pirksti neviļus pieskārās šāda giganta zobam, kas karājās viņam uz krūtīm. Tikai zobs - un tas pats apakšdelma garumā. Jaunības dullumā Ulfadans bija to ieguvis, riskējot ar dzīvību, lai pārgalvīgi padižotos. Koku aizsegā viņš bija vērojis, kā marags izlaiž garu, kā pretīgie maitēdāji plūkdamies dzīro pa milzīgo līķi. Tikai pēc tumsas iestāšanās, viņš sadūšojās atstāt slēpni un izlauzt šo zobu no atvāztajiem milzu žokļiem. Te parādījās kāds nakts marags, un tikai brinums glāba Ulfadana dzīvību. Gara, balta rēta pār visu gurnu vēl tagad atgādina, ka viņš neizspruka gluži sveikā. Nē, ārpus koku aizsega medījumu labāk nemeklēt.

Bet samads grib ēst. Un ēdamā, ko sameklēt vai nomedīt, kļūst aizvien mazāk. Pasaule pārvēršas, bet Ulfadans nezina, kāpēc. Aladjekss stāsta, ka kopš aizlaikiem, kad Ermanpadars no upes dūņām izveidoja tanu, pasaule bijusi nemainīga. Ziemu viņi devās kalnos, kur sniega sega pieturējās dziļa un briežus varēja viegli nomedīt. Pavasarī, sniegam kūstot, viņi devās lejup gar upes brāzmainajiem ūdeņiem, dažkārt līdz pat jūrai, pa kuru šaudījās zivis un kuras krastā auga vērtīgas lietas. Tomēr ne pārāk tālu uz dienvidiem, jo tur uzglūnēja maragi un nāve. Bet kalni un tumšie ziemeļu meži bija vienādiņ snieguši visu, kas nepieciešams.

Tagad tā vairs nav. Šobrīd kalni paliek nebeidzamas ziemas skavās, briežu bari izsīkst, sniegs mežos balsnī līdz pat vēlam pavasarim, un mūžsenie pārtikas avoti vairs nespēj uzturēt samadu. Pagaidām viņi ir iztikuši, jo upē šajā gadalaikā zivju netrūkst. Savā apmetnē pie upes viņi apvienojās ar Kelimanus samadu; tā tas notiek ik gadus. Šis ir tikšanās un sarunu laiks, jo jaunajiem vīriem jāatrod sev sievietes. Bet šobrīd tam neatliek laika, jo, kaut arī ēšanai zivju pietiek, ar uzkrājumiem ziemai būs trūcīgi. Un diez vai daudz būs to, kuri bez šīs rezerves sagaidīs pavasari.

Izejas nav. Rietumos un austrumos saimnieko citi samadi, tikpat badīgi kā viņš un Kelimanus. Dienvidos maragi, ziemeļos ledi - un pašā vidū slazds. Bez izejas.

Neatrisināmi uzdevumi Ulfadana galvu plēsa vai pušu. Viņš izmisumā iekaucās kā lamatās iekritis zvērs un griezās atpakaļ pie samada.

No zāļainās nogāzes augšas lejupceļā pret krastu viss šķita kā allaž. Ādas telšu tumšie konusi stiepās gar upi nekārtīgā ķēdē. Starp teltīm kustējās figūriņas, no ugunskuriem kāpa dūmi… Kaut kur tieši blakus sapīts mastodonts pacēla snuķi un ietaurējās. Tālāk gar krastu varēja redzēt dažas sievietes rakājamies pa zemi ar apdedzinātiem iesmiem: viņas meklēja ēdamas saknes. Šobrīd saknes bija labs ēdamais. Bet ko tad, kad zeme sasals? Zināms, kas notiks! Ulfadans atgainīja šo domu.

Spiegdami skraidija kaili bērneļi un šķaidījās ar ūdeni. Vecās sievietes sēdēja saulainā teltspriekšā un no lūkiem un niedrēm pina grozus. Ulfadans atgriezās ar nenosakāmu izteiksmi drūmajā, skarbajā sejā. Tūdaļ piesteidzās viens no viņa mazākajiem dēliem, lai atklātu jaunākās ziņas.

-  Te ir trīs mednieki no cita samada! Viens no šiem trakoti jocīgs!

-  Aiznes trusi mātei. Un ātri!

Mednieki sēdēja ap uguni, pēc kārtas ievilkdami dūmus no akmenī izdobtas pipes. Te atradās Kelimanus un aladjekss Freikens, jau sažuvis aiz vecuma, bet visu cienits par savām zināšanām un dziednieciskajām spējām. Jaunpienācēji pieceldamies sveica parādījušos Ulfadanu. Viens izrādījās labi pazīstams.

-  Sveicu tevi, Herilak!

-   Sveicu tevi, Ulfadan! Tas ir Ortnars no mana samada. Tas ir Keriks, Amahasta dēls, manas māsas dēls.

-  Vai jums ir, ko ēst un dzert?

-  Esam jau labi ieturējušies. Par Ulfadana vēlību runā plašā apkaimē.

Ulfadans pievienojās ap uguni sēdētājiem, kad pienāca kārta, paņēma pīpi

un dziļi ieelpoja asos dūmus. Viņu izbrīnīja savādais, plikpaurainais mednieks, kuram vajadzēja būt kritušam kopā ar pārējo samadu, bet šis nebija vis. Gan jau vis noskaidrosies, kad tam pienāks savs laiks.

Arī citi mednieki brīnījās par jaunatnācējiem, nāca klāt un sēdās aplī, jo tā samadā pieņemts.

Herilaks nebija tik pieklājīgi rezervēts kā citkārt: nogaidījis tikai vienu pīpes apli, viņš sāka runāt.

-  Ziemas ir garas, kurš gan to nezina… Ēdamā trūkst, arī to visi zina… Tagad no visa mana samada palikuši divi vīri.

Tiklīdz viņš izteica šos baisos vārdus, iestājās klusums. Tad ievaimanājās sievietes, kuras klausījās ārpus apļa. Daudziem radi bija ieprecējušies Herilaka samadā. Ne viens vien pacēla skatienu pret austrumu debesīm, kur sāka parādīties pirmās zvaigznes. Herilaks turpināja, un runu neiztraucēja ne vientuļš čuksts.

-  Kā zināms, es ar saviem medniekiem devos tik tālu uz dienvidiem tāpēc, ka tur nebija sniega un ziemā valdīja karstums, - uz vietām, kur saimnieko tikai maragi. Man bija doma, ka maragi nogalinājuši Amahastu un visu viņa samadu. Mana doma izrādījās pareiza, jo mēs uzgājām maragus, kas staigā kā cilvēki un nogalina ar nāves nūjām. Tas, ko es atradu Amahasta samada pīšļos, tātad bijušas viņu nāves nūjas paliekas. Mēs nokāvām sastaptos maragus un devāmies atpakaļ uz ziemeļiem. Nu mēs zinājām, ka nāve uzglūn dienvidos un kāda šī nāve izskatās. Bet pērnziem mēs cietām badu, daudzi nomira… Vasarā, kā zināms, medības neveicās… Tā nu es vadīju samadu gar krastu, lai neatkārtotos bads. Vedu medniekus tālāk uz dienvidiem, kur labas medību vietas. Mēs apjautām briesmas. Mēs zinājām, ka var uzbrukt maragi, bet arī bez ēdamā vienādiņ gals. Mēs modri stāvējām sardzē, un starpgadījumu nebija. Tikai atceļā viņi mums uzklupa. Te nu es esmu. Un Ortnars ir te. Pārējie miruši. Kopā ar mums ir Keriks, kurš ir Amahasta dēls, dzīvojis maragu gūstā, bet tagad beidzot brivs. Viņš pārzina maragu gaitas.

Atskanēja ieinteresēta murdoņa, un klausītāju loks sakustējās, jo aizmugurē stāvošie spiedās virsū, tiecoties saskatīt Keriku. Viņus piesaistīja viņa plik- galvība, mirdzošais riņķis ap kaklu un debessmetāla nazis. Pats Keriks lūkojās taisni uz priekšu un neteica ne vārda. Kad viss noklusa, ierunājās Kelimanus.

-  Taniem pienākušas nāves dienas. Mūs nonāvē ziema, mūs nonāvē maragi, mūs nonāvē citi tani.

-  Vai nav gana, ka mūs nonāvē maragi? Vai tiešām jānaidojas savā starpā? - Herilaks izsaucās.

-   Garā ziema un īsā vasara - lūk, pret ko mums jācīnās, - Ulfadans paskaidroja. - Mēs nonācām šeitan, jo brieži kalnus ir pametuši. Bet, tiklīdz mēs mēģinājām še medīt, vairāku šāspuses samadu strēlnieki mūs padzina. Tagad mums trūkst pārtikas ziemai. Mūs gaida bads.

Herilaks drūmi noskurinājās.

-  Tā nevar darīt. Ienaidnieks ir marags, ne tanus. Ja mēs vēršam ieroci pret sev līdzīgo, ar mums ir cauri.

Atkal ierunājās Ulfadans, un Kelimanus piekrītoši pamāja.

-  Esmu vienisprātis ar tevi, Herilak, bet no mums te nekas nav atkarīgs. Tev jārunā ar citiem samadiem. Ja ne viņi, mēs medītu un nebadotos. Tie nāk no grēdas viņas puses lielā skaitā un ir ļoti badigi. Viņi atspiež mūs, un mēs nevaram medīt. Viņi gaida mūsu nāvi.

Herilaks ar delnu atgainīja viņa vārdus.

-  Tas nav tiesa. Viņi nav jūsu posta cēlonis. Medības aiz kalniem droši vien ir tikpat nesekmīgas, ja reiz viņi atdzinušies šurp. Taniem ir divi naidnieki: nebeidzamā ziema un maragi. Viņi apvienojas, lai mūs iznīcinātu. Mēs nevaram uzveikt ziemu. Bet mēs varam nobeigt maragus!

Arī citi pacēla balsi, pievienojoties šim spriedumam, bet Freikens ierunādamies lika tiem apklust. Visi respektēja vecā vīra zināšanas un dziednieka prasmi un cerēja, ka viņš zinās kādu atbildi uz visiem sasāpējušajiem jautājumiem.

-  Maragi ir kā lapas: neskaitāmi… Tu saki, viņiem ir nāves nūjas. Kā mēs varam pretoties tādiem radijumiem? Un kam mums tas vajadzīgs? Ko mēs iegūstam, stājoties viņiem pretī? Mums vajag, ko ēst, nevis karu!

Viņa runas nobeigums noslāpa atzinīgā murdoņā. Šķiet, tikai Herilakam radās iebildes:

-  Jums vajag ēdamo, mums - atriebību! - viņš drūmi aizrādīja. - Jāatrod iespēja apkaut tos dienvidu maragus. Tiklīdz viņi būs pagalam, gar krastu varēs lieliski medit.

Pēc tam sākās pārrunas un vārdu kaujas, bet nekas netika nolemts. Beigu beigās Herilaks pamāja Ortnaram, viņi piecēlās un attālinājās. Keriks vēroja viņus aizejam, bet nesteidza sekot. Viņu tā nekveldināja atriebes alkas. Ja ceļabiedri nepasauktu, varbūt viņš pat būtu palicis. Viņš taču var palikt pie uguns un iesaistīties citu mednieku sarunās. Varbūt viņš pat var apmesties šeit ar šo samadu, medit un aizmirst maragus.

Tas gan nav risinājums. Viņš zina to, par ko citiem nav ne jausmas. Viņš taču zina, ka jilanē neaizmirsīs ne viņu, ne arī pārējos tanus. Viņu naids sakņojas pārāk dziļi. Viņas izsūtīs putnus, lai uzmeklē visus samadus līdz pēdējam, un nerimsies, lidz visi nebūs iznīcināti. Ulfadans, Kelimanus un viņu ļaudis bīstas tikai ziemas, bada un citu tanu, kamēr tepat - sprīdi aiz apvāršņa - uzglūn patiesais slepkava.

Neviens pat nepamanīja, kā Keriks paņēma šķēpu un aizgāja. Viņa ceļabiedri sēdēja pie atsevišķa ugunskura, un viņš tiem pievienojās. Herilaks ar pagali bikstija uguni, dziļi ielūkodamies tajā, kā meklēdams atbildi liesmās.

-   Mēs esam tikai trīs, - viņš prātoja. - Tāda saujiņa nevar stāties pretī maragiem… Bet mēs tā darīsim, ja nāksies! - Viņš pievērsās Kerikam. - Tu zini par maragiem, ko nezinām mēs. Pastāsti! Pastāsti, kā viņi raduši karot!

Keriks domīgi paberzēja zodu un ierunājās - gausi un neizlēmīgi.

-  To nav viegli izstāstīt. Jums vispirms jāsaprot, kas ir viņu pilsēta un kā tiek vadīta tās dzīve. Jums jāsaprot fārgajas un jilanē, un vispār - viņu pieeja visam.

-  Tātad tu mums pastāstīsi, - Herilaks secināja.

Kerikam sākumā nevedās stāstīšana tanu valodā par lietām, ko viņš nekad šajā valodā nebija pārspriedis. Nācās meklēt jaunus vārdus pazīstamiem apstākļiem, izskaidrojumus jēdzieniem, kas šiem medniekiem pilnīgi sveši. Klausītāji nesaprata; viņi iztaujāja vēl un vēlreiz… Visbeidzot viņi nonāca pie aptuvenas apjausmas par jilanē sabiedrības uzbūvi, kaut gan tā arī nesaprata, kam tāda vajadzīga.

Herilaks klusēdams aplūkoja savas sažņaugtās dūres uz gurniem, cenzdamies uztvert dzirdētā jēgu. Noslēgumā viņš spēja tikai pakratīt galvu.

-  Es nekad tos maragus nesapratīšu un, jādomā, arī necentīšos. Ir gana, ja zinu, ko viņi dara. Lielais putns lido augstu un uzokšķerē mūs, tad atgriežas un noziņo viņiem, kur atrodas samads, lai viņi varētu mums uzbrukt. Vai ne tā?

Keriks jau lūkoja apstrīdēt, bet atmeta šo domu un piekrītoši pamāja. Labi, ka viņiem radusies kāda apjausma par jilanē gaitām. Nav vērts ieslīgt sīkumos.

-   Kad viņi uzzina, kur samads apmeties, viņi gatavo uzbrukumu. Bruņotas fārgajas laivās dodas sirojumā. Viņas negaidīti uzrodas no jūras un nonāvē visus no vietas, kā jums zināms.

-  Bet tas jau nebija viss, - Herilaks iejaucās. - Vai tu nestāstīji, ka nakti pirms uzbrukuma viņas pārlaiž apmetnē pie krasta?

-  Jā, tā viņas parasti dara gan. Apmetas, cik vien tuvu iespējams, pārguļ nakti, nākamajā rītā atstāj pārtikas krājumus turpat un dodas uzbrukumā līdz ar saullēktu.

-  Vai tā tas notiek ik reizi?

-   Ik reizi? Nezinu. Es tikai divreiz esmu piedalījies. Starp citu, tam nav nozimes. Visa viņu domāšana, visa darīšana… Tā tam jābūt vienmēr. Kamēr vien nerodas pretargumenti, viņas savu rīcību nemaina.

-  Tātad mums, savukārt, jārod iespēja izmantot šīs zināšanas pret viņiem.

-  Kā tu to domā? - Ortnars nesaprata.

-  Vēl nezinu. Mums tas jāapdomā un jāizplāno, līdz atrodam izeju. Mēs taču esam mednieki! Mums jāzina, kā piezagties laupījumam. Mēs pratīsim tikt maragiem klāt un iznīdēt viņus!

Keriks visu laiku domās iegrimis klusēja. Viņam samada iznīcināšanas shēma atklājās skaidrāk nekā jebkuram citam. Viņš reiz krastā bija vērojis tumšus apveidus iznirstam no ūdens un vēl joprojām nespēja aizmirst šīs šausmas, bet viņš pats bija arī ceļojis no Alpīsakas kopā ar uzbrucējām, vērojis sagatavošanos, klausījies rikojumos, un skaidri zināja, kā tas notiek. Tagad jāizsver šis notikums no pretējiem redzes viedokļiem un jāatrod iespēja apgriezt to ar kājām gaisā.

-  Kājām gaisā… - Keriks balsī noteica, un piepeši skaļi iekliedzās: - Kājām gaisā!

Pārējo skatieni pievērsās Kerikam.

-  Bet to var izdarīt, tikai iesaistot Ultadanu, Kelimanu un viņu samadus. Mums jāizskaidro viņiem un jāiestāsta, ka šī palīdzība tiešām nepieciešama. Un lūk, kas jādara! Mēs kopā ar samadiem dosimies uz dienvidiem un medīsim. Tur ir pulka medījuma, un pārtikas netrūks. Bet, ja reiz ejam uz dienvidiem, tad jārēķinās, ka maragi to uzzinās no lielajiem putniem. Toties mēs modri vērosim debesis un, tiklīdz pamanīsim šādu putnu, tā zināsim, kas drizumā gaidāms. Pēc putna parādīšanās izsūtisim medniekus uz pludmali izlūkos. Tā mēs redzēsim, kad ierodas uzbrucēji, un būsim gatavi. Un apkausim viņus, nevis bēgsim.

-  Tas ir bīstami, - Herilaks iebilda. - Ejot kopā ar samadiem, mēs riskējam ar sieviešu, bērnu un citu cīnīties nespējīgo dzīvībām. Jāizstrādā labāks plāns, citādi samadi neuzņemsies risku mums sekot. Padomā vēl! Vai tik nebija kaut kas svarīgs, ko tu man jau stāstīji? Kaut kas par nakti… Ka maragiem nepatīk klejot naktī…

-  Ne gluži tā. Vienkārši viņu ķermeņi atšķiras no mūsējiem. Nakti viņiem jāguļ, un ne citādi. Tādi viņi ir.

Herilaks pielēca kājās un pēkšņā aizrautībā ieaurojās.

-  Ari mēs esam tādi, kas naktī guļ! Bet ne vienmēr! Mēs varam arī negulēt! Lūk, kas mums jādara! Mēs aprunāsimies ar medniekiem, - pārliecināsim viņus, ka jādodas gar krastu uz dienvidu medību laukiem, jo draud bads. Tādējādi samadiem tiks pārtika ziemai. Bet, kamēr medījam, mēs vērosim arī debesis, - vai parādās maragu putni, ziņotāji. Kad putns būs mūs atklājis, sūtisim medniekus slēpni vērot pludmales uz dienvidiem. Kad maragi ierīkos naktsmītni, mēs zināsim, kur tā atrodas. Tad mēs tumsas aizsegā pielavīsimies… Tikai mednieki. Bez skaņas iesim un bez skaņas nonāksim pludmalē.

Herilaks sažņaudza dūres un ar spēku sasita kopā.

-  Tad mēs uzklupsim viņiem. Naktī. Šķērdīsim viņus miegā, šķaidīsim, caurdursim, kā viņi slaktēja mūs.

Herilaks iekvēlojies piecēlās un dedzigi metās atpakaļ pie aplī sēdošajiem medniekiem.

-  Jāizstāsta viņiem! Jāiedrošina!

Izrādījās - tas nemaz nav tik viegli. Viņam pievienojās arī Ortnars ar Keriku un izklāstīja visu no jauna. Gan to, kā maragi uzbrūk, gan kā tos sakaut. Cits caur citu viņi skaidroja, ka varētu pamedīt un nodrošināties ar pārtiku ziemai. Un iznīdēt maragus.

Tas viss satrauca Ultadanu un arī otru samadaru. Pārāk pēkšņa ideja, turklāt pārlieku bīstama.

-  Jūs piedāvājat man riskēt ar visām manām dzīvībām šāda plāna dēļ? - Ulfadans pārjautāja. - Jūs gribat, lai es izlieku savas sievietes un bērnus kā ēsmu garzobim, ceribā to pēcāk caurdurt? Par daudz prasīts!

-  It kā jā, it kā ne, - Herilaks nepiekrita. - Var teikt, ka tev nav izvēles. Bez pārtikas vairums ziemu nepārcietīs. Un šeit neko nevar samedīt. Ejam uz dienvidiem: es zinu, tur medības sokas!

-  Mēs zinām arī, ka tur ir maragi.

-    Ir gan. Bet šoreiz mēs ienaidnieku atklāsim pirmie. Ja vēlies, mēs negaidīsim lielā putna parādīšanos. Daži mednieki var visu laiku iet gar jūru kā izlūki. Katrs uzbrukums būs jau paredzēts. Kad piekrastē parādīsies maragi, mēs zināsim, ka uzbrukums ir tuvu. Mūs brīdinās. Tādā gadījumā teltis un visu citu pa nakti var ielādēt šļūceņos, un zēni aizvedīs mastodontus tālāk no krasta. Arī sievietes un bērnus. Tādējādi viņus nepakļaus briesmām. Tas gan ir risks, bet no šāda riska izvairīties neizdosies. Vai nu tas, vai nāve sniegos. Bez ēdamā neviens no jums nesagaidīs pavasari.

-  Skarbi vārdi, - Kelimanus nikni atcirta.

-  Patiesi vārdi, samadar, tikai patiesi. Taviem ļaudīm izlemt. Mēs pateicām, kas jāsaka. Nu ir laiks doties!

Lēmumu nepieņēma ne šajā nakti, ne nākamajā, ne aiznākamajā… Pēcāk sākās lietavas. Saltās ziemeļu vēja brāzmas nežēlīgi dzenāja smagas lietus lāses. Šogad agrs rudens… Pārtikas krājumi vēl trūcīgi, un visi to zināja. Trīs savādnieki uzturējās nomaļus un juta, ka garāmejošie ļaudis nolūkojas viņos ar īgnumu, daudzi mednieki - pat ar naidu. Svešinieki uzspieduši viņiem drūmo izvēli.

Visbeidzot visi apjauta, ka izvēles patiesībā nemaz nav. Sieviešu vaimanu pavadībā teltis nojauca un sakrāva šļūceņos. Nekur nemanīja pierasto, priecīgo satraukumu, uzsākot ceļu. Varbūt šis ceļš ved nāvē… Visticamāk. Nebeidzamajās lietavās nomākti un izmirkuši, viņi virzījās uz austrumiem.

V

Parastajā apmetnes nojaukšanas burzmā Keriks bija pārāk aizņemts, lai prātotu par iespējamām briesmām, ko slēpj nākotne. Šļūceņos iejūgtie mastodonti uzjundīja senas atmiņas, kas svaidīja viņu izjūtu viļņos. Skats bija varens: milzu zvēri iegula ilksīs un lēnām izkustināja no vietas krakšķošos koka rāmjus, uz kuriem atradās telšu grēdas un augšā bija satupuši lieli un mazi bērni. Gājienu uzsākot, mednieki izkārtojās ķēdē un devās uz priekšu, ķemmēdami nedzīvo apvidu ceribā tomēr uzdurties kādam medījumam. Viss samads atkal sanāca kopā tikai vakarā, kad apmetnes vietā iedegās ugunskuri un medniekus no meža izvilināja cepeša smarža.

Pirmās pāris dienas samads virzījās piesardzīgi - sirdīs mājoja bailes no maragiem, kas varētu viņus vajāt, -, tomēr tani, pašas dzīves spiesti, bija un palika fatālisti. No laika gala viņiem nācās paļauties uz klimata labvēlību, uz pārtiku, kura būs atrodama meklējumu vietā, uz medījumu, kuram labpatiks trāpīties pa šķēpam. Šobrid viņi no neizbēgamas bada nāves devās pretī izdzīvošanas iespējai; tā nav slikta apmaiņa, un, dienām izstiepjoties un medibām uzlabojoties, viņi atguva dūšu.

Pēc dažām pirmajām dienām pārējie Keriku jau bija ar mieru pieņemt, kaut ari bērni pagaidām rādija ar pirkstiem uz viņa dzelzs kaklasiksnu un smēja par viņa skūto galvu un seju. Galvvidū gan jau spurojās pirksta biezuma rugaine; auga arī bārda, tiesa, mīksta un šķidra. Keriks joprojām ar šķēpu rikojās neveikli un ar loku šāva vienkārši briesmīgi, bet viņš centās. Viņš aizvien noteiktāk sajuta, ka pasaule tomēr ir viena laba vieta, un tajā ir vērts būt dzīvam.

Nonākot pie okeāna, šī apziņa sašķobījās.

Jau pirmais skats uz zilo ūdeni pildīja Keriku tik neaprakstāmām šausmām, ka viņš sastinga, kā zemē iemiets. Redzeslaukā neviena cita nebija, jo Keriks atradās labu gabalu no lēzenās ielejas, pa kuru mastodonti vilka šļūceņus. Arī cita mednieka tuvumā nemanīja. Dzīvotgriba pārauga alkās apgriezties un bēgt. Priekšā taču gaida tikai nāve. Kā gan ši mednieku saujiņa iedomājusies stāties pretī bruņotu fārgaju ordām! Bēgt, slēpties, patverties kalnos - lūk, vienīgā izeja. Tālākais ceļš būtu tīrā pašnāvība.

Līdz ar šo nepārvaramo dziņu nāca arī atskārsme, ka šoreiz atkāpšanās nav. Šāda rīcība ir pārāk gļēva, lai par to vispār prātotu. Galu galā, viņš bija piedalījies plāna izstrādē, tātad nav nekādas alternatīvas: viņam jāiet līdz galam. Tomēr bailes neatstājās, un tikai ar galēju piespiešanos viņš spēja saņemties spert uz priekšu šļūcošu solīti. Tad vēl un vēl, līdz kājas atkal nesa - nožēlojami un drebelīgi, bet tomēr…

Šovakar viņi apstājās pašā piekrastē. Šļūceņi vēl nebija izkrauti, kad puišeļi seklajā lagūnā jau nodevās zvejai, uz kaula āķiem uzmaukuši sliekas. Hardalti - sīki kalmāri ar bruņučaulu - ūdenī tā vien tīkoja satvert ēsmu. Smieklu un izsaucienu pavadībā bērni cēla no ūdens desmitkājaino lomu, veicīgi atbrīvoja to no čaulas, uzšķērda, sagrieza, un driz vien mīkstmieši jau čurkstēja uz uguns. Kaut sīksti un ar asu smaku, tie solīja kārotu pārmaiņu ēdienkartē.

Keriks izspļāva nesakošļājamu skrimšļa gabalu, noslaucīja pirkstus zālē, piecēlās un izstaipījās. Vairs nelīda. Viņš pievērsās ugunskuram un ar acs kaktiņu uztvēra kaut kādu kustību. Jūras putns augstu virs galvas…

Nē! Keriks ar skatienu izmēroja radījuma vareno spārnu vēzienu, krūšu baltumu, kas rieta blāzmā lāsmoja sarkans… Un sastinga. Ir jau klāt! Melno kunkuli ar mūžam modro aci uz plēsoņas kājas nevarēja redzēt, bet viņš zināja, ka tas tur atrodas. Putns laidās aizvien zemāk, tieši pret apmetni. Ar pūlēm nokratījis stingumu, Keriks traucās pie ugunskura, kur sēdēja Herilaks.

-  Tas ir klāt! - viņš sauca. - Tieši virs galvas. Tagad viņi zinās par mums!

Kerika balss nodeva izbīli, bet Herilaks ar gudru ziņu tam nepaļāvās. Viņa paša vārdi noskanēja rāmi un skarbi.

-  Tas ir jauki. Viss notiek, kā plānots.

Keriks ar šādu pašpaļāvību nevarēja lepoties. Viņš centās neskatīties augšup, jo zināja, ka attēlus pēcāk rūpīgi caurskatīs. Taniem nevajadzētu izrādīt nepārprotamu interesi par putnu, lai neatklātu, ka saprot, ko nozīmē šā radījuma parādīšanās. Tikai beigās, kad tas laiski noslēdza pēdējo apli un devās atceļā, Keriks to pavadīja ar bažīgu skatienu. Nu vairs šaubu nebija: sekos uzbrukums.

Kad iestājās tumsa un mednieki savācās kopā uzsmēķēt un aprunāties, Keriks pastāstīja viņiem, ko redzējis un ko tas nozīmē. Tagad, kad visi jau apņēmušies cīnīties, tas vairs neizsauca žēlabas. Keriku iztaujāja, un pēc tam apsprieda avangarda grupas izveidi, kura dotos pa priekšu jau pirms rītausmas.

No rīta samadi turpināja ceļu uz dienvidiem. Vadību uzņēmās Herilaks un veda visus līganā lokā tālāk no krasta. Keriks pazina šo apvidu: tepat netālu atradās Herilaka samada nāves vieta. Nebija nekādas vajadzības norādīt uz šo drūmo liecību par draudiem, ko slēpj jūra.

Vakarā viņi atkal atgriezās piekrastē. Vēlāk, kad mednieki sanāca kopā patērgāt, pieņēma lēmumu, ka Herilaks būs sakripeks, karavadonis. Viņš deva savu piekrišariĻi un nodeva pirmos rīkojumus.

-  Šobrīd uz priekšu dosies Keriks un Ortnars. Viņi ir maragus redzējuši, viņi zina, pēc kā jāraugās. Viņi virzīsies gar krastu un pavadīs nakti kāpā, uzmanīdami jūru. Ar viņiem kopā ies vēl divi mednieki, kuri palīdzēs nezaudēt modrību un vajadzības gadījumā atgriezīsies ar ziņu. Viņi tā darīs ik nakti, sākot ar šo. Ari citi katru nakti paliks nomodā, uzmanot jūru telšu tuvumā: ja nu kas gadās. Mums jānodrošinās pret visu.

Šādi viņi virzījās gar krastu vēl četras dienas, līdz piektajā Keriks jau pašā rītausmā atdrāzās uz nometni. Mednieki izdzirda viņa soļu dipu un satvēra šķēpus.

-  Trauksmes nav! Maragu šeit nav! Es tikai novērtēju krastu tālāk priekšā un sapratu, ka mēs kaut ko varam pasākt.

Keriks nogaidīja, līdz ieradās abi samadari un Herilaks, un ņēmās skaidrot.

-  Šobrīd medības sokas labi; netrūkst arī zivju jūrā. Jums jāpiekrīt, ka šodien nebūtu prātīgi nojaukt apmetni. Labāk palikt šepat un zvejot, kamēr mednieki sanes gaļu kaltēšanai. Uz dienvidiem no šejienes slejas klintis, un tālāk pludmale stiepjas gar biezu bērzu audzi, kura nokāpj bezmaz līdz ūdenslīnijai. Attālums ir īstais. Ja maragi nāks… Kad viņi nāks, viņi neatradīs piemērotu izsēšanās vietu klintājā, tātad, bez šaubām, apmetīsies pludmalē pie meža.

Herilaks atzinīgi pamāja:

-  Tad mēs varēsim viņiem uzbrukt no koku aizsega, piezagušies cieši klāt. Jauki. Tā arī darīsim. Vai visi piekrīt?

Izcēlās kņada, bet iebildumu nebija. Keriks atgriezās pie Ortnara un pārējiem diviem medniekiem, kuri zvilnēja zem segām un vēroja jūru.

Sākās lielā gaidīšana. Tani aizpildīja turpmākās dienas, būvējot koku puduros tāšu slēpņus. Naktis metās dzestrākas, reizumis līņāja, bet divi mednieki cauru dienu uzturējās slēpni uz radzes pār okeānu un vēroja. Vēlā pēcpusdienā ieradās ari abi pārējie, jo šis laiks solīja vislielākās briesmas. Reiz tieši šajā laikā pēc daudzām modrības dienām - no pilnmēness līdz pilnmēnesim - uz radzes ieradās Herilaks.

-  Ko esat redzējuši? - viņš apjautājās, piestājies sargiem lidzās aiz stumbra.

-  Neko, - Keriks attrauca. - Tikai to, ko še redzi. Klaju selgu. Diendienā vienu un to pašu.

-  Samadu mednieki spriež, ka gaļas pietiekot. Viņi pateicas, ka parādījām šos medību laukus. Viņi ir gatavi atceļam.

-  Prātīgs lēmums, - piezīmēja kāds novērotājs. - Neviens jau nealkst maragu uzbrukuma.

Keriks pilnibā pievienojās šim viedoklim un ļāvās cerībai, tomēr cieta klusu.

-  Atbildi pats par sevi, ne par citiem! - Herilaks rūgti aizrādīja. - Tiesa gan, medības izrādījās raženas. Šobrīd ziemai pārtikas būs gana, un var jau saprast tos, kas ilgojas atgriezties. Ar pilniem vēderiem var aizmirst badu un tikvien kā atminēties, kas noticis ar diviem samadiem šajos krastos. Rādās, šī būs beidzamā nakts. Visi grib atstāt šo vietu rītausmā. Mēs vēl paliksim un čāposim nopakaļ dienas gājumā: ja nu maragi tomēr ierodas…

-  Mēs iesim ātri! - iesaucās otrs mednieks. - Viņiem mūs vairs nenoķert!

Herilaks nicīgi novērsās. Arī Ortnars šķita sarūgtināts.

-  Mēs gan to nepasākām tikai, lai piepildītu jūsu vēderus. Mēs nācām nokaut maragus.

-  Un nevaram to veikt bez jums, - Herilaks nobeidza.

Keriks palūkojās jūrā, lai pārējie nevarētu sazīmēt izjūtas viņa vaibstos. Lai jau strīdas, bet galu galā samadi tomēr aizies. Kauja izpaliks.

Pa skaidrajām debesim peldēja baltas mākoņu skrandas, metot tumšas ēnas rēnajos viļņos. Lielas ēnas. Kustīgas ēnas.

Keriks joprojām stāvēja, blenžot uz ēnām, un ierunājās tikai tad, kad jutās pilnīgi pārliecināts. Balss skanēja dziestoši, un tajā nevarēja apslēpt trīsas.

-  Tepat jau viņi ir. Maragi nāk.

Un tā arī bija. Nu jau varēja skaidri izšķirt melnās laivas iznirstam no mākonīšu ēnām - nemainīgā kursā uz ziemeļiem.

-  Vai viņi negrasās piestāt? - Herilaks izsaucās. - Vai taisās tūdaļ uzbrukt samadiem?

-  Jābrīdina visi! Laika nav daudz, - Keriks steidzināja. Viens mednieks jau apcirtās, lai trauktos ar ziņu, bet Herilaks apturēja viņu.

-  Pag! Pastāvēsim un pārliecināsimies.

-  Viņi jau nāk uz krastu! - Ortnars aizrādīja. - Tieši uz pludmali zem mums.

Mednieki klusi tupēja slēptuvē un šausmās vēroja tuvojošās laivas

zvalstāmies līganajos viļņos. Skanēja spalgas komandas. Bruņotas fārgajas ar skaļiem plunkšķiem lēca ārā no laivām un brida krastā.

-  Nu gan jāiet! - Herilaks čukstēja abiem medniekiem. - Ejiet katrs pa savu ceļu, lai vismaz viens noteikti nonāktu galā. Tiklīdz nolaižas krēsla un maragus vairs nevar saskatīt, piekraujiet šļūceņus, kā plānots, un lai samadi straujā solī attālinās iekšzemē. Lai iet lidz pat rītausmai un uz dienu izkārtojas meža aizsegā. Tiklīdz šļūceņi būs piekrauti, visi mednieki lai atstāj apmetni un nāk šurp - pie mums. Ātri!

Aina pludmalē Kerikam šķita bezgala pazīstama, bet abiem medniekiem - satriecoša. Viņi vēroja, kā no laivām izlādē krājumus un apmetņos ietinušās fārgajas kārtojas uz naktsmieru. Vadība pulcējās tālāk - pludmales lejpusē, un Keriks neuzdrīkstējās pielavīties tuvāk, lai sazīmētu sejas. Visticamāk, ka vadību uzņēmusies Stalana, un šī doma lika viņam zināmā mērā pievienoties pārējiem viņu atriebes alkās. Stalana, kura allaž nīduši un situsi viņu, kura ar savu varmācīgo rīcību, var teikt, nobendēja Alipolu. Kas tā būtu par baudu - ietriekt šķēpu viņas rēpuļainajā ādā!

Bezmēness nakts bija gaiša, jo spožās zvaigznes lēja savus starus pār smiltīm, izceļot tumšos apveidus uz tām. Jaunas un jaunas zvaigznes rāpās ārā no jūras, un tad jau ari mežā atskanēja viegla čaboņa.

Pirmie papildspēki bija klāt. Pirms ausmas uzbrucēji būs ieņēmuši pozīcijas.

VI

Herilaks diendienā bija prātojis tikai par šo uzbrukumu, atkal un atkal pārlicis visu prātā tik bieži, ka gaidāmā notikuma ainu viņš gara acim skatīja itin skaidri. Keriks un Ortnars ir siki instruēti; arī viņi bez minstināšanās zinās, kas darāms. Herilaks viņus atstāja birzs malā vērojam pludmali un norīkoja pirmos atnācējus atpakaļ caur mežu uz klajumu. Te nu viņi atpūtās, līdz sagaidīja visus atlikušos. Herilaks bija karavadonis, visi paļāvīgi gaidija viņa komandas.

-  Ulfadan, Kelimanu, - viņš rāmi runāja, - ejiet pie saviem medniekiem un uzskaitiet visus pēc vārdiem! Kad būsiet pārliecināti, ka visi ir klāt, nāciet un ziņojiet!

Nogaidīšanas laikā nebija nekādas pļāpāšanas un mīņāšanās, jo tanus ir mednieks. Visi klusi tupēja ar kaujas gatavībā sažņaugtiem šķēpiem un gaidīja karavadoņa Herilaka rīkojumus. Pārliecinājies, ka visi ir klāt, Herilaks sāka stāstīt, kas darāms.

-  Iesim triecienā visi kā viens, - viņš klāstīja. - Mums jānogalina, pašiem par mērķi nekļūstot, jo pretinieka dzelkšņi nes tūlītēju nāvi. Lai no tiem izvairitos, izkārtosimies vienā ķēdē. Katrs samads ņems uz sevi pusi pludmales. Klusiņām līdīsim uz priekšu, līdz nonāksim zālē tieši augšpus liedaga. Vējš pūš no jūras, tātad viņi nesaodīs mūs tuvojamies. Toties viņi it viegli var mūs izdzirdēt, tātad nedrīkst būt ne skaņas. Jums katram jāieņem sava vieta, un katrs samadars atbild par to, lai viņa mednieki to izdarītu pareizi. Savā vietā jūs nekustīgi nogaidīsiet. Un nenovērsīsieties no pludmales. Un gaidīsiet, līdz es un Ulfadans, un Kelimanus parādāmies pludmalē. Tā būs zime iet uz priekšu. Lēnītēm un klusiņām. Tad jūs ar šķēpiem apdursiet maragus un saglabāsiet klusumu, cik ilgi vien iespējams.

Herilaks izstiepa šķēpa resgali un piegrūda tuvākajam medniekam tieši zem zoda. Citi pakāpās tuvāk un vēroja.

-  Centieties iegrūst šķēpu tieši rīklē, ja izdodas, jo tā ir viņu vārīgākā vieta. Viņiem ir daudz ribu, turklāt atšķirībā no zvēriem, ko mēs medījam, ribas sedz visu ķermeņa priekšpusi, nevis izbeidzas pakrūtē. Spēcīgs grūdiens var sasniegt mērķi, bet var arī atdurties pret kauliem. Tātad - labāk rīklē.

Herilaks ļāva saviem ļaudīm brīdi pārdomāt un turpināja.

-   Necerēsim, ka viss noritēs klusumā. Tiklīdz sāksies trauksme, mēs paši aurosim, cik jaudas, radot sajukumu. Un turpināsim slaktēt. Ja viņi bēgs, liksim lietā šaujamlokus. Bultas viņus panāks. Neminstinieties, neļaujieties pagurumam, bet duriet! Mitēsimies tikai tad, kad visi kā viens būs pie vietas.

Jautājumu nebija. Kādas tur neskaidrības! Ja kāds mednieks iekšēji arī baiļojās, viņš to neizrādīja. Nogalināšana deva viņiem iztiku un bija gluži ierasta lieta.

Klusi kā ēnas mednieki virzījās starp kokiem, atstāja tumšā meža aizsegu un tikpat klusu līda pa kāpu zāli. Keriks joprojām novēroja. Novērsies no dusošajām fārgajām un samanījis kustīgās ēnas, arī viņš rāpoja uz priekšu. Neviens neizdeva ne skaņas. Sazīmējis līdzās Herilaka stāvu, Keriks aizskāra viņa plecu, pieliecās cieši klāt un iečukstēja ausi:

-  Vispirms jānogalina viņu vadones. Es gribētu pats…

Herilaks piekrītoši pamāja un turpināja gaitu. Rāmi, soli pa solītim Keriks atvirzījās no krasta kraujas un virzijās uz iepriekš nosprausto vietu.

Starp kokiem iekliedzās naktsputns, Keriks uz brīdi sastinga, bet turpināja gaitu. Vienīgā skaņa bija sīko vilnīšu šļaksti smiltīs. Nakts šķita rāma kā nāve.

Par nāvi tai arī jākļūst.

Tikai bez steigas! Esi savu vietu atradis un sēdi bez skaņas, bez kustības! Visu acis kā piekaltas vērās blāvi pelēkajā pludmales joslā, pacietīgi gaidot norunāto zīmi.

Kerika pakrūti spriedze savilka kā mezglā. Skaidrs, ka pagājis jau pārāk ilgs laiks. Kaut kas nav kārtībā. Herilakam un samadariem jau jābūt pludmalē. Ja viņi vēl kavēsies, uzausīs gaisma, un tad slazdā izrādīsies viņi paši.

Keriks zināja, ka šīm bažām nav pamata, tomēr šī apziņa no tām neatbrīvoja. Dūres sažņaudzās tik cieši, ka iesāpējās. Kur viņi ir? Kas notiek! Padebeši sabiezēja un aizsedza zvaigznes. Vai pludmalē parādījušos augumus vispār varēs pamanīt?

Un te nu viņi bija. Parādījās tik piepeši un klusi, ka varbūt patiesi - tikai ēnas? Drīz vien šīm ēnām pievienojās citas, līdz tumšā pussaredzamo apveidu virkne izstiepās visā liedaga garumā.

Ēnas atrāvās no Kerika, jo prata kustēties ātri un pilnīgi bez skaņas. Viņš taustījās uz priekšu, apzinādamies medniekam nepiedodamo lavīšanās iemaņu trūkumu. Ķēde stiepās jau tālu priekšā un sasniedza pirmās guļošās fārgajas. Daži slāpēti kunksti, nekas vairāk…

Keriks sajuta zem kājām mīksto smilti un varēja pielikt soli. Pacēlis šķēpu, viņš metās uz priekšu, un bija jau bezmaz sasniedzis pārtikas krājumu grēdu - savu pieturas punktu -, aiz kura gulēja jilanē, kad nakts klusumu uzšķērda baiss sāpju brēciens.

Tam tūdaļ sekoja kliedzienu un svilpienu kakofonija, un pludmale uzvirda kā dzīva. Arī Keriks ieaurojās, pārmetās pār bunduļu grēdu un ietrieca šķēpu kādā jilanē, kura teju teju jau slējās kājās. Tā čērkstoši iegārdzās. Smaile iegrima rīklē, iznira un vēlreiz triecās mērķī.

Spiedzieni, vaimanas, krītoši ķermeņi - īsta pastarā nakts. Fārgajas vienā mirklī uztrūkās kājās un svaidījās panikā un pilnīgā neziņā. Ja kāda arī atcerējās par ieroci, tad nespēja to tumsā salūkot. Viņas skrēja uz okeānu - savu bērnu dienu patvērumu, bet arī tas nesniedza glābiņu, jo pa ceļam varēja uzdurties šķēpiem, bet pie paša ūdens viņas vēl panāca lidojošas bultas. Šajā slaktiņā žēlastības nebija nevienai. Tani prata bendēt meistarīgi.

Fārgajām nebija skaita. Dažām tomēr izdevās sasniegt ūdeni, panikā mesties starp līķiem, ienirt un aizpeldēt līdz laivām. Mednieki plīstošajos viļņos brida tām pakaļ, ar lokiem spļaudami nāvi, līdz izsīka bultu rezerves.

Slaktiņš mitējās tikai tad, kad nebija vairs, ko slaktēt. Mednieki kāpelēja starp līķu grēdām, spārdīja tos un ar šķēpu atbildēja uz katru skaņu vai kustibu. Cits pēc cita, noguruma pievārēti, viņi rimās. Atskanēja mednieka uzvaras auri, un visi pievienojās šim vibrējošajam kaucienam, kas vairāk piederētos zvēram nekā tanum. Baisā skaņa aizvēlās pār ūdeni līdz laivām ar bēgošajām fārgajām, kuras stenēja un izbailēs sarāvās.

Gaismas svīdā drūmā slaktiņa aina atklājās visā savā baisajā pilnībā. Keriks šausmās lūkojās apkārt, ik brīdi novērsdamies no līķu kaudzēm, bet skatienam nebija, kur tverties. Medniekus, kā šķiet, šī aina nenieka nesatrauca. Viņi līksmi klaigāja, plātīdamies ar savu veikumu, bradāja pa seklo ūdeni starp līķiem un vāca izšautās bultas. Rita gaismā Keriks pamanīja, ka rokas apķepušas asinīm līdz pat elkoņiem. Viņš devās gar krastu tālāk no fārgaju ķermeņiem un nomazgāja tās jūrā. Herilaks jau gaidija viņu atgriežamies un suminot sauca:

-  Tas nu ir darīts! Mēs esam atsituši maragus, satriekuši viņus, atriebuši kritušos samadus. Labs darbiņš naktī padarīts!

Selgā tālu dienvidos vidēja laivas; pārsvarā tukšas, citās pa vienai, divām fārgajām. Apkaušana tiešām bijusi ļoti ražiga.

Kerikam šķita, ka naids un bailes izsūkušas viņa dzīvības sulas. Viņš smagi saguma uz konservētās gaļas kubulu kaudzes. Herilaks kratija šķēpu pret bēgošajām laivām un kliedza nopakaļ:

-  Vācieties projām! Pastāstiet citiem, kas te šonakt notika! Pasakiet citiem maragiem, ka tas atkārtosies ik reizi, kad jūs vilksieties šurp uz ziemeļiem!

Keriks neatbalstīja šo bezjēdzīgo naidu; pārāk ilgi viņš bija dzīvojis starp jilanē. Austošā diena atklāja tuvākā līķa seju: medniece, kuru bieži gadījies redzēt kopā ar Stalanu. Kerikam šermuļi pārskrēja pār kauliem, un viņš novērsa skatienu no viņas baisi uzplēstās rīkles. Drausmīgas skumjas sažņaudza sirdi, lai gan viņš nesaprata, par ko īsti sēro.

Kad Herilaks atkal pievērsām viņam, Keriks saņēmās un uzsauca:

-  Vai mūsu vidū arī ir zaudējumi?

-  Viens kritušais. Vai tā nav pilnīga uzvara? Tikai vienu ķēris indīgais dzelksnis. Pārsteigt izdevās pilnībā. Mēs esam paveikuši, ko plānojām.

-  Ar to vēl viss nav galā, - Keriks aizrādīja, cenzdamies neļauties izjūtām. Viņš piebakstīja kubulam, uz kura sēdēja. - Te ir gaļa. Kamēr vien ārējais apvalks nav bojāts, tā nepūst. Esmu ēdis tādu. Garša ir šķērma, bet vai nu labāk badu mirt!

Herilaks domīgi atspiedās pret šķēpu.

-  Tad mēs esam guvuši ne vien uzvaru, bet arī dzīvību. Ar to vēl vairāk tanu pārdzīvos tuvo ziemu. Man jāizsūta ziņneši pie samadiem un jāuzdāvina tiem šis dārgums. - Viņš pārlaida skatienu pār līķiem pieslānīto pludmali. - Ko te vēl var izmantot?

Keriks pieliecās, pacēla nosviestu hezocanu, notrausa smiltis no tā tumšā ķermeņa, pavērsa ieroci pret klajo jūru un saspieda. Atskanēja sauss sprakšķis, un dzelksnis aizlidoja viļņos. Domās nogrimis, Keriks pabakstīja sīko mutīti, un tā pavērās. Aizvēris to, viņš pasniedza šaujamo Herilakam.

-   Savāksim nāves nūjas. Un dzelkšņus. Es parādīšu, kā tie izskatās. Mēs nevaram izaudzēt šīs lietiņas, bet, ja barosim tos, tie dzīvos daudz gadu. Indīgie dzelkšņi nonāvēs maragus tikpat viegli kā tanus. Bijuši mums šādi ieroči, neviens marags šonakt nebūtu izsprucis sveikā.

Herilaks aizrautīgi uzsita Kerikam pa plecu.

-  Šī būs tikai viena uzvara no daudzām! Es tūlīt saaicināšu samadus.

Palicis viens, Keriks pacēla tuvāko dzēriena pūsli, veldzēja slāpes un pārlaida skatienu sajūsminātajiem medniekiem. Tā bija uzvara, tanu pirmā uzvara. Bet viņu neatstāja drūma nojauta, ka turpmākās uzvaras nenāks tik viegli. Keriks paraudzījās uz tuvējās fārgajas līķi, piecēlās un piespieda sevi ķerties pie pludmales pārmeklēšanas.

Lai pilnībā pārliecinātos, vajadzēja daudz laika. Viņš izbradāja pat ūdeni, aplūkodams tur guļošos liķus, un saņēmās pagriezt to sejas pret sevi. Pabeidzis viņš gurdi atslīga smiltīs.

Dažas jilanē izrādījās pazīstamas, pārsvarā mednieces, un bija pat viena, kuru viņš pazina kā laivu dresētāju. Bet to vienu pazīstamo seju Keriks bija meklējis velti. Tās še nebija. Viņš nolūkojās gar krastu uz dienvidiem, kur jau sen kā izzudušas aizpeldošās laivas.

Vienā no tām bijusi ari Stalana, par to nav šaubu. Šo sirojumu noteikti vadīja viņa, un tikpat noteikti viņa tumsas aizsegā paglābusi savu dzīvību.

Pienāks diena, kad viņu ceļi krustosies, - par to Keriks nešaubījās. Šī sakāve jilanē neapturēs. Drīzāk tā darīs viņas mērķtiecīgākas. Cīņa nav galā, tā tikai sākusies. Kerikam nebija ne jausmas, ar ko tā beigsies. Viņš saprata, ka tādu sadursmi, kāda viņus vēl gaida, pasaule nav pieredzējusi.

Mežonīga cīņa starp divām rasēm, kurām kopīga tikai viena lieta: neremdināms savstarpējs naids.

VII

nu<nkē a>akburzhou

kaseibur>ak umuhesn

tsuntensi nu<nkekash

Pirms Ērkšķu Sienas mūsu drošais aizsegs ķermeņu aplis bija; tā izturība

neplaks arī nākotnē.

Lietus kapāja laivas kā ar pātagām, vēja brāzmas svaidīja tās stāvajos viļņos. Smagās lāses šķīda pret to melnajiem ķermeņiem, un okeāns visapkārt apnicīgi šņāca. Tumšā krasta līnija bija izzudusi skatienam, un jūra aiz muguras rādijās tukša. Stalana pavērās uz visām pusēm, tad lika savai laivai apstāties un aicināja citas darīt tāpat.

Pelēcīgajā rīta gaismā visas pat bez rīkojuma sadrūzmējās kopā, pārējo klātbūtnē meklēdamas patvērumu. Pat tukšās laivas piespiedās ciešāk līdz ar aizņemtajām un mulsi zvārojās, jo nedzirdēja komandas. Stalana augošā niknumā pārlaida acis pār izsprukušo fārgaju rindām.

Tik vien! No varenās trieciengrupas, ko viņa veda uz ziemeļiem, palikusi panikas pārņemta saujiņa. Kā tas gadījies!

Dusmas auga; Stalana zināja gan, kā tas gadijies, un tieši šī apziņa iesvēla viņā tik ārprātīgu niknumu, ka uz brīdi visas domas nācās izmest no galvas. Jāpagaida, līdz pūlītis būs veiksmīgi nogādāts atpakaļ Alpīsakā; tas ir viņas virs- uzdevums.

-   Vai kāda ir ievainota? - viņa sauca, griezdamās riņķī, lai visas varētu saprast žestus. - Paceliet rokas, kura ir!

Izrādījās - gandriz puse ir ievainotas.

-  Mums nav apsēju, tie ir zuduši līdz ar pārējiem krājumiem. Vaļējas brūces izskalojiet jūras ūdenī! Neko vairāk nevaru palīdzēt. Tagad paverieties visapkārt! Vai redzat tukšas laivas? Tās drīz vien nošķirsies, bet mēs nevaram atļauties zaudēt kaut vienu. Es gribu, lai katrā laivā atrastos vismaz viena tārgaja. Pārkārtojieties nekavējoties, kamēr esam visas kopā!

Dažas fārgajas vēl bija pārāk panikas pārņemtas, lai spētu domāt. Stalana dzina savu laivu caur burzmu, kliegdama un dunkādama fārgajas, līdz tās pakļāvās.

-  Šī laiva nav tukša! - kāda fārgaja spiedza. - Tajā ir mirusi fārgaja!

-  Met viņu okeānā, un arī visas citas, ko atrodiet!

-  Šī laiva ir ievainota! Tajā sadūrušās astazou bultas!

- Atstāj tās, kur ir! Tu vairāk kaitēsi, raujot tās laukā!

Armādas paliekās vairs nepietika fārgaju, lai izvietotos pa vienai katrā laivā. Stalanai nācās pamest dažas ievainotās laivas likteņa varā.

Tiklidz visi pārvietojumi bija veikti, viņa norikoja paplucināto flotili uz dienvidiem.

Viņas kuģoja augu dienu bez apstājas. Vismaz līdz tumsai Stalana nevēlējās tuvoties krastam: te varēja gadīties citi astazoi - slēpnī, kaujas gatavībā. Laivas ar fiziski un morāli sagrautajām fārgajām nerimtīgi virzījās uz priekšu, kamēr vien saule vēl vīdēja virs apvāršņa. Tikai pēc tam Stalana deva rīkojumu griezt krastā, kur jūrā ieplūda kāda upele. Ieraudzījušas saldūdeni, fārgajas slāpēs sasparojās, bet Stalana lika tām kavēties laivās, līdz pati bija pārlūkojusi krasta joslu. Tikai tad viņa ļāva mazās grupiņās izcelties krastā un padzerties. Viņa turēja hezocanu gatavībā un stāvēja sardzē. Ik auguma līnijā paudās nicinājums pret stulbajām radībām. Viņas ierocis palicis vienīgais! Pārējās vienkārši izmisumā bēgušas, pilnībā aizmirsdamas par ieročiem.

-  Zemākā augstākajai, - kāda fārgaja padzērusies vērsās pie Stalanas. - Kur te ir ēst?

-  Taču ne šeit, tu, valodā vājā tukšgalve! Varbūt rīt… Vācies atpakaļ laivā! Mēs šonakt negulēsim krastā.

Trūka apmetņu, kas ļautu nakts laikā uzturēt nemainīgu ķermeņa temperatūru, un, kamēr vien saule nesasildīja gaisu, fārgajas kustējās ļengani un gausi. Pēc tam atkāpšanās turpinājās.

Trešajā dienā, joprojām izpaliekot vajāšanas pazīmēm, Stalana saņēmās izkāpt krastā pamedit. Ja gribi atgriezties dzīva, tad jāpaēd. Viņa rūpīgi izraudzījās pieturvietu, kur kādas upes delta veidoja neskaitāmus purvus un sīkas saliņas.

Muklājos viņa uzdūrās dažiem plankumainiem radījumiem, kas ganījās niedrēs. Tie līdzinājās ļoti sīkiem arakabiem - tādi paši gari kakli un mazas galviņas. Stalana pamanījās divus noguldīt. Tie bija pārāk lieli, lai būtu nesami, un medniece devās atpakaļ pēc fārgajām, kas aizvilka ķermeņus uz liedagu.

Visas pieēdās līdz ūkai, lopiski plēšot gaļu ar zobiem, jo trūka jebkādu griežam rīku.

Ceļojuma laikā divas smagāk cietušās nomira. Vēl starp zaudējumiem jāmin bez vadības palikušās ievainotās laivas, kuras pa naktīm cita pēc citas noklīda.

Pusdienlaikā viņas ieraudzīja dažas zvejas laivas un drīz vien jau meta līkumu gar krastu, kurš veda uz Alpīsakas ostas vārtiem. Jādomā, flotile bija pamanīta un sirotāju retās rindas ievērotas, jo nekāda sagaidīšanas grupa ostā neieradās. Tukšs, kā izslaucīts, ja neskaita vienu stāvu - Etdīrgu, kura pagaidām pildīja eistaā pienākumus. Kad Stalana rāpās ārā no laivas, viņa paspēra soli uz priekšu, bet neteica ne vārda. Pirmā ierunājās Stalana - stingri saskaņā ar etiķetes prasībām.

-  Kādā nakšņošanas reizē liedagā mums uzbruka astazoi. Viņi veikli kustas tumsā. Mēs nekādi nespējām sevi aizstāvēt. Te nu tu redzi vienīgās, kas izglābās.

Etdīrga pārlaida saltu skatu saujiņai fārgaju, kas dzina laivas aplokos.

-  Tā ir nelaime, - viņa konstatēja. - Vai tas notika pirms vai pēc jūsu pašu uzbrukuma astazoiem?

-   Pirms. Mēs neguvām neko. Zaudējām visu. Es negaidīju uzbrukumu, es neizliku sardzes. Mana kļūda. Pavēli, un es miršu!

Stalana, elpu aizturējusi, gaidīja. Nāve - tā ir viena vienīga pavēle vākties projām. Viņas skatiens bija piekalts jūrai, bet viena acs pagriezās atpakaļ - pret Etdīrgu.

-   Tu dzīvosi, - Etdīrga beidzot izlēma. - Protams, tu esi kļūdījusies, bet Alpīsakai vēl būs vajadzīgi tavi pakalpojumi. Tev vēl par agru mirt.

Stalana atbildēja ar sapratnes un pateicības žestu, neslēpjot atvieglojumu.

-  Kā tas varējis notikt? - Etdīrga vaicāja. - Šāda neveiksme sniedzas pāri manai saprašanai.

-  Bet ne manai, - Stalana attrauca ar naidu un niknumu ik ķermeņa kustībā. - Man ir pilnīgi skaidrs, kā tas sanāca.

Stalanas acis uztvēra kustību; viņa aprāva runu un pievērsās pilsētas gatvei, pa kuru tuvojās palankīns. To līgani nesa četras lielas fārgajas, bet gājienu noslēdza Akotolpas resnais, gāzelīgais augums. Fārgajas uzmanigi nolaida palankīnu zemē un pakāpās malā. Akotolpa piesteidzās klāt ar ieplestu muti un noliecās pār augumu, kas gulēja nestuvēs.

- Tu drīksti kustēties un runāt tikai mazliet, tas vēl ir bīstami, - Akotolpa aizrādija.

Vaintē saprotoši pamāja un pievērsās Stalanai. Valdniece bija stipri izkri-

tusies: zem ādas skaidri iezīmējās kauli. Šķēpa brūce jau sadzijusi, atstājot červeļainu rētu, bet iekšējie bojājumi izrādījās ļoti nopietni. Atnesta pie Akotolpas, Vaintē daudzas dienas gulēja kā letarģijā. Visas organisma funkcijas bija palēninātas. Akotolpa lāpīja brūces, apkaroja infekciju, pārlēja asinis un darīja visu citu nepieciešamo, lai uzturētu eistaā pie dzīvības, kas karājās mata galā. Tikai Akotolpas neizmērojamās zināšanas, pašas Vaintē spēcīgais organisms un dzīvotgriba ļāva viņai atlabt. Ilgās slimības laikā viņas vietu vadībā ieņēma Etdīrga, bet drīz vien Vaintē pati atgriezīsies valdnieces krēslā. Jau šobrīd viņa runāja kā eistaā.

-  Stāsti, kas noticis!

Stalana stāstīja, neko neizlaižot. Viņas detalizētais izklāsts bija iespēju robežās plānveidīgs un lietišķs: izcelšanās krastā, slaktiņš, bēgšana atpakaļ uz Alpīsaku. Viņa nobeidza ar tiem pašiem vārdiem, kurus bija teikusi Etdīrgai:

-  Mana kļūda. Pavēli, un es miršu!

Vaintē ar asu kustību atgainīja šādu priekšlikumu, liekot Akotolpai satrūkties un bažigi iesvilpties.

-  Kļūda vai ne, tu mums esi vajadzīga, Stalan. Tu dzīvosi. Ja ne vairāk, tu esi nepieciešama, lai atriebtos. Tu būsi mans ierocis. Tu nonāvēsi to, kurš pie visa vainigs. Tas var būt tikai viņš.

-   Eistaā taisnība. Lidoņa atnestajās bildēs nebija citas astazou grupas. Ar astazou grupu viss šķita esam kārtībā. Bet nebija! Kāds zinājis par putnu un vadījis astazou nakts kustības. Kāds ir paredzējis, ka mēs nakti pirms uzbrukuma pārlaidīsim krastā. Kāds zināja.

-  Keriks!

Šajā vārdā tik spēcīgi izskanēja nāve, ka Akotolpa sāka iebilst.

-   Tu riskē ar pašas dzīvību, eistaā, runājot tik skarbi. Tu vēl neesi tiktāl atlabusi, lai atļautos šādas emocijas.

Vaintē atslīga mīkstajos paklājos un piekritoši pamāja, brīdi atpūzdamās pirms turpinājuma.

-  Man tas viss rūpīgi jāapsver. Nākamo reizi ķersimies pie astazoiem no citas puses. Mūsu zināšanas bijušas nepietiekamas, jo putna atnestajos attēlos redzama tikai puse astazou dzīves. Dienas puse. Bet astazoi var pārvietoties arī nakts tumsā. - Viņa pievērsās Akotolpai. - Tu pārzini šīs lietas. Vai ir iespējams iegūt attēlus naktī?

Akotolpa, domās ieslīgusi, knibināja savu trekno pakakli.

-  Nav izslēgts, ka to varētu panākt. Ja izdosies… Ir arī putni, kas lido naktī. Mēģināšu kaut ko darit.

-    Un sāc nekavējoties. Tālāk: vai ir iespējams izcelt sīkākas detaļas saņemtajās bildēs?

-  Tava jautājuma jēga man nav skaidra, eistaā…

-  Klausies un saproti! Ja uzbrukumu rīkojis astazous Keriks, tam jābūt šajā barā. Tātad - jābūt ari attēlos. Vai to var pārbaudīt?

-  Jautājumu sapratu. Attēla detaļas var palielināt pēc patikas.

-  Dzirdēji, Etdirg? Paseko, lai tas tiktu darīts!

Etdīrga rīkojumu pieņēma un devās izpildīt. Vaintē atkal pievērsās Stalanai.

-  Turpmāk mēs uzbruksim citādi. Gādāsim arī par drošību naktī. Nezinu, kā, bet šāda neveiksme nedrīkst atkārtoties!

-  Vajadzēs daudz fārgaju, - Stalana prātoja.

-  Šis jautājums ir atrisināts. Tavas prombūtnes laikā mēs saņēmām vēsturisku ziņu: visi sagatavošanās pasākumi jau veikti! Inegbana ieplūdīs Alpīsakā vēl pirms vasaras beigām. Abas pilsētas atkal būs viena, stipra un mūžiga.

-  Tad mums būs viss, kas vajadzīgs, lai izsvēpētu astazous no šīs pasaules.

Akotolpa un Stalana reizē līksmi sumināja šo ziņu, ko nekavējās darīt arī pati

Vaintē. Ja tā būtu saņemta kaut kad pirms viņas ievainošanas, viņa par to runātu līkločiem, stingri pieturoties pie etiķetes. Tolaik viņas dzīves vadmotīvs, vienīgā visaptverošā dziņa bija alkas pārvaldīt Alpīsaku. Naidam pret Malzasu nebija robežu, jo Inegbanas eistaā pēc pilsētu saplūsmes lemts kļūt par Alpīsakas eistaā. Tagad viņa apsveica Malzasas ierašanos. Viens šķēpa sviediens, kas iegrūda viņu tumsībā, nekustībā un sāpēs, pārvērtis visu. Jau ar pirmo pusapziņas mirkli pēc šā gadijuma viņa atcerējās, kas noticis. Ko šis astazous viņai nodarijis! Astazous, kura dzīvību viņa saudzējusi, kuru viņa cēlusi tik augstu - nosēdinājusi sev līdzās un ļāvusi gādāt par viņas labklājību! Astazous, kurš par to visu atlīdzinājis, lūkojot viņu nonāvēt! Šī brutālā rīcība nepaliks nesodīta! Domas par Keriku nostiprināja viņas nelokāmo gribu: atpestīt Zemes vaigu no šīm derdzīgajām pinnēm, no visas šīs sugas. Kad jilanē uzzinās, kas noticis ar fārgajām, kuras devušās ziemeļu sirojumā, viņas visas izjutis to pašu. Kad Inegbana ienāks Alpīsakā, jilanē apjautīs, ka dzīve šeit nelīdzinās mierīgajai eksistencei tālajā miera pilsētā. Kad astazoi apdraudēs arī viņu dzīvību un rases nākotni, uzbangos atbalsta vilnis Vaintē centieniem.

Visi jilanē spēki, zināšanas un griba jāapvieno vienas idejas vārdā: iznīcināt astazous! Noslaucīt no zemes virsas bez pēdām! Uzsākt krusta karu, kas notrauks viņus no Zemes virsas kā pelējumu no sienas, kā derdzigu ekzēmu no ādas…

Krusta karā var būt tikai viena vadone.

Beidzot Vaintē redzēja savas dzīves piepildījumu.

VIII

Pazarēs, kur neiekļuva ne vēsmiņa, stingi karājās rēna migla. Saltajā klusumā ielauzās tikai ūdens lāšu plakšķi no lapotnes un attāli putnu kliedzieni. No krūmapakšas piesardzīgi izlēca trusis un sāka skrubināt biezo noras zāli. Piepeši tas mitējās, atsēdās, saspicēja ausis un, kaut ko saklausījis, nozuda kā zibens šautra.

Smagie, gausie soļi dunēja kā attāls negaiss. Aizvien tuvāk čīkstēja ādas siksnas un zem smagajiem baļķiem švīkstēja meža zemsedze. Pirms mastodontu kolonnas noras malā parādījās divi mednieki šaudīgiem skatieniem un izslietiem šķēpiem. Starp ādu kažokiem un zābakiem vīdēja kaili stilbi, kurus valgajā gaisā klāja ūdens piles. Arī citi mednieki atstāja koku aizsegu un nāca pāri klajumam. Tad izspraucās pirmais mastodonts - liels, kuprains tēviņš. Nemainot gaitu, viņš pacēla snuķi, nolauza koka zaru, sastūķēja lapas mutē un sapņaini zelēja.

Cits pēc cita mastodonti iznira no meža, atstājot noras mīkstajā zemē dziļas vagas no šļūceņu baļķiem. Starp dzīvniekiem šaudījās sievietes un pusaudži, bet gājienu noslēdza mednieku arjergards. Tanu dzīve bija nebeidzams ceļojums.

Apmetnes vietu upes līkumā viņi sasniedza jau vēlā pēcpusdienā. Mijkrēslī zvīļoja pirmā sniega pārslas, virpuļodamas starp zariem. Ulfadans pavērās uz ziemeļiem un ošņāja auksto pūsmu.

- Agri gan, - viņš norūca. - Pat agrāk, nekā pērn. Šeit, ielejā, sniegs būs tikpat biezs kā kalnos. Mums šonakt par to jāapspriežas.

Kelimanus rezignēti piekrita. Atgriešanās senajā apmetnes vietā pēc maragu slaktiņa šķita pati par sevi saprotama un neapspriežama. Savākuši maragu ieročus un pārtiku, visi, bīdamies iespējamās atriebes, drudžaini steidza pazust no krasta. Visvieglāk un dabiskāk bija atgriezties. Tas atbrivoja arī no nepieciešamības pieņemt jaunus lēmumus, kamēr nav sasniegts drošs attālums no krasta. Mūžsenais dzīves ritums ir izjaukts, ziemošana kalnos - neiespējama, - ko lai dara? Šāds jautājums izskanēja bieži, bet allaž palika bez atbildes. Tagad beidzot jāpievēršas arī tam un jārod risinājums. Tiklīdz teltis bija uzslietas un vēderi piepilditi, mednieki savācās pie ugunskura un uzsāka pārrunas.

Atšķirībā no mājāssēdētājām pilsētniecēm jilanē, kuras ievāca pašu izaudzēto, tani pārtika no medibām. Viņu nomadu dzīve nesaistījās ar noteiktu vietu, ceļš vienādiņ veda uz labākiem medibu laukiem, uz bagātīgākām zvejas vietām, rudenī - uz mežiem, kur vairāk augļu, sēņu, sakņu. Tani netiecās pēc noteikta zemes pleķīša, jo viņu mājas bija visa pasaule. Viņi arī neveidoja lielas sabiedrības grupas kā jilanē. Samadi bija mazas vienības, kuras kopā saturēja savstarpējs izdevīgums. Vecākās sievietes varēja ierādīt jaunākajām, kur meklējamas ēdamas saknes. Zēni varēja apgūt medību iemaņas, mednieki kopigiem spēkiem spēja samedīt vairāk nekā katrs atsevišķi. Samadars nebija virsaitis, kurš visus komandētu: drīzāk jau mednieks, kurš prasmīgāk plānoja medības, pats tajās izrādījās veiksmīgāks un radīja iespaidu, ka viņa vadībā samads uzplauks. Viņam nebija nekādu atšķirības zīmju no citiem medniekiem. Viņa vara balstījās uz samada vienprātības. Samadaram bija grūti nodrošināt netīkamu rīkojumu izpildi: mednieks ar visu ģimeni varēja balsot kājām, aizejot mūžamežā un pievienojoties citam samadam, kura samadars viņam vairāk tīkams.

Nu bija laiks izlemt. Mednieku loks pletās, malkas krāvums auga, un liesmas uzsitās aizvien augstāk. Ļaudis sasaucās un smējās, ieņemdami labākās vietas pie uguns, meklējot siltumu un vairīdamies no dūmiem. Vēderi smagi, ziemai krājumu netrūkst, - ko vairāk var vēlēties! Tiesa gan, jāpieņem atbildīgs lēmums. Visapkārt jau skanēja dažādi vēlamās rīcības ieteikumi, bet, kad priekšā izgāja Ulfadans, kņada rimās.

- Esmu dzirdējis daudzus sakām, ka būtu labi pārziemot šajā mums tik pazīstamajā vietā. Medības gan še nesokas, bet pārtikas mums pietiek līdz pavasarim. Jautājums ir gluži cits: padomājiet, vai mastodonti šeit spēs izdzīvot? Vai zāles te pietiek, vai koku zaros ir gana lapu? Tas ir ļoti svarīgs jautājums. Ja mēs ziemu pārciešam, bet lopi ne, tad ari mums gals klāt: pienāks laiks doties projām, bet… Lūk, kas mums apspriežams!

Sāka raisīties nopietnas pārrunas, jo mastodontu vajadzības daudzu prātus nebija nodarbinājušas. Runātgribētāji cēlās kājās un vērsās pie visiem; čala pieklusa. Herilaks un Keriks klausījās, bet paši vārdu neņēma. Kamēr bija gaidāma kauja, Herilaks veica sakripeka pienākumus. Kad uzvara rokā, Herilaks klusi sēdēja citu vidū. Keriks, savukārt, jutās gandarīts, ka ir ielaists mednieku lokā, nevis atstumts starp sievietēm un bērniem. Pietiek jau, ka var sēdēt un klausīties.

Skanēja runas par mazsvarīgām problēmām, dažas - žēlabainas, bet pārsvarā - plātigas. Kad pļāpas nogura, Ulfadans sauca pēc Freikena padoma, un pārējie šim aicinājumam pievienojās. Veco vīru turēja lielā cieņā par apbrīnojamo atmiņu un zināšanām dziedniecībā. Aladjekss taču zina dzīvības un nāves noslēpumu! Varbūt viņš parādīs pareizo ceļu?

Freikens parādījās gaismas lokā ar bezvārda zēnu pie rokas. Kad zēns būs pieaudzis un Freikens nomirs, māceklis pieņems viedā vira vārdu. Pagaidām viņam vārda nedrīkst būt.

Puika aptupās aladjeksam pie kājām, parakājās pa ādas tarbu un izvilka tumšu bumbuli, ko rūpīgi novietoja zemē lidzās ugunskuram. Freikens plucināja to ar diviem iesmiņiem, līdz atsedza peles kaulus. Šīs Freikenam tik dārgās bumbiņas - pūču atvēmas - slēpa ziņas par nākotni, ja vien prata tās lasīt.

-  Ziema būs auksta! - vecis iegaudojās. - Es redzu ceļojumu!

Turpinājās tādā garā, un auditorija šķita dziļi aizgrābta. Keriks garlaikots

knosījās: jebkurš taču varētu pateikt to pašu arī bez peles kauliem - tajos nu gan atbildi velti meklēt. Bet kaut ko jēdzīgu - to, savukārt, nepateiks neviens. Jo vairāk Keriks dzirdēja, jo skaidrāk saprata, ka risinājumam neviens netuvojas. Glābiņu var sniegt tikai kaut kas pilnīgi jauns un nebijis. Beigu beigās, pilnībā pārliecinājies, ka neviens negrasās savā runā skart problēmas būtibu, viņš negribīgi cēlās kājās.

-  Es klausījos visā, kas še tika runāts, un dzirdēju vienu un to pašu atkal un atkal. Nebeidzamā ziema atnākusi no kalniem. Stirnas pametušas kalnus, jo bezmaz cauru gadu zemi sedz sniegs un viņām nav kur ganīties. Ja kāds tam netic un vēlas doties uz ziemeļiem, es labprāt uzklausīšu, ko šis mednieks saka.

Iestājušos klusumu pāršķēla visiem zināmā igņas llgeta sauciens:

-  Sēdi mierīgs! Mēs visi to zinām, bezmati! Ļauj runāt medniekiem!

Keriks labi apzinājās, ka viņa bārdiņa ir plāna un īsie mati pat nenosedz ausis. Apkaunots viņš jau grasījās apsēsties, bet piecēlās Herilaks, nostājās līdzās un piegrūda ar elkoni, aicinot turpināt runu.

-   Šā mednieka vārds ir Keriks, nevis bezmatis. Ilgetam gan laikam matu trūkums ir ļoti sāpīgs jautājums, jo ar katru gadu virs viņa acīm aizvien augstāk slejas piere.

Visapkārt atskanēja līksmi smiekli un plaukstu plīkšķi pa gurniem. Ilgetam atlika tikai sadrūvēties un ciest klusu. Būdams samadars, Herilaks nereti bija izvēlējies zobgalības kā pārliecināšanas lidzekli. Šobrid viņam vēl bija kas piebilstams; viņš nogaidīja sajūsmu pierimstam.

-  Kerika matu pieminēšanai var būt tikai viena nozīme: atgādināt mums, ka tos nodzinuši maragi, kas turēja viņu gūstā. Mums jāatceras, ka viņš prot ar tiem sarunāties un saprast tos. Mūsu vēderi ir pilni tāpēc, ka Keriks parādīja, kā nokaut maragus. Mēs medījām, gaidīdami viņu triecienu. Viņš mums parādīja, kā aizstāvēties uzbrūkot, un mēs tiešām vairumu apkāvām. Kad Keriks runā, mums jāklausās.

Pūlim pārvēlās piekrītoša murdoņa, kas atgrieza Kerikam dūšu.

-  Tātad, visi esam vienisprātis, ka uz ziemeļiem iet nedrikst. Uz rītiem zeme ir tikpat nabadzīga kā šeit līdz pat krastam, kur var uzbrukt maragi. Arī tur nav, kur pārziemot. Nav arī uz vakariem, kur varbūt ir laba zeme, bet priekšā stāv tani, kas mūs nelaidīs turp. Tad nu es jautāju: kāpēc mēs neejam uz dienvidiem?

Pār klausītājiem pāršalca pārsteiguma sēcieni un pat izklaidus smiekli, ko apklusināja Herilaka sarauktā piere: viņu ļoti cienīja par prasmi vadīt kauju un paša roku spēku. Tad cēlās Ulfadans un uzsāka runu par dienvidiem.

-  Man ir gadījies noiet līdz meža malai dienvidos, un reiz jaunībā es pat izgāju nebeidzamajā stepē. Lūk, ko es tur atradu! - viņš piedūrās milzu zobam, kas karājās kaklā. - Es biju gana jauns un dumjš, lai tā dēļ riskētu ar dzīvību. Tur nav stirnu - tikai maragi, kas plēšas un nogalina cits citu. Maragi koku augumā. Mums dienvidi sola vienīgi nāvi. Mums nav ceļa turp.

Skanēja piekrišanas saucieni, bet Keriks, sagaidījis klusumu, tomēr turpināja.

-  Ļaujiet pastāstīt jums par maragiem, jo es daudzus gadus esmu nodzīvojis tik tālu dienvidos, ka tur sniegs neuzkrita ne reizi un augu dienu karsēja saule. Tajā tālajā zemē dzīvo maragi, kas ēd zāli un ganās mežos un purvos. Kaut arī viņi nelīdzinās briežiem un citiem dzīvniekiem, ko medījam mēs, tos var ēst, un gaļa ir laba. Es zinu, jo tieši to esmu ēdis visus šos gadus.

Nekas nepārtrauca klusumu; pat sievietes mitējās čalot, bērni pārtrauca rotaļas, un visi ieklausījās Kerika savādajā un atbaidošajā stāstā.

-   Ulfadans teica taisnību. Ir lieli maragi, kas ēd mazākus maragus. Esmu redzējis gan tos, gan vēl daudz dīvainākas lietas. Bet ne jau tas ir svarīgi. Padomājiet par ko citu: kā gan tur dzīvo maragi, kuri staigā kā tani? Kā viņi izdzīvo starp lielajiem plēsoņām? Viņi ēd dzīvnieku gaļu, tāpat kā mēs. Kāpēc maragi koku augumā nav viņus iznīcinājuši?

Keriks varēja minēt vēl daudz citu pamatojumu, bet neviens cits šobrīd nebūtu tik piemērots. Jābalstās tikai uz vienas lietas, un viņš bija gatavs runāt par to atkal un atkal.

-  Viņus nenogalina, jo maragi, kuri staigā kā tani, nogalina visus, kas viņus apdraud, kā arī savu medījumu. To viņi dara ar šo te.

Keriks pacēla hezocanu un turēja to augstu virs galvas. Neviens nepakustējās, visu skatieni bija piekalti runātājam.

-  Lai cik liels arī būtu radījums, šis viņu nogalinās. Marags, kura nonāvēšanai vajadzētu visus jūsu šķēpus un visas jūsu bultas, nogāžas beigts, tiklīdz viņa ādā ieduras viens vienīgs dzelksnis no šā te.

-  Esmu to redzējis, - ar rūgtumu balsī pievienojās Herilaks. - Esmu redzējis maragus izlienam no jūras ar šīm nāves nūjām un visu manu samadu apkrītam viņu priekšā. Redzējis vislielāko mastodontu nogāžamies pēc nāves nūjas sprakšķa. Keriks saka, kā ir.

-   Un tagad mums to ir daudz, - Keriks turpināja. - Daudz nūju, daudz dzelkšņu… Es protu kopt šos radījumus un varu parādīt, kā artiem jāapietas. Es protu likt viņiem raidit nāves dzelkšņus un ierādīšu arī jums. Ja jūs ejat uz dienvidiem, tur gaida raženas medības un leknas ganības. Un ar šiem, - viņš vēlreiz pastiepa ieroci, - maragiem lemta nāve.

Izcēlās kaismīgas debates un strīdi, bet līdz lēmumam tā arī nenonāca. Keriks šodien nebija lāgā ēdis; pamanījis Herilaku atstājam sapulci, viņš devās lidzi. Viņi nogāja pie ugunskura, kur sievas grauzdēja gaļu uz zaļiem zariem un brūvēja arī koku mizas tēju. Meritha, Ulfadana sieviete, redzēja viņus apsēžamies un pienesa ēdamo. Viņas mutē vairs nebija daudz zobu, tomēr jaunās sievietes masīvajai, enerģiskajai sievai joprojām pakļāvās.

-  Es ceru, ka nāves nūjas mūs klausīs tāpat kā tevi, citādi mūsu kauli balos dienvidu saulē, - viņai bija čērkstoša balss, kāda varētu būt medniekam. Ari savu viedokli viņa izteica bez svārstīšanās.

-  Tātad tu domā, ka mēs iesim uz dienvidiem? - Herilaks pārjautāja ar pilnu muti.

-  Viņi strīdēsies visu nakti, bet beigās izlems tieši tā. Viņi pārāk daudz runā. Mēs iesim uz dienvidiem, jo cita ceļa nav. - Viņa ar neslēptu ziņkāri pievērsās Kerikam. - Pēc kā izskatās tie maragi, kas turēja tevi gūstā? Vai viņu teltis ir lielas? Vai viņiem ir mastodonti, vai varbūt - lieli maragi šļūceņu vilkšanai?

Kerikam par šo domu sanāca smiekli, bet viņš centās paskaidrot.

-  Viņi nedzīvo teltīs, bet audzē ipašus kokus ar telpu kā telts, kur gulēt.

Nu bija Merithas kārta smiet.

-  Kā tad koku var piesiet mastodontam, kad jāpārceļ apmetnes vieta? Tu man te stāsti pekstiņus.

Arī citas sievietes ap ugunskuru lūkojās šurp un klausījās; jautājums izsauca vispārēju ķiķināšanu.

-  Nestāstu vis. Jo viņi visu laiku paliek vienā vietā, un viņiem nav jāpārvieto guļamkoki.

-  Nu man ir skaidrs, ka tu mūs āzē. Ja viņi paliktu uz vietas, tad izmedītu visus apkārtnes dzīvniekus, apēstu visus augļus un nomirtu badā. Ak tu, rakaris tāds!

-  Viņš nemelo, - iejaucās Herilaks. - Maragi tiešām tā dzīvo. Es pats tur biju un pats redzēju, tikai nenieka nesapratu. Viņiem nav jāmedi, jo viņi tur visus savus dzīvniekus vienuviet, no kurienes tie nevar aizbēgt, un nokauj tos pēc vajadzības. Vai ne tā? - viņš meklēja atbalstu pie Kerika.

Meritha paraustīja plecus, sak, ko nu melš, bet citas sievietes palika un platām mutēm klausījās šajos blēņu stāstos. Taisnība vai meli, bet bija ko klausīties!

- Tas vēl nav viss, - Keriks turpināja. - Pie maragiem notiek neticamas lietas, un katrs dara kaut ko savu. Vieni nolīdzina mežus un būvē žogus, lai dzīvniekus varētu turēt drošā vietā un vienlaikus - pa rokai. Ir sardzes, kas vairošanās sezonas laikā apsargā vīriešus, ļaujot mazajiem izšķilties drošībā. Citas audzē lopbarību, citas lopus nonāvē, kad pienāk laiks. Vēl citas zvejo. Tas viss ir ļoti sarežģīti.

-  Par bērniem rūpējas vīrieši? - vaicāja klusa, nazāla balss. Blakussēdošā vecākā sieviete to apklusināja:

-  Aizveries, Armun!

-  Prātīgs jautājums, - Keriks attrauca, cenzdamies saskatīt, kas gan to uzdevis, bet sieviete novērsās un turēja matus priekšā sejai. - Maragi dēj olas, un šīs olas perē vīrieši. Kad mazie izšķīlušies, tie dodas dzīvot okeānā. Par bērniem nerūpējas tā, kā to saprotam mēs.

-  Tie pretekļi jāiznicina! - Meritha iesaucās. Viņa visu laiku bija klausījusies. - Un nav labi, ka sievietes klausās tamlīdzīgus stāstus!

Klausītājas pajuka kur kurā, un abi vīri varēja turpināt maltīti klusumā. Herilaks aplaizīja pirkstus un piedūrās Kerikam pie rokas.

- Tu stāstīsi tālāk par tiem ķēmiem; es gribu visu zināt. Es neesmu kā sievietes; es ticu katram tavam vārdam. Arī es esmu bijis viņu gūstā, tiesa gan, īsu brīdi, bet man pietika. Ja tu mūs ved, es tev sekošu, Kerik. Droša roka un spraigs loks - viss, kas vajadzīgs medniekam, bet tagad taniem vajag arī zināšanas. Mēs esam tani tāpēc, ka protam apstrādāt akmeni un koku, un zinām visu par dzīvniekiem, kurus medijam. Bet tagad mēs medījam maragus, un tu esi vienīgais, kurš viņus pazīst. Tu vienīgais vari parādīt mums īsto ceļu.

Keriks par to nekad nebija iedomājies, bet nācās vien negribīgi piekrist. Zināšanas var būt spēks un arī ierocis. Viņam ir šādas zināšanas, un Herilaks to atzīst. Tas ir augsts vērtējums no tik vieda un stipra mednieka kā Herilaks. Keriks sāka izjust lepnumu. Viņš pirmo reizi noticēja, ka ir kaut kas vairāk nekā vienkāršs izstumtais.

IX

Meritha nebija kļūdījusies. Dziļā naktī pēc iigas apspriedes mednieki negribīgi pieņēma lēmumu: jāiet uz dienvidiem meklēt ganības mastodontiem. No tā neizbēgami izrietēja jautājums: kā to visu praktiski veikt?

īsi pēc rītausmas Herilaks izlīda no savas telts. Kad pienāca Ulfadans un Kelimanus, viņš bija beidzis iekārtot ugunskuru. Abi samadari viņu pieklājīgi sveicināja un apsēdās līdzās pie uguns. Herilaks pielēja kausus ar koku mizas tēju un nogaidīja, - kas vīriem uz sirds? Ortnars pabāza galvu telts ejā, bet tūdaļ arī atrāvās atpakaļ.

-   Tu varbūt domā, ka viņi naktī izrunājušies atliku likām, - viņš uzrunāja Keriku, - bet nekā: joprojām tērgā. Es gan neredzu nekādu sarežģījumu. Jānokauj maragi, un viss.

Keriks paslējās savā migā un nodrebinājās saltā rita dzestrumā. Viņš steidzīgi pārvilka pār galvu ādas svārkus, izbrauca pirkstus caur īsajiem matiem, nožāvājās un izstaipījās. Caur telts vaļējām durvīm varēja dzirdēt triju mednieku balsis. Kerikam bija jāpiekrīt Ortnaram: cauru nakti - un vēl nav gana!

Bet no lēmuma neizvairīsies. Herilaks iebāza galvu telts ejā:

-  Kerik, mums tevi vajag. Nāc vien šurp!

Keriks nāca arī, apsēdās viņiem līdzās pie uguns un iestrēba karsto, rūgto dziru, kamēr Herilaks klāstīja, kas tad nolemts.

-  Samadi ies uz dienvidiem, jo citas izejas nav. Tomēr neviens īsti nesaprot, ko darīt, kad sastapsim maragus. Skaidrs ir tikai viens: maragi jāiznīcina, tāpēc nepieciešams karavadonis. Viņi lūdza mani kļūt par sakripeku.

Keriks piekrita.

-  Tā tam jābūt. Tu jau reiz vedi mūs pretī uzvarai, kad apkāvām maragus pludmalē.

-  Uzbrukums ir atsevišķs pasākums, un es labi zinu, kā tas jāvada. Bet šobrīd mēs plānojam kaut ko vairāk. Ir doma atstāt mežu un doties uz dienvidu stepēm, kur dzivo vieni vienīgi maragi. Visdažādākie. Tad mums nāksies galēt viņus ar nāves nūjām. Atzīstos: es nenieka nezinu par maragiem un nesaprotu šīs nāves nūjas. Toties tu saproti, Kerik. Tāpēc esmu teicis, ka sakripekam jābūt tev.

Keriks nejaudāja sakārtot domas. Tas izrādījās pārāk negaidīti. Viņš atkal un atkal visu prātā pārcilāja, līdz negribīgi ierunājās:

-    Tā ir liela uzticēšanās, bet es tiešām nejūtos gana zinošs, lai būtu sakripeks. Jā, es daudz zinu par maragiem, bet nejēdzu medīt un nogalināt. Šajā jomā Herilaks ir atzīts vadonis.

Visi klusēja, gaidot turpinājumu. Samadi gaida, lai viņš uzņemas vadibu, un viņš nedrīkst atteikt. Arī Ortnars, padzirdis, ko runā, izlīda no telts un pievienojās pārējiem. Viņi visi grib, lai viņš ved cīņā, bet viņš neprot. Ko jilanē darītu šādā stāvoklī?

Pietika uzdot sev šo jautājumu, lai sāktu iezīmēties risinājums.

-   Ļaujiet man pastāstīt, kā šādas lietas nokārto maragi. Viņu pilsētās ir samadari, kas stāv pāri visiem visās lietās. Šādam samadaram pakļauts savs samadars medniekiem, savs - mājlopu kopējiem… Katrā lietā savs samadars. Kāpēc mums nerīkoties tāpat? Herilaks būs sakripeks, kā jūs vēlējāties. Es viņam pakļaušos, došu padomu maragu jautājumos. Bet tas, kurš pieņems lēmumus, būs viņš.

-  Mums tas jāapdomā, - Ulfadans nosprieda. - Tas ir kas jauns.

-  Ir jauni laiki, - Kelimanus aizrādīja. - Mēs darīsim, kā Keriks ieteica.

-  Lai notiek, - Herilaks piekrita, - tikai tas, kurš pakļaujas, būšu es. Keriks stāstīs, ko dara maragi un kas jādara mums, lai tos nomedītu vai iznīcinātu. Viņš būs margalus, padomnieks maragu jautājumos.

Ulfadans piekrītoši pamāja un piecēlās.

-  Tas būtu pareizs lēmums.

-  Lai notiek! - pievienojās arī Kelimanus. - Apziņošu samada medniekus, un, ja visi piekritīs, mēs iesim uz dienvidiem, tiklīdz margalus teiks.

Kad visi izklīda, Herilaks pievērsās Kerikam.

-  Ar ko sāksim, margalu?

Keriks plūkāja šķidro bārdeli. Abi mednieki nogaidīja. Risinājumu rast nenācās grūti, un viņš cerēja, ka atšķetināt turpmākos sarežģījumus nebūs ne par matu grūtāk.

-  Lai pieveiktu maragus, jums jāmācās apieties ar nāves nūjām. Ķersimies pie tā nekavējoties.

Herilaks un Ortnars kā allaž bija bruņoti ar šķēpiem un šaujamlokiem. Keriks savus atlika malā un paņēma hezocanu un riekšu dzelkšņu. Viņš veda biedrus augšpus gar upi, projām no teltīm līdz mazam klajumiņam. Starp akmeņiem melneja pavasara palu atnests krituša koka stumbrs.

-  Šausim uz to, - Keriks nolēma. - Ja tuvumā kāds parādīsies, mēs viņu pamanīsim. Šie dzelkšņi nes nāvi, un nebūtu labi kādu nejauši nogalināt.

Mednieki atbrīvojās no sava bruņojuma un ņēmās neticīgi aplūkot hezocanu.

-  Tas vēl nav bīstams, jo es neesmu radījumā ielādējis dzelkšņus. Vispirms parādišu, kā to pabarot un kopt. Pēc tam liksim iekšā dzelkšņus un izmantosim par mērķi to stumbru.

Mednieki bija raduši strādāt ar rīkiem un citiem cilvēka roku veidojumiem; drīz vien viņi aizmirsa, ka ierocis ir dzīvs. Kad Keriks raidīja pirmo dzelksni, viņi salēcās no sprādzieniņa asā sprakšķa, bet tūdaļ ari metās pie koka aplūkot iedūrušos dzelksni.

-  Vai tas šauj tikpat tālu kā loks? - Herilaks vaicāja. Keriks padomāja un papurināja galvu.

-   Nedomāju vis. Bet tam nav nozīmes. Ja maragi mums uzbruks, nebūs vajadzības šaut pa lielu gabalu. Inde iedarbojas uzreiz. Dzelkšņa ķertais pakrīt, sastingst un tūdaļ arī mirst. Tagad tikai mācīsimies likt šo rīku lietā.

Keriks sniedza ieroci Herilakam un nejauši uztvēra kustibu debesīs. Putns, liels putns!

-   Ātri pie lokiem! - viņš iesaucās. - Tas ir plēsoņa, tas pats, kurš ziņo maragiem. Tas nedrīkst atgriezties! Nošaujiet viņu!

Mednieki, daudz neprātojot, grāba lokus, ievietoja stiegras bultu gropēs un gaidīja putnu piķējam. Tiklīdz platie spārni nošalca pār galvu, nostrinkšķēja arī abas stiegras. Bultas tiešā tēmējumā traucās augšup un iecirtās putna rumpi. Tas aprauti ieķērcās, kūleņoja lejup un iegāzās ūdenī.

-  Neļaujiet straumei to aiznest! - Keriks uztraucās. Viņš steidzīgi nolika zemē hezocanu un nepaspēja vēl atliekties, kad abi pārējie jau metās upē. Ortnars, brašs peldētājs, pirmais sasniedza upuri, satvēra aiz spārna un virpuļoja straumē kopā ar savu lomu. Tas izrādījās par lielu; nācās pagaidīt piepeldam arī Herilaku un bīdīt to uz krastu divatā. Abi mednieki izžulgušos kažokos izrāpās krastā un izvilka smiltis ari milzonīgo putnu.

-  Vei, te, uz kājas! - Keriks norādīja. - Šis melnais zvēriņš.

Putns bija izlaidis garu, bet sīkais piedēklis - ne. Tā nagi cieši aptvēra zviņaino kāju. Radījuma ārienē nebija nekā, kur skatu piesiet, izņemot uzpampumu vienā sānā. Herilaks pietupēs aplūkot būtni tuvāk, bet piepeši atsprāga atpakaļ, jo pret viņu atvērās acs, cieši uzlūkoja un atkal aizvērās. Mednieks pacēla šķēpu, bet Keriks apturēja viņu.

-    Tam laika allažiņ pietiks. Vispirms mums tas jāparāda medniekiem, jāparāda acs, kas mūs novēro, un putns, kas to nes. Šie ir tie radījumi, kas uzrāda maragiem mūsu atrašanās vietu. Reiz to redzējuši, mednieki viņu pazīs arī turpmāk. Kur vien tāds parādās, viņš jānobeidz. Kamēr maragi nezinās, kur mūs meklēt, uzbrukuma nebūs.

-  Tev taisnība, margalu, - Herilaks atzinīgi piezīmēja. - Tu esi tas, kas zina visu par šiem radījumiem.

Herilaks lietoja šo titulu brīvi un nepiespiesti. Tas izskanēja tik dabiski, ka Keriks pēkšņi sajuta uzbangojam lepnumu. Varbūt viņš arī medī sliktāk par citiem, jo viņa raidītās bultas bieži vien neatrod mērķi, toties viņš pazist maragus, bet citi - ne. Lai arī uz viņu nevar paļauties medībās, pietiek, ka kaut vienā lietā viņš ir vadošais.

Vīri uzvēla putnu plecos un stiepa uz nometni.

Neviens nekad nebija redzējis tik milzīgu lidoni. Mednieki izstiepa spārnus uz sāniem un ar soļiem nomērīja to platumu. Visi apbrīnoja arī bultu trāpījumus: abas ieurbušās tieši krūtīs. Bērni pinās pa kājām un centās pataustīt medījumu, bet lielie gaiņāja viņus projām. Kāda sieviete noliecās, iebakstīja ar pirkstu melnā bumbuļa sānos un iespiedzās, jo piepeši uz viņu blenza acs. Visi to pamanīja un pārsteigumā staipīja kaklus. Herilaks izrāva bultas, un abi ar Ortnaru pameta pūli.

-  Lai nu mēs iemācītos ar nāves nūju šaut tikpat precīzi kā ar loku, - viņš noteica.

Pret vakaru mednieki ar jauno ieroci jau rīkojās tikpat brīvi kā Keriks. Ortnars iebaroja tam kaltētas gaļas skrandu un aizbīdīja mutīti ciet.

-  Ar šo medībās nekad netrāpīsi briedim, - viņš nogrozija galvu. - Grūti notēmēt, arī dzelkšņi nelido tālu…

-  Briedi mēs noguldīsim ar šķēpu vai bultu, - Herilaks mierināja. - Šie mums noderēs pret maragiem ceļā uz dienvidiem.

-  Pirms uzsākam ceļu, visiem medniekiem vajadzētu prast ar šo apieties, kā nākas, - Keriks aizrādīja, - citādi mēs nevaram nekur iet.

Mednieki apmazgājās upē, un cepeša smarža jau aicināja viņus atpakaļ pie teltīm.

Skaidrās debesis metās tumšas, un kā dzirksteles no ugunskuru šaudīgajām liesmām tajās izbira spožas zvaigznes. Vīriem gaļu izsniedza Meritha; tepat grozījās ari aladjekss Freikens. Katru nakti vecais vīrs bija uzturējies pie cita ugunskura, kur runāja ar ļaudīm par lietām, ko zināja tikai viņš. Tagad viņš neticīgi blenza uz Keriku, kurš, kā rādās, zināja to, ko nezina viņš pats. Herilaks ievēroja šo skatienu un novirzīja vecā uzmanību.

-  Man izgājšnakt rādījās sapnis, ka es kopā ar pārējiem medīju mastodontu, - viņš ierunājās. Freikens pamāja ar galvu un turpināja šmakstināt lūpas pār karstās tējas kausu. - Kāpēc tā? Es tikai reizi esmu medījis mastodontu, un tolaik biju ļoti jauns…

-  Šoreiz tas nebiji tu, kas medīja. Tā bija tava tharma, - vecais vīrs paskaidroja. Ap ugunskuru iestājās klusums, jo visi bijīgi klausījās. - Kad mēs nomirstam, tharma pamet ķermeni uz visiem laikiem, bet arī mums dzīviem esot tā miegā reizēm klejo. Tava tharma bija izgājusi no tevis un medīja. Lūk, tā. Tieši tāpēc mednieku nedrīkst modināt no dziļa miega, jo viņa tharma var būt projām un pamodināts viņš mirs, jo tharma pamet ķermeni, kad mirstam. Uz visiem laikiem. Ja nomirušais bijis varens mednieks, viņa tharma pievienosies citām tur, zvaigznēs.

Viņš pieklusināja balsi, kura tagad ieskanējās čērkstoši.

-  Bet piesargieties no mednieka, kurš dzīvojis nekrietni un nesis citiem postu, jo gadās arī tādi mednieki. Kad mirst šāds mednieks, viņa tharma paliek tepat tuvumā un turpina kaitēt citiem. Ar krietniem medniekiem tā nenotiek. Viņu thar- mas būs tur, augšā, lai visi var redzēt. Stipra mednieka tharma atnāks pie mums sapni, lai palīdzētu un brīdinātu no briesmām.

Keriks klausījās, bet neiebilda. Viņš atcerējās tamlīdzīgus vecā Ogatira stāstus no bērna gadiem, atminējās, kā, miegā laizdamies, bija trīcējis bailēs no apkārtklīstošajām tharmām. Tagad tie šķita tirie blēņu stāsti. Jilanē ņirgtu par šādām pļāpām - tharmas, zvaigznes… Viņām nāve nozīmēja dzīves beigas bez jebkādas mistikas. Viņas zināja, ka zvaigznes atrodas tik tālu, ka to pastāvēšana nevar jūtami ietekmēt notikumus uz Zemes. Savulaik Žekaka viņam kaut ko klāstīja par zvaigznēm: tās esot karstas, Mēness - auksts, bet planētas - kaut kas līdzīgs Zemei. Tā bija īstenība, bet šī te - tukša muldēšana. Tomēr, palūkojies apkārt, Keriks samanīja sejās tikai bijibu un ticību, un nolēma, ka nav ne īstais laiks, ne vieta apgaismot viņus šajās lietās.

Kad Freikens piecēlās, lai dotos pie cita ugunskura, vairums viņam sekoja. Palika tikai daži, kam bija ko pārrunāt. Neviens pat nemānijā, ka viņiem tuvumā piesēdās meitene ar lielu putna spalvu vīkšķi rokā. Keriks atcerējās, ka viņu sauc Farlana un ka viņa ir Kelimanus meita. Slaida un stalta, mati biezā vilnī klājas pār muguru… Kad viņa spraucās Kerikam garām, cieši piespiežoties viņa augumam, jaunekli pārņēma nepazīstamas izjūtas un viņš nemierīgi sadīdījās. Meitene apgāja ugunskuram apkārt un apsēdās blakus Ortnaram.

-  Tās ir tā lielā putna spalvas, kuru tu nošāvi, - viņa teica. Ortnars pamāja ar galvu, nepievērsdams uzmanibu.

-  Tās varētu iešūt tavā tērpā, lai citi zina, kā tev klausa loks. - Viņa mirkli svārstījās. - Es tev tās varētu iešūt.

Ortnars krietnu brīdi domāja, lidz beidzot acīmredzot piekrita.

-  Es tev parādīšu tērpu.

Viņš pazuda tumsā, un viņa sekoja.

Mednieki, šķiet, to nemaz neievēroja, bet Keriks nejauši uztvēra viena skatienu; tas smaidīja un piemiedza aci. Tikai tad, kad pāris bija izzudis skatienam, mednieki sāka sačukstēties un viens skaļi iesmējās.

Kaut kas notiek. Keriks saprata - notiek kas svarīgs, bet neviens nestāsta, kas. Viņš klusēja, tik ļoti kaunēdamies par savu nezināšanu, ka baidījās jautāt.

Kad Keriks atgriezās, Ortnara teltī nebija, un tikai no rīta viņš ievēroja, ka pazudušas ari visas mednieka mantas.

-  Kur ir Ortnars? - viņš apjautājās.

-  Guļ citā teltī, - Herilaks strupi atbildēja un nešķita noskaņots turpināt. Keriks sāka apjaust, ka tanu, tāpat kā jilanē, dzīvē ir lietas, ko dara, bet neapspriež. Tomēr, ja reiz viņš ir tanus, viņam tas jāzina. Nāksies visu noskaidrot, tikai jāizdomā, kā.

Nometnes nojaukšanas jezgā Keriks izmeta no galvas Ortnara mīklaino rīcību.

Laiks doties uz dienvidiem - pretī nezināmajam.

X

Ulfadans, labi pārzinādams apkārtni, noteiktā solī veda ļaudis caur brikšņiem uz dienvidiem līdz pat vietai, kur mežs kļuva skrajāks un priekšā pavērās plašs līdzenums. Te viņš lika visiem apstāties un vērsās pie Kerika ar ziņojumu.

-  Priekšā redzama prērija. Esam apstājušies, kā tu liki, margalu.

-  Labi, - Keriks teica. - Mēs ar Herilaku jau izspriedām, kā rīkoties, kad iziesim klajumā pie maragiem. Ja mēs virzītos, kā raduši - vienā virknē -, mēs būtu neaizsargāti un ik bridi pakļauti uzbrukuma iespējai no visām pusēm. Mežā mastodonti iet viens aiz otra, jo eja starp kokiem ir šaura. Ja reiz koku nav, mums jāizkārtojas citādi. Lūk, ko mēs nolēmām!

Mednieki sadrūzmējās visapkārt, lai redzētu, kā Keriks noliecies ar koku ievelk zemē apli.

-   Mums jāiet šādi. Mastodonti čāpos grupā, plecu pie pleca. Herilaks ar vienu mednieku grupu virzīsies pa priekšu, jo viņš ir sakripeks un vadīs ikvienu cīņu pret maragiem. Bet uzbrukums var ķert arī no sāniem vai aizmugures, tāpēc modrība nepieciešama visās pusēs. Tu, Kelimanu, ar saviem medniekiem iesi gar kreiso sānu, Ulfadans - gar labo. Visi - bruņoti ar nāves nūjām, kā ari lokiem un šķēpiem. Šādā veidā, mednieku ieskauti, samadi viducī būs drošībā…

Viņu pārtrauca trauksmes sauciens: kliedza kāds zēns, kurš novēroja mežu. Mednieki apcirtās un izslēja ieročus. Starp kokiem bija parādījies savāds mednieks, kurš nekustīgi stāvēja un lūkojās uz viņiem. Izskatījās, ka tas pieder kādam samadam no kalnu viņas puses, par ko liecināja tāšu stulmi zem ceļiem. Viņam pretī izgāja Herilaks. Atstatumam samazinoties, svešais pieliecās un nolika šķēpu zemē. Herilaks izdarija tāpat, un svešinieks kaut ko uzsauca. Herilaks pakratīja galvu un pagriezās pret pārējiem.

-  Viņš runā, bet es īsti nesaprotu…

-  Ar viņu runās Nūesfārs, - Ulfadans teica. - Viņš ir medījis aiz kalniem un zina, kā viņi runā.

Nūesfārs atstāja savu šķēpu un devās pie svešinieka; citi tikai skatījās. Mednieki pārmija pāris vārdu, un Nūesfārs pārtulkoja.

-  Viņš ir samadars Harhavola. Viņš saka, ka viņu mastodonti bargajā ziemā krituši, un viņi paši tos apēduši, lai paliktu dzīvi. Tagad visa pārtika izbeigusies, un, sniegiem atgriežoties, viņiem jāiet bojā. Viņš esot dzirdējis, ka mums ir daudz ēdamā, un lūdz kādu kripatu.

-  Nē, - Herilaks atbildēja bez minstināšanās. Citi mednieki arī purināja galvas, un Harhavola kāpās atpakaļ, jo to viņš saprata. Pārlaidis skatienu pār noraidošajām sejām, viņš atkal vēra muti, tad saprata, ka nav vērts, noliecās pēc sava šķēpa un aizgriezās. Keriks uzsauca:

-  Pag! Nūasfār, saki viņam, lai paliek! Pajautā, cik viņa samadā mednieku!

-  Mums nav liekas pārtikas, - Herilaks iebilda. - Lai iet projām.

-   Es runāju kā margalus! Uzklausi mani! - Herilaks disciplinēti apklusa. - Pārtikas mums ir vairāk, nekā drīzumā iespējams apēst. Gan medījums, gan laupījums - maragiem atņemtie konservi. Prērijā medības būs raženas, un gaļas netrūks. Toties tur būs arī maragi, un, lai aizstāvētos, vajadzīgi lieli spēki. Jo vairāk mums būs mednieku, jo drošāki varam justies pret uzbrukumiem. Lai viņi pievienojas mums, vairojot mūsu šķēpus.

Herilaks, brīdi padomājis, piekrita.

-  Margalus runā prātīgi. Mednieku mums nebūs par daudz, jo dažiem jāstāv sardzē arī naktī. Es arī domāju - lai nāk kopā ar mums. Parunā ar viņu, Nūasfār, pastāsti, kas mums padomā un kādas briesmas gaida. Saki: ja viņa mednieki cīnās līdz ar mums, tad samadam visa kā būs gana.

Harhavola, to padzirdējis, izslējās un sita sev pie krūtīm. Nūasfāram pat nebija jātulko viņa atbilde. Tani no kalnu viņas puses esot vareni mednieki un karotāji. Viņi nākšot.

Samadars pagriezās pret mežu un izkliedza komandu. Parādījās pulciņš tramīgu sieviešu ar bērniem. Visas bija izkāmējušas un nešaubīdamās pieņēma pasniegto ēdienu. Kad visi paēda, samadi atsāka gaitu un nesteidzīgi atstāja koku aizsegu.

Kamēr mastodontus vāca kopā blivā barā, Herilaks uzrunāja samadarus.

-  Tagad, kad esam vairāk, varam justies drošāki. Keriks var nākt ar mani priekšgalā, jo viņš ir margalus. Harhavola ar savējiem soļos no muguras, jo tur draudi ir mazāki un viņiem nav nāves nūju. Tiklīdz mednieki būs izkārtojušies, mēs varam iet.

Zāļainais klajums ar zemu pauguru vilnīšiem aizstiepās līdz pat apvārsnim. Šur tur rēgojās izkaisīti koku puduri, bet pārsvarā zemi sedza tikai zāle. Kaut kur tālu aulekšoja nenosakāmu dzīvnieku bars un drīz vien izzuda skatienam. Visa apkārtne šķita mānīgi rāma un sastingusi, bet Ulfadans zināja, ka tā vis nav: viņa pirksti čamdīja kaklā pakārto zobu, bet acis iztaustīja tuvāko apvidu. Visi mednieki žņaudzīja šaujamos, juzdamies sveši un nepiederīgi šai vietai. Pat mastodonti, šķiet, sajuta spriedzi; viņi taurēja un svaidīja milzīgās galvas.

Kā tumši pleķi no lēzenas ielejas iznira attāli zvēri. Viņi naski tuvojās, un pēc īsa brīža jau varēja sadzirdēt soļu dipoņu. Bars tuvojās tanu pulkam. Herilaka uzsauciens lika mastodontiem apstāties. Mednieki steidzīgi savācās priekšā un sastājās ierindā, aizšķērsojot nezināmajām briesmām ceļu pie samadiem. Tagad skrejošos zvērus jau varēja sazīmēt: nepazīstami radijumi ar gariem kakliem un kājām. Pamanījuši tanus, vadoņi mainīja virzienu un putekļu mākoņa pavadībā lēkšoja paralēli mednieku virknei. No šā mākoņa iznira agresori.

Viņi bija vairāki. Milzīgi, svešādi zvēri, kas vajāja bēgošo ganāmpulku. Tie atklājās skatienam pilnīgi negaidīti. Tuvākais pamanīja mastodontus, skaļi iespiedzās, apcirtās un metās virsū.

Keriks bija jau pacēlis ieroci un atklāja uguni pret uzbrūkošo miesas blāķi - vēl, vēl un vēl… Nezvērs uzvijās gaisā, iegaudojās, gāzās lejup un novēlās zālē pie tanu kājām. Dzīvnieka izvelbtā acs stingi blenza uz Keriku. Agonijas mokās zvērs spēra ar nagaino kāju, mute iepletās un no krūtim izlauzās saraustīts rēciens. Nāves elpas puvuma smārds aizvējoja līdz pat mednieku nāsīm.

Mastodonti izbailēs taurēja, slējās pakaļkājās un draudēja salauzt šiūceņus un samīt tuvākos ļaudis. Daži mednieki metās tos savaldit, bet pārējie joprojām vērsa šaujamos pret klajumu.

Briesmas bija jau garām. Bars izzuda tālumā, un līdz ar to arī vajātāji. Keriks piesardzīgi spēra soli tuvāk savam medījumam. Tas vairs nekustējās - beigts gaļas kalns mastodonta lielumā. Milzenis, bet slepkavošanai kā radīts: pakaļkājas - garas un muskuļotas, žokļos - smailu zobu rindas.

-  Vai šāda briesmekļa gaļu var ēst? - kāds mednieks vaicāja Kerikam.

-  Nezinu. Pirmo reizi tādu redzu. Bet tas ir gaļēdājs, un maragi paši ēd tikai tādus dzīvniekus, kas pārtiek no zāles un lapām.

-  Mēs arī, - Herilaks piezīmēja. - Ejam tālāk! Lai tas mošķis paliek.

Tani ēda gaļēdājus tikai bada laikos; to gaļa allaž garšoja asi un netīkami. Šobrīd pārtikas netrūka, un neradās vēlēšanās likt uz zoba šo atbaidošo radijumu. Viņi raiti attālinājās. Mastodonti vēl bailigi vērsa skatus uz kritušo plēsoņu un māva. Viņi, tāpat kā tani, gribēja ātrāk atstāt šo vietu.

Klajumā mutuļoja dzīvība. Virs galvām riņķoja tumšas būtnes, kas tomēr nelīdzinājās putniem. Dūņainā ezeriņā valstījās tumši apveidi, un gājēji piesardzīgi meta ap to lielu līkumu. Mazāki maragi - līdz viduklim augstajā zālē - manījās netrāpīties viņiem pa kājām. Ieročus visi pastāvīgi turēja gatavībā, tomēr uzbrukumi vairs nesekoja. Diena pagāja bez turpmākiem starpgadījumiem. Kad viņi apstājās pie upītes padzirdīt lopus, ēnas jau stiepās garas. Herilaks norādīja uz netālu pauguru ar biezu koku ērkuli uz pieres.

-  Nakti pārlaidīsim tur. Koki sniegs patvērumu, un arī ūdens nav tālu.

Keriks nopētīja birzi; tā viņu darīja nemierīgu.

-  Ej nu sazini, kas tur slēpjas, - viņš prātoja. - Varbūt labāk palikt klajumā, kur vismaz nevar uzbrukt negaidīti.

-  Mēs tagad zinām, ka dienā še čum un mudž maragi, un nevar zināt, kas te klaiņo apkārt naktī. Koki tomēr pasargā.

-  Tad mums jāpārliecinās, ka esam vienīgie, kas tur raduši patvērumu. Lai daži modrākie mednieki izpēta birzi, kamēr vēl nav gluži tumšs.

Viņi tuvojās ļoti piesardzīgi. Sīki maragi, augstu pacēluši astes, muka no viņiem. Iztraucēti putni, kas bija knābājuši augļus augstu lapotnē, pajuka kur kurais. Citādi birzs šķita gluži neapdzīvota. Tai jābūt labai naktsmītnei.

Mastodonti, atbrīvoti no kravas, nomierinājās un sāka plucināt lapas. Puikas pienesa uguni ar māliem izklātos grozos; ātri slējās teltis. Iestājoties tumsai, ap nometni izvietojās sargi; vēlāk tos nomainīs citi.

-  Ko varējām, to arī paveicām, - Herilaks konstatēja. - Pirmo dienu esam izdzīvojuši.

-  Nez, vai izdzīvosim arī nakti? - Keriks norūpējies lūkojās apkārt. - Jācer, ka tā nebija kļūda - iekārtoties šajā birzī.

-  Tu pārāk raizējies par lietām, ko vairs nevar mainīt. Viss jau izlemts. Citas izejas nebija.

Herilakam taisnība, Keriks nodomāja, viņš tiešām par daudz uztraucās. Bet Herilaks ir bijis gan samadars, gan sakripeks un prot vadīt citus. Kerikam tas ir kas pilnīgi jauns.

Paēdis viņš drīz vien ieslīga miegā un vairs nepakustējās, līdz Herilaks aizskāra viņa plecu. Vēl bija melna nakts, bet Mednieks jau pazudis no rietumu debesīm un drīz nogrims arī Mastodonts; tuvojās rītausma.

-  Šonakt mūs nekas netraucēja, - Herilaks čukstēja, - kaut arī dzīvas radības še netrūkst. Varbūt tiem netīk mūsu smaka.

Notika sardzes maiņa; starp kokiem vīdēja mednieku stāvi. Keriks nostājās nogāzes virsotnē un nolūkojās upītes melnajās aprisēs.

-  Mēs redzējām kādus dzīvniekus tur dzeram, - Herilaks stāstīja, - bet nekādi nespējām noteikt, kas tie tādi ir.

-  Kāda tam nozīme, ja šie mūs neaiztiek.

Abi klusēdami gaidīja gaismas svīdu austrumos.

-  Jau diena un nakts, un mēs joprojām esam dzīvi, - Herilaks jūsmoja. - Runā, ka labs sākums esot puse uzvaras. Varbūt tiešām?

XI

Dienu no dienas samadi virzījās uz dienvidiem. Mednieki joprojām rūpējās par flangu drošību un naktī uz maiņām stāvēja sardzē, tomēr gāja drošāk un mierīgi baudīja arī naktsmieru. Līdzenumā mutuļoja dzīvība, bet lielākā daļa sastapto maragu izrādījās zālēdāji, kas uzturējās drošā attālumā no samadiem un viņu mastodontiem. Gadījās arī plēsēji, un ne viens vien lūkoja uzbrukt. Tuvāk pienākušos mednieki nošāva, bet pārējie, to redzēdami, manījās projām. Visi apzinājās, ka bez šiem trofeju ieročiem jau sen būtu krituši, toties, šādi nodrošinājušies, bez bažām lauzās aizvien dziļāk plašajā prērijā.

Maršruts allaž meta līkumu ap purviem upju piekrastēs un lielajiem dzīvniekiem, kas zvilnēja dūņās. Gājēji uzmanījās arī no brikšņainiem biezokņiem, jo, laužoties cauri, nācās izkārtoties ķēdē, kas apgrūtināja kolonnas apsargāšanu.

Neraugoties uz pastāvīgo briesmu klātbūtni, mednieki ik rītu ar cerībām gaidīja, ko atnesīs austošā diena, bet vakaros pie ugunskuriem lidz dziļai tumsai tērgāja par dienā redzēto. Apkārtne bija tanu dzīves būtiska sastāvdaļa. Viņi bija raduši pazīt katru dzīvnieku mežā, katru putnu lapotnē, zināt to paradumus un prast nomedīt, bet šobrīd nācās atklāt jaunu pasauli. Ceļojuma sākumā - vēl netālu no lielajiem mežiem - vienlaikus ar dažādiem maragiem varēja novērot stirnas un citus pazīstamus dzīvniekus. Visai drīz kopš neminamiem laikiem redzētie un medītie dzīvnieki pilnībā izzuda. Ja nu vienīgi daži putni šķita pazīstami un, protams, zivis. Visu pārējo faunu sastādija maragi - raibu raibie -, un tos vairs nevarēja apzīmēt ar vienu vienīgu vārdu. Sīkas ķirzakas un čūskas šaudījās pa zāli un trāpījās zem kājām, bet viļņojošajā graudzāļu jūrā ganījās lieli un mazi neradījumi. Ejot garām šādiem ganāmpulkiem, mednieki kļuva ipaši modri, jo ne reizi vien gadījās, ka tādus uzmanīja neganti plēsēji.

Reiz viņi uzdūrās nepazīstama milzu dzīvnieka maitai, ko plucināja milzīgi putni. Tie bija lempīgi izdzimteņi ar tumšsarkanu apspalvojumu un ļoti garām astēm. Medniekiem tuvojoties, tie lēkāja uz savām garajām kājām, iepleta knābjus un dusmās šņāca. Iespaidīgo maitēdāju knābji līdzinājās žokļiem ar asu zobu rindām.

Zeme bija bagāta un medības - tik raženas, ka šķita - bultu smailes teju teju būs jau nodilušas. Ari gadalaiks acu priekšā mainījās. Pirms došanās ceļā, no kokiem jau sāka raisīties lapas un ziema draudīgi atgādināja par sevi ar salnām naktīs. Tagad laiks šķita ritam atpakaļgaitā un viņi atgriezās siltajā gadalaikā. Pat naktīs vairs nebija vēsi, bet dienās nācās atbrīvoties no ādu tērpiem un ļauties saules stariem kā vasarā.

Kādu dienu lielā upe nonāca pie vēl varenākas straumes un ieplūda tajā. Bija gan tikai agra pēcpusdiena, bet Herilaks apstādināja gājienu un saaicināja pie sevis Keriku un samadarus.

-  Šī būs laba apmetnes vieta. Lūk, to stāvo noeju var izmantot, lai vestu lopus padzerties. Krauja naktī būs mums aiz muguras un atvieglos apsardzi. Lieliskas ganības mastodontiem, malka ugunskuriem…

-  Ir vēl agrs, - Ulfadans aizrādīja, - tu domā jau apstāties?

-  Tieši tāpēc es jūs saaicināju. Mēs uzsākām šo gājienu ar vienu vienigu mērķi: aiziet, kur siltāks. Nu esam to veikuši. Pienācis laiks izlemt, kur tad rīkojam ziemas apmetni. Tas rūpīgi jāapsver.

-  Mēs tikko sastapām lielu baru pīļknābjainu maragu, - ierunājās Kelimanus.

-   Tā vien prasās kādu nogaršot.

-  Man arī roka niez pēc šķēpa, - Ulfadans, acis piemiedzis, pavērās pār upi.

-   Jau kur tas laiks, kopš pēdējo reizi medījām!

-  Tāpēc es saku: paliksim šeit! - Herilaks aplaida skatienu visapkārt, un mednieki palocīja galvas.

-   Es prātoju par maragiem, kuri staigā kā tani, - atgādināja Keriks. - Nevajadzētu viņus aizmirst.

Ulfadans saviebās.

-  Mēs neesam redzējuši nevienu lielo putnu. Viņi nevar zināt, kur mūs meklēt.

-  Nekad nevari būt drošs, ko viņi zina un ko ne. Viņi izsekoja un iznicināja Amahasta samadu, un tolaik viņiem putnu vēl nebija. Lai kur ari mēs būtu, lai ko darītu, nedrīkst viņus aizmirst.

-  Un ko tu piedāvā, margalu? - Herilaks vaicāja.

-  Jūs esat mednieki. Paliksim še, ja tā ir jūsu griba. Bet šajā vietā dienu un nakti jāstāv sargam un jāvēro, vai no upes nedraud uzbrukums. Vei, cik plata kļuvusi upe! Kaut kur tepat uz dienvidiem tai jāieplūst okeānā. Tiklīdz maragi uzzinās, kur esam apmetušies, okeāns un upe var kalpot viņiem par piebraucamo ceļu.

-   Margalum taisnība, - Herilaks secināja. - Kamēr vien uzturamies šeit, ir jāgādā par drošību.

Ulfadans, pieri raukdams, ar skatienu iztaustīja kailo nogāzi.

-  Līdz šim mēs allaž esam apmetušies koku aizsegā. Šeit ir pārāk klajš.

Keriks atcerējās Alpīsaku, kas arī atradās pie upes, bet bija labi apsargāta.

-   Lai aizsargātu savu apmetni, maragi audzē varenus kokus un ērkšķu krūmus. Mēs neprotam audzēt kokus, bet varam sašķīt ērkšķu krūmus un sakraut aizsardzības līnijā. Tas pasargātu no sīkākiem zvēriem un dotu laiku nošaut katru lielo, kas lauztos cauri.

-  Tā mēs nekad neesam darījuši, - Kelimanus iebilda.

-   Mēs nekad neesam bijuši tik tālu dienvidos, - Herilaks atgādināja. - Darīsim, kā liek margalus.

Kaut ari vadoņi bija iecerējuši še uzturēties tikai vienu, divas naktis, apmetnē sāka ritēt diena pēc dienas. Upē zivju, ka biezs, medības gāja no rokas, - neko lieliskāku nevarēja pat iedomāties. Piļknābju bariem reizēm nevarēja saskatit otru malu. Tie skrēja ātri, toties izrādījās bezgala stulbi. Pietika parādīties mednieku bariņam, lai viņi trauktos projām, un, ja viss izdevās, citi ar šķēpiem un šaujamlokiem jau gaidīja slēpni - tieši priekšā. Bet dumjās galvas nemaitāja ātro kāju gaļas lielisko garšu.

Medībās veicās, mastodonti nobarojās, un viss runāja par labu šai ziemas apmetnes vietai, ja karsto laiku vispār varēja saukt par ziemu. Un tomēr - gadalaikus neapturēsi. Dienas saruka, bet naksnīgajā debesī pamazām saradās ziemas zvaigznāji. Ērkšķu siena pieņēmās biezumā, un, kaut ari nekāds lēmums netika pieņemts, pamazām visi sarada ar domu, ka jāpaliek vien būs šajā upju satekā.

Sievietes ar garā ceļojuma beigšanos šķita apmierinātas ne mazāk kā mednieki. Tu ej, izkrauj mantību, gatavo ēst, savācies, atkal ej, - šāds smags darbs aizpildīja visu laiku un neļāva paveikt neko citu. Tagad viss mainījās uz labo pusi - teltis uzceltas uz palikšanu, apkārtne iekārtota. Netrūka ēdamu sakņu, bija parādījušies kaut kādi neredzēti, brūngandzelteni bumbuļi. Pelnos cepti, tie izrādījās tīkami saldi.

Bija gan ko darīt, gan ko pārspriest. Sākumā Harhavolas samads turējās nomaļus, jo viņi runāja citā mēlē un jutās svešinieki, tomēr visu samadu sievietes satikās pārtikas meklējumos un pēc brīža saprata, ka spēj sarunāties, jo svešā valoda tomēr līdzinājās marbakam. Bērni sākumā ķīvējās, līdz jaunatnācēji apguva marbaku un visas atšķirības aizmirsās. Arī vientuļās sievietes jutās apmierinātas, jo nu bija vairāk jaunu mednieku, ko nolūkot. Nekad vēl nebija redzēta tik liela ziemas apmetne. Trīs pilni samadi vienkop padarīja dzīvi notikumiem bagātu un aizraujošu.

Pat Armuna atrada zināmu dvēseles mieru, iejukdama lielajā sieviešu pūli. Tikai trīs vasaras viņa dzivoja ar Ulfadana samadu, un tās visas bija ciešanu pilnas. Samads, ko viņa atstāja, bija pārcietis bargu ziemas badu, un viņas māte Šesila bija pārāk izvārguši, lai pārdzīvotu pirmo ziemu jaunajā samadā. Tas nozīmē, ka, kamēr tēvs medīja, nebija neviena, kas viņu aizstāvētu. Puikas viņu izsmēja, un viņa centās zēnu klātbūtnē nerunāt, jo tad arī jaunās meitenes nebija labākas. Kad Bronds, viņas tēvs, otrajā ziemā neatgriezās no medibām, no pārējiem vairs nebija glābiņa. Tā kā Armuna bija spēcīga un dūšīgi strādāja. Meritha, samadara sieviete, ļāva viņai ēst pie sava ugunskura, bet necentās pasargāt no nemitīgajām ķengām. Sadusmojusies viņa pat pievienojās tām. lidz ar citiem saukādama meiteni par vāverģīmi.

Māte bija teikusi, ka tas viņai jau kopš dzimšanas. Šesila vienādiņ gānija sevi, jo reiz dziļa bada laikos bija nonāvējusi un apēdusi vāveri, kaut ari katram zināms, ka sievietei medit nav brīv. Tieši tāpēc viņas meita piedzima ar plati atstāvošiem priekšzobiem kā vāverei, un arī augšlūpa bija šķelta kā šim zvēriņam. Un ne jau tikai lūpa: pat mutes jumta kaulā aiz zobiem bija atvere. Mūža rītausmā tā bija traucējusi zīst pienu; meitenīte allaž aizrijās un brēca. Kad viņa sāka runāt, balss skanēja tik dīvaini, ka nav jābrīnās par citiem bērniem, kas viņu izsmēja.

Bērni joprojām meiteni apsmēja, tiesa gan, tikai drošā atstatumā. Viņai, tagad jau pieaugušai sievietei, bija garas kājas, stipras rokas un temperaments, kas vienīgais ļāva aizstāvēties jau bērnībā. Pat lielākie puikas turējās pa gabalu, jo Armuna prata rīkoties ar dūrēm. Zilas acis un asiņaini deguni mācīja pat pašiem stulbākajiem, ka šim briesmonim ar vāveres seju nevajag bāzties par tuvu.

Viņa auga vientulībā, bez draugiem. Staigājot apkārt pa apmetni, viņa bieži vien aizsedza sejas apakšdaļu ar ādas tērpa brīvo augšmalu. Arī savus garos matus viņa nereti turēja šādi.

Kamēr Armuna klusēja, pārējās sievietes piecieta viņas klātbūtni. Armuna klausījās, skatīja jaunos medniekus viņu acīm, dzirdēja viņu satraukto pļāpāšanu… Vecākā šajā grupā bija Farlana, un, kad Ortnars bija pievienojies samadam, tā nekavējās piesisties viņam, kaut ari pazina to vien īsu brīdi. Parastais citu samadu puišu iepazīšanas veids bija ikgadējās tikšanās. Tā tas lidz šim noticis. Bet tagad jau viss mainījās, un Farlana pirmā izmantoja pārmaiņas savā labā. Citas jaunās sievietes gan aptenkoja viņas drošo soli, toties viņai atšķirībā no citām nu bija sava telts un mednieks pie sāniem.

Armuna neizjūta greizsirdibu, - tikai dusmas. Viņa labāk par pārējām pārzināja mežus un klajumus: māte tika viņu pamatīgi mācijusi. Pēc ēdiena vākšanas viņa atgriezās ar pilniem groziem, kamēr citas jaunuves vaimanāja par zemes nabadzību. Viņa dūšigi strādāja, garšīgi gatavoja un pieprata vēl dažnedažādas lietas, kas būtu darījušas viņu iekārojamu jebkuram medniekam, tomēr turējās tālāk no viņiem, jo zināja, ka tie tikai smīkņātu. Šī doma iesvēta viņā niknumu. Redzot viņas seju, mednieki smēja, dzirdot runu, - atkal smēja. Tāpēc viņa klusēja un norobežojās. Vai vismaz centās. Tomēr, kopš Armuna ēda pie Merithas pavarda, viņai nācās pakļauties vecākajai sievietei. Viņa pienesa malku un grieza gaļu, un apsvilināja rokas, grozīdama to virs uguns.

Sniega nebija. Tumšākajā ziemas laikā gan lija lietus - silts, tomēr visai nepatīkams -, bet šo sīko neērtību nevarēja salīdzināt ar salā sastingušu, piesnigušu mežu. Pieeju medibām nācās mainīt, jo lielie pīļknābjaiņu bari bija atkāpušies uz milzu klajuma attālākajām platībām. Tik un tā - paugurainajās mežaudzēs uz austrumiem joprojām bija pulka medījamu maragu. Mednieku grupas devās aizvien tālāk paugurainā, bet tas saistījās ar zināmām briesmām.

Mednieku grupa atgriezās mājvietā jau krietni pēc saulrieta. Dienas bija sarukušas ļoti īsas, tāpēc tas nebija nekas neparasts; daži mednieki, sekojot upurim, nakti pat pārlaida mežā. Šoreiz tomēr kaut kas šķita nepareizi, jo atgriezušies mednieki, kolidz parādījās mājinieku redzeslokā, tūdaļ sāka skaļi klaigāt, ar saviem stieptajiem kaucieniem piesaistot ikviena uzmanību. Citi mednieki traucās atnācējiem pretī, jo skanēja arī saucieni pēc palīdzības. Pienākot tuvāk, atklājās, ka divus medniekus nes uz žagaru nestuvēm. Priekšgalā nāca Herilaks, drūms un noguris.

-   Mēs vajājām aspirkstu maragus. Ķetnu marags slēpās aiz kokiem. Tas uzbruka un paspēja sadarīt briesmu lietas, pirms nokāvām to.

Pirmās nestuves smagi nolika zemē.

-  Tas ir Ulfadans. Miris.

To izdzirdusi, Meritha skaļi iegaudojās un metās uz priekšu. Atsviedusi kažokādas, kas sedza Ulfadana seju, viņa sirdi plosoši ievaimanājās un ņēmās plēst sev matus.

Herilaks lūkojās visapkārt, līdz pamanīja Freikenu un pasauca viņu šurp.

-  Mums vajadzīga tava dziednieciskā prasme. Marags uzklupa Kerikam un salauza viņam kāju.

-  Man vajadzēs stingras kārtis un ādas sloksnes. Tu man palīdzēsi.

-   Kokus dabūsim. - Herilaks pārlaida skatienu sagaidītājiem un ievēroja Armunu. - Atnes nu kādu mīkstāku ādu! Un ātri!

Keriks kodīja lūpas, tomēr nespēja apslāpēt vaidu, kad viņu nocēla no nestuvēm un nolika zemē pie uguns. Pārlauztā kaula gali plosīja miesu kājas iekšpusē. Freikens pabakstīja lūzuma vietu, un tajā atkal iedzēla negantas sāpes.

-  Tev, Herilak, vajadzētu stingri saņemt viņa plecus, kad es vilkšu kāju, - Freikens pieliecās un satvēra Kerika pēdu. Vecais vīrs zināja, kā jāvelk un jāgroza kāja, lai lauztā kaula gali sastaptos. Sāpes bija tādas, ka Keriks ieslīga dziļā bezsamaņā.

-  Un tagad - kārtis, kas noturēs kaulus vietā! - Freikens paskaidroja un rūpigi tina ap šinām mīkstu ādas sloksni.

-  Nesiet viņu teltī un apsedziet ar ādām, jo puisim jābūt siltumā! Tu, meitēn, mums palīdzēsi.

Kerika atgriešanos pie samaņas ievadīja asa, pulsējoša sāpe, kas tomēr nevarēja mēroties ar pirmītējo. Viņš paslējās uz elkoņiem un ārpusē kurošos ugunskuru šaudīgajā atblāzmā saskatīja pie kājas piesietās kārtis. Āda nebija bojāta; vaina sadzis labi. Tumsā aiz muguras kaut kas sakustējās.

-  Kas tu esi? - Keriks uzsauca.

-  Armuna, - viņa negribīgi attrauca. Jauneklis pameta skatu atpakaļ:

-  Atnes man padzerties, Armun! Un labi daudz!

Tumšā ēna izmetās ārā un veicigi nozuda. Armuna? Viņš nezināja tādu vārdu. Vai viņi jau kādreiz tikušies? Kāda tam nozīme! Kājā bija iemājojusi trula, pukstoša sāpe kā caurā zobā, rīkle - tik izkaltusi, ka jāklepo. Viņam vajag ūdeni, vienu pamatigu ķipi veldzējoša ūdens.

XII

Keriks dusēja dziļā miegā līdz pat rītausmai, kad viņu atkal uzmodināja pukstošā kāja. Pamodies viņš ieraudzīja blakus ūdens kausu, izbāza roku no ādu apakšas, sakampa to un alkaini dzēra, atvilka elpu un dzēra atkal, līdz kauss bija tukšs. No aizmugures pienāca meitene un pacēla to. Keriks nevarēja saskatīt, kas viņa tāda: pār seju klājās mati. Kā viņu sauca? Viņa taču reiz teica.

- Armun?

-  Jā. Vai vēl ūdeni?

-  Ūdeni… Un kaut ko ēdamu.

Pagājšnakt viņš nebija dabūjis ēst un nebija arī gribējis, toties šobrīd jau mocīja izsalkums. Meitene uzgrieza muguru un izsteidzās laukā. Seju viņš tā arī nebija saskatījis un pat nespēja to iztēloties. Toties viņai ir jauka balss. īpatnējā deguna izruna šķita tuva un pazīstama (ai! kā sāp kāja grozoties). Pazīstama? No kura laika! Tas urdījās dvēseles dziļumos, līdz Keriks apķērās, ka šādas skaņas taču lieto jilanē!

- Armuna, - viņš izrunāja balsī, turklāt ar raksturīgo nazālo pieskaņu. Pēc tam vēl vairākkārt atkārtoja pie sevis. Jau kur tas laiks, kopš viņš nav runājis jilanē valodā, un tagad, mēģinot to atcerēties, nelūgtas uzpeldēja arī atmiņas par Alpīsaku.

Armuna atgriezās ar ūdeni un atnesa arī pītu paplāti ar gabaliņu žāvētas gaļas, noliecās un novietoja nesamo pie sirdzēja cisām. Puiša skatiens sastapās ar viņējo, un viņa strauji aizgriezās, sažņaugtām dūrēm gaidīdama smieklu šalti, kas nez kāpēc nesekoja. Armuna tā arī neko nesaprata. Viņa neuzticīgi nolūkojās, kā Keriks rijīgi plosa gaļu. Pat zinādama, ko viņš domā, viņa tik un tā neticētu.

«Nē,» Keriks prātoja, «nebūšu vis viņu redzējis. Es taču viņu noteikti atcerētos. Interesanti, vai viņa nojauš, ko atgādina viņas balss? Labāk jau neteikt, viņa tikai saskaitīsies, ka ir salīdzināta ar maragu. Bet viņas balsī tiešām skan jilanē valodas skaņas. Un ne tikai: ari mute veidota kaut kā jilanēiski. Varbūt - tas augšlūpas šķēlums? Pazīstama seja. Drusku līdzīga Inlēnu, protams, ne tik plata un mīksta.»

Arī Armuna, Kerikam aiz muguras nosēdusies, prātoja. Laikam taču viņu plosa sāpes, citādi viņš jau sen būtu sācis smieties vai vismaz izprašņātu, kas viņai ar seju. Zēni vienmēr brīnījušies par to un nevarējuši likties mierā. Reiz tie bija piecatā sagrābuši Armunu, kas savā nodabā staigājusi nomaļākā vietā, pārvarējuši viņas mežonīgo pretestību un smiedamies bakstījuši viņas lūpu un degunu, līdz noveduši viņu līdz asarām. Tas nebija sāpīgi, bet dziļi pazemoja. Viņa tik ļoti atšķīrās no citām! Puiši pat nebija cēluši augšup viņas tērpu, lai apskatītu viņu, kā mēdza darīt ar citām vienatnē sastaptām meitenēm. Tikai bakstījuši seju. Viņa tiem nebija nekas vairāk kā dīvains dzīvnieks. Šīs pārdomas bija tik rūgtas un mokošas, ka viņa sākumā pat nepamanīja, ka Keriks atgāzis galvu un nolūkojas viņā. Armuna strauji aizrāva matus priekšā sejai.

-  Tad lūk, kāpēc es tevi nepazinu, - Keriks apmierināts konstatēja. - Tu visu laiku tin seju matos. Tagad es atceros, ka esmu tevi redzējis tā darām.

Armuna saspringa izsmiekla gaidās, bet Keriks stenēdams uzmocīja sevi sēdus un savīstīja ap sevi ādas, jo rīts ausa mitrs un miglains.

-  Vai tu esi Ulfadana meita? Esmu tevi redzējis pie viņa ugunskura.

-  Nē. Mans tēvs un māte ir miruši. Meritha ļauj man sev palīdzēt.

-  Ulfadanam uzklupa marags un notrieca viņu zemē. Mēs dūrām ar šķēpiem, bet bija jau par vēlu. Viņam salauza sprandu. Liels marags. Viens astes vēziens salauza man kāju. Mums vajadzēja ņemt līdzi vairāk nāves nūju. Tās vienīgās izdzimteni apstādināja.

Keriks nerada sevī vainu. Galu galā, viņš taču ir vēlējis, lai katrā mednieku grupā būtu kāds ar nāves nūju, kas arī novērstu šim līdzīgus gadījumus… Tikai starp kokiem ar vienu izrādijās par maz. Kopš šā brīža mednieku grupām jāņem lidzi vismaz divi hezocani.

Tiklīdz Armuna pienāca tuvāk, visas domas par medībām un maragiem izkūpēja no Kerika galvas. Kad viņa pieliecās pacelt tukšo kausu, mati pieskārās Kerika sejai un viņš varēja sajust sievietes saldo smaržu. Pirmo reizi mūžā viņš atradās tik tuvu meitenei, un viņu pārņēma satraukums. Negribētas uzpeldēja atmiņas: Vaintē viņam virsū, piespiedusies cieši klāt. Nē! Viņš aizgainīja šīs netīkamās atceres.

Par spīti visām pūlēm, atmiņas atgriezās un mocīja viņu, jo toreiz izjustais ļoti līdzinājās pašreizējam satraukumam meitenes tuvumā. Kad Armuna vēlreiz pieliecās, lai paceltu paplāti, viņš uzlika delnu uz viņas kailās rokas. Tā bija silta un sausa. Un mīksta. Armuna trīsēdama sastinga, sajuzdama roku pie savas miesas un neaptverdama, ko darit. Viņa neapzināti pagriezās pret viņu, un viņu sejas atradās cieši lidzās. Keriks nesmējās un nenovērsās. Tad klusumu pārtrauca saruna ārpusē.

-  Kā jūtas Keriks? - vaicāja Herilaka balss.

-  Es tieši pie viņa eju, - attrauca Freikens.

Savādais mirklis aprāvās. Keriks ļāva rokai nokrist, un Armuna ar paplāti izsteidzās ārā. Freikens iespraucās telti, tumsā mirkšķinādams savas vecās acis, un viņam uz papēžiem sekoja Herilaks. Freikens paraustīja ādas siksnas, kas cieši saturēja Kerika kāju koka rāmi, un līksmi pamāja.

-  Tā tam jābūt. Kāja saaugs taisna. Ja saites žņaudz, tev jāpaliek zem tām sausas zāles kušķīši. Es nu došos apdziedāt Ultadanu.

Keriks labprāt būtu bijis klāt Ulfadana apdziedāšanā. Jo vairāk mednieku kādu apdzied, jo laimīgāka būs viņa tharma. Kad dziedāšana būs galā, Ulfadana tukšo ķermeni ietīs mīkstā ādā un piesies augstu kokā, lai tas vējā izžūtu. Tiklīdz mednieka tharma ir aizgājusi, ķermenim vairs nav nozīmes, tomēr nav piedienīgi atstāt to maitēdājiem par laupījumu.

-  Es būšu ar jums, - Keriks teica.

-  Šaubu nav, - Herilaks apstiprināja. - Bet tas nedrīkstētu vēl vairāk samocit tavu kāju.

Kad abi bija aizgājuši, Armuna iznāca no telts dziļumiem, bet joprojām nedroši stāvēja nomaļus. Kad Keriks pievērsās viņai, meitene strauji tvēra savus matus, bet tūdaļ arī ļāva rokai noslidēt atpakaļ, jo viņa sejā neredzēja izsmiekla. Tā nu tas bija, un viņa neuzdeva liekus jautājumus, tomēr joprojām nespēja pierast pie tā, ka uz viņu skatās.

-  Es dzirdēju, kā tu stāstīji par gūstu pie maragiem, - viņa ātri nobēra, cenšoties apslēpt savu samulsumu. - Vai tev nebija bail vienam pašam starp viņiem?

-  Bail? Sākumā, es domāju, bija gan. Bet es jau nebiju viens; viņi notvēra ari kādu meiteni… Neatceros, kā viņu sauca. Bet viņi to nogalināja. - Atmiņas joprojām bija spilgtas, izjūtas - skaudras. Marags ar meitenes asinīm uz zobiem pievēršas viņam. Vaintē! - Jā, es baidījos gan, pat ļoti. Man būtu vajadzējis klusēt, bet es runāju ar maragiem. Ja es nerunātu ar to, kura mani turēja, ari mani nonāvētu. Es runāju, - tik ļoti man bija bail. Bet nevajadzēja…

-  Kāpēc tad tev būtu jāklusē, kad runāšana glābj dzīvību?

Tiešām - kāpēc? Viņš taču tolaik vēl nebija mednieks, kas lepni skatās nāvei acīs. Viņš bija tikai bērns, vienigais izdzīvojušais no sava samada. Tas nu nav nekāds kauns, ka viņš toreiz sācis runāt. Tas ļāvis viņam saglabāt dzīvību, ļāvis būt šeit, pie Armunas, kura to saprot.

-  Nebija jāklusē. Tiešām - nu nekādas jēgas! - Keriks uzsmaidīja Armunai. - Jādomā, tieši tobrīd es beidzu baidīties. Ja reiz viņi gribēja sarunāties ar mani, tad viņi gribēja mani dzīvu. Reizēm viņiem mani pat vajadzēja.

-  Es domāju, tu esi bijis drošs kā mednieks, kaut arī mazs zēns.

Ej nu sazini, kāpēc, bet šie vārdi viņu atbruņoja. Grūti pateikt, kāpēc viņa acis sariesās asaras un viņam nācās novērsties. Asaras? Tagad? Medniekam? Bez iemesla? Bija gan iemesls. Tās varētu būt tās asaras, kuras viņš savulaik neizlēja, būdams vientuļš, mazs zēns starp maragiem. Lai nu kā, tas jau sen pagātnē: viņš nav vairs zēns un nav pie maragiem. Keriks atkal palūkojās uz Armunu un bez nodoma pastiepās pēc viņas rokas. Viņa neatrāvās.

Keriku mulsināja viņu sagrābušās izjūtas, jo viņš nesaprata, ko tās nozimē, bet vienigais, kam tās līdzinājās, bija spēcīgās, neizskaidrojamās emocijas, kas savulaik pārņēma, kad Vaintē, palikusi ar Keriku divatā, sagrāba viņu. Tagad gan nebūtu īstais laiks atcerēties Vaintē vai kādu citu jilanē. Neviļus viņa delna cieši sažņaudzās, nodarot Armunai sāpes, tomēr viņa neatrāvās. Pār jaunekli pārlija karstums kā no neredzamas saules. Ar viņu notika kaut kas svarīgs, bet ej nu sazini, kas.

Armunai neskaidrību nebija. Viņa zināja, kas tas ir. Jaunās sievietes to apsprieda pietiekami bieži, un arī vecākās - tās, kurām jau bērni, - dalījās savā pieredzē par to, kas notiek tumšās nakts stundās teltīs, kad esi palikusi divatā ar mednieku. Armuna visu saprata un labprāt tam ļāvās, pilnībā atveroties šīm neatvairāmajām izjūtām. Jo vairāk tāpēc, ka viņa nekad neloloja cerības un vēl mazāk nodevās gaidām. Ja tikai šobrīd būtu nakts un viņi būtu divi vien! Sieviešu stāsti mēdza būt detalizēti un burtiski taustāmi. Bet tagad taču ir diena, ne nakts. Toties - tik kluss… Un viņa ir jau pārāk tuvu viņam.

Armuna viegli atvairījās, un Keriks atlaida rokas, ļaujot viņai izslīdēt. Meitene piecēlās un izvairījās no viņa skatiena. Viņa izgāja ārā un pārlaida skatienu visapkārt. Neviena tuvumā nebija, neskanēja pat bērnu klaigas. Ko tas varētu nozīmēt?

Nu protams - apdziedāšana. To aptvērusi, jaunava notrīsēja pie visām miesām. Ulfadans taču bija samadars. Šajā apdziedāšanā piedalīsies visi bez izņēmuma - no visiem samadiem. Viņi ar Keriku patiešām ir pilnīgi vieni.

Ar rūpīgām, apdomātām kustībām viņa atgriezās teltī un apņēmīgi aizsiksnoja ieeju, tikpat mērķtiecīgi atsvabināja sava tērpa siksniņas un pietupēs, paverot ādas un ļaujot iekļūt siltajā tumsībā starp tām. Viņas tikko samanāmās aprises slējās pār Keriku, kurš lauztās kājas dēļ nespēja daudz kustēt. Tas gan ari nebija vajadzīgs, un itin drīz viņš pilnībā aizmirsa par sāpēm. Meitenes miesa bija mīksta, negaidīti karsta, un viņas mati klusi glāstīja viņa seju. Keriks aplika rokas ap šo augumu, un arī viņa ķermenis kļuva tikpat karsts. Atmiņas par vēso rumpi sāka bālēt. Viņa šķita aizvien tuvāka un tuvāka. Viņai nebija cietu ribu, tikai silta miesa, apaļīga un stingra, negaidītā atsaucībā cieši piekļāvusies viņa krūtīm. Jaunekļa skavas sažņaudzās, un meitenes lūpas pieplaka viņa ausij, izrunājot skaņas bez vārdiem.

Ārpusē spīdēja rīta saule, kliedējot miglu un izsvēpējot saltumu no rēnā gaisa. Teltī, siltumā zem kažokādām, divu ķermeņu siltums kliedēja atmiņas par vēsāku un raupjāku augumu, aizgaiņāja svešo dzīvi, svešo pasauli, aizvietojot to ar saldo, daudzkārt vērtīgāko īstenību.

XIII

entapsosop

otoshker<e

hespeleiaa

DNS ir dzīvības atslēga.

Alpīsakā virmoja dzīvība. Pilsēta kūsāja no gaismas svīdas līdz nakts melnumam. Pa platajām gatvēm, kur senāk klīdušas atsevišķas fārgajas, tagad plūda jilanē. Citas tecēja savām kājām, augstdzimušākās nesa palankīnos. Fārgajas klīda pa vienai vai pulciņos ar nastām. Varēja sastapt pat grupiņas labi apsargātu, klusu un apaļacainu vīrišķu; blisinādami lielās acis uz visām pusēm, tie nolūkojās nebeidzamajā kustībā. Osta bija ievērojami paplašināta, tomēr joprojām nebija gana plaša, lai uzņemtu visas atbraucējas, tāpēc okeānā varēja sazīmēt ieradušos araketo tumšās aprises: tie no okeāna ienāca upes grīvā, trinās gar krastu un gaidīja savu kārtu. Kad tos pietauvoja, fārgaju masas ņēmās izlādēt kravu, un starp tām lauzās pasažieres - jilanē -, pēc ilgā ceļojuma noilgojušās drīzāk spert kāju uz cietzemes.

Vaintē ar priecīgu satraukumu nolūkojās lejup šajā kņadā, un viņas auguma skarbās aprises pauda lepnumu. Viņas pilsēta, viņas pūliņi, viņas dižās ieceres beidzot sasniedz piepildījumu. Beidzot Inegbana ir ieplūdusi Alpīsakā. Abu pilsētu apvienošanās savādi satrauca. Alpīsakas jaunību un nepabeigtību tagad līdzsvaros Inegbanas gadi un mūžsenā gudrība. Šī vienība radījusi sakausējumu, kas solās būt daudz augstvērtīgāks par katru atsevišķo izejvielu. Tā bija jaunradīta pasaule, tikko izšķīlies laiks, kurā viss iespējams un viss rādās daudzsološs.

Tikai viena ēna aptumšoja šo saules apmirdzēto tagadni un nākotni, bet Vaintē atvairīja šo domu, jo tā tomēr ir lieta, kuras apsvēršanai un apkarošanai pienāks savs laiks. Pašreiz viņa vēlējās tikai izbaudīt savu tīksmi un pagozēties veiksmes liedagā. īkšķi cieši sakļāvās ap stingro balustrādes zaru, jo uzbudinājums bija tik spēcīgs, ka viņa gluži neapzināti mīņājās uz vietas uzvaras marša soli.

Kā no liela attāluma atskanēja pazīstama balss, un Vaintē pievērsās Malzasai, kas parādījās uz plašā balkona, - sākumā negribigi, bet galu galā viņas apmierinājums izrādījās tik visaptverošs, ka nekas to nespēja sagandēt.

-  Redzi, eistaā, - Vaintē ierunājās ar lepnumu katrā kustībā, - tas nu ir darīts! Inegbanā nekad vairs nepienāks ziema, jo Inegbana pati ir atnākusi uz mūžīgo vasaru, tik siltu un vēlīgu kā jebkura vasara šeit - Entobanas sirdī. Tagad mūsu pilsēta zaļos un zels mūžigi mūžos.

-  Tieši tā arī ir, kā tu saki, Vaintē. Kamēr mūs šķīra okeāns, mūsu sirdis nepukstēja vienā ritmā, mūsu pilsētas bija tālas un atšķirīgas. Tagad mēs esam kā viena. Es, tāpat kā tu, jūtu, ka mūsu varenībai nav robežu, ka mēs spējam pilnīgi visu. Un tas ir mūsu pienākums! Vai tu negribētu vēlreiz apdomāt iespēju par vietu man lidzās, par kopīgu darbu? Stalana pilnīgi noteikti varētu vadīt fārgajas un noslaucīt no zemes virsas astazous - šo ziemeļzemes lāstu.

-  Varbūt varētu gan. Varbūt. Toties es ZINU, ka varu. Un es to darīšu! - Vaintē ar strauju kustību novilka īkšķi lejup starp acīm. - Es esmu kā divas. Atgriezusies veseliba gan ļāvusi nedaudz noplakt naidam, kas manī burtiski vārījās, tomēr es jūtu sevī cietu naida kamolu. Stalana varētu būt spējīga sagraut astazous, bet tikai es pati varu sadrupināt šo akmeni savā dvēselē. Kad viņi visi būs miruši, kad radījums, kuru es uzaudzināju un loloju, būs beigts, - tikai tad šis akmens izšķīdīs un uzsūksies. Tad es būšu pilnībā gatava sēdēt tev līdzās un darīt, kas no manis prasīts. Bet man jāsāk ar pirmo darbiņu.

Malzasa negribīgi piekrita.

- Tu man būtu vajadzīga allaž pie rokas, bet ne ar šādu sūtibas apziņu. Iznicini astazous un sadrupini akmeni sevī. Alpīsakas nākotne taču iestiepjas bezgalībā.

Vaintē apliecināja savu pateicību un atzinību.

-  Tagad mēs saņemsim spēkus un būsim gatavas uzbrukt viņiem, tiklīdz tas iespējams. Aukstums, kas izdzina mūs no Inegbanas, dzen arī viņus - uz dienvidiem. Bet šeit ziemas spelgoņa ir mūsu sabiedrotā. Astazoi šobrīd noteikti medī tur, kur mēs tos it viegli varam sasniegt; mēs viņus novērojam. Pienāks laiks, un viņi mirs. Mēs gāzīsimies pār viņiem kā negaiss, tad dosimies vēl tālāk uz ziemeļiem un uzveiksim arī pārējos. Un tā atkal un atkal, līdz nepaliks neviena.

-  Tu nelietosi laivas? Vai tu tiešām runāji par uzbrukumu no sauszemes?

-  Viņi gaidīs mūs uzbrūkam no ūdens. Viņi taču nezina, ka mums šobrīd ir araktopi un tarakasti. Par šiem radījumiem zināja tikai Vanalpē, viņa brauca uz

Entobanu, uz pilsētu Mesekeju tālu no okeāna, kur izmanto šādus zvērus, un pastāstija turieniešiem par mūsu vajadzībām, par astazou draudiem, un ieguva savā rīcībā noturīgāko ģenētisko celmu. Araktopi sasniedz briedumu nepilna gada laikā. Jaunie jau tagad ir pilnā augumā, spēcīgi un strauji. Tarakasti ir lielāki, ilgāk briest, tāpēc ir atvesti tikai daži nepieauguši īpatņi, bet arī tie mums daudz dos. Ja mēs uzbruksim, tad tikai pa sauszemi. Tagad viņus vada astazous, kurš aizmuka no manis, un viņa grupa apmetusies tālu dienvidos. Esmu redzējusi to ķēmu attēlos. Tas mirs pirmais. Pēc tam ari ar pārējiem nebūs sarežģījumu.

Vaintē nākotnes redzējums saistījās tikai ar atriebību, ar nīstās būtnes nežēlīgu iznīcināšanu. Lidz ar viņas garastāvokli aptumšojās arī debesis: tās aizsedza blīvs mākonis, virs kura pakāpeniski sakļāvās arī pārējie padebeši. Ēna skāra abu augstmaņu ādu, bet vēl tumšāka ēna nolaidās pār viņu prātiem, un šī doma bija pat nelāgāka par astazoiem. Tā nu tas allažiņ notiek, jo, lai cik gaiša arī austu diena, tā ik reizi noslāpst nakts tumsā. Šajā gaismas pilsētā mājoja tumsa, kura vienādiņ pārņēma viņu domas, redzot to, kas bija redzams šobrīd.

Tālu lejā gausi virzījās ar vidukļiem kopā savažotu jilanē ķēde. Pati priekšējā šajā ierindā palūkojās apkārt, pacēla acis augšup… Viņas rāmo skatienu nez kāpēc piesaistīja abi augumi uz augstā balkona. Attālums nebija tik liels, lai nepazītu sejas, lai nepazītu Vaintē. Gājējas roka novēzējās ātrā, siltā sveicienā, kā sveicina savu efenselē, un viņa jau bija garām.

-  Tā ir no mana efenbarus, - Vaintē ar rūgtumu paskaidroja. - Nasta, no kuras man nekad neatbrīvoties.

-  Nav taču tava vaina, - Malzasa mierināja. - Arī manā efenbarū ir Nāves Meitas. Šī kaite upurus nešķiro.

-  Man varbūt ir pretlīdzeklis pret šo ligu. Es neuzdrīkstos šobrīd runāt par to: mūs var noklausīties. Tomēr es uzsveru: nav liegts cerēt…

-   Tu man esi pirmais atbalsts visās lietās, - Malzasa teica ar pārliecības spēku ik kustībā. - Izdari to, apkaro šo invāziju, un nebūs augstākas par tevi.

Enga pat nebija domājusi pamāt savai efenselē. Žests paspruka neviļus, un, vēl nepabeigusi to, viņa jau aptvēra savu kļūdu. Vaintē tas neiepriecinātu nekādos apstākļos, bet šobrīd, eistaā klātbūtnē, tas varētu izrādīties īpaši aizskaroši. Enga to nebija gribējusi. Netīša, bet nopietna kļūme.

Ierinda bija apstājusies pie slēgtiem vārtiem, pēc kuru atvēršanas varēja gaidīt atbrīvošanu. Tiesa gan, atbrīvošanu cietumā, bet viņām arī tā būs brīvība. Tur viņas būs savā nodabā, kur ļauta pilnīga brīvība ticēt patiesibai un - kas vēl svarīgāk - runāt patiesību.

Starp Dzīvības Meitām Enga vairs nejutās saistīta ar solījumu nerunāt par savu ticību ar citām jilanē, jo viņas visas piederēja vienai ticībai. Pārceļoties uz Alpīsaku, Inegbana bija atvedusi līdzi arī pilsētai nevēlamo nastu - šis ticības pārņemtās. Tagad viņu bija tik daudz, ka šo sektu nācās turēt iežogojumā, lai viņu intelektuālā inde neizplatītos tālāk. Un pilsētas vadiba vairs nepiešķira nozīmi tam, ko viņas runā savā starpā šajā aplokā, - kamēr vien šīs nodevīgās domas paliek starp sienas asajiem ērkšķiem.

Pie Engas piesteidzās Efenatē, kuras trauslais augums trīsēja alkās paziņot jaunumus.

-   Te ir Peleinē! - viņa dvesa. - Viņa runā ar mums, atbild uz mūsu jautājumiem.

-   Ejam! - Enga iesaucās, nespēdama apslēpt uztraukumu pat ar uzspēlēti stīvajām kustībām. Viņai Jūganinepsas mācība bijusi skaidra no pašiem sākumiem - kā saules stars tumšos sāpju brikšņos. Citas, savukārt, ne vienmēr uztvēra šo mācību tāpat, ne vienmēr jutās gatavas diskusijām un izskaidrojumiem. Tas bija tikai pareizi, jo Jūganinepsa mācija par gara spēka brīvību visu saprast, nevis par dzīvības un nāves brivību. Kaut arī Enga piekrita šai brīvībai, viņu joprojām tracināja daži Jūganinepsas vārdu tulkojumi, un tieši Peleinē viņu nomāca vairāk nekā jebkura cita izskaidrotāja.

Peleinē stāvēja uz paaugstinājuma liela koka pakājē, lai visas klātesošās varētu saprast viņas vārdus. Enga apstājās pūļa malā, atsēdās uz astes, tāpat kā citas, un ieklausījās. Peleinē runāja savā jaunajā, jau visai populārajā diskusiju stilā, visu jautājumu izskaidrošanai izmantojot jautājumu un atbilžu metodi.

-     «Jūganinepsa!» fārgaja, vēl slapja no jūras, uzrunāja skolotāju. «Jūganinepsa, kas atšķir mani no kalmāra jūrā?» Un Jūganinepsa atbildēja: «Mana meita, atšķirība slēpjas tur, ka tu zini par nāvi, kamēr kalmārs jūrā apzinās tikai dzivību.» «Bet ko man līdz tas, ka es zinu par nāvi? Ko tas dod dzīvesziņai?» Un atbilde, ko Jūganinepsa toreiz sniedza, bija tik vienkārša un skaidra, it kā būtu bijusi zināma, kopš izšķīlies laiks, un tā skanēs jo skaidri vēl arī rītu un rītrītu. Atbilde bija tā, kas uztur mūsu dzīvību, jo, zinot par nāvi, mēs apzināmies dzīvības robežas, tāpēc mēs varam dzīvot, kad citas mirst. Tas ir mūsu ticības spēks, tas ir mūsu spēks ticībā. Tad fārgaja, vēl slapja no jūras, savā vienkāršībā vaicāja: «Vai, apēdot kalmāru, es nenesu nāvi?» Un skolotāja viņai atbildēja: «Nē. Kalmārs ar savu miesu nes tev dzīvību, bet, tā kā viņš nezina par nāvi, viņš nevar mirt.»

Klausītājas pāršalca atzinīga murdoņa, un arī pašu Engu aizkustināja ši domas skaidriba, tās elegance, un viņa uz brīdi pat piemirsa, cik atturīgas jūtas viņa lolo pret pašu runātāju. Kāda jilanē kvēlās zināšanu alkās uzsauca no klausītāju pūļa:

-  Viedā Peleinē, kā būtu tad, ja kalmārs būtu tik liels, ka apdraudētu tavu dzīvību, bet garšotu tik nebaudāmi, ka nederētu ēšanai? Ko tad tu darītu? Vai tu stāvētu un ļautu sevi apēst, vai nonāvētu to, kaut ari zinātu, ka nevari to ēst?

Peleinē atzinīgi novērtēja problēmas nozīmību.

-  Te nu mums sīkāk jāpapēta Jūganinepsas domas. Viņa runāja par lietu mūsos, ko nevar redzēt, kura dod mums runas spēju un atšķir mūs no nedomājošiem dzīvniekiem. Šī lieta ir vērtība par sevi, tāpēc kalmāra nogalināšana, lai pasargātu neredzamo lietu, ir vērtīgs darbs. Mēs esam Dzīvības Meitas, un dzīvība mums jāsaudzē!

-  Bet ja kalmārs prastu runāt? Ko tad? - nokliedzās kāda cita. un, tā kā šis bija pats svarīgākais jautājums viņām visām, tās pamazām noklusa un saausījās.

Kad Peleinē atkal ierunājās, visas mēmi klausījās.

-   Jūganinepsa nedod atbildi uz šo jautājumu, jo viņa nepazina runājošus kalmārus, - Peleinē paziņoja un sāka atbildi izvērst. - Nezināja arī par runājošajiem astazoiem. Tāpēc mums pašām Jūganinepsas vārdos jāmeklē to patiesā sūtība. Vai runāšana pati par sevi jau nozīmē dzīvības un nāves apziņu? Vai tomēr astazoi, arī prazdami runāt, var nezināt par nāvi? Ja tā, tad savas dzīvības aizsardzības nolūkā mēs varam nonāvēt arī runājošos astazous, jo mēs apzināmies šo atšķirību, toties nezinām, vai to apjēdz astazoi. Lūk, kāds lēmums mums jāpieņem!

-  Bet mēs nevaram izlemt! - Enga satraukta iesaucās. - Mēs nevaram izlemt, kamēr vien nezinām to droši, pretējā gadījumā mēs varam izkropļot visu Jūganinepsas mācību!

Peleinē pavērsās uz Engas pusi un piekrītoši pamāja, paužot arī sarūgtinājumu.

-   Engas vārdi ir patiesi, bet tie atklāj arī sarežģījumu. Mums jāņem vērā piebilde, ka tā ir tikai varbūtība, ka astazoi varētu zināt par dzivibu un nāvi. Un tas jāpretstatī faktam, ka mēs to zinām pilnīgi noteikti. Vienā svaru kausā - šaubas, otrā - noteiktība. Tā kā augstāk par visu mēs vērtējam tieši dzīvību, es teiktu, ka mums jāturas pie noteiktības un jānoraida šaubas. Cita ceļa nav.

Jautājumi nemitējās, bet Enga tos vairs nedzirdēja un arī nevēlējās dzirdēt. Viņu neatstāja dziļa, intuitīva ticība, ka Peleinē nav taisnība, tomēr viņa nerada atbildi uz jautājumu, kur slēpjas Peleinē kļūda. Būs rūpīgi jāpārdomā. Viņa patvērās nomaļā vietiņā un pilnībā iedziļinājās sevī.

Pārdomas bija smagas. Enga pat nepamanīja, ka caur pūli laužas sardzes, nolūkojot darba brigādes, nedzirdēja aprautos sašutuma saucienus, kad viņu izvēle krita uz skolotāju Peleinē, kaut arī viņa ne ar ko neizcēlās citu starpā. Izveidotās darba brigādes savažoja kopā un aizveda.

Tās, kuras bija kopā ar Peleinē, nebija sasaistītas kā citas, jo grupa bija mazāka, paredzēta citam darbam. Neviena pat nepamanīja, ka beigu beigās Peleinē palika viena. Kāda augsti stāvoša jilanē aizraidīja arī sardzes un ilgi veda Peleinē pa taku apkārt pilsētai līdz kādām durvīm, kuras tūdaļ atvērās. Peleinē nelaimīga iegāja iekšā, jo tā nebija pirmā reize, bet viņa joprojām nejutās pārliecināta, ka dara pareizi. Tomēr, nebūdama skaidri izlēmusi, viņa nespēja iebilst, nespēja atteikties še ierasties. Negribīgs solis pār slieksni - un durvis jau aizvērās. Telpā atradās tikai viena jilanē.

-  Tagad aprunāsimies, - Vaintē teica.

Peleinē stāvēja ar noliektu galvu un neredzošām acim pētīja savus īkšķus, kuri nervozi savijās, atvijās, atkal savijās…

-   Es jūtu, ka tas, ko daru, ir nepareizi, - viņa beidzot izlēma. - Man nevajadzēja šurp nākt. Nevajadzēja ielaisties ar tevi.

-   Tev nav nekāda pamata justies slikti. Es tikai vēlējos dzirdēt, kas tev sakāms. Vai tas nav Dzīvības Meitas uzdevums: stāstīt citām par savu ticību un nest viņām apgaismību?

-   Ir gan. Bet vai tu tagad esi apgaismota, Vaintē? Vai tu sauc mani par Dzīvibas, nevis Nāves Meitu tāpēc, ka tici tam, ko es daru?

-  Vēl ne. Tev jāstāsta tālāk, jāsniedz vairāk pārliecinošu argumentu, pirms es pievienojos jūsu rindām.

Peleinē iztaisnojās, ik kustībā paužot aizdomas.

-  Tad, ja reiz tu netici tam, kam ticam mēs, - ko tad tev vajag no manis? Vai tu redzi manī nevienprātības sēķlu Meitu rindās? Reižu reizēm es pati tā jūtos un prātoju, kurp gan mūsu mācības rūpīgās analīzes ceļš mani novedis.

-  Tas novedīs tevi pie patiesības. Tas pārliecinās tevi, ka astazoi, kuri nonāvē mūs, ir jāizkauj. Tas būtu taisnigi. Mēs aizstāvam mūsu liedagus, mēs iznīcinām neradījumus, kas apdraud mūsu izdzīvošanu. Es tiešām neprasu, lai tu mainītu savu pārliecību. Es tikai lūdzu palidzēt mums šajā taisnajā karā. Ja tu tā darīsi, mēs visas būsim daudz ieguvušas. Mūsu pilsēta būs glābta. Eistaā atsvabinās tavas rokas, un tu atkal būsi pilsone. Jūsu ticibu atzīs par tiesīgu pastāvēt, jo tā vairs neapdraudēs Alpīsakas nākotni. Tad tu būsi patiesa Dzīvības Meitu vadone un kāpsi augšup pa Jūganinepsas mācības pakāpieniem.

Peleinē apmulsumā un rūgtumā saminstinājās.

-  Es tomēr šaubos. Ja astazoi runā, tie varētu apzināties ari nāvi un līdz ar to - dzīvības nozīmi. Ja tas tā, eš nevaru veicināt viņu iznīcināšanu.

Vaintē paspēra soli uz priekšu, ļaujot viņu rokām gandrīz saskarties, un dziļā aizkustinājumā ierunājās.

-  Viņi ir zvēri. Vienu no viņiem iemācīja runāt, tāpat kā laivas iemāca klausīt komandas. Tikai vienu no viņiem. Pārējie rukšķ kā daždien zvēri mūžamežā. Un šis viens, kuru iemācija runāt kā jilanē, tagad slaktē jilanē. Viņi ir sērga, kas iznīdēs mūs. Viņi jānoslauka no zemes virsas - visi lidz pēdējam. Un tu mums palīdzēsi. Tu izvedisi Nāves Meitas no nāves tumsas, un viņas patiesi kļūs Dzivibas Meitas. Tu to darīsi. Tev tas jādara.

To sakot, Vaintē viegli aizskāra Peleinē īkšķus ar kustību, kuru lietotu pret savu efenselē. Peleinē jūsmīgi atbildēja šim sirsnīgajam žestam no tik augstu stāvošas jilanē puses un aptvēra, ka, ja viņa darīs, kas jādara, viņas stāvoklis varētu kļūt tikpat augsts.

-  Tev taisnība, Vaintē, tev taisnība. Man jādara, kā tu liec. Dzīvības Meitas pārāk ilgi dzīvojušas nošķirtībā no savas pilsētas. Mums jāatgriežas dzīvē. Bet mēs nedrīkstam nogriezties no pareizā ceļa.

-  Tas nemaz nebūs jādara. Jūs ticēsiet kā līdz šim, un neviens jūs nekavēs. Tālākais ceļš ir skaidrs, un jūs dosieties pretī savai diženajai nākotnei.

XIV

Tas bija Harla pirmais loks, un viņš ar to neizsakāmi lepojās. Kopā ar savu tēvoci Nadri zēns bija devies mežā uzmeklēt vajadzīgo koku - ar plānu mizu un cietu, atsperīgu šķiedru. Slaiko atvasi izvēlējās Nadris, bet Harls pats sīksto, zaļo stumbriņu nogrieza, Nadra modrā uzraudzībā noskrāpēja mizu un atsedza balto koka serdi. Pēc tam viņam nācās gaidīt, un tas izrādījās pats trakākais. Tēvocis bija pakāris koka nūju augstu pie telts griestiem žāvēties, un tur nu tā karājās, dienu no dienas, nebeidzami ilgi. Kad sākās galīgā izveide, Harls bija sēdējis un vērojis, kā Nadris metodiski apstrādā koku ar akmens šķēpeli. Loka galus rūpīgi nosmailoja un ierobija, lai varētu iesiet no mastodonta astes garajiem, cietajiem astriem novītu stiegru. Pat ticis galā ar stiegru, Nadris vēl nerimās: viņš pārbaudīja savilkumu, noņēma stiegru un no jauna apstrādāja koku, līdz beigu beigās šķita ar veikumu apmierināts. Šis loks izgatavots Harlam, tātad viņam pieder pirmā šāviena tiesības. Puika atvilka stiegru, cik tālu vien jaudāja, un ļāva bultai lidot. Tā traucās taisni un noteikti, iegrima koka stumbrā un atzīstami nobūkšķēja.

Ši diena bija garākā un laimīgākā Harla mūžā. Tagad viņam ir loks, viņš iemācīsies trāpīgi šaut un drīz vien drikstēs piedalīties medibās. Tas būs pirmais un pats nozīmīgākais solis ceļā no puikas uz mednieku, ceļā, kurš reiz ļaus viņam piepulcēties vīru rindām. Zēna roka jau sūrstēja, pirkstu gali pietūka, bet viņš nemitējās. Viņa loks, viņa lielā diena! Puisēns vēlējās būt vienatnē ar to; viņš aizlavījās no citiem zēniem un devās uz nelielo koku pudurīti netālu no apmetnes. Cauru dienu Harls ložņāja starp kokiem, vajāja krūmus, šaustīja ar bultām nevainigus ciņus, kas patiesībā bija visīstākie brieži, ko gan redzēja tikai viņš.

Kad nolaidās krēsla, zēns negribīgi savāca loku un griezās atpakaļ pie teltīm. Vēders kurkstēja un mokoši savilkās, sajūtot cepeša smaržu. Pienāks diena, kad viņš dosies medībās un pats sagādās sev maltīti, legropēs bultu, atvilks stiegru, - viens trinkšķis, trieciens, gals… Pienāks diena!

Kokā virs Harla galvas kaut kas nočabēja, un viņš sastinga kluss un nekustīgs. Tur kāds ir! Tumšs apveids pret pelēcīgajām debesīm. Tas sakustējās, un atkal noskrapstēja nagi. Liels putns!

Mērķis šķita pārāk vilinošs. Tumsā varēja pazaudēt bultu, bet to zēns pats bija darinājis un uztaisis vēl. Toties - ja viņš trāpa putnam, tas būs mūžā pirmais medījums! Pirmā diena ar loku - un uzreiz jau medījums! Citi zēni uzlūkos viņu ar gluži citām acīm, kad viņš parādīsies starp teltīm ar guvumu.

Lēnām un klusi viņš ielāgoja stiegru bultas robiņā, uzvilka loku, notēmēja bultu uz melno ēnu augšā un lika tai skriet. Atskanēja sāpju ķērciens, un putns jau kūleņoja lejup. Tas nokrita uz liela zara virs Harla galvas un palika tur nekustīgi karājamies starp dzinumiem. Zēns pacēlās pirkstgalos un ar loka galu pabakstīja laupījumu. Pēc neilgām pūlēm loms nokrita pie zēna kājām. No ķermeņa rēgojās bulta, un putna apaļā, nedzīvā acs truli blenza viņā. Harls, izbailēs iepletis muti, pakāpās soli atpakaļ.

Pūce! Viņš nogalinājis pūci!

Kāpēc viņš bijis tik neapdomīgs! Izbailēs izlauzās vaids. Vajadzēja taču apjēgt, ka neviens cits putns krēslā neklīst apkārt. Aizliegtais putns… Un viņš to nošāvis! Vēl izgājšnakt vecais Freikens bija attinis pūces atvemto bumbiņu un bakstījis ar pirkstiem tajā apslēptos kauliņus, un to savstarpējā novietojumā redzējis nākotni un veiksmi medībās! To darīdams, Freikens bija stāstījis par pūcēm, par vienīgajiem putniem, kas lido naktī, par putniem, kuri gaida, kad varēs vadīt mednieku tharmas caur tumsu uz debesīm.

Pūci nogalināt nedrīkstēja!

Un Harls to ir izdarījis…

Varbūt, ja viņš to apraks, neviens tā ari neuzzinās? Viņš sāka ar rokām drudžaini kašāt zemi, bet apdomājās. Tas nebūtu labi. Pūce taču to zināja, un tad jau arī citas pūces zinās. Viņas atcerēsies. Un pienāks diena, kad viņa paša tharmai nebūs pūces, kas to pavadītu, jo dzīvnieki neaizmirst. Nekad.

Zēns noliecās, lai izrautu bultu no beigtā putna; viņa acīs sariesās asaras. Sabiezēja krēsla.

Kad atskrēja Harls, Armuna sēdēja pie ugunskura. Viņš gaidīja, līdz viņa zēnu pamanis, bet meiča nesteidzās to darīt un ar pagali lēnprātīgi bakstīja uguni. Tagad viņa ir Kerika sieviete! Viņa tīksmi izbaudīja šo sajūtu. Kerika sieviete! Puikas vairs neuzdrīkstēsies smieties par viņu! Nerādīs ar pirkstiem! Viņai vairs nenāksies slēpt savu seju!

-   Kas tas? - Armuna vaicāja, cenzdamās būt stingra, bet nespēdama apslāpēt siltu smaidu: tik dziļi laimīga viņa jutās.

- Vai šī ir margalus telts? - Harls atjautāja drebošā balsī. - Viņš runās ar mani?

Keriks dzirdēja šīs balsis. Viņš neveikli pietrausās kājās -, kaut arī lauztā kāja bija labi saaugusi, tā vēl sāpēja - un iznāca no telts. Harls pievērsās viņam. Zēna seja šķita iekritusi un pelēka, vaigi - nosmērēti, it kā puisēns būtu slaucījis asaras.

-  Tu esi margalus, kurš zina visu par maragiem, vai ne?

-  Ko tu vēlies?

-  Nāc man līdzi, lūdzu, - tas ir svarīgi. Man tev kas jāparāda.

Šeit visapkārt mudžēja savādi dzīvnieki, un Kerikam tas nebija noslēpums. Jādomā, zēns atradis kaut ko nepazīstamu. Keriks sāka atgaiņāties, bet pārdomāja. Tas varētu arī būt kaut kas bīstams, - labāk jau palūkoties. Viņš palocīja galvu un sekoja zēnam. Tiklīdz viņi bija pietiekoši attālinājušies, lai Armuna viņus nedzirdētu, puisēns apstājās.

-  Es nošāvu pūci, - viņš drebošā balsī teica. Keriks sākumā neaptvēra, bet tad atcerējās Freikena pastāstus par pūcēm un saprata, kas zēnu tā satraucis. Jāmēģina atrast kādus vārdus, lai atgrieztu viņam dzīvesprieku, nenomelnojot Freikenu un negraujot ticību viņam.

-  Tas nav labi, - viņš prātoja, -, bet tev nevajadzētu pārāk satraukties…

-  Ne jau par to. Ir kas cits!

Harls pieliecās un izvilka pūci no krūmapakšas aiz garā spārna gala, pacēla un ļāva tuvākā ugunskura gaismai to apspīdēt.

-  Lūk, kāpēc es nācu, - Harls pavēstīja, rādīdams melno kunkuli uz pūces kājas.

Keriks pieliecās to aplūkot. Radījuma acs uz brīdi pavērās un spoži

uzmirdzēja atstarotajā ugunskura gaismā.

Keriks lēnām atliecās un izņēma putnu zēnam no rokām.

-  Tu esi izdarījis pareizi, - viņš noteica. - Pūces šaut nav labi, bet šī nav no mums pazīstamajām pūcēm. Tā ir maragu pūce. Labi, ka tu to nošāvi, pareizi, ka tūdaļ nāci pie manis. Tagad nu veicīgi skrien un uzmeklē mednieku Herilaku, un pasaki, lai viņš nekavējoties atnāk uz manu telti. Pastāsti, ko mēs redzējām uz pūces kājas.

Padzirdējis par zēna atradumu, atnāca arī Harhavola un Sorlis, kurš tagad bija samadars Ulfadana vietā. Viņi lūkojās uz beigto putnu un dzīvo maragu, kurš ar melnajiem nagiem cieši iekrampējies pūces kājā. Sorlis pat nodrebēja, kad lielā acs atvērās, uzmeta viņam ciešu skatienu un atkal aizvērās.

-  Ko tas nozīmē? - Herilaks vaicāja.

-  Tikai to, ka maragi zina, kur mēs atrodamies, - Keriks aizrādīja. - Mūsu izspiegošanai vairs nesūta lielos plēsoņas, jo pārāk daudzi jau pazuduši uz neatgriešanos. Pūces lido naktī un redz tumsā. - Viņš pabakstīja ar pirkstu melno būtni; tās vēsā āda notrīsēja un atkal norima. - Arī šis marags redz tumsā. Tas mūs redzējis un pastāstījis maragiem. Varbūt mēs esam redzēti jau pulka reižu.

-  Kas, savukārt, nozīmētu, ka maragi varbūt ir jau ceļā, lai uzbruktu mums, - Herilaks nobeidza domu nāves saltā balsī.

Keriks drūmi papurināja galvu:

-        Nevis varbūt, bet noteikti ir. Šeit, dienvidos, viņiem ir gana silti pat šajā gadalaikā. Viņi mūs meklējuši, un šis radijums ziņojis viņiem, kur atrodas mūsu nometne. Viņi nāks atriebties, šaubu nav.

-  Kas mums atliek? - Harhavola pameta skatu uz zvaigžņoto debesi. - Vai mēs varam iet uz ziemeļiem? Vēl jau nav pavasaris.

-  Var izrādīties, ka jāiet, ziema vai vasara, - Keriks teica.. - Tas vēl jāizlemj. Bet, kamēr prātojam, ir jātiek skaidrībā, vai mums jau drīzumā neuzbruks. Mednieki - tie. kuri ātrāk skrien, - gar upes krastu dosies uz dienvidiem. Jānovēro upe vienas vai pat divu dienu gājumā. Tiklīdz parādās maragu laiva, tā jāsteidzas atpakaļ brīdināt.

-  Sigurnats un Peremandus, - Harhavola iesaucās. - Tiem manā samadā ir ātrākās kājas. Viņi ir skrējuši pakaļ briežiem kalnos, viņi skrien tikpat ātri kā brieži.

-  Viņiem jāiziet mazā gaismiņā, - piebilda Herilaks.

-  Daži mani mednieki nav atgriezušies, - Sorlis aizrādija. - Viņi devās tālu un nakšņo mežā. Mēs nevaram pamest šo vietu, kamēr tie nav atpakaļ.

Keriks lūkojās uguni, kā meklēdams tur atbildi.

-  Es jūtu, ka būtu lieki gaidīt kaut bridi ilgāk. Tiklīdz mednieki atgriežas, mums jādodas uz ziemeļiem.

-  Tur vēl ir sals, tur nebūs medīšana, - iebilda Harhavola.

-  Ēdamā mums pietiek, - Keriks pastāvēja uz savu. - Ir pašu medījums, ir maragu gaļas kubli, - arī to var ēst, ja grib dzīvot. Ja paliekam šeit, tad uzbrukums ir neizbēgams. Es to jūtu, es zinu! - Viņš norādīja uz pūces līķi un dzivo radību uz tās kājas. - Viņi spiego. Viņi zina, kur mūs meklēt. Viņi nāk mūs nokaut. Es viņus pazīstu un viņu izjūtas arī. Palikšana uz vietas ir droša nāve.

Tonakt ilgi gulēt nesanāca. Jau pirms rītausmas Keriks izvadija ceļā Sigurnatu un Peremandu. Abi bija stalti puiši tāšu zābakos, kas pasargāja no kritalām.

- Atstājiet šķēpus: tie tikai traucēs, un kam jums šķēpi, ja nemedīsiet! - Keriks ieteica. - Paņemiet kaltētu gaļu un ekotazu, bet ne vairāk kā trim dienām. Jūsu uzdevums - vērot. Paņemiet lokus, un paņemiet arī hezocanu pašaizsardzībai. Ejot uz dienvidiem, neizlaidiet no redzesloka upi, ja pat tas pagarinātu ceļu. Ejiet lidz tumsai un palieciet pie upes arī naktī. Ja neesam sūtījuši jums pakaļ, atgriezieties trešajā dienā. Ilgāk mēs še nepaliksim. Un visu laiku vērojiet upi. bet, tiklīdz pamanāt maragus, tā pametiet to. Tad jums jāatgriežas, cik vien ātri iespējams.

Abi mednieki aizskrēja vieglā, naigā solī. Debesis sedza mākoņu vāks un gaiss bija dzestrs, kas skriešanu tikai atviegloja. Viņi skrēja gar platās upes krastu, vajadzības gadījumā šķērsojot sēkļus vai rāpdamies stāvās kraujās un visu laiku vērodami ūdens klaju, kas tomēr palika tukšs. Kad saule bija jau augstu, viņi, sviedros izmirkuši, apstājās un remdēja slāpes dzidrā ūdenskritumiņā, kas vēlās pār akmens radzi krasta kraujā. Mednieki atsvaidzināja sejas šļakatās un mazliet pazelēja kūpināto gaļu. Ilgi atpūsties nedrīkstēja.

Pēcpusdienā izlūki sasniedza vietu, kur upe meta plašu loku līdzenumā. Viņi atradās augstākā vietā un varēja redzēt, kā upe aizlokās sānis un atgriežas atpakaļ.

-  īsāk būs aizšaut pa taisno, - Sigurnats ieteicās. Peremandus palūkojās visapkārt un ar delnu notrausa sviedrus.

-  īsāk gan, bet tad mēs uz bridi neredzēsim ūdeni. Viņi var paslidēt garām. Mums jāturas upmalā.

Veroties uz dienvidiem, šķita, ka virs apvāršņa pamazām ceļas tumšs mākonis. Mednieki neizpratnē nolūkojās šajā neredzētajā parādībā.

-  Kas tas tāds? - Sigurnats ievaicājās.

-    Putekļi, - Peremandu sprieda. - Putekļu mākonis. Varbūt kāds liels pīļknābju bars.

-  Cik sen mēs tos jau medijam, bet ne reizes nav gadījies redzēt kaut ko tādu. Tas ir tik milzīgs, tik plašs - turklāt vēl aug.

Viņi turpināja vērot mākoņa tuvošanos, līdz tā pakājē varēja sazīmēt dzīvnieku aprises. Patiešām milzīgs ganāmpulks. Daži skrēja lielajai grupai pa priekšu, un Peremandus, piesedzis acis ar roku, centās kaut ko saskatīt.

-   Tie ir maragi! - viņš pēkšņā pārbīlī iesaucās. - Nāves nūju maragi! Skrienam!

Viņi metās atpakaļ gar upmalu. Zāle sniedzās līdz ceļiem, un skrējēju augumus varēja saskatīt pa lielu gabalu. Aiz muguras atskanēja piesmakuši auri, smagu soļu duna, sprakšķoši šāvieni.

Sigurnats pameta rokas gaisā un pakrita. Peremandus tik vien paspēja pamanit kā dzelksni izaugam biedra sprandā. Skaidrs, ka klajumā glābiņu velti meklēt! Peremandus metās pa kreisi, uz upes krasta krauju, kritienā vēl paspēja apgriezties, un pazuda dzelmē tālu lejā.

Divi lielie zvēri nobremzēja pie kraujas, un abas jātnieces notrausās no saviem augstajiem segliem, piekalušas skatienus dubļainajai straumei. Neko nemanīja. Abas ilgi stāvēja klusēdamas. Tad viena apgriezās un devās atpakaļ pie tarakasta.

-  Ziņo Vaintē, ka mēs uzgājām divus astazous, - viņa pavēlēja. - Abi miruši. Pārējie tā ari neuzzinās par mūsu tuvošanos. Mēs uzbruksim, kā plānots.

XV

Attāli kliedzieni izrāva Keriku no miega, un viņš truli blenza telts tumsā. Arī Armuna sakustējās un miegā neapmierināta ņurdēja, piespiezdamās ciešāk savam vīrietim. Kliedzieni tuvojās; Keriks pietrausās kājās un rakņājās pa zvērādām, meklēdams savu tērpu. Atsviedis telts aizkaru, viņš redzēja skriešiem tuvojamies mednieku grupu ar lāpām. Divi stiepa tumšu priekšmetu, kas izrādījās mednieks, ļengans un nedzīvs. Visiem pa priekšu traucās Herilaks.

-  Viņi nāk! - viņš auroja, un Keriks sajuta matus uz pakauša saslienamies stāvus.

-  Tas ir Peremandus, - Herilaks paskaidroja. - Viņš skrējis augu dienu un bezmaz cauru nakti!

Peremandus bija pie apziņas, bet pilnīgi bez spēka. Citi viņu vilka, un nabagam pēdas ļengani švīkāja putekļaino zemi. Tad gādīgas rokas viņu apsēdināja zemē. Šaudīgajā lāpu gaismā āda šķita gluži balta, bet ap iekritušajām acim melnēja riņķi.

-  Nāk… - viņš gārdza. - Aiz manis… Sigurnats miris…

-  Vai pie upes ir sargi? - Keriks satraucās, bet Peremandus pakratīja galvu.

-  Ne pa ūdeni. Pa zemi.

-   Skriešiem! - Herilaks uzsauca medniekiem, kuri nesa Peremandu. - Modiniet visus! Atsūtiet samadarus šurp!

No telts izslīdēja Armuna, noliecās pār Peremandu un pielika ūdens kausu pie viņa lūpām; skrējējs, piepūlē elsdams, to alkaini izstrēba. Tagad viņa vārdi skanēja mazliet brivāk.

-  Mēs vērojām upi, bet viņi nāca pa sauszemi. Vispirms - putekļu mākonis, lielāks, nekā jebkad redzēts. Tad - maragi, neskaitāmi maragi, kāju ņirba, soļu duna, nāvesnūju maragi mugurā. Maragi jāja arī uz citādiem zvēriem, lielākiem, ātrākiem - visiem priekšgalā. Kad mēs metāmies skriet, mūs ieraudzīja. Trāpīja Sigurnatam. Es ieniru upē un aizturēju elpu, cik vien ilgi jaudāju. Un peldēju dziļi, dziļi, pa straumei. Kad uzniru, viņu vairs nebija. Es ilgi paliku ūdeni.

Kamēr viņš runāja, atsteidzās samadari, un aizvien vairāk mednieku savācās visapkārt un mēmā klusumā klausījās. Viņu sejas liesmoja lāpu atblāzmā.

-  Kad es izlīdu no ūdens, viņi bija projām. Es redzēju putekļus, kas iezīmēja viņu attālinošos pulkus. Tie attālinājās ļoti ātri. Es aiztraucos nopakaļ pa nomītās zāles sliedi, platu kā upe, maragu mēslu čupu iezīmētu. Es sekoju, līdz saule nolaidās zemu un varēja redzēt, ka viņi apmetas pie upes. Apstājos arī es un piegāju tuvāk. Margalus reiz teica, ka viņi nemīl nakti un tumsā nestaigā. To atcerējies, es sagaidīju saulrietu. Tiklīdz iestājās tumsa, es apmetu lielu loku uz austrumiem, lai neuzdurtos maragiem. Neesmu viņus vairs redzējis. Es skrēju bez apstājas, es skrēju un atskrēju. Sigurnats ir miris.

Viņš atslīga uz zemes, garās runas nogurdināts. Jaunās ziņas lēja klausītāju sirdīs izbīli. Nāve tuvojās strauji.

-  Viņi uzbruks, - Keriks konstatēja. - īsi pēc rītausmas. Viņi skaidri zina, kur mūs meklēt. Šīs lietas viņi plāno rūpīgi. Viņi būs apstājušies uz naktsguļu tieši tik tālu, lai netiktu novēroti, toties paspētu dot triecienu vēl rīta pusē.

-  Mums jāaizstāvas! - Herilaks noskaldīja.

-  Nē! - Keriks nedomājot iebilda. - Mums nav jāatrodas šeit.

Kerikam nebija jāprāto. Spēcīgās izjūtas pilnībā aizstāja prāta darbibu.

-   Ja mēs mūkam, viņi uzbruks mums ceļojuma kārtībā. Mēs nespēsim aizstāvēties, mūs apkaus bēgošus. Labāk jau palikt šeit, kur mēs varam nocietināties.

-  Uzklausi mani! - Keriks neatlaidās. - Ja mēs paliekam šeit, tas būs tieši tas, ko viņi gaida. Ko viņi grib. Tas taču ir viņu plāns: uzbrukt mums šajā vietā. Vari būt drošs, ka uzbrukums ir izstrādāts lidz sīkumiem un tā mērķis ir mūs iznīcināt. Mums jānomierinās un jāapsver vislabākie izdzīvošanas ceļi. Tie zvēri, ar ko viņi jāj… Es nekad agrāk neesmu redzējis tādus vai pat dzirdējis par tiem. Tas gan neko nenozīmē. Viņiem šeit ir pieejama palīdzība no visas viņu pasaules. Savādu radījumu ir bez sava gala - visādi maragi, ko mēs pat iedomāties nevaram. Bet tagad mēs zinām par tiem, mēs esam brīdināti. - Viņš pārlaida skatienu visapkārt. - Šo apmetnes vietu mēs izvēlējāmies tāpēc, ka tā ir pie ūdens, bet uzbrukumu no upes varētu veiksmīgi atsist. Vai viņi tuvojas ari pa ūdeni? Vai tu redzēji kādas laivas?

-  Nevienu, - Peremandus atbildēja. - Upe bija tukša. Viņu ir tik daudz, ka palīdzība nav vajadzīga. Viņu tur bija kā gājputnu pirms rudens lidojuma uz dienvidiem. Kā lapu, kam nav skaita.

-  Mūsu ērkšķu žogu sabradās, - Keriks secināja. - Un mūs arī. Mums jāaiziet nekavējoties. Uz ziemeļiem. Te palikt nedrīkst.

Murmulēšana aprima. Neviens neņēma vārdu, jo stāvoklis bija pārāk neparasts, nezināms. Mednieki uzlūkoja savus vadoņus. Samadari pievērsās Herilakam. Lēmums jāpieņem viņam.

Herilaka seja bija tikpat drūma kā citas sejas visapkārt, - vēl drūmāka, jo tagad uz viņu gūla visa atbildība. Viņa acis šaudījās uz visām pusēm, tad mugura iztaisnojās un šķēpa kāts triecās pret zemi.

-   Mēs iesim! Margalum taisnība. Palikt šeit nozīmē doties drošā nāvē. Ja mums jānocietinās, lai tas notiek kādā mūsu izvēlētā vietā. Nakts ir vēl tikai pusē. Mums jāizmanto atlikusī tumsa. Novāciet teltis…

-  Nē! - Keriks metās starpā. - Tā būtu kļūda. No visiem viedokļiem. Tas prasa laiku, un laika mums patiešām nav. Ja iekrausim teltis, šļūceņi būs smagi pielādēti un mūsu solis būs smags. Mēs ņemam līdzi ieročus, ēdamo un drēbes, - un neko vairāk.

Klausījās arī sievietes, un tagad viena, apjaušot zaudējumu, ievaimanājās.

-  Mēs varam uztaisīt jaunas teltis, - Keriks aizrādīja. - Mēs nevaram no jauna uztaisīt dzīvības. Iekraujiet šļūceņos tikai to, ko es teicu; arī mazus bērnus varētu vest jāšus. Atstājiet teltis stāvam. Maragi taču nezinās, ka tās tukšas. Viņi uzbruks, tērēs dzelkšņus, zaudēs laiku. Mēs nevaram atļauties noniecināt ne mirkli laika. Es ieteiktu darit tā.

-  Dariet, kā margalus pavēl! - Herilaks, šķēpu vēcinādams, iesaucās. - Ejiet!

Mastodonti taurēdami pauda neapmierinātību ar traucējumu, bet neganti

sitieni vārīgajos mutes kaktiņos lika dzīvniekiem pakļauties. Steigšus atdzīvināja ugunskurus telšu priekšā un sajūdza šļūceņus. Keriks atstāja Armunu vācam kopā visu nepieciešamo un devās uz kolonnas galvgali, kur jau gaidīja Herilaks.

Herilaks norādīja uz ziemeļiem.

-   Tur zeme ceļas augšup, kā atceraties. Pauguri ir mežaini un brikšņaini, vietām caur zemes virskārtu izspraucas kalnu akmens. Pirms mūs panāk, mums jānokļūst tur. Tieši tur mēs atradīsim pozīcijas, lai aizstāvētos.

Nebija viņi vēl atstājuši apmetni, kad uzlēca mēness, iezīmēdams rītausmas tuvošanos. Samadi izkārtojās vienā rindā, mednieki sabikstīja mastodontus, kas, neapmierināti taurēdami, metās rikšos, un paši aizcilpoja līdzās. Jau ilgu laiku viņi medīja šajā zemē, zināja katru ieplaku un katru izcilni. Izvēlētais ceļš uz ziemeļiem bija pats īsākais un taisnākais.

Kad pār zemi nolija pirmie rītausmas stari, kolonna jau bija izstiepusies un gāja soļos. Mastodonti bija pārāk noguruši, lai kurnētu, un truli slāja, stampājot zemi. Čāpoja arī mednieki, mezdami skatus atpakaļ, kur gan nebija ko redzēt. Pagaidām.

Gājiens turpinājās. Laiks vēl ritēja mokoši gausi, līdz Herilaks uzsauca:

-  Stāt! Padzersimies un atvilksim elpu.

Viņš lūkojās atpakaļ, līdz pievilkās arī gājiena aste, un paaicināja Peremandu.

- Tu zini, cik tālu bija maragi no mūsu apmetnes. Vai viņi to būs jau sasnieguši?

Peremandus, domigi piemiedzis acis, vērās uz dienvidiem, līdz negribīgi

palocīja galvu.

-  Man tas prasīja ilgāku laiku, viņi pārvietojās daudz ātrāk. Nu viņi būs jau klāt.

-  Un drīz vien panāks ari mūs pašus, - Herilaks drūmi piemetināja, ar acīm nomērodams kalnu piekāji austrumos. - Lūk! Tur mums jāatrod vieta aizsardzības pozīcijām. Uz priekšu!

Pēc laiciņa jau varēja nojaust kāpumu; pagurušie mastodonti zaudēja tempu, un tos nācās bikstīt. Taka veda no ielejas kalnup, projām no pierastajiem upes līčiem. Kāds mednieks no priekšgala atrikšoja atpakaļ pie Herilaka.

-  Kāpums kļūst stāvāks, un drīz vien jau būs grūti rāpties.

Pēc brītiņa, kad samadi aizelsušies pārvarēja kārtējo nogāzi, Herilaks norādīja uz vēl stāvāku, akmeņiem nobirušu krauju, kura augšupceļā ietiecās kalna mežainajos sānos.

-  Lūk, arī tas, kas mums vajadzīgs. Ja mēs tur izkārtosimies un nogaidīsim, viņiem neizdosies nemanīti uzbrukt no muguras. Nāksies pārvarēt šo nogāzi. Viņi ies pa klajumu, kamēr slēpsimies starp kokiem. Tur arī apmetamies!

Piemeimuroja arī Keriks un uzņēma šo ziņu ar atvieglojumu. Kāja sāpīgi pukstēja pēc nogurdinošā gājiena, un katrs solis sagādāja ciešanas. Tomēr tagad nav īstais brīdis domāt par sevi.

-  Labs plāns, - viņš piekrita. - Lopi ir noguruši un tālāk netiks. Viņi jāiedzen dziļāk mežā, jāpaēdina un jāatpūtina. Un sievietes arī. Mums visiem nedaudz jāatpūšas, jo ar tumsu mēs dosimies tālāk. Ja maragu pūļi ir tik milzīgi, kā stāstīja Peremandus, mēs diez vai varētu viņus visus apkaut. Labi, ja varētu viņus apturēt. Ko tu par to saki. Herilak?

-  Es teiktu, ka šī doma ir smaga kā akmens. Bet laikam taču ari prātīga. Mēs gaidisim uzbrukumu mežmalā. Mastodonti iesprauksies dziļāk starp kokiem. Harhavola! Man vajag ātrus skrējējus no tava samada, kas izraudzītos ceļu mežā un aiz tā, kamēr vēl gaišs. Mēs cīnīsimies! Pēc tumsas iestāšanās turpināsim ceļu.

Bēgļi vēl nebija beiguši virzīties augšup, kad kāds mednieks izkliedza brīdinājumu un norādīja uz rietumiem, uz biezējošu putekļu mākoni, kas cēlās aiz pirmā paugura šajā virknē. Šis skats lika atpalicējiem pasteigties.

Kailos zarus grabināja spirgts vējiņš. Keriks apsēdās mikstajā zālē līdzās Herilakam, ļaujot pēcpusdienas saulei glāstīt seju, un rūpīgi salādēja dzelkšņus hezocanā. Mākonis tuvojās. Herilaks piecēlās un ar mājienu lika medniekiem piesegties.

-   Slēpieties! - viņš uzsauca. - Un nespiediet nāvesnūjas, kamēr neesmu pavēlējis, lai cik tuvu viņi arī būtu! Kad pavēlēšu - šaujiet! Slaktējiet tā, ka līķi kraujas grēdās, un neļaujiet viņiem pasprukt garām! Neatkāpieties bez pavēles! Pēc pavēles - atkāpieties, bet tikai mazām grupiņām! Patverieties aiz kokiem! Ļaujiet citiem tikt jums garām! Es gribu, lai mednieki slēpjas un šauj - bez mitas! Lai maragi krit starp kokiem, kā krita piekalnē! Atcerieties: mēs esam vienigais šķērslis starp maragiem un samadiem! Nelaidiet viņus garām!

Maragi bija tuvu. Putekļu mākonis jau vēlās no pēdējās ielejas, ko samadi tikko kā šķērsojuši. Keriks visā garumā izstiepās aiz resna koka stumbra, atspiedis hezocanu pret kritušu zaru. Nogāzes zāle vējā šūpojās. No tās pacēlās putnu bars un uzspurdza augstu virs galvas. Attālā duna pieauga vai pērkona stiprumā.

Piepeši paugura kauprē nesteidzīgā, bet neatlaidīgā solī iznira tumši apveidi. Keriks nekustīgi gulēja, plakdams pie zemes un ieklausīdamies savas sirds neprātīgajā skrējienā.

Jājamlopi izrādījās lieli, skatā lidzīgi epetrukiem, un pārvietojās uz pakaļkājām, resnajām astēm vagodami zāli. Katram uz skausta tupēja pa jilanē.

Jātnieces pārlūkoja nogāzi un mežaudzi aiz tās, nogaidot, līdz pietuvojas ari dobjākā, attālākā duna.

Kad kalnā sāka rindoties zemi dzīvnieki ar pārāk daudziem kāju pāriem, Kerikam pat žoklis atkārās. Četras kājas katrā sānā, kopā - astoņas. Niecīgas galviņas uz resniem kakliem. Arī tie apstājās un drūzmējās, bruņotu fārgaju apsēsti. Tam viņi arī audzēti - lai atnestu šurp fārgajas, pūļu pūļiem.

Visa šī radība ņudzēja un mutuļoja, tad atsāka gaitu uz priekšu.

Vējš pūta no jilanē puses, atnesot viņu uzsaucienu skaņas, soļu dunu, lopu spiedzīgo kviekšanu un skābenu, netīkamu dzīvnieku ķermeņu smaku.

Uzbrucējas nāca tuvāk un tuvāk kokos patvērušos mednieku saujiņai, aizsedzot pamali. Skaidri iezīmējās vissīkākie dzīpari uz zvēru plankumotās ādas, ieročus sažņaugušas fārgajas, kas blisinājās caur putekļiem, un visam priekšā - jilanē uz saviem varenajiem jājamlopiem.

Uzbrucēju soļu varenajā ribā atskanēja Herilaka vīterojošais signāls.

Nosprakstēja pirmās nāvesnūjas.

XVI

Keriks izšāva uz tuvāko jilanē, netrāpīja, bet nogāza tās jājamlopu. Radījums vēl izslējās, bet tūdaļ arī smagi novēlās zemē. Jātniece nokrita veiksmīgi un jau lūkoja laist darbā hezocanu, bet Kerika nākamais šāviens ķēra viņu kaklā, un nelaimīgā sakņupa zālē.

Sākās slaktiņš. Pirmās uzbrucēju līnijas nogāza blīva zalve no kokiem. Daudz neveiklo astoņkāju krita un sagūla kaudzēs, izbārstot pa zemi fārgajas. Tie nedaudzie, kas vēl turpināja gājienu, tomēr gāja bojā krietni pirms mežmalas sasniegšanas. Izglābušies metās atpakaļ un sadūrās ar aizmugurējiem, kuri vēl turpināja uzbrukumu. Dzelkšņi lija pār ķermeņu ņudzekli, un līķu kalni auga. Uzbrukums apsīka, gaisu pildīja zem krītošajiem lopiem pakļuvušo sadragāto fārgaju sāpju brēcieni.

Tagad komandas izkliedza jilanē arjergards tarakastu mugurās. Viņu vadībā fārgajas meklēja patvērumu un atklāja atbildes uguni. Keriks nolaida ieroci un ieklausījās, jo šo to no teiktā saprata. Viena jātniece atdalījās no uzbrucējām, pievērsa sev uzmanību un izkliedza pavēles. Keriks pacēla šaujamo, bet aptvēra ka viņa rūpīgi turas ārpus šāviena attāluma. Tagad varēja gluži skaidri sadzirdēt šo balsi, kura centās haosā ieviest kārtību. To saprata arī Keriks.

Viņš sastinga platām acīm, sažņaugtām dūrēm un saspringtiem muskuļiem. Šī balss! Šo balsi viņš pazina.

Bet Vaintē taču ir mirusi, viņš pats to nogalināja! Iedūra, kā nākas. Viņai jābūt pagalam!

Tik un tā - tā bija Vaintē balss, skaļa un pavēloša. Keriks pielēca kājās, cenzdamies saskatit skaidrāk, bet viņa bija jau novērsusies. Tiklīdz Vaintē pagriezās atpakaļ, Keriks saņēma smagu dunku mugurā, novēlās zemē un tika aizvilkts atpakaļ slēpni. Lapās visapkārt čabēja dzelkšņi. Herilaks viņu atlaida un piesedzās arī pats.

-  Tā ir viņa! - Keriks saspringti čukstēja. - Tā, kuru es nogalēju, maragu samadars! Bet es viņu nogalēju, tu taču redzēji!

-  Es redzēju, ka tu sadūri kādu maragu. Varbūt tos nav tik viegli nonāvēt.

Tātad dzīva gan. Šaubu nav. Dzīva. Keriks papurināja galvu un pacēla hezocanu. Nav vaļas domāt par tādām lietām! Ja vien… Viņš varētu nonāvēt viņu tagad.

Keriks piespieda sevi atgriezties pie kaujas.

Līdz šim uzbrucējas bija tērējušas maz dzelkšņu, jo pēkšņais trieciens izrādījās graujoši spējš. Šobrīd viņas rada patvērumu aiz savu kritušo kaudzēm un deva prettriecienu. Neskaitāmie dzelkšņi čabināja lapas un šūpoja zariņus.

-  Nerēgojies! - Herilaks šņāca. - Pieploc pie zemes! Gaidi uzbrukumu.

Jilanē, kuras izspruka no pirmā trieciena, tagad turēja savus lielos tarakastus

drošībā aiz araktopu un fārgaju masas. Pavēle atspiest uzbrukumu izsauca lielu kņadu. Fārgajas negribigi cēlās un skrēja uz priekšu nāvē. Pretuzbrukumu apspieda, vēl nesākušos.

-  Atsitām gan, - Herilaks gandarīts konstatēja, vērodams līķiem piekaisīto nogāzi. - Mēs varam viņus noturēt.

-  Tiesa gan, ne ilgi, - Keriks iebilda, norādīdams lejup. - Uzbrūkot no ūdens, tās izvēršas aplīkus abos sānos un sakļaujas aiz pretinieka muguras. Manuprāt, tieši tas notiek arī šobrīd.

-  Mēs varam to nepieļaut!

-   Kādu brīdi. Bet es zinu viņu taktiku. Viņas uzbruks aizvien plašākā un plašākā frontē, līdz tomēr apņems mūsu flangus. Mums jābūt gataviem.

Kerikam bija taisnība. Fārgajas rāpās lejup no astoņkājainajiem araktopiem un izkārtojās visā piekalnes platībā, apņēmīgi kāpdamas augšup. Tās gāja bojā. bet aiz viņām jau nāca jaunas. Jilanē komandieres neraizējās par lielgabalu gaļu. Parādījās jaunas un jaunas fārgajas, slēpdamās aiz kritušajām, un dažas bezmaz aizkļuva līdz pašai mežmalai.

Pirmā fārgaja atrada patvērumu starp kokiem tikai pusdienlaikā. Viņai pievienojās arī citas, un tanu aizsargspēkiem nācās atkāpties.

Sākās citāda, ne mazāk asiņaina kauja. Maz bija fārgaju ar pieredzi mežā. Tiklīdz kāda atstāja aizsegu, tā parasti arī krita. Bet viņas joprojām nāca. Kaujai vairs nebija frontes, mednieki un medijamie meža puskrēslā sajuka vienā ņirbā.

Keriks lidz ar pārējiem atkāpās, vairs nejuzdams sāpes kājā un gādādams, lai starp viņu un fārgajām allaž paliktu koku biežņa, tomēr, tiklīdz viņš iztaisnojās, atskanēja sauss sprakšķis un krevē pie pašas sejas iecirtās dzelksnis. Keriks apcirtās un ar kreiso roku ietrieca šķēpu fārgajā, kas bija pielavījusies no mugurpuses, apņēmīgi izrāva ieroci un metās dziļāk mežā.

Atsākās atkāpšanās. Pavēloši čuksti dzina mastodontus, aiz tiem savācās mednieki un sedza aizmuguri. Caur mežu atskanēja arī skarbākās balsis izsauktas komandas, un Keriks, pielicis delnu pie auss, apstājās, uzmanīgi ieklausījās un metās caur kokiem pēc Herilaka.

-   Viņas atvelk spēkus! - Keriks sēca. - Es nevaru droši spriest par viņu teikto, neredzot viņas, bet ir frāzes, ko var saprast.

-  Vai viņi ir sakauti un bēg?

-  Nē taču. - Keriks pacēla skatienu uz tumstošo debesi virs koku galotnēm. - Nāk nakts. Viņas atkāpjas klajumā. No rita sekos jauns uzbrukums.

-  Bet mēs jau būsim gabalā. Trauksim nu atpakaļ pie samadiem.

-   Vispirms gan jāizdara viena lieta. Mums jāizķemmē mežs un jāuzmeklē nāvesnūjas - cik vien daudz var. Tad varam iet.

-  Tev taisnība. Nāvesnūjas un dzelkšņi. Esam pamatīgi izšāvusies.

Kad viņi, ieročus savākuši, atkal pievienojās samadiem, bija jau melna nakts. Keriks nāca pēdējais. Viņš vēl pārlūkoja nogāzi; Herilaks viņam uzsauca, Keriks pamāja pretī un rādīja lejup.

-   Liec citiem atgriezties ar ieročiem. Es gribu, lai mēs abi piekļūtu tuvāk maragu apmetnei. Viņiem nepatīk tumsa. Varbūt mēs kaut ko varam pasākt.

-  Uzbrukt naktī?

- Tieši to vajadzētu noskaidrot.

Viņi uzmanīgi soļoja, turot ieročus gatavībā, bet ienaidnieks bija jau atstājis nokalni. Tiesa gan, pārāk tālu tas nebija ticis. Tālu lejup zāļainajā nogāzē melnēja apmetne. Klusa un nekustīga vīdēja tumšo ķermeņu gūzma.

Abi mednieki ne bridi nezaudēja modrību. Viņi tuvojās knūpus un, nonākuši jau gluži tuvu, turpināja ceļu lišus. Krietna bultas šāviena attālumā no jilanē apmetnes Herilaks apturēja Keriku ar vieglu pieskārienu plecam.

-  Tas izskatās pārāk vienkārši, - viņš čukstēja ausī. - Vai tiešām viņiem nav kaut kādas apsardzes?

-  Nezinu. Viņas naktī guļ. Mums tas jānoskaidro.

Vēl pāris soļu tālāk Kerika pirksti sataustīja kaut ko savādu - tādu kā nūju, kā vīnstīgu, kā sprunguli zālē. Tas gausi slīdēja caur pirkstiem.

- Atpakaļ! - viņš uzsauca Herilakam, bet tūdaļ arī tieši priekšā iemirdzējās gaisma. Blāva gaisma, kas strauji pieņēmās spēkā, līdz spoži apspīdēja visu apkārtni. Atskanēja šāvienu sprakšķi, un čabēdami visapkārt zālē sabira nāves dzelkšņi. Mednieki līda, cik ātri vien spēja, līdz nokļuva glābjošajā tumsā, kur pielēca kājās un metās skriešus. Ļimstošām kājām un aizrautu elpu viņi sasniedza kalna kaupri.

Aiz muguras gaisma izplēnēja un atkal nolaidās nakts. Jilanē bija ņēmušas vērā mācību pēc slaktiņa liedagā. Viņas vairs nepieļaus uzbrukumu naktī.

Kerika un Herilaka savāktos dzelkšņus un hezocanus ielādēja šļūceņos, un atsākās atkāpšanās. Pa ceļam Herilaks aprunājās ar samadariem.

Četri mednieki nebija atgriezušies no kaujas mežā.

Viņi pārvietojās gausi, pārāk gausi, lai varētu izbēgt no uzbrukuma, kas, bez šaubām, gaidāms rīt no rita. Pēc divām naktīm nebeidzamas iešanas bez miega visi jutās slābani. Mastodonti bikstīšanu uzņēma ar skaļiem bauriem. Un tomēr - samadi turpināja vilkties uz priekšu, jo citas izejas nebija. Palikt nozīmētu mirt.

Zeme bija nelīdzena, klinšaina, turklāt pārsvarā veda kalnup. Gaita kļuva lēnāka un lēnāka, un krietnu bridi pirms rītausmas aprima pavisam. Sorlis steidza pie Herilaka ar ziņu.

-  Lopi nekust! Viņi neies tālāk! Varam kaut šķēpiem durt!

-   Tātad paliekam šepat, - Herilaks izmocītā balsī noteica. - Pagulēsim, atpūtīsimies. Līdz ar saullēktu atsāksim virzīties uz nākamo pozīciju.

Rītausmā sacēlās salts vējš, un cilvēki, izlīduši no saviem kažokādu pēļiem, drebinājās un dīdījās. Visi jutās nomākti un izsmelti. Tikai skaidrā apziņa, ka ienaidnieks tuvojas, lika viņiem no jauna doties ceļā. Armuna klusēdama soļoja lidzās Kerikam. Šobrīd vārdi šķita lieki. Jāliek tikai kājas uz priekšu - viena pēc otras -, jābiksta neapmierinātie mastodonti, un viss.

Kāds mednieks apstājās takas malā, atspiedās uz šķēpa un sagaidīja pienākam Keriku.

-  Sakripeks vēlas, lai tu aizej uz priekšgalu pie viņa.

Saņēmis spēkus, Keriks metās smagnējā riksī par spīti pulsējošajai sāpei kājā - garām šļūceņiem un grīļīgajiem ļaudīm. Tagad gāja arī mazi bērni, bet zīdaiņus nesa sievietes vai lielākie bērni. Pat ar daļēji atslogotiem šļūceņiem, mastodonti pagurumā ļima. Ilgi šāds gājiens vairs nevarēja turpināties.

Kad Keriks sasniedza Herilaku, tas rādīja uz kalniem tieši priekšā.

-  Tur ir atrasta apmežota kore, - viņš stāstīja, - ļoti līdzīga tai, pie kuras mēs nakšņojām vakar.

-  Nav… gana laba… - Keriks sēkdams elsa. - lenaidnieču ir pārāk daudz. Viņas mūs apies un atspiedīs atpakaļ.

-  Viņi varētu būt guvuši labu mācību. Pat maragi nav tik stulbi. Viņi turēsies pa gabalu. Viņi zina, ka uzbrukums nesīs nāvi.

Keriks nelaimīgs noraidoši papurināja galvu.

-  Tā varētu darīt tani. Viņi varētu redzēt citus krītam un izbīties. Ar maragiem tā nav. Es viņus pazīstu - pat pārāk labi. Jilanē, kuras jāj uz lielajiem zvēriem, aizmugurē jutisies drošībā. Un būs drošībā. Un turpinās dzit fārgajas uzbrukumā, kā pirmīt.

-  Bet jā nu tās neiet?

-  Viņas nevar. Tas nav iespējams. Ja viņas komandu sapratušas, tad klausa tai. Tā ar viņām ir. Viņas uzbruks.

-  Maragi, - Herilaks novilka, pretīgumā atņirgdams zobus. - Bet ko tad lai mēs darām?

-  Turpināsim ceļu, ko gan citu… - Keriks bezpalīdzīgi noplātīja rokas. Viņa āda nogurumā bija kļuvusi pelnu pelēka. - Ja mēs apmetamies še klajumā, mūs apkaus. Mums jāiet tālāk. Jāuzmeklē kāda augstiene, kur varbūt iespējams aizstāvēties.

- Augstieni var aplenkt. Tad nu mēs noteikti kritisim.

Taka veda augšup aizvien kraujāk. Cilvēki klunkuroja, smagi kampdami elpu.

Pēc kores sasniegšanas gribot negribot nācās apstāties. Keriks pakrita, krampju saliekts deviņos līkumos. Procesijas astes gals lēnām vilkās augšup. Keriks stenēdams pieslējās kājās un palūkojās uz priekšu, uz kāpumu, kas būtu jāpārvar līdz nākamajai augstienei. Viņš, muti iepletis, sastinga apaļām acīm.

-  Herilak! Vei, tur. taisni priekšā, uz to kalnaini! Redzi?

Herilaks piesedza acis un palūkojās, tad paraustīja plecus un novērsās.

-  Sniegs. No šejienes ziema vēl neatkāpjas.

-   Tu nesaproti? Maragi taču nepanes aukstumu! Un viņu jājamlopi neies sniegā. Tur viņi mums nespēs sekot!

Herilaks atkal pacēla skatienu, bet šoreiz jau cerīgāk.

-  Sniegs nemaz nav tik tālu. Šodien mēs varam tur nonākt. Ja vien ejam.

Viņš sasauca medniekus, kuri gāja priekšgalā, izdāļāja jaunos rīkojumus un,

apmierināti nokrekšķējies, apsēdās.

-   Samadi turpinās ceļu. Bet mums dažiem jāpaliek iepakaļ un jāaizkavē sekotāji.

Bija parādījusies cerība, un izredzes izdzīvot deva samadiem jaunu spēku. Pat mastodonti sajuta šo mundrumu un taurēdami cilāja snuķus. Mednieki sekoja kolonnas virzības maiņai - uz augstajām'virsotnēm -, un paši devās projām kā pēdējie. Tagad viņi medīs maragus tāpat, kā medī ikvienu negantu zvēru.

Kad samadi bija jau pilnībā izzuduši skatienam, Herilaks apstādināja medniekus zem pašas izejas no ielejas. Birstošajā, akmeņainajā nogāzē vietumis vīdēja lieli klintsbluķi.

-   Šeit mēs viņus apturēsim. Lai viņi iekļūst mūsu skavās. Tad mēs viņus apšausim. Novāksim vadoņus. Atspiedīsim atpakaļ. Sagrābsim ieročus un dzelkšņus. Ko viņi pēc tam darīs, margalu?

-  To pašu, ko vakar, - Keriks noplātīja rokas. - Viņas turēsies mūsu priekšā drošā attālumā un sūtīs fārgajas, lai iet pār kalna kaupri, apiet flangus un nokļūst mums aizmugurē.

-   Tieši tas mums vajadzīgs. Mēs atkāpsimies, pirms vēl slazds būs saslēdzies…

-  … un izliksim vēl nopietnākus slazdus viņiem! Un atkal, un atkal! - Sorlis izsaucās.

-  Tā gan, - Herilaks pasmaidīja, bet viņa saltajā smaidā nepazibēja ne humora dzirksts.

Viņi izraudzījās slēptuves aiz klintsbluķiem gar abām ielejas sienām. Daudzi, arī Keriks, tiklīdz saļimuši zemē, tūdaļ arī iemiga, bet Herilaks, sakripeks, zvilnēja acim vaļā, modri vērodams kāpumu starp divām rūpīgi uzstādītām akmens plāksnēm.

Ieraudzījis pirmās jātnieces, Herilaks steigšus deva rīkojumu modināt gulētājus. Drīz vien ielejā jau rībēja araktopu smagie soļi. Jilanē tarakastu mugurās jāja karapulka priekšgalā un rādija virzienu. Viņas virzījās augšup pa nogāzi, garām tanu slēpņiem, un gausākais araktops vēl nebija nonācis šāviena attālumā, kad priekšgals jau sasniedza virsotni.

Pēc komandas sākās šaušana.

Slaktiņš bija drausmigs, pulka bargāks nekā vakar. Mednieki šāva un šāva bez mitas, un paši sajūsmā auroja. Augstāk nogāzē uzkāpušās jilanē tika nodzītas atpakaļ, viņu jājamlopu milzīgie līķi kūleņodami vēlās lejup nāves jūklī. Arī araktopi krita viens pēc otra, lidz ar fārgajām. Bēgošās apšāva. Uzbrucēju priekšējās rindas retinājās, un naidnieks atvilka spēkus, lai pārgrupētos. Mednieki viņas vajāja, slēpdamies aiz kritušajām un likdami lietā to ieročus. Viņi mitējās tikai tad, kad novērotājs kalna kauprē deva zīmi. Šāvienam nesasniedzamā attālumā viņi lēkšoja augšup pa nogāzi un devās tālāk pa šļūceņu iebrauktajām vagām.

Vēl divas reizes maragi atdūrās pret slēpni, vēl divas reizes viņu pulki krita rindām vien un ieroči palika pretiniekam par laupījumu. Tad tani atkal bēga pa iemīto taku, bet saule jau slīga aiz apvāršņa.

-   Šādi mēs vairs tālu netiksim, - Keriks aizrādija, zvārodamies aiz spēku izsīkuma un sāpēm.

-  Bet nāksies! Citas izejas nav! - drūmi atcirta Herilaks, spītīgi sperdams soli pēc soļa. Pat viņa spēki bija izsmejami. Viņš vēl varēja paiet, bet apzinājās, ka ne viens vien teju teju kritīs.

Sejā cirtās skaudrs vējš. Kājas sametās; viņš apstājās un pavērās uz priekšu.

Herilaka uzvarošais sauciens izrāva Keriku no trulās apātijas. Arī viņš palūkojās uz nogāzi, blisināja acis un centās izsekot biedra rādītājpirkstam.

Uz dubļainās un izdangātās takas starp dziļajām pēdām melnēja mastodon- ta mēslu čupa, un tajā vidēja balti punktiņi. Uz zemes visapkārt varēja redzēt arī lielākus baltus pleķus.

Sniegs.

Samadu iemītā taka aizvijās augšup pa sniegotu klajumu. Keriks metās skriet, paklupa, saujām grāba salto, balto sniegu un svieda to gaisā, liekot citiem sajūsmā smiet un gavilēt.

Kraujas virsotnē viņi atvilka elpu, jau līdz ceļiem stāvēdami kupenās. Tālu lejā parādījās jilanē priekšgrupa. Sasniegušas sniegoto nogāzi, jātnieces grieza savus rumakus atpakaļ. Apstājās ari visa uzbrucēju orda. Jilanē jātnieces atgriezās pie saviem pulkiem un pēc īsas, drudžainas rosības atkal nošķīrās.

Pūlis atkal sakustējās. Lēnā, gurdā solī fārgaju pulki izzuda skatienam.

XVII

Upes ledus vāks bija salūzis un krāvās grēdās, kuras drīz vien līgani aizslīdēja lejup pa straumi, izzuzdamas jūrā. Pavasaris gan bija jau klāt, bet tumšākās vietās no krasta upē vēl iestiepās ledus mēles un kraujas pārkarēs blāvoja sačākstējis sniegs. Toties pļavā, pa kuru upe meta plašu cilpu, neliels stirnu bariņš jau mielojās ar dzeltenzaļiem, sulīgiem jaunās zālītes stiebriem.

Dzīvnieki saausījās un sāka ostīt gaisa pūsmas. Kaut kas viņus satrauca. Bariņš slaikiem lēcieniem nozuda starp kokiem.

Herilaks stāvēja stalto, mūžzaļo koku ēnā un ieelpoja skuju spirdzinošo smaržu, lūkodamies uz apmetni, ko viņi atstāja rudenī. Ziemas skavas atslāba; šogad pavasaris pienāca agrāk nekā daudzus iepriekšējos gadus. Varbūt nežēlīgās ziemas būs apsīkušas?

Varbūt.

Mežā bija dzirdama ādas iejūgu čīkstēšana un mastodontu auri. Dzīvnieki pazina apvidu un saprata, ka mājas ir klāt, ka ceļojumam pienācis gals.

No mežaudzes iznira mednieki ar Keriku priekšgalā. Tagad varēja apstāties un iekārtoties parastajā vietā, - ķerties pie nojumes būves no kritalām un kādu laiku palikt tepat. Ziema vēl pat nebija paspējusi pilnībā atkāpties, kad viņi jau izmeta to no galvas lidz ar domām par nākamo.

Varbūt…

Galvā iezagās tumšas domas un apēnoja saulaino dienu. Pasaulē bija jilanē. Un būs vienmēr. Nemitīgs drauds - kā vētra, kas var sākt trakot ik mīļu brīdi. Lai ko arī tani domātu, lai ko arī viņi vēlētos pasākt, it visam pāri klājās ši apziņa, šis briesmas no dienvidiem.

Viņa prātojumus izkliedēja skaļi un līksmi mastodontu spiedzieni. Ir gana! Savs laiks rūpēm, sava reize - nometnes būvei, uguns kuršanai un svaigas gaļas cepšanai. Un atpūtai.

Šo nakti viņi sagaidīja pie ugunskura, - Keriks, Herilaks un vecais Freikens. Un samadari. Vēderi bija pilni un sirdis - mierigas. Sorlis sarušināja uguni, uzsizdams dzirksteles, kas mirguļodamas izzuda tumsā. Nakts bija rāma; virs koku galotnēm izlīda pilnmēness. Sorlis izvilka gailējošu zariņu, papūta, lai tas uzliesmo, iegrūda uguni pīpes akmens kausā, dziļi ievilka dūmus, izpūta pelēku mutuli un pasniedza pīpi Harhavolam. Arī tas nodevās rituālam rāmi un svarīgi. Tagad viņi bija samadu samads, un neviens vairs nesmējās par viņa un citu aizkalniešu savādo izrunu. Kur nu - pēc kopā pavaditās ziemas, pēc kaujas ar maragiem! Jau trim viņa medniekiem bija sievietes no citiem samadiem. Tas ir ceļš uz mieru.

-   Freiken! - Herilaks uzsauca. - Pastāsti mums par kauju! Pastāsti par kritušajiem maragiem!

Freikens papurināja galvu, liekot saprast, ka ir noguris, bet visi aizrautīgi turpināja lūgties, arī citi savācās ap ugunskuru, un vecais padevās. Brīdi kaut ko neskaidri zem deguna padūcis un iešūpojies ritmā, viņš sāka dziedošu stāstījumu par pērnās ziemas varoņdarbiem.

Visi gan paši bija tur piedalījušies un savām acīm vērojuši atstāstītos notikumus, bet šāds atstāsts skanēja daudz labāk. Ar katru reizi stāsts pilnveidojās, atkāpšanās kļuva mokošāka, sievietes - sīkstākas, mednieki - brašāki. Vienkārši neticama varoniba.

-… atkal un atkal kāpa augšup pa nogāzi, atkal un atkal mednieki stāja viņiem pretim un galēja tos atkal un atkal, un vēl un vēl, līdz katram medniekam apkārt sakrājās tāda kritušo grēda, ka tas vairs nespēja redzēt tai pāri. Ikviens mednieks nogalēja tik daudz maragu, cik zāles stiebru klāj kalna muguru. Ik mednieks bez mitas trieca šķēpu maragu ķermeņos, un katru reizi uz šķēpa sagūla pa pieciem pretiniekiem uzreiz. Stipri tos laikus bija mednieki, augsti bija kritušo naidnieku kalni.

Visi klausījās un māja ar galvām, un piepūtās lepnumā par paveikto. Pīpe ceļoja no rokas rokā, Freikens skandināja slavas dziesmu, likdams balsij te dramatiski pieaugt spēkā, te kaismīgi pieklust, un visi, pat sievietes un mazākie bērni, vaļā mutēm drūzmējās ciešā lokā.

Liesma noplaka; Keriks piesvieda kādu pagali un apreibis atslīga uz muguras. Pīpes dūms izrādījās negants, jauneklis vēl nebija pie tāda pieradis. Freikens ievistījās kažokādās un gurdi slāja uz telti. Arī samadari cits pēc cita devās pie miera, līdz pie uguns vairs palika tikai Keriks ar dažiem medniekiem. Herilaks stingi vērās liesmās, un Harhavola pusaizmidzis klanīdamies sēdēja viņam pie sāniem. Herilaks pievērsās Kerikam:

-  Tagad viņi ir laimīgi. Ir miers. Un labi, ka viņi kādu laiku tā jūtas. Ziema bija gara un barga. Lai jau viņi aizmirst šo ziemu, pirms jāsāk domāt par nākamo. Un arī par maragiem ar nāvesnūjām.

Viņš ilgu laiku klusēja, tad atkal palūkojās uz Keriku un turpināja:

-   Mēs nokāvām daudzus. Varbūt tagad viņi mūs aizmirsis? Varbūt atstās mierā?

Keriks labprāt būtu atbildējis apstiprinoši, tomēr nespēja melot, tāpēc negribīgi papurināja galvu, un Herilaks nopūtās.

-  Viņi nāks atkal, - Keriks paskaidroja. - Es pazīstu šos maragus. Viņi mūs nīst tieši tāpat kā mēs viņus. Vai tu neiznīcinātu viņus visus, ja varētu?

-  Kā ne! Un ar lielāko prieku!

-  Un viņi darītu tieši tāpat.

-  Bet ko lai darām mēs? Šī vasara nebūs no garajām. Varbūt, ka medībās veiksies, - kas zina… Bet drīz vien arī ziema būs klāt, un ko tad? Ja ejam uz austrumiem gar krastu medit, tad maragi mūs atradīs. Uz dienvidiem? Mēs zinām, kā gāja dienvidos. Un ziemeļus ieslēgs ledus.

-  Kalni, - ierunājās balsu pamodinātais Harhavola. - Jāiet pāri kalniem.

-  Bet tavs samads taču ir no turienes, - Herilaks iebilda. - Un jūs atnācāt šurp, jo tur nebija ko medīt.

-  Tā tikai jūs saucat manu samadu - par aizkalniešiem. Tie jau nav nekādi kalni, - tīrie pauguri. īstie kalni ir aiz tiem. Tādi, kas iesniedzas debesīs un kuru virsotnēs nekad nenokūst sniegs. Tie ir kalni.

-   Esmu dzirdējis par tādiem, - Herilaks atminējās, - un esmu dzirdējis, ka tiem pāri nevarot tikt, ka tie solot drošu nāvi.

-  Tā var iznākt. Ja nezini augstās kalnu pārejas, tad ziema tevi panāks un sagūstīs, un tu mirsi. Bet Munans, mana samada mednieks, ir bijis kalnu otrā pusē.

-  Maragi nezina par šiem kalniem, - Keriks ar pēkšņu cerību balsī iejaucās. - Viņi nekad par tiem nerunāja. Kas aiz tiem atrodas?

-  Tuksnesis, kā Munans stāstija. Ļoti reta zāle, ļoti maz lietus. Viņš saka, ka gājis divi dienas pa tuksnesi un bijis spiests atgriezties, jo aptrūcies ūdens.

-  Mēs varētu doties turp, - Keriks skaļi domāja. Herilaks iespurdzās.

-   Šķērsot kalnu ledājus, lai nosprāgtu tuksnesī. Tad jau labāk maragi. Tos mēs vismaz varam nogalināt.

-  Maragi nogalinās mūs! - Keriks nikni atcirta. - Mēs nonāvēsim, un citi nāks vietā, jo viņu skaitam nav gala kā ūdens pilēm okeānā. Beigsies ar to, ka mūs visus apkaus. Bet tuksneši nav bezgalīgi. Var taču paņemt līdzi ūdeni un meklēt, kur tam gals. Par to ir vērts padomāt.

-   Tā gan, - Herilakam bija jāpiekrīt. - Par to mums tiešām jāpadomā. Harhavola, pasauc savu mednieku vārdā Munans! Lai viņš pastāsta par kalniem.

Munans bija stalts mednieks ar garām rētām pār vaigiem, kā visiem no viņa samada un citiem aizkalnu samadiem. Kad pīpe nonāca līdz viņam, viņš izpūta dūmu mutuli un ieklausījās jautājumos.

-  Mēs bijām trīs, - mednieks uzsāka stāstu. - Visi ļoti jauni. Kad esi jauns, tu tiecies pierādīt, ka būsi labs mednieks. Tev jāizdara kaut kas ļoti varens. - Viņš piedūrās rētainajiem vaigiem. - Tikai parādījis lielu drošsirdību vai spēku, tu vari gūt šos te, kas pierāda, ka esi mednieks.

Harhavola piekrītoši pamāja; viņa paša rētas ugunskura gaismā šķita baltas.

-    Trīs aizgājām, divi atgriezāmies. Mēs izgājām vasaras sākumā un šķērsojām augstās pārejas. Manā samadā bija vecs mednieks, kurš zināja šīs pārejas, zināja, kuras izvēlēties, un viņš mums izstāstīja, un mēs atradām ceļu. Viņš pastāstīja, kādas zimes mums jāmeklē, kuras pārejas jāšķērso. Tas nebija viegli, un augstākās pārejas klāja dziļš sniegs, bet beigu beigās mēs tikām galā. Mēs nerimtīgi gājām pret rietiem. Tieši aiz kalniem ir pauguraine, un tur ir labas medības. Bet aiz pauguriem stiepjas tuksnesis. Mēs devāmies turp, bet tur nebija ūdens. Mēs izdzērām visu, ko bijām atnesuši savās ūdens tarbās un, kad tas izbeidzās, griezāmies atpakaļ.

-  Vai tur varēja medit?

-  Jā. kalnos ir lietus, bet ziemā - sniegs. Pauguri kalnu pakājē turpina zaļot, bet aiz tiem sākas tuksnesis.

-  Vai tu spētu atkal uzmeklēt tās augstās pārejas? - Keriks interesējās, un Munans pamāja. - Tad jau mēs varētu izsūtīt nelielu izlūku grupu. Viņi atrastu pāreju un paugurus aiz kalniem. Un atraduši atgrieztos un vestu sev līdzi samadus, ja viss izrādītos, kā tu saki.

-  Vasaras šobrīd ir pārāk isas, - Herilaks aizrādīja, - un maragi pārāk tuvu. Ja kāds vispār iet, tad jāiet mums visiem. Manuprāt.

Viņi par to spriedelēja tonakt, nākošnakt un vēl nākamo arī. Neviens patiesībā nealka vasarā rāpties sniegotajos kalnos: gan jau ziema pienāks pati, un nav jācenšas pašiem doties tai preti. Bet visi arī zināja, ka kaut kas jādara. Medības laiku pa laikam sekmējās, svaigas gaļas pagaidām pietika, varēja ari izrakt saknes, atrast augus un sēklas, bet ziemošanai ar to bija daudz par maz. Bija zudušas teltis un daudz citu augstvērtīgu mantu. Viena lieta gan vēl pieturējās: kublos glabājās maragiem atņemtā gaļa. Neviens nejūsmoja par tās garšu un, kamēr vien bija kas cits, ko ēst, neaiztika konservus, tomēr tie deva iespēju izdzīvot.

Herilaks pacietīgi nogaidija, līdz visi paspēja izmedities un izēsties, ko sirds kāro. Sievietes ģērēja nedaudzās briežādas, kas viņiem vēl palikušas, un varēja cerēt, ka pēc kāda laika viņiem atkal būs teltis. Mastodonti barojās labi; nokārusies āda pamazām atguva miesas pildījumu. Herilaks to redzēja un gaidīja. Gaidīja, līdz visi atkopās, līdz bērni tapa dūšīgi. Katru nakti viņš pētija debesis un sekoja, kā mēness pieaug spožumā un atkal sadilst. Kad nakts no jauna kļuva melna, viņš piebāza akmens pīpi ar sīvo koka mizu un sasauca medniekus ap ugunskuru.

Visi sapipēja. Herilaks piecēlās, izgāja priekšā un atklāja, kādas domas maļas pa viņa galvu visu laiku, kopš viņi atgriezušies šajā upes ielokā.

-   Ziema jau nekur nepaliks. Mums nevajadzētu to sagaidīt šeit. Mums jādodas turp, kur ir raženas medības un nav maragu. Es teiktu, ka mums jādodas pāri augstajiem kalniem uz zaļajiem pauguriem aizkalnē. Ja ejam tūliņ, tad paspēsim šķērsot augstās kalnu pārejas vēl vasarā. Munans saka, ka citos gadalaikos tas nemaz nav iespējams. Ja ejam tūliņ, tad nebūs daudz kravas, tāpat kā toreiz, kad bēgām no maragiem. Ja ejam tūliņ, mums nav jābēdā par pārtiku, jo varam tērēt maragu krājumus. Ja ejam tūliņ, mēs varam būt zaļajos aizkalnu pauguros vēl pirms ziemas. Es saku, ka šobrīd ir laiks saiņot šļūceņus un doties uz rietiem.

Neviens gan nevēlējās atstāt šo vietu, tomēr palikšanai attaisnojuma nerada. Ledus vai maragi: citas izvēles nebija. Pārrunas iestiepās melnā nakti, bet tikpat jau nebija nekā, ko likt pretī: vienīgā iespēja - doties uz kalniem.

No rīta šļūceņi bija sasaiņoti un vecās slieces apvilktas ar jaunu ādu. Mazi puišeļi mežā meklēja blīvas matu piciņas ar kauliem - pūču atvēmām. Freikens tās atvēra un nolasīja pareģojumus.

-  Ne šodien, bet rīt, - viņš teica. - Tas būtu īstais laiks doties ceļā - ar gaismas svīdu. Kad saule jau pakāpsies virs kalniem un ielūkosies šeit, tā mūs vairs neatradīs: mums jābūt jau gabalā.

Tonakt, tad, kad visi bija jau paēduši, Keriks sēdēja pie uguns un sēja zāles kumšķus pie gariem ogu krūmu ērkšķiem. Dzelkšņu krājumi hezocaniem gāja mazumā, un speciālie dzelkšņu koki šeit neauga, bet bez tiem it labi varēja iztikt: hezocans spēja izšaut jebkuru līdzīga izmēra priekšmetu. Kerika gatavotie dzelkšņi kalpoja gluži labi, pat labāk par īstajiem, ja tos izgatavoja rūpīgi.

Keriks nokoda mezglu. Armuna, iesviedusi ēdiena atliekas ugunī, ķērās pie viņu nelielās mantības saiņošanas. Viņa strādāja klusēdama, un Keriks piepeši apķērās, ka viņa atsākusi pa vecam piesegt seju ar matiem.

Kad Armuna pienāca tuvāk, viņš satvēra viņas plaukstu un nosēdināja sievieti sev lidzās, bet viņa joprojām vairījās. Tikai saņēmis Armunu aiz zoda un pagriezis seju pret sevi, Keriks ieraudzīja viņas asaru pilnās acis.

-  Kas tev noticis? Tu esi savainojusies?

Viņa pakratīja galvu un cieta klusu, bet Keriks uzstāja. Beigu beigās Armuna aizgriezās, atkal piesedza seju ar matiem un ierunājās:

-  Mums būs bērns. Pavasarī.

Sajūsmā Keriks pat aizmirsa viņas asaras un skumjas; viņš viņu pievilka sev cieši klāt un skaļi iesmējās. Tagad viņš jau zināja par bērniem, bija redzējis tos dzimstam, bija vērojis vecāku lepnumu. Grūti saprast, kāpēc Armuna raudāja: te taču jāpriecājas! Bet sieviete neparko neielaidās sarunā un joprojām slēpa seju. Keriks sadrūma un pat noskaitās. Viņš sapurināja Armunu, bet viņa tikai ieraudājās skaļāk. Keriks sakaunējās par savu rīcību, noslaucīja viņas asaras un apskāva. Viņa saņēmās, atsvabinājās no Kerika skāviena un norādīja uz savu seju, uz savu šķelto lūpu.

-  Bērns būs meitene un izskatīsies kā es!

-  Tas būtu brīnišķīgi, tu esi ļoti jauka.

Viņa mazliet pasmaidīja.

-  Tikai tev tā šķiet. Kad biju maza, visi rādīja uz mani ar pirkstiem un smējās, un es nekad neesmu bijusi laimiga kā citi bērni.

-  Tagad neviens par tevi nesmejas.

-  Protams, kamēr esi tu. Bet bērni smiesies par mūsu meitu.

-  Nē, to viņi nedarīs. Mūsu bērns var būt arī dēls un izskatīties pēc manis.

Un - vai tavai mātei vai tēvam bija tada lupa ka tev?

-  Nē.

-  Tad kāpēc lai mūsu bērnam būtu? Tu tā ari paliksi vienigā ar tādu seju, un es esmu laimīgs, ka man esi tu un tieši tāda, kāda esi. Nav ko raudāt.

-  Es neraudāšu. - Viņa noslaucīja acis. - Man arī nevajadzēja tev uzmākties ar savām rūpēm. Tev jābūt stipram, kad mēs rīt dosimies uz kalniem. Vai aiz kalniem tiešām solās būt tik raženas medības?

-  Bez šaubām. Tā teica Munans, un viņš tur ir bijis.

-  Vai tur būs… Vai maragu tur nebūs? Maragu ar nāves nūjām?

-  Nē. Mēs atstāsim viņus šaipusē. Mēs iesim turp, kur viņu nekad nav bijis. Savu slepeno, tumšo domu viņš atkal paturēja sevī. Vaintē taču ir dzīva. Viņa

nekad nerimsies, nemūžam nemitēsies vajāt viņu un citus, kamēr vien būs palicis kaut viens tanus. Viņi gan varēja bēgt, bet Vaintē viņus vajās, kamēr vien diena nomainīs nakti un nakts - dienu.

XVIII

Piektajā dienā līdzenumā sākās kāpums; rietumu vējš kļuva dzestrs un sauss. Harhavolas samada mednieki ošņāja gaisu un atplauka, juzdami, ka atgriežas sev tik pazīstamajā pasaules daļā. Viņi satraukti čaloja, rādījās ar pirkstiem un traucās uz priekšu, garām samadiem un gausajiem mastodontiem. Herilaks īsti neizprata viņu prieku, jo mēmas pazīmes liecināja, ka medības šeit būs paplānas. Pāris reižu viņš matīja, ka še bijuši arī citi tani, un reiz pat uzgāja siltus ugunskura pelnus. Pašus medniekus nemanīja: tie acīmredzot turējās labu gabalu no šā lielā, bruņotā pulka.

Ceļš veda tālāk un tālāk paugurainā, katrs nākamais kūkums slējās augstāk par iepriekšējo. Dienas vēl siltas, saule karsēja, bet naktīs visi ierakās kažokādās.

Kādu rītu vēl pirms saullēkta Harhavola, sajūsmā aurodams, norādīja uz sārto austrumu pamali, pret kuru iezīmējās attālas, baltas kalnu virsotnes: sniegotās grēdas, kas viņiem drīz jāšķērso.

Diendienā ceļš veda augšup; attālie kalni slējās pret debesīm un izstiepās viņu priekšā no viena apvāršņa līdz otram. Tie šķita viengabalaini, bez mazākās plaisiņas; bija jāpiekļūst stipri tuvu, lai redzētu, ka upes ieleja it kā nemanāmi ielīkumo pašā kalnu sirdī. Straume bija aša, salta un tēraudpelēka. Ļaudis virzījās gar upi, līkumodami tai līdzi, un drīz vien grēdas piekāje jau izzuda skatienam. Apkārtne pārvērtās: koku kļuva aizvien mazāk un palikušie pārsvarā bija mūžzaļi.

Kādu pēcpusdienu kraujā virs viņiem izcēlās kņada; gar pārkares malu varēja samanīt lēkājam ragainus zvērus. Viens no tiem nostājās uz dzegas un palūkojās lejup, par ko arī saņēma Herilaka bultu un aizkūleņoja lejup pa nogāzi.

Zvēra kažoks izrādījās mīksts un cirtains, bet tai pašā vakarā saceptā patreknā galiņa vai kusa mutē. Harhavola pēc mielasta laizīja taukus no pirkstiem un laimīgi urkšķēja:

-  Tikai reizi dzivē es biju ēdis kalnu govi. Lieliska! Bet ļoti grūti nomedīt. Tās dzīvo tikai augstu kalnos. Nu mums laiks padomāt par barību mastodontiem un malku sārtiem.

-  Malku arī? - Herilaks nesaprata.

-  Mēs kāpjam augšup. Drīz koku vairs nebūs, pēcāk pat zāle kļūs skraja un vārgulīga. Un kāds sals tur būs, kāda spelgoņa!

-  Tad jānodrošinās ar visu vajadzīgo, - Herilaks prātoja. - Bez teltīm šļūceņi ir patukši. Sašķīsim zarus un piekrausim pilnus. Arī zaļus zarus ar lapām - lopbarībai. Zvēriem nebūs badu ciest. Un kā ar ūdeni?

-  Par to neraizējies: sniega netrūks.

Kaut arī dienas joprojām pieturējās siltas, rītausmā nereti skatam pavērās apsarmojusi zāle, bet mastodonti neapmierināti mīņājās, izelpojot garaiņu mutuļus.

Ļaudis sāka žēloties, ka trūkstot elpas; vecais Freikens aizdusā skaļi sēca un, nespēdams vairs iet, vizinājās uz šļūceņa, bet Keriks jutās laimīgs un piepildīts, pats būdams par to pārsteigts. Dzidrais gaiss viņu priecēja tāpat kā kalnu klusums, kā klinšu skaudrās aprises pret debess piesātināto zilgmi. Tas tik ļoti atšķīrās no sutīgās tveices dienvidos ar svīšanu un knišļiem. Lai jau jilanē paliek viņu purvi un nebeidzamā vasara! Tas viņām lieliski piederas, turpreti šis novads kā dzīvesvieta tām jāatzīst par pilnīgi nederigu. Kāpēc gan viņas nevarētu atstāt šo svešo pasauli taniem? Keriks visu laiku neviļus vēroja debesis. bet sen vairs nebija redzējis ne milzu plēsoņas, nedz arī kādus citus putnus, kas varētu sekot viņu virzībai. Varbūt tiešām jilanē vairs neseko? Varbūt beidzot viņi ir drošībā?

-  Šī ir augstākā pāreja, - paziņoja Munans, norādīdams taisni uz priekšu. - Tur, kur tie mākoņi, kur šobrīd snieg. Tagad es atceros, kā mākoņi vienādiņ traucās turp no vakariem. Tur bieži krit sniegs, reti ir brīži, kad nesnieg.

-  Mēs nevaram gaidīt, līdz mitēsies snigt, - Herilaks prātoja. - Ēdamā un lopbarības palicis maz. Mums jāsarauj.

Garas un smagas dienas gājumā viņi sasniedza pārejas augstāko punktu. Svaigais sniegs vietumis slēpa sērsnu; mastodontu kājas bruka tai cauri un stiga dziļajās kupenās. Ļodzīgiem soļiem cilvēki un zvēri virzījās pretī mērķim lidz pilnigam spēku izsīkumam. Tumsa samadus pārsteidza pirms pašas virsotnes, un nācās pārlaist bezmiega nakti klajā nogāzē, klausoties neapmierināto dzīvnieku ignajos spiedzienos. Ugunskurus sakurt neizdevās, un ļaudis, ādās ietinušies, drebinājās lidz rītam. Ar pirmajiem saules stariem viņi atsāka gaitu, lai nesastaptu šeit savu galu.

Kaupres otrā pusē iet kļuva vēl grūtāk, jo nogāze bija krauja un apledojusi. Diemžēl ar kurnēšanu nepalīdzēsi. Ēdamais bija cauri, un mastodonti nepārciestu vēl vienu nakti sniegos. Samadi turpināja virzīties, taustīdamies caur mākoņu vāliem, kas vēlās preti pa kalna sānu. Pēcpusdienā viņi sasniedza akmeņainu krauju un atklāja, ka iet pa ripojošiem oļiem, bīstoties aizķert nestabilu klintsbluķi, ir vēl nepatīkamāk, nekā lauzties caur sniegiem. Tikai isi pirms tumsas ceļinieki iznira no mākoņiem un sajuta rietošās saules glāstus sejā. Tālu lejā pavērās skats uz ielejām, kaut kur vīdēja pat zaļš augājs.

Vēl ceļā pār viņiem nolaidās krēsla. Atpūta bija paredzēta tikai ugunskuru iekuršanai un lāpu sagatavošanai. Šaudīgajā lāpu gaismā samadi turpināja ceļu, līdz kājas sajuta, kā zeme kļūst mīkstāka un smagais pārbaudījums ir izturēts. Tad viņi apstājās nogāzē pie brāzmainas kalnu straumes, kur zemi klāja ciņi ar izspūrušām velēnām. Visi kā viens saļima zemē. Mastodonti taurēja un rijīgi plucināja zāles kušķus. Šovakar labi garšoja pat maragu konservētā gaļa.

Ļaunākais bija aiz muguras, gājiens caur ielejām izrādījās daudz vieglāks. Drīz vien viņi nonāca mežainā apvidū, un mastodonti piestūķēja vēderus ar zaļām lapām. Mednieki jutās laimīgi. Šur tur vīdēja pa govs pļekai, un vīri dievojās, ka drīz vien ēdis svaigu gaļu. Diemžēl kalnu govis bija modras un manījās projām, pirms mednieki piekļuva bultas šāviena attālumā. Tikai nākamajā dienā pļaviņās starp kokaudzēm viņi pielavījās stirnu pulciņam un pa- tapa divas noguldīt, pirms bariņš pajuka kur kurā. Stirnas nebija vienīgā ēdmaņa: visapkārt auga neredzētas priedes, kuru čiekuros slēpās saldi rieksti. Kalni palika aiz muguras, un nākotne rādījās rožainās krāsās.

Nākamajā dienā upe atdūrās akmeņainā ezeriņā. Dubļos ap to vidēja pulka zvēru pēdu, bet izejas ūdenstilpei nemanīja: straume acīmredzot turpināja ceļu pazemē, kā jau tas dažkārt gadās.

-  Te nu mums jāapstājas, - Herilaks izlēma. - Te ir ūdens, ganības, un arī medībām jāsokas, ja nekļūdos. Samadi paliks šeit, bet mednieki dosies pēc svaigas gaļas. Te jābūt ogām un visādām saknēm. No bada pagaidām nav jābīstas. Mēs ar Munanu, kurš še jau bijis, dosimies palūkot, kas mūs priekšā gaida. Keriks arī nāks ar mums.

-  Jāpiepilda ādas maisi, - Munans aizrādīja. - Tālāk ir trūcīgi ar ūdeni, un tuksnesī tā nav nemaz.

Tiklīdz mednieku trijotne nonāca kalnu piekājē, apkārtne izmainījās. Koki izzuda, zāle izkalta un visapkārt saradās adataini draudīga izskata augi. Paugurainei izlīdzinoties, zāle metās vēl retāka un kājas aizvien biežāk grima smalkos oļos un smilšu kupenās. Kur vien acs rādīja, bija izkaisīti šie adatainie, sausie, nemīlīgie augi. Sausais gaiss - pilnīgi nekustīgs. Labi vēl, ja kāda ķirzaka patvērās no gājēju soļiem.

-  Diena bija gara un grūta, - Herilaks nopūtās. - Ja reiz visas vietas vienlīdz sliktas, tad paliekam šepat! Vai par šo tuksnesi tu stāstīji?

Munans palocīja galvu.

-  Tas visu laiku būs šāds. Dažviet būs vairāk smilšu, citur pa kādam akmens bluķim. No augiem - tikai šie adatainie. Un ne piles ūdens.

-  No rīta dodamies tālāk. Tam taču kaut kur jābeidzas!

Tuksnesī bija karsts un sauss, un, par spīti Herilaka prātojumiem, tas šķita bezgalīgs. Četras dienas viņi soļoja no saules lēkta līdz rietam, tiesa gan, atpūzdamies dienvidū, kad saules stari krita stāvus un trieca viņus pie zemes. Ceturtās dienas vakarā no kalniem bija palikusi tikai izplūdusi, pelēka svītra pamalē. Tuksnesis priekšā pletās kā pleties - nebeidzams. Pirms saulrieta Herilaks pakāpās pauguriņā un, piesedzis acis, nolūkojās uz rietumiem.

-  Tas pats, - viņš konstatēja. - Ne kalnu, ne pauguru, ne mazākā zaļumiņa. Smilšu jūra.

Keriks pasniedza ādas maisu.

-  Tas ir pēdējais.

-  Zinu. Rīt griežamies atpakaļ. Cik varējām, tiktāl atnācām. Jau tagad nepietiek ūdens pēdējai atceļa dienai. Nekas. Gan padzersimies vakarā, paugurainā.

-  Un tālāk? - Keriks vaicāja, kraudams zariņus vakara ugunskuram.

-  Jāpadomā. Ja medībās būs veicies, varbūt varam palikt turpat. Tad jau redzēs.

īsi pēc tumsas iestāšanās netālu sāka ūjināt pūce. Keriks satrūkās. Pēkšņi vairs nenāca miegs un dvēselē iezagās saltums. Bet tā jau tikai pūce, nekas vairāk! Viņa dzīvo še, tuksnesī, un ēd ķirzakas. Tikai pūce.

Jilanē nevarēja zināt, ka viņi ir šeit. Viņas nevarēja izsekot viņiem caur kalnu pārejas sniegiem. Viņi ir drošībā.

Tonakt Keriks sapņoja par Alpīsaku, bija atkal starp drudžainajām fārgajām. Saites otrā galā - Inlēnu. Puisis miegā vaidēja, bet nemodās; viņa pirksti bija iekrampējušies dzelzs kaklariņķī.

Visu rīta cēlienu sapņa vara nospieda Keriku kā smaga nasta. Tas taču tikai murgs, viņš sev iestāstīja, bet nelaimes nojausma neatkāpās visu dienu.

Atceļā gājējiem solis šķīrās. Pārtikai un ūdenim izsīkstot, nesamā kļuva mazāk, un smilšu verstis kusa zem viņu kājām, līdz arī pēdējais izrāviens caur zāļaino pauguraini palika aiz muguras. Bija pavēla pēcpusdiena, kad viņi sausām mutēm pārvarēja kaupri un atviegloti ieraudzīja priekšā ezeriņu. Tālāk trijotne, zariem brīkšķot, lauzās caur biezu pamežu. Herilaks neatlaidīgi virzījās pa priekšu. Pamanījis, ka pārāk atraujas, viņš apstājās un pagaidīja. Piepeši gar ausi nospindza bulta. Herilaks ar brīdinājuma saucienu pacirtās sāņus. Patvēries aiz tuvākā stumbra, viņš salūkoja bultu un uzvilka stiegru. Kaut kur nogāzē atskanēja sauciens:

-  Herilak, vai tas esi tu? Vai tu kliedzi?

-  Kas tur ir?

-  Sorlis. Esi uzmanīgs! Mežs slēpj briesmas.

Herilaks lūkojās visapkārt, bet nekā aizdomīga nemanīja. Kas tās par briesmām? Lieki klaigāt negribējās. Starp kokiem piesardzīgi lavījās Keriks. Herilaks ar mājienu aicināja viņu sev līdzi. Pienāca arī Munans.

Sorlis gaidija viņus, paslēpies aiz liela klintsbluķa. Arī citi samada mednieki slēpnī gaidīja briesmas no paugura piekājes. Sorlis pamāja, lai viņi iet, un atkāpās arī pats. Tikai viņpus kores viņš izņēma bultu no loka.

-   Dzirdēju tevi laužamies caur biezokni, bet redzēju tikai auguma aprises. Tāpēc arī raidīju bultu. Domāju, ka svešinieks. Viņi uzbruka šorīt, līdz ar sauli. Sargi krita, bet paspēja brīdināt. Tie nokāva ari vienu mastodontu, varbūt pārtikai, bet mēs viņus padzinām, pirms šie paspēja ko pasākt.

-  Kas viņi bija?

-  Tie nebija tani.

-   Maragi? - Keriks dzirdēja savā balsī skanam šausmas. TIKAI NE ŠEIT, TIKAI NE MARAGUS!

-  Arī ne. Bet arī ne tani, kā mēs saprotam tanus. Vienu mēs nošāvām, paši redzēsiet. Viņiem ir šķēpi, bet nav loku. Viņi izbijās un bēga jau pēc pirmās bultas.

Liķis gulēja, kā nokritis - ar seju dubļos. Mugurā rēgojās asiņaina brūce - no turienes bija izgriezta nāvējošā bulta. Ap vidukli - kažoks. Liķa āda bija tumšāka nekā taniem, mati - melni. Herilaks apvēla rumpi otrādi un ar šķēpa galu atgrūda kažokādas.

-  Mednieks. Varētu būt tanus, ja vien āda un mati būtu gaišāki.

Keriks pacēla mirušā plakstiņu; tumša acs stingi ielūkojās viņa zilajā. Munans ari noliecās pār līķi, pavērās un nicīgi nospļāvās.

-   Harvans. Manā bērnībā mazus puikas biedēja ar stāstiem par tumšiem ļaudīm no augsto kalnu viņas puses, kas nākot tumsā zagt bērnus, lai tos apēstu. Tos sauca par harvaniem, un viņi bija briesmīgi nejauki. Daži šiem nostāstiem ticēja, citi tikai smējās.

-  Tagad tu zini, - Sorlis piezīmēja, - tie bijuši patiesi. Un te ir vēl kas.

Viņš aizveda biedrus mazu gabaliņu tālāk pie tumša ķermeņa koku paēnā. Herilaks uzmeta tam acis un sajūsmā ieurkšķējās.

-  Garzobis! īsts milzenis!

Tas bija patiesi prāvs, pusotrtik garāks par cilvēku; mute nāves mokās atplesta, garie ilkņi rēgojās kā skaudri, draudigi asmeņi…

-  Tas nāca kopā ar melnajiem taniem, un ne jau viens vien. Tie čāpoja viņiem līdzās kā mums mastodonti un pēc komandas uzbruka.

Lieki piebilst, ka Herilaku tas nesajūsmināja.

-  Bīstama lieta. Bruņoti tani un šie zvēri. No kurienes viņi uzradušies?

-  No ziemeļiem. Un viņi aizbēga atpakaļ uz ziemeļiem. Varbūt mednieku grupa…

Herilaks nolūkojās uz ziemeļiem un papurināja galvu.

-  Tad arī šis ceļš mums ir slēgts. Tāpat arī rietumu virziens, vismaz šajā vietā. Un mēs taču pat nenojaušam, cik viņu ir - šo melno tanu -, un cik garzobju rikšo pie viņu sāniem! Mēs nealkstam kaujas ar viņiem. Tātad - paliek tikai viens virziens.

-  Dienvidi, - Keriks nobeidza domu. - Uz dienvidiem caur šo pauguraini. Bet tur var būt maragi.

-  Tur var būt kaut pats nelabais, - Herilaks ar akmeņainu seju aizrādija. - Tam nav nozīmes. Mums jāiet. Tuksnesis tur var pārtapt bagātīgos medību laukos. Labāk padzerties svaigu ūdeni un neprātuļot. Izlieciet sargus uz nakti! Rītausmā dodamies ceļā!

XIX

Pat bērns būtu varējis izlasīt samadu atstāto liecību par savu pārvietošanos mīkstajā kūdrājā: šļūceņu baļķu ievilktās vagas, mastodontu platās pēdas, lielās mēslu kaudzes. Herilaks pat necentās slēpties; vēl divu dienu gājumu iepakaļ samadiem mednieki slēpņos gādāja par to, lai neuzrastos sekotāji. Dienas ritēja, un nekas neliecināja, ka tumšie tani vai viņu garzobainie cīņubiedri būtu tiem uz pēdām. Piedevām Herilaks arī izlika sargus - dienu un nakti.

Visas ieleju un pauguru nogāzes veda lejup no augstajiem kalniem un pagaisa bezgalīgajā klajumā, kur drīz vien nonāca arī ceļinieki. Viņi nelauzās pāri pauguru grēdām, bet turpināja ceļu gar tuksneša malu. Pa priekšu gāja mednieki, lūkodami pēc ūdens kaut kur ielejā. Ik vakaru pēc apmešanās mastodontus veda augšup uz ieleju ganīt un dzirdināt.

Gājiens turpinājās. Ne paugurainā, ne līdzenumā medības neveicās. Prērijas zāle no kalnu piekājes aizvien tālāk un tālāk iestiepās klajumā, kas līdz šim bija tikai sauss, izsusušu upju gultņu sagraizīts tuksnesis, tomēr ūdenstilpes zālājos neredzēja, arī dzīvnieku tur nebija gandrīz nemaz. Atlika vien turpināt ceļu.

Vēl divas reizes mēness piebrieda un izdila, lidz beidzot viņi sasniedza upi. Ūdens acīmredzot traucās no augstajiem kalniem, jo straume bija brāzmaina un gultne - dziļa. Ļaudis sastājās krasta kraujā' un vērās krācēs, izbaudot veldzējošo šļakatu migliņu gaisā.

-  Te nav vietas, kur šķērsot upi, - Keriks prātoja, un Herilaks mēmi palocīja galvu, nolūkodamies lejup pa straumi.

-  Varbūt tas būtu pat gudrāk - nebrist pāri. bet iet gar krastu. Upe noteikti darīs galu tuksnesim, bet tur, kur beigsies tuksnesis, būs arī medījums. Ir pēdējais laiks medīt un ievākt pārtiku: pat maragu gaļa jau iet uz beigām.

Tad viņš skaļi izteica domu, kas pastāvīgi pavadīja viņus visus.

-  Mums tas jāpaspēj pirms ziemas iestāšanās!

Cilvēki gāja gar upi, kas aizlocījās kā čūska caur līdzenumu un attālāku pauguraini. Daudzviet krasts bija nobrucis; tur varēja padzirdīt mastodontus. Dažās šādās vietās vīdēja arī briežu pēdas. Un arī citas. Pirmais uz to norādīja Munans. Viņš piebiedrojās Herilakam un Kerikam pie ugunskura, apsēdās ar muguru pret pauguriem un ierunājās:

-  Esmu medījis jau daudz gadu. Un tikai reizi esmu medīts. Gribu pastāstīt par to. Augstajos pauguros, ko jūs saucat par kalniem, es biju uz pēdām briedim. Agrs rīts, svaigas pēdas… Es lavījos ļoti klusi, tomēr piepeši jutu, ka kaut kas nav kārtībā. Un tad es sapratu: mani pašu izseko, mani novēro. Es jutu sev pievērstu skatienu. To sapratis, es strauji apcirtos - un tur tas bija, uz dzegas virs manis. Garzobis. Vēl ne tik tuvu, lai lēktu, tik tuvu ne. Bet tas bija minis man uz papēžiem, kā es minu briedim. Tas brīdi skatījās man acīs un tad aizgāja.

Herilaks piekrītoši pamāja.

-  Dzīvnieki zina, kad viņus novēro. Reiz es vēroju dažus garzobjus, un tie pagriezās, jo sajuta skatienu. Arī mednieks dažkārt tādu jūt.

-  Mūs šobrīd novēro, - Munans klusi noteica, bakstīdams uguni. - Tagad neatskatieties! Paņemiet vēl malku, un tai brīdī pametiet skatu uz pauguru tieši man aiz muguras! Kāds mūs no turienes novēro.

-  Padod malku, Kerik, - Herilaks pamudināja, - tev jaunas acis.

Keriks negribīgi piecēlās, paspēra pāris soļu un atgriezās ar dažiem sprunguļiem, ko tūdaļ arī iegrūda ugunī.

-   Neesmu pārliecināts, - viņš bilda. - Netālu no paugura virsotnes gan ir klintsradze - un tumša ēna aiz tās. Zvērs varētu būt tur.

-  Šonakt izliksim papildus sargus, - Herilaks nolēma. - Šī ir jauna zeme. Te var būt pats velns, šajos pauguros. Pat maragi.

Nakts aizritēja bez trauksmes. Pirms ausmas Herilaks pamodināja Keriku. un viņiem piebiedrojās arī Munans. Par stratēģiju viņi bija vienojušies jau iepriekšējā vakarā. Pa dažādiem ceļiem, klusi kā ēnas, viņi tuvojās akmens šķautnei vienlaikus no sāniem un apakšas. Saulei lecot, viņi jau atradās izvēlētajās pozīcijās.

Herilaks noķērcās kā putns, un aplenkums sakļāvās. Ar izslietiem šķēpiem viņi sastapās pie radzes, bet tur nekā nebija. Toties kaut kas bija bijis. Keriks norādīja uz izgulēto zāli.

-  Kāds mūs tomēr novērojis.

-  Izklistam! Meklējam pēdas! - Herilaks uzsauca.

Drīz vien Munans atrada nospiedumu.

-  Re! Smiltīs! Pēdas nospiedums!

Visi to cieši aplūkoja - klusumā, jo nu bija skaidrs, kas tas par zvēru.

-  Tanus, - Herilaks beidzot paziņoja un pacēla skatu pret ziemeļiem. - Vai tiešām tumšie tani būtu mūs izsekojuši lidz pat šejienei?

-  Tas šiem nevarētu būt viegli nācies, - Keriks prātoja. - Ja nu tiešām viņi pamanījušies te atstāt savas pēdas, tad iznāk, ka viņi apgājuši mūs caur kalniem un apdzinuši. Nē, tiem jābūt citiem taniem. Es esmu pārliecināts.

-  Tani aiz muguras, tani priekšā… - Herilaks murmināja. - Vai tiešām mūs medibu vietā gaida kaušanās?

-  Šis tanus neķildojās, tikai lūrēja, - Keriks aizrādīja. - Ne jau vienmēr tani tanus nogalē. Tas sākās tikai līdz ar aukstajām ziemām. Šeitan, tik tālu dienvidos, diez vai varētu būt tik bargas ziemas.

-  Ko darām? - Munans steidzināja.

-  Izspiegosim viņus kā viņi mūs, - Keriks ieteica, - un pamēģināsim aprunāties. Varbūt viņi vienkārši bīstas no mums.

-  Es bīstos no viņiem, - Munans iebilda. - No šķēpa mugurā.

-  Tātad mēs viens otra baidāmies. Bet, kamēr vien mēs soļojam visi kopā, kamēr mums ir pulka šķēpu un loku, šie nezināmie tani neuzdrīkstēsies mums tuvoties. Ja es dotos uz priekšu viens pats ar vienu vienīgu šķēpu, varbūt man izdotos viņus sastapt.

-  Tas ir bīstami, - Herilaks pretojās.

-  Visa dzīve ir bīstama. Bet te kaut kur ir tani, jūs taču redzat pēdas! Ja mēs tā ari nemeklēsim miermīlīgu saskarsmi ar viņiem, tad atliks tikai otra izeja. Vai tas ir tas, ko mēs gribam?

-  Nē, - Herilakam bija jāpiekrīt. - Ir jau gana mirts, lai vēl sāktu slaktēt cits citu. Šodien paliksim šepat. Atdod man loku un bultas. Neaizej pārāk tālu kalnos. Ja lidz pusdienlaikam nekas nenotiek - atgriezies! Skaidrs?

Keriks, piekrītoši klusēdams, atdeva ieročus. Ar skatienu pavadījis abus medniekus atceļā pa pašu pēdām, viņš apgriezās uz papēža un aizslāja augšup pa nogāzi.

Pamats še bija cieta klints, tātad tas, kas atstājis to nospiedumu, lai kas viņš arī būtu, tālāk pagaisa bez pēdām. Keriks rāpās līdz nākamajai dzegai un pārlaida acis teltīm tur, tālu lejā. Ši būtu laba. atklāta vietiņa, kur nogaidīt, un neviens nevarētu viņam pietuvoties nepamanīts. Arī ja nāktos bēgt, bija skaidrs, kurp.

Keriks sēdēja ar seju pret ieleju, izklaidīgi šūpodams šķēpu, bet patiesībā - vērīgs un modrs. Kalnaine klusēja, kaila un nekustīga, tikai skudras viņam pie kājām tekalēja nogurdinošā ņirbā.

Mugurā un sprandā sāka kņudēt. Keriks pakasīja, bet nekā jau tur nebija. Viņš joprojām juta kaut ko dīvainu: ne gluži kņudoņu, bet visai savādu netīksmi. Tagad viņš to pazina. Pareizāk sakot, atcerējās Munana izjūtu aprakstu: viņu novēro!

Keriks nesteidzīgi piecēlās un apgriezās, pētīdams zāļaino nogāzi un patālo koku puduri. Neviena neredzēja. Kalna sānā vīdēja daži krūmi, bet tie bija par šķidriem, lai sniegtu kādu patvērumu. Ja kāds viņu arī novēroja, tad tikai no kokiem. Viņš vērās turp un nogaidīja, bet nekas nenotika. Ja nu paslēpies novērotājs tiešām baidās? Kerikam pašam jāizrāda kāda pretimnākšana. Bet pieliecies, lai noliktu šķēpu, viņš pamanīja, ka roka nevilšus it cieši sažņaugusi vienīgo aizsardzības līdzekli. Tiešām: negribējās jau mest to pie malas. Bet - kas jādara, jādara, ja vēlies, lai neredzamais vērotājs vai vērotāji ticētu, ka esi nācis ar mieru. Saņēmis dūšu, Keriks acīmredzamā apņēmībā, kādu patiesībā nemaz neizjūta, aizsvieda to projām. Kokos joprojām nekas nekustējās.

Keriks pašļūca solīti uz priekšu, tad vēl vienu. Rīkle izkalta un sirdspuksti dunēja ausīs visu ceļu lidz pat pudurim. Krietna šķēpa sviediena attālumā no svešinieka slēpņa viņš apstājās: nebija vairs dūšas tuvoties. Pietiks! Tagad tava kārta! Keriks uzmanīgi pacēla rokas ar izvērstām delnām un uzsauca:

-  Man nav ieroča! Es nāku ar mieru!

Nekādas atbildes. Bet - vai tik kaut kas nepakustējās starp koku ēnām? Ej nu saproti… Viņš atkāpās soli un sauca atkal.

Tumsā varēja noģist kustību. Kādas aprises. Tur kaut kas bija. Keriks vēl mazliet pakāpās atpakaļ, un siluets iznira klajumā.

Keriku pārņēma spējš izbilis. Viņš salēcās, bet tūdaļ arī savaldījās.

Medniekam bija melni mati un tumsnēja āda; bārdas nebija. Rokas - brīvas, tāpat kā Kerikam. Un viņš nebija tinies ādās kā mednieks no kalnu pakājes. Ap galvu apsiets kaut kas balts, ap gurniem - ari. Nevis pelēcīgs, bet sniegbalts.

-   Aprunāsimies! - Keriks uzsauca, pasperot soliti uz priekšu. Svešais apgriezās un metās atpakaļ patvērumā. Keriks apstājās. Otrs saņēmās, tomēr pat tādā attālumā Keriks manīja, ka svešais izbailēs trīs. Sajutis pretinieka vājumu, Keriks rāmi apsēdās zālē un miermīlīgi pacēla rokas.

-  Es nedarīšu pāri! - viņš sauca. - Nāc šurp, apsēdies, aprunāsimies!

Un viņš vairs nepakustējās. Kad rokas nogura, viņš tās nolaida un atstāja guļam uz ciskām ar augšup vērstām delnām, un sēdēja, skatīdamies debesīs un klusi dungodams. Dažkārt viņš pārlaida skatienu klajumiņam, bet centās neizdarīt spējas kustības, kas varētu svešinieku sabiedēt.

Savādais mednieks beidzot paspēra nedrošu soli tuvāk. Tad vēl vienu. Keriks smaidīdams klanīja galvu, bet rokas nekustināja. Soli pa solim ļodzigām kājām svešinieks virzījās tuvāk, līdz attālums saruka līdz desmit soļiem vai pat mazāk. Tad viņš nosēdās zemē sakrustotām kājām kā Keriks un lūkojās viņā platām, izbiedētām acim. Tagad Keriks saskatīja, ka tas nav nekāds pienapuika: āda jau metās krunkaina un caur kraukļmelnajiem matiem vijās sudrabaini pavedieni. Keriks pasmaidīja, bet nekustējās. Vīra mute pavērās, varēja dzirdēt, ka rikle noguldz. Viņš norīstījās un beidzot ierunājās. Vārdi sāka plūst drudžainā steigā.

Keriks nesaprata ne zilbes. Viņš smaidīja un māja ar galvu par zīmi, ka klausās, un kluso, šņācošo vārdu plūdi turpinājās. Tad mednieks piepeši aprāvās, sasvērās uz priekšu un nolieca galvu.

Keriks apmulsa. Viņš nogaidīja, līdz svešais atkal paceļ skatienu, un ierunājās.

-   Es tevi nesaprotu. Vai tu saproti, ko es saku? Vai tu gribi zināt, kā mani sauc? - Viņš piedūrās sev pie krūtim. - Keriks! Keriks! - Atbildes nebija. Svešinieks tikai sēdēja ar atkārušos žokli un blenza, iepletis apaļās acis - bal- tum baltas pret viņa tumsnējo ādu. Kad Keriks apklusa, viņš atkal paklanījās, pateica vēl pāris vārdu, piecēlās un gāja atpakaļ uz birziti. Parādījās vēl viens mednieks un kaut ko pasniedza pienācējam. Aiz viņa klajumā uznira citi, un Keriks pavilka kājas zem sevis, gatavs ik brīdi mesties projām. Neviens no jaunatnācējiem tomēr netuvojās, un viņš, gan nezaudējot modribu, palika sēžam.

Šoreiz svešais mednieks pienāca un apsēdās tuvāk. Pārējie palika, kur bijuši. Keriks redzēja, ka pienācējs nes īpatnēju tumšu kausu ar ūdeni. Pacēlis to abās rokās un padzēries, viņš pasniedzās un nolika trauku zemē starp viņiem abiem.

Ja mednieki kaut ko dala, viņu vidū veidojas kaut kāda kopība, Keriks prātoja. Tam jābūt miera piedāvājumam. Cieši uzlūkodams pretimsēdētāju, viņš pacēla kausu un iestrēba malku, pēc tam nolika to atpakaļ zālē. Svešais pievāca kausu un izlēja atlikušo ūdeni zemē starp viņiem, tad iebakstīja kausam sānos un pateica vienu vārdu:

-  Valiskis.

Vīrs atkal sniedza kausu Kerikam. Keriku viņa rīcība mulsināja, tomēr viņš klanīja galvu un smaidīja, cenšoties sarunu biedru iedrošināt.

Kauss izrādījās veidots no kaut kā tumši brūna un cieta. Viņš ielūkojās vērīgāk. Raupjš un brūns, bet ar kaut kādu melnu ornamentu pie augšmalas. Otrā pusē atklājās vēl lielāks zīmējums - arī melns.

Ļoti sīki izstrādāta, skaidra, melna kontūra. Tas nebija nekāds pleķis vai primitīvs, regulārs ornaments. Nepārprotami iezīmējās zvēra aprises: gan ilkņi redzami, gan snuķis…

Tas bija mastodonts.

-  Valiskis, - svešais vēl atkārtoja. - Valiskis.

XX

Keriks pagrozīja kausu delnās un piedūrās mastodonta attēlam. Sarunu biedrs pamāja un uzsmaidīja, atkal un atkal atkārtodams:

-  Valiskis.

Ko lai domā? Vai šiem taniem arī ir mastodonti? Ej nu sazini, ja nesaproti ne vārda no sarunu biedra teiktā.

Svešais uzmanīgi pavilka kausu uz savu pusi, līdz Keriks to atlaida, un aizgāja atpakaļ koku pavēni.

Viņam atgriežoties, kauss bija pildīts ar kaut kādu baltu un kunkuļainu sutinātu augu masu. Mednieks paņēma kādu nieku pirkstos un iebāza mutē, bet pašu kausu nolika zemē. Keriks sekoja viņa piemēram; ēdamais garšoja labi. Mednieks nekavējoties metās atpakaļ uz birziti. Keriks gaidīja, bet viņš tā arī vairs neatgriezās. Šķiet, ka tikšanās bija beigusies. Uz Kerika saucienu neviens neatsaucās. Nesteidzīgi pārgājis pār klajumiņu, viņš atklāja, ka birzi neviena vairs nav.

Mīklainā sastapšanās tomēr iedrošināja. Tumsnējais mednieks nebija vicinājis ieročus, viņš piedāvāja ūdeni un cienastu. Keriks savāca trauku un savu šķēpu un kājoja atpakaļ uz teltīm. Viņam parādoties, sardzes viri deva ziņu, un tūdaļ jau arī Herilaks traucās augšup pa nogāzi viņam preti. Arī viņš atzina, ka ēdiens ir itin baudāms, un tāpat kā Keriks nerada notikušajam izskaidrojuma.

Samadi vācās kopā klausīties Kerika stāstījumā, un viņam nācās to atkārtot vēl un vēl. Ikviens vēlējās nomēģināt svešinieka velti, un drīz vien kauss bija tukšs, bet arī tāds tas piesaistīja interesi. Herilaks grozīja to un klauvēja ar pirkstu kauliņiem pa sāniem.

-  Ciets kā akmens, bet pārāk viegls. Un šis mastodonts - tikpat ciets. Neko nesaprotu.

Pat Freikens atzina par prātīgāku neizteikt savu viedokli. Beigu beigās Keriks pats pieņēma galējo lēmumu.

-  Rīt es atkal došos turp. Aiznesīšu viņiem kādu gaļas klunci. Protams, ne jau viņu kausā. Dodiet man kādu pītu paplāti ar rakstiem.

Pirms saulrieta Armuna izraudzījās labāko paplāti - pašas pītu -, un noskaloja to upē.

-  Tas ir bīstami - iet turp, - viņa bažījās. - Kādam tevi jāpavada.

-  Nē. Šie mednieki mani tagad pazīst. Un es jūtu, ka briesmas ir garām, - ļaunākais varēja notikt pirmajā reizē. Šie svešādie tani medī šajā zemē, un, ja gribam te palikt, būs jāsadzīvo ar viņiem. Mums taču nav kur dēties! Paēdīsim, bet labākos gabalus atliksim rītdienas cienastam.

Nākamajā rītā pazīstamajā pļaviņā neviens Keriku negaidīja. Viņš tomēr nosvieda šķēpu un apņēmīgi gāja pār klajumu, un tepat jau ari no kokiem iznira pazīstamā figūra. Keriks apsēdās un nolika sev priekšā paplāti; šoreiz svešinieks nāca klāt bez baiļu un omulīgi atsēdās zālē. Keriks apēda kumosiņu, pastūma paplāti uz priekšu un vēroja, kā pretimsēdētājs, neslēpjot apmierinājumu, zelē gaļas šķēli. Tad viņš pagriezās un skaļi uzsauca. No birzs paēnas izslīdēja vēl pieci tumšmataini, bezbārdaini mednieki, apģērbti tāpat kā pirmais; diviem nācējiem bija šķēpi. Šoreiz izbijās Keriks. Viņš pielēca kājās un atkāpās. Svešinieki apstājās un pārsteigti blisināja acis. Keriks izstiepa roku un atdarināja šķēpa nosviešanas kustību. Viņa sarunu biedrs žestu saprata un uzsauca kaut ko, acīmredzot pavēli, jo pārējie nolika šķēpus un nāca tuvāk.

Keriks gaidīja, sakrustojis rokas un neizrādīdams raizes. Viss šķita mierīgi, bet svešie zem saviem baltajiem apsējiem varēja slēpt arī nažus. Un naži pat būtu lieki: viņi sešatā jebkurā gadījumā varētu viņu viegli pieveikt un nogalēt. Viņam bija jāsamierinās ar šādu iespēju. Jāsamierinās vai arī nekavējoties jābēg.

Viņiem tuvojoties, Keriks redzēja, ka divi nes īsas nūjas. Viņš norādīja uz tām un atveidoja dauzīšanas kustības. Svešie apstājās un apspriedās. Nebija tik viegli saprast, ko Keriks gribējis teikt. Beidzot viens no viņiem gāja atpakaļ pēc šķēpa, un Keriks atkal saspringa, gatavs skriet. Izrādījās - mednieks tikai gribēja parādit, kā pielieto koka rīkus. Viņš ielāgoja nūjas galā šķēpa resgali, atbalstīja ieroci pret otras rokas delnu, pieturēja ar pirkstiem, atliecās tālu atpakaļ un raidīja šķēpu augstu gaisā. Tas lidojumā apgriezās un kritienā iecirtās dziļi zemē. Keriks isti nesaprata, kā šī ierīce darbojas, bet katrā ziņā šķēps aizlidoja neparasti tālu. Mednieks aizgāja pie šķēpa un nosvieda nūju tam lidzās; Keriks nepakustējās.

Svešie sasēdās lokā viņam iepretim un augstās balsīs nervozi čaloja. Keriks viņus interesēja tāpat kā viņi - Keriku. Kāds pastiepa pirkstu un piedūrās debessmetāla nažiem Kerika kaklā, cits pataustīja kaklariņķi. Keriks uzmanīgi pētīja viņu ādas apsējus un saprata, ka tie nemaz nebija no ādas. Viņš paslidināja pirkstus pa viena mednieka galvasrotu; tas nosēja balto lentu un pasniedza viņam. Lietiņa izrādījās mīksta kā vilna, tāda kā sapīta līdzīgi grozam, bet šķiedras šķita savītas no smalkiem matiņiem. Keriks grasījās sniegt to atpakaļ, bet mednieks atstūma viņa roku un rādija uz Kerika galvu. Viesis uzvilka to galvā, un pārējie pavadija šo ricību ar atzinīgiem izsaucieniem.

Visi svešinieki šķita gandarīti par pirmo saskarsmi un aizrautīgi tērgāja, līdz nonāca pie kāda lēmuma. Jaunatnācēji piecēlās un devās atpakaļ uz birzi. Pirmais mednieks pavilka Keriku aiz elkoņa un norādīja uz aizejošajiem biedriem. Žestu pārprast būtu grūti: nāc mums lidzi! Varbūt tiešām iet? Vai varbūt viss šis teātris spēlēts tikai tāpēc, lai viņu sagūstītu vai nonāvētu? Bet viņi šķita tik dabiski un atraisīti, abi šķēpneši pat savāca atpakaļ savus šķēpus un neatskatījušies turpināja ceļu.

Keriks izlēma. Ja te būtu kādi slazdi, viņi nebūtu ņēmuši šķēpus: starp kokiem taču mierīgi varēja gaidīt citi bruņoti mednieki. Viņam jārīkojas, pilnībā paļaujoties uz viņu labajiem nodomiem. Nedrikst izrādīt bailes. Tomēr viņš nepameta savu šķēpu: norādijis uz to, Keriks devās tam pakaļ. Pirmais mednieks aizlēkšoja viņam garām un ieroci pacēla; spējas izbailes kā zibens izskrēja caur Kerika krūtim, bet svešinieks tikai izpalīdzīgi pasniedza viņam ieroci. Spriedze atslāba; varbūt patiesi viņi ir tik miermīlīgi, kā izskatās? Viņš dziļi ievilka elpu; bija tikai viens ceļš, kā to noskaidrot.

Svešinieki apstājās birzs malā un apgriezās. Keriks nomierinājās un sekoja viņiem.

Ceļš veda pār paugura virsotni un lejup gar otru sānu. Tur pavērās aiza, un Keriks saprata, ka to izgrauzusi tā pati upe, gar kuras krastiem samadi visu laiku virzījušies: tā meta lokus šurpu turpu caur pauguraini. Šobrīd viņi gāja pa skaidri iezīmētu taku lejup, līdz nonāca pie upes un turpināja ceļu gar krastu.

Ar katru līkumu klinšu sienas slējās arvien augstāk un straume traucās aizvien straujāk. Viņi spraucās pa šauru, klinšainu, smiltīm klātu krasta dzegu, kuru pavasaros noteikti klāj palu ūdeņi. No krasta bija atšķēlušies milzu klintsbluķi, un ūdens, triekdamies pret tiem, uzšķieda augstu gaisā smalkas šļakatas. Gājēji pārrāpās pāri varenai klints atlūzai, kas aizšķērsoja gravu visā platumā, jo upe šeit krākdama vēlās pāri radzēm, sakuldama baltas putas pie pretējās, stateniskās klints sienas. Rāpšanās vērtās grūtāka. Keriks pavērās augšup un salēcās.

No augšas viņā nolūkojās tumšmataini, šķēpiem bruņoti mednieki. Viņš uzsauca ceļabiedriem un norādīja uz savu bažu cēloni. Tie palūkojās augšup, saprata viņu un izkliedza komandas, liekot novērotājiem pazust no redzeslauka. Keriks, smagi elsdams, uzkāpa klints virsotnē un pārlaida skatu tikko veiktajam ceļa posmam.

Visapkārt, līdz pat tumšajai straumei tālu lejā, vīdēja smilšaini klinšakmeņi. Abos krastos slējās stāvas klintis. Medniekiem, kuri bija uz brīdi nozuduši, lai palaistu viņu garām, būtu ļoti vienkārši aizstāvēt šo dabisko nocietinājumu. Tās bija lieliskas aizsargpozīcijas, bet kas gan aiz tām slēpās? Steigšus klumburojot lejup pa pretējo krauju pakaļ pārējiem, bailes atkal pārmāca ziņkāri.

Ainava nemitīgi mainījās. Klinšu sienas mijās ar smilšainiem pauguriem, šur tur vīdēja kāds zāļu kušķis, kāds panīcis kociņš. Pēc īsa brīža zeme kļuva līdzenāka un zaļāka, taisnās rindās stiepās zaļumi… Keriks brīnījās par šīm taisnajām rindām, lidz pamanīja, ka vienā no tām rakņājas vīri, un nu jau varēja brīnīties par divām lietām: par mērķtiecīgi stādītajiem krūmiem un medniekiem, kas darīja sieviešu darbu - čubinājās ap lakstiem. Tas viņu pārsteidza jo īpaši. Bet jilanē taču iekopa laukus ap pilsētu! Kāpēc gan tani nevarētu darīt tāpat un kāpēc gan vīri nevarētu tur strādāt līdz ar sievām? Viņš ar skatienu iztaustīja zaļās vagas lidz pat ielejas klinšu sienai, lidz tumšajām nišām klintī.

Tālāk viņu ceļš veda gar grupiņu sieviešu, kuras visas bija ietinušās mīkstajā izstrādājumā: tās rādija uz Keriku ar pirkstiem un spalgās balsīs klaigāja. Kerikam šķita, ka būtu bijis pareizi izjust bailes še, ielejā, starp melnīgsnējiem svešiniekiem, bet viņš neizjūta. Ja tie būtu gribējuši izrēķināties ar viņu, tas sen jau būtu darīts. Briesmas gan joprojām pastāvēja, bet ziņkāre pārmāca bailes. No ugunskuriem cēlās dūmi, visapkārt skraidīja bērneļi, klintis sakļāvās ciešāk - un viņu pārsteidza pēkšņa atskārsme:

-  Pilsēta bez jilanē! - Keriks iesaucās. - Tanu pilsēta!

Viņa pavadoņi apstājās un pagaidīja, lidz viņš mitējās brīnīties. Augšup uz dobumiem klinti sniedzās baļķi ar gropēm, veseli koku stumbri. Jādomā, pa šiem baļķiem varēja uzrāpties, jo Keriks redzēja nišās vidām ziņkāras sejas. Visapkārt bija kņada kā īstā jilanē pilsētā, visapkārt kūsāja viņam neizprotama rosiba.

Mednieks, kuru viņš satika pašu pirmo, aicināja Keriku uz priekšu, uz plašu atveri klints piekājē. Keriks sekoja viņam un nopētīja akmens sienu alas dibenā: pēkšņajā krēslā pēc spožās saules viņš nespēja izšķirt sīkumus.

-  Valiskis, - mednieks teica. Šo vārdu Keriks jau bija dzirdējis.

Viņš pārlaida acis ornamentiem uz sienas un sāka kaut ko no teiktā saprast.

Tur bija zvēri, - ar krāsu uz klints uzmālēti zvēri, pārsvarā viņam pazīstamās stirnas. Goda vietā virs tām gandrīz dabiskā lielumā dižojās mastodonts.

-  Valiskis, - mednieks atkal teica, pamādams ar galvu uz zvēru. - Valiskis.

Keriks prātigi pamāja bez mazākās sajēgas par zimējumu nozīmi. Attēls bija

apbrīnojami precīzs, tāpat kā uz kausa. Arī citiem zīmējumiem nevarētu pārmest neīstumu. Viņš aizskāra briedi un teica:

-  Briedis.

Tumšmatainais mednieks neizrādija nekādu interesi. Viņš atkāpās saules strēlē un aicināja Keriku līdzi.

Keriks labprāt būtu pakavējies un pavērojis svešinieku darbošanos, bet ceļabiedrs viņu steidzināja: nācās rāpties pa vēl vienu rievotu baļķi līdz klints sienai. Kāpiens pūles neprasīja, un pavadonis Keriku jau gaidīja augšā. Aiz dzegas pavērās tumša atvere, kas veda neredzamā iekštelpā. Viņi devās turp. Pa akmens grīdu mētājās podi un citi izstrādājumi, bet alas dibenā slējās ādu kaudze. Balti tērptais mednieks ierunājās, un viņam atsaucās kusla balstiņa.

Ciešāk ielūkojies, Keriks samanīja kādu stāvu: izdēdējis augums, ko klāja adas, atstājot atsegtu tikai seju. Grumbainu, červeļainu seju. Lūpas sakustējās pār bezzobu muti, un balss atkal iesēcās:

-  No kurienes tu esi? Kā tevi sauc?

XXI

Kerika acis aprada ar telpas tumsu, un viņš jau varēja saskatīt vecās sievas seju, kaut tumsnēju aiz vecuma, bet neapšaubāmi baltādainu, ar zilām acīm. Viņas mati savulaik varētu būt bijuši blondi; tagad tie bija sirmi un šķidri. Spiedzīgā balstele ieskanējās atkal, un Keriks atskārta, ka saprot vārdus. Tas nešķita marbaks, kādā runāja pats, - drīzāk varētu būt kāda aizkalniešu izloksne kā Harhavolas samadam.

-  Kā tevi sauc? - balss nerimās, - kā tevi sauc?

-  Esmu Keriks. Es nāku no kalnu viņas puses.

-  Tā jau es domāju, tieši tā es domāju. Tavi mati ir tik gaiši… Panāc tuvāk, lai Onita var tevi redzēt. Nu, patiesi - tanus! Vei, Sanon, vai es neteicu, ka vēl atceros viņu mēli?

Vārgulīgā balss aizlūza sausā smiekliņā.

Keriks un Onita turpināja sarunu. Sanone, tumšādainais mednieks, tikai klausījās un māja ar galvu; viņš nesaprata ne vārda.

Onita še bija nokļuvusi agrā jaunībā, mednieku sagūstīta, - tas Keriku nebūt nepārsteidza. Daudz kas viņas stāstā bija neskaidrs, bieži vien viņa novirzījās no tēmas, dažkārt pat iesnaudās. Reiz, uztrūkusies no snaudas, veča uzrunāja Keriku sesekā - valodā, kurā runāja tumšādaino sasku cilts - un apskaitās, jo sarunu biedrs neatbildēja. Vienubrīd viņa pieprasīja ēst, un maltīte tika arī Kerikam. Tad jau bija vēla pēcpusdiena, un Kerikam šķita gana runāts.

-   Pasaki Sanonem, ka man jāatgriežas pie mana samada! - viņš iejaucās večas tērgāšanā. - No rīta būšu atpakaļ. Izstāsti to viņam!

Onita tūdaļ pat ieslīga dziļā miegā, palaikam iekrākdamās un murmulēdama, tomēr Sanone, kā rādās, saprata Keriku bez vārdiem. Viņš pavadīja viesi līdz pat klints pārkarei un uzsauca abiem šķēpnešiem, kas šeit patrulēja. Izkļuvis aiz pārkares, Keriks lielāko daļu ceļa līdz upmalas apmetnei mēroja skriešus, lai sasniegtu teltis līdz tumsai. Herilaks izrādījās nobažījies par Kerika ilgo prombūtni, par ko liecināja satrauktu sagaidītāju pulciņš kalnājā. Atgriezies apmetnē, Keriks klusējot padzērās vēso ūdeni un tikai tad ierunājās. Herilaks ar Freikenu un samadariem apsēdās viņam cieši līdzās; samadu ļaudis sasēda visapkārt plašā lokā.

-  Pirmām kārtām: lai visi zina, - Keriks svinīgi paziņoja, - šie tumšādainie tani sauc sevi par saskiem! Viņi netīko mūs nomaitāt vai padzīt no šejienes. Viņi labprāt palīdzētu, pat dotu mums ēdmaņu, bet tas viss - mastodontu dēļ.

Pār klausītājiem pāršalca pārsteiguma čuksti; Keriks nogaidīja, līdz tie pieklust, un turpināja.

-  Es ari pats esmu neizpratnē: šie saski ir visai dīvaini. Starp viņiem ir veča, kuras runu es kaut cik varēju saprast, bet ne pilnībā. Saskiem nav mastodontu, tomēr viņi tos pazīst: lūk, viens pat attēlots uz kausa, turklāt viņi man rādīja alu, kur uz sienas starp citiem zvēriem uzzīmēts milzīgs mastodonts. Šo attēlu nozīme man nav zināma, bet skaidrs, ka viņi ar tiem saista kaut ko sev ārkārtīgi nozīmīgu, kaut arī paši šos lopus netur. Saski ir redzējuši mūsējos, ievērojuši, ka tie mums klausa, un tas viņiem radījis vēlēšanos mums palīdzēt. Viņi mums nevēl ļauna. Turklāt šiem saskiem ir visādi labumi, kas mūs varētu interesēt: pārtikas krājumi ziemai, šitādi trauki… Hm… Nevar nemaz visu uzreiz atcerēties. Rīt mēs aiziesim pie viņiem abi ar Herilaku. Aprunāsimies ar viņu samadariem. Grūti pateikt, kā veidosies mūsu attiecības, bet vienu gan varu apgalvot puslīdz droši: mums gluži necerēti patrāpījusies droša ziemas apmetne!

Šī vieta izrādījās pat vairāk nekā patvērums no ziemas, tā šķitās solām kāroto drošo ostu pret pasaules vētrām. Jilanē še nekad neesot bijušas, saski par tām nebija pat dzirdējuši un nespēja saprast, kas tad medniekiem atgadījies, jo veča snauduļodama nespēja iztulkot garus un sarežģītus teikumus. Svarīgi bija tas, ka saski vēlējās, lai jaunatnācēji mājotu viņiem cieši līdzās. Tas varētu būt saistīts ar tumšādainajiem harvanu medniekiem, kas mita ziemeļos, bet savos sirojumos mēdza atklīst arī līdz šejienei. Upes aizsprosts sākotnēji veidojies kā dabisks nogruvums, bet saski tur bija savēluši klintsbluķus un šķembas, gadu gaitā izveidojot masivu barjeru, kas aizsargāja ieleju no ziemeļiem. Tālāk aiz nogruvuma klinšu sienu ieskautā ieleja plētās plašumā, pāraugot apmežotā paugurainā un pat līdzenās ganībās. Vēl tālāk uz dienvidiem kraujas atkal sakļāvās, sažņaudzot līgano upi un pārvēršot to brāzmainā kalnu straumē, kur laivām nebija, ko meklēt. Neskatoties uz visu, harvani vienādiņ atrada zemākas vietas, kur pārkļūt pār klinšu grēdu, tāpēc saski pie šīm pārejām allaž stāvēja sardzē. Ja tanu samadi uzturētos tepat tuvumā, harvaniem nāktos turēties drošā attālumā. Saski, savukārt, uzņemtos rūpes par pārtikas apgādi. Šāda savienība būtu izdevīga visiem.

Samadu teltis joprojām slējās upmalā, jo palienē un mežainajā paugurainā pletās bagātigas ganības. Medībās nepagalam neveicās, un tanus būtu gaidijusi īsta bada ziema, ja līdzās negadītos saski, kuru pārtikas krājumu pietika visiem, jo viss nepieciešamais izauga upmalas laukos. Saski neko neprasīja sev par atlīdzību, tiesa gan, viņi ar pateicību pieņēma svaigu gaļu pēc veiksmīgām medībām. Vienīgais, ko tie vēlējās, bija iespēja redzēt mastodontus, tuvoties tiem; kā galējo labvēlību viņi uztvēra atļauju pieskarties to krunkainajai, matainajai ādai.

Kerikam tika vēl vairāk prieka nekā saskiem, jo ik sīkums jauno kaimiņu dzīvē viņam šķita neatvairāmi pievilcīgs. Citi mednieki par saskiem neinteresējās vispār, ja nu vienīgi izsmēja virus, kas meņģējas pa dubļiem kā tādi sievišķi. Keriks uztvēra līdzību starp viņu lauka darbiem un jilanē ganāmpulkiem, un apziņa, ka pārtikas nodrošinājums ik bridi ir tepat līdzās, nevis klejo apkārt atkaribā no gadalaika, sniedza viņam drošibas sajūtu. Tā kā mednieku bija vairāk nekā medijuma, samadu viri pat priecājās, ka Keriks pavada tik daudz laika pie saskiem. Daudz nakšu viņš uzturējās klinti izcirstajās telpās, līdz beidzot aizveda turp ari Armunu ar visām viņu zvērādām un citām mantām. Saski apsveica šo soli; sievietes un bērni pulcējās ap Armunu, apbrīnodami tās gaišo vaigu un bikli pieskardamies viņas matiem, kas klājās pār pleciem.

Armuna izrādījās it naska uz valodām. Keriks bieži ciemojās pie vecās Onitas un vārdu pa vārdam, frāzi pa frāzei apguva seseku. Armuna to enerģiski pārņēma un sāka jau likt lietā, pļāpājot ar citām sievām. Svešādā izruna lika tām slepus spurgt delnās, bet Armuna zināja, ka viņu smieklos nav ļaunprātības. Beidzot nopratušas, ko viņa vēlējusies pateikt, tās atkal un atkal pareizi izrunāja sacīto, kā mācot mazu bērnu, un Armuna frāzi atkārtoja. Pēc īsa laika viņa jau pati mācīja Keriku, un viņam vairs nenācās nokauties ar večas indevēm.

Kamēr Armuna citigi apguva svešo valodu, Keriks no rita līdz vakaram nodevās sasku saistošo nodarbju un iemaņu pētīšanai. Cietie trauki patiesi izrādījās izgatavoti no mīkstiem māliem, kas plānā slānī atrodami kādā nogāzē. Mitrajam mālam piešķīra vajadzīgo formu un lika to ļoti karstā krāsnī žūt. Pati krāsns bija sakrauta no akmeņiem un tiem pašiem māliem. Iekšā cauru diennakti kūrās uguns, un karstums vērta mālu akmens cietu.

Vēl lielāku interesi modināja šķiedra, ko saski izmantoja virvēm un auklām, no kā tie auda drānu un darināja apģērbu. To ieguva no sika, zaļa auga, ko sauca par haradi. Haraža sēklas saski ar gardu muti ēda, bet no sasmalcinātām - spieda eļļu, ko plaši pielietoja saimniecībā, tomēr visvērtīgākie bija šo augu stiebri.

Haražus sagāza seklos dīķos un noslogoja ar smagiem akmeņiem, lai neuzpeld. Pēc zināma laika piemirkušos stiebrus vilka laukā un kaltēja saulē, pēc tam izkūla uz akmens plāksnēm. Ar ipašiem žuburainiem rikiem uzvandīja un atdalīja tīro šķiedru, ko sievietes pēcāk savija un savērpa stingrās grīstēs; no iegūtajiem pavedieniem darināja auklas un virves, sēja zvejas tīklus un cilpslaz- dus. Vislabākās, vistievākās šķiedras uzstiepa uz koka rāmjiem - pavedienu pie pavediena, cieši citu pie cita. Pēc tam sievietes starp tiem turp un atpakaļ izvija citus pavedienus, tādējādi iegūstot baltu audeklu, par ko tik ļoti sajūsminājās Armuna. Viņa drīz vien lika savus ādas apģērbus un zvērādas pie malas un ietērpās mikstajās haraža drānās tāpat kā pārējās sievietes.

Starp saskiem Armuna jutās laimīga, laimīgāka nekā jelkad iepriekš savā dzīvē. Drīz vajadzēja dzimt viņas bērnam, un viņa jutās pateicīga, ka var dzīvot šeit - siltumā un ērtībās -, nevis ziemot saltā teltī. Viņai nebija ne mazākās vēlēšanās rāpties pāri akmens barjerai, lai uz radibu laiku atgrieztos pie samadiem upmalā. Viņas samads tagad bija šeit, un Keriks - viņas samadars. Par savas īstās dzīves sākumu viņa uzskatīja to mirkli, kad puisis ielūkojās viņas sejā un neiesmējās. Arī saski par viņu neņirgājās un pat nepievērsa uzmanību viņas zaķalūpai, jo viņus iejūsmoja meičas gaišā āda un mati, palsi kā haradis. Tā viņi tos ari sauca, jo tie bija balti kā šī drāna. Armuna pie saskiem jutās kā mājās, nu jau brīvi runāja viņu valodā, mācījās vērpt un gatavot ēdienu no labības, ko tie audzēja, un arī bērnam bija jānāk pasaulē šeit.

Keriks pat neapsprieda šādu lēmumu: tas viņu pilnībā apmierināja. Tirās akmens alas un austo drēbju mīlīgie pieskārieni bija tik pārāki par vēja caurpūstajām teltim un mūdžu apsēstajām zvērādām! Dzīve ar saskiem daudzējādi līdzinājās jilanē pilsētas burzmai, kaut ari viņš vairījās apzināti vilkt šādas paralēles. Kerikam nepavisam netikās domāt par jilanē, un, kad vien salīdzinājums nelūgts iešāvās prātā, viņš allaž mānijās vērst savas domas uz citu pusi. Galu galā, kalni un tuksnesis ir šķērslis, un jilanē nav lemts viņus še uziet. Citādi taču nevar būt! Viņam tagad ir pienākumi, un tas ir svarīgāk par visu. Dzemdības tomēr ir viena nozīmīga lieta, kaut arī vienīgi viņam un Armunai. Saski daudz lielāku nozīmi piešķīra citām radībām: šķiet, viņi par to vien tērgāja.

Mastodontienei Dūhai arī bija jāatnesas. Gaidāmais mazulis viņai būs ceturtais; gan viņa pati, gan ari samadi pret to attiecās kā pret gluži ikdienišķu lietu.

Saski tā nedomāja. Keriks jau sāka mazliet saprast viņu godbijību pret mastodontiem. Par šo pasauli viņi zināja daudz tāda, ko tani nenojauta, sevišķi jau par zvēru un klinšu gariem, par to, kas viņpus debesīm, no kurienes nākusi pasaule un kas gaidāms nākotnē. Viņiem bija daži ļaudis, tā sauktie mandukti, kas vispār neko citu nedarija, tikai gremdējās šajos jautājumos. Sanone viņu vidū bija galvenais, viņš tos vadīja, bet visi mandukti kopā pārvaldīja sasku sabiedrību. Sanones loma mazliet atgādināja jilanē sabiedrības eistaā, un Keriks, kā radis, bez kavēšanās devās uz alu pēc pirmā uzaicinājuma. Sanone jau sēdēja mastodonta attēla priekšā un pamāja, lai Keriks sēžas līdzās.

- Jūs esat veikuši garu ceļu, lai sasniegtu šo ieleju, - Sanone sāka runu. Saskus, tāpat kā tanus, allaž tuvojās sarunas tēmai aplinkus. - Jūs kāvāties ar maragiem, kas staigā kā cilvēki. Mēs nekad tādus maragus neesam redzējuši. Tev jāpastāsta man par tiem.

Keriks jau sen bija viņam izklāstījis visu, ko zināja par jilanē, tomēr mierīgi sāka savu stāstu no gala, zinādams, ka tas ir tikai solis ceļā uz šīs vizītes patieso mērķi.

-   Kādi slepkavīgi neradijumi! - Sanone nodrebēja, iedomājoties, cik daudz ļauna jilanē nodarijušas. - Vai tiesa, ka tās nogalēja ne vien tanus, bet arī mastodontus?

To sakot, viņa balsī izskanēja neslēptas šausmas.

-  Tieši tā.

-   Tu ļoti maz zini par mūsu godbijību pret mastodontiem. Vai redzi šo gleznojumu virs manis? Es gribu tev pastāstīt, kādēļ šos milzu radījumus tur tik lielā cieņā. Lai to saprastu, ir jāzina, kā tapusi pasaule. Pasauli, kādu tu to tagad redzi, veidojis Kadairs, radītājs. Visu radījis viņš. Viņš lika ūdenim tecēt, lietum lit. labibai briest. Kad viņš veidoja pasauli, tā bija neauglīga, cieta klints. Tad viņš pieņēma mastodonta veidolu. Kad nu Kadaīrs-kas-bija-mastodonts piesita kāju, klints pašķīrās un izveidojās ieleja. Mastodonta snuķis izšļāca ūdeni, un sāka tecēt upe. No viņa mēsliem izauga zāle, un pasaule kļuva auglīga. Tā viss sākās. Kad Kadaīrs devās tālāk, mastodonts palika, lai atgādinātu mums visu, ko savulaik darījis. Tādēļ mēs mastodontu pielūdzam. Vai saproti tagad?

-  Jā. Man ir liels gods to dzirdēt.

-  Tas, ka tu esi šeit, mums ir gods. Tu vadi ļaudis, kas rūpējas par mastodontiem, un tu atvedi viņus šurp. Par to mēs esam pateicīgi. Pagājušonakt bija sapulcējušies mandukti un pārrunāja to, un pēc tam mēs cauru nakti vērojām zvaigznes. Tur bija zīmes, debesīs liesmojoša guns, visas liesmainās tekas norādīja šo ceļu.

Šīm lietām ir sava ziņa. No tām mēs uzzinājām, ka Kadaīrs vadījis samadus šurp kāda apslēpta iemesla dēļ. Pagājušajā naktī šis iemesls tapa skaidrs. Jūs tikāt vadīti šurp, lai mūsu klātbūtnē piedzimtu jauns mastodonts.

Nu Sanone paliecās uz priekšu un ierunājās varen svarīgā balsī.

-   Vai mastodontu māte atnesīsies šeit? Tas ir ļoti būtiski, lai mastodontēns piedzimtu te. manduktu klātbūtnē. Es nevaru tev izskaidrot, kālab tas tik svarīgi, jo tā ir mistērija, ko nedrīkst nosaukt vārdā. Varu apgalvot, ka tevi sagaida dāsnas veltes, ja to atļausi. Kāds ir tavs lēmums?

Cienīdams, kaut neizprazdams viņu parašas, Keriks piesardzīgi teica:

-  Es bez kavēšanās teiktu «jā», bet ne man to izlemt. To var atļaut samadars, kam pieder mastodontu māte Dūha. Es ar viņu aprunāšos, es pastāstīšu, cik tas svarīgi.

-  Šā notikuma nozīmi tev nesaprast. Dodies pie šā samadara! Kopā ar tevi es nosūtīšu manduktus ar dāvanām, lai paustu mūsu labos nodomus.

Kad viņš pārradās. Armuna gulēja. Keriks kustējās klusītēm, lai viņu neuzmodinātu. Viņš apvilka savus kājavus ar biezo zoli un aizgāja. Sanone gaidīja stāvu zemāk; viņa pavadoņu - divu jaunu manduktu - muguras līka zem pītu grozu svara.

- Tie tevi pavadīs, - pavēstīja Sanone. - Kad runāsi ar samadaru, pastāsti viņam, ka mūsu lūgums nebūs bez seguma. Un mandukti ar jaunajām ziņām steigs atpakaļ.

Keriks ar prieku izlocīja kājas. Jau ilgs laiks bija pagājis kopš viņa pēdējā apmetnes apmeklējuma. Pie klinšu barjeras viņš pamanija, ka upē ūdens cēlies. Acīmredzot tālajās ielejās nokusis sniegs. Pārvarējis šķērsli, viņš uzņēma strauju soli, tad apstājās un pagaidīja smagi apkrautos manduktus. Saule sildīja, un pavasara lietus darīja zāli jo zaļu. Piekalnē bija uzplaukušas zilas puķes. Gaidot manduktus, viņš noplūca saldenu zāles stiebru un košļāja to.

Gājēji devās augšup caur nelielu koku puduri un nonāca pļavā, kur Keriks pirmoreiz sastapa Sanoni. Viņš no šejienes varēja redzēt upi un nometnes vietu tās krastā.

Tā bija tukša un pamesta.

Samadi bija projām.

XXII

Samadu nozušana Keriku pārsteidza un pat nedaudz satrauca, bet abi mandukti bija dziji satriekti. Viņi nosliga ceļos un izmisumā ievaimanājās. Keriks gribēja ko teikt, bet ceļabiedri savās žēlabās nelikās par to ne zinis, un viņam nācās tos sapurināt, lai pievērstu sev uzmanību.

-  Mēs sekosim viņiem, līdz atradīsim. Tie nevarētu būt nekur tālu.

-  Bet viņi ir prom, varbūt pat iznīcināti, zuduši no šīs pasaules, mastodonti miruši… - kunkstēja jaunākais mandukts.

-  Nekas tamlīdzīgs. Tanu samadi nav saistīti ar noteiktu vietu, kā tas parasts jums. Viņiem nav lauku un klinšu mājokļu, kur dzīvot. Tiem allaž jāpārvietojas, lai salūkotu iztiku, labākus medibu laukus. Jau visu ziemu apmetne atradusies šeit, - cik tad var! Bet nekur tālu tie nevarētu būt devušies, citādi viņi būtu nākuši pie manis un teikuši, ka dodas projām. Nāciet nu, iesim meklēt!

Kā allaž, samada pārcelšanās atstātajām pēdām varēja izsekot bez pūlēm. Dziļās vagas vispirms veda uz ziemeļiem, bet pēc tam pavērsās uz rietumiem pret zemo pauguraini. Tālāk slieču rievas aizveda atpakaļ pie upes, pie nobrukuša un nomiņāta krasta līdz pat ūdenslīnijai. Mandukti, kuru sākotnējās bažas jau mijās ar līksmu satraukumu cerībā ieraudzīt mastodontus, traucās kā plēsti. Pirmie tos pamanīja bērneļi un klaigādami ļepatoja pie samadiem ar ziņu. Herilaks jau sveicinādams nāca pretī un smīkņāja par Kerika balto ietērpu.

-   Vasarā jau pulka labāks par kažokādu, bet krietnā ziemā tu nosalsi kā prusaks. Nāc nu, piesēdi ar mums, uzvelc kādu dūmu un pastāsti, kas jauns ielejā.

-  Tā arī darīšu. Tikai vispirms jāpasauc Sorlis. Šie saski nes viņam dāvanas, jo viņi nāk ar lūgumu.

Drīz vien jau Sorlis līksmi cilāja rupja maluma miltu plāceņus, saldumus, svaigās saknes; starp veltēm bija pat īpaši vērtīgais retums - medus. Mandukti bažīgi nolūkojās, kā viņš rakņājas pa groziem, un atviegloti redzēja viņu smaidām.

-  Ziemas beigu galā tāds paēdiens būs makten smeķigs. Starp citu, kāpēc viņi sastiepuši tādus labumus tieši manam samadam?

-  Tā ir nopietna lieta, - Keriks dziļdomīgi uzsāka. - Es pastāstīšu, tikai nesmejies! Šiem ļaudim tā lieta ir pat ļoti nopietna. Ņem vērā, cik pulka pārtikas viņi mums jau devuši un cik vēl dos. Tad lūk: tu taču zini, kādu bijību viņi izjūt pret mastodontiem?

-  Zinu gan. Es gan nesaprotu, bet tam jābūt kaut kam nozīmīgam, ja reiz viņi šādi rīkojas.

- Tas ir pat ļoti nozīmīgi. Nebijuši mums mastodonti, diez vai šie ļaudis mums palīdzētu vispār. Un tagad viņi nāk ar lūgumu. Mandukti prasa tavu atļauju nogādāt mastodontieni Dūhu ielejā, lai mazulis piedzimtu tur. Viņi apsola to barot un kopt līdz atnešanās laikam. Vai esi ar mieru?

-  Viņi grib to pievākt? Nekas nesanāks.

- To viņi nemaz neprasa. Mastodontu mātei tikai jāpadzīvo pie viņiem, kamēr piedzims mazulis.

-  Tad tā lieta iet. Kāda tam nozīme, kur teļš piedzimst!

-  Bet tev tas pašam skaļi jāpaziņo tā, lai viņi saprot. Redzi - viņi gaida!

Sorlis lēni pagriezās pret abiem manduktiem, pavēršot delnas uz āru.

-  Jūsu prasība tiks izpildīta. Es pats šodien nogādāšu Dūhu tur.

Keriks pārtulkoja viņa vārdus sasku mēlē, un mandukti godpilnā piekrišanā zemu palocījās.

-  Teic paldies šim krietnajam samadaram! - teica vecākais mandukts. - Pasaki, ka mūsu pateicībai nav gala. Mēs tagad dosimies atpakaļ ar labo ziņu.

Sorlis nolūkojās viesiem nopakaļ un pašūpoja galvu.

-  Ne es to saprotu, nedz arī vēlos saprast. Toties mēs mielosimies ar viņu veltēm un neuzdosim liekus jautājumus.

Tad sākās dzīres, un visi samadi uzklupa sasku cienastam. Keriks, kurš cauru ziemu bija pārticis no šiem labumiem, tiem nepieskārās: viņš labprātāk zelēja sīkstu žāvētas gaļas sloksni. Kad viss bija nokopts, vīri aizdedza akmens pipi un padeva to pa riņķi. Keriks tīksmi ievilka dūmu un pateicās.

-  Vai jaunā apmetne ir labāka par veco? - viņš iejautājās.

-    Šimbrīžam jā, - Herilaks atteica. - Te labākas ganības, bet medībās kā neveicas, tā neveicas. Mums nācies vajāt medijumu līdz pat kalniem, un tas ir bistami, jo tur medī arī tie melnie.

-  Ko tad jūs iesāksiet? Ja nemedās, tad arī nemedīsies, - toties še mēs ēdamo varam dabūt no saskiem.

- Tā var izvilkt vienu ziemu, tak ne jau visu dzīvi. Tani ir mednieki, nevis ubagi. Mēs prātojam, ka dienvidos varētu veikties labāk, bet turp. kā rādās, var tikt tikai pār klinšaino pauguraini, kur nav ne ūdens piles, un šķērsot to nenāksies viegli. Varbūt tomēr mēģināt?

-   Esmu runājis par šo pauguraini ar saskiem. Tur ir dažas ieplakas, kur medījuma netrūkst. Bet tur ir ari kargi, kā viņi sauc tumšādainus, lidz ar to šis ceļš atkrīt. Kā jūs skatāties uz rietumu pusi?

-  Reiz pēc piecu dienu gājuma pa smiltājiem mums jau nācies griezties atpakaļ. Tur ir kails tuksnesis, kur aug tikai tie adatainie augi.

-  Ari par to esmu runājis ar saskiem. Viņi saka, ka jāpamanās tikai nokļūt otrpus smiltim, un tur esot meži. Bet galvenais: viņi zina taku caur tuksnesi!

-  Tad noskaidro visu kārtīgi! Ja mēs šķērsotu smilšu klaju un atrastu labu medibu vietu, kur nav maragu, tad pasaule būtu tāda, kādai tai jābūt, kā pirms sala un pirms maragu uzrašanās.

To sakot, Herilaka seja sakritās un viņš neredzošām acīm vērās izdzisušajā ugunskurā.

-  Nedomā par tiem! - Keriks aizrādīja. - Viņi mūs šeit neuzies.

-  Toties man tie neiziet no prāta. Sapņos es ceļoju ar savu samadu. Redzu viņus, dzirdu viņus - medniekus, sievas un bērnus, redzu lielos mastodontus velkam šļūceņus. Mēs smejamies, mēs mielojamies ar svaigu gaļu. Tad es pamostos, un viņi ir miruši. Tālajā krastā balo viņu kauli, vējš dzenā pār tiem putekļus… Kad redzu šos sapņus, visi samadi man lidzās šķiet svešinieki, un gribas tos pamest un aiziet tālumā. Man gribas atpakaļ uz austrumiem - tur, pāri kalniem. Gribas uzmeklēt maragus un slaktēt tos līdz spēku izsīkumam. Un nomirt. Varbūt starp zvaigznēm es rastu mieru. Mana tharma nesapņotu. Sāpīgajām atmiņām pienāktu gals.

Mednieks savilka milzīgās dūres, bet viņa pirksti sažņaudza vien tukšu gaisu. Ienaidnieks bija neredzams, tāpat kā Herilaka domas. Keriks visu saprata: ari viņā liesmoja naids pret jilanē. Bet tagad - ar Armunu, ar teju gaidāmo bērnu - dzīve pie saskiem šķita pilnvērtīgāka, nekā viņš jelkad būtu varējis vēlēties. Viņš nebija jilanē aizmirsis, bet tās bija pagātnē, un tagad Keriks dzīvoja tikai tagadnē.

-  Ejam pie saskiem! - viņš iesaucās. - Mums jāaprunājās ar manduktiem. Viņu zināšanām nav robežu. Ja tiešām ir tāds ceļš caur tuksnesi, tiem ir zināms ari tas. Ja samadi tur nokļūs, jūsu priekšā būs divi šķēršļi - tuksnesis un kalni. Maragi nespēs pārvarēt abus. Tad tu varēsi viņus aizmirst.

-  Gribētos gan. Vairāk par visu es vēlētos izmest tos no prāta dienā un no sapņiem - nakti. Iesim ar, aprunāsimies ar tiem tumšādainiem.

Atšķirībā no vairuma mednieku, Herilaks neizsmēja sasku virus, kas kā sievišķi rakņājās pa zemi, nevis vajāja medijumu, kā pienāktos medniekiem. Viņš prata novērtēt šeit izaudzēto pārtiku, kas bija ļāvusi pārlaist ziemu bez grūtībām. Kad Keriks viņam rādīja, kā labību audzē un kā to novāc, Herilaks vienmēr uzmanīgi klausījās. Viņš vēroja, kā žāvē tagaso, kā dzeltenie vārpu pušķi stiebru galos karājas uz koka rāmjiem. Te netrūka arī žurku un peļu, kas būtu apvēlušās it taukas šajās neaizskaramā pārtikas krājuma noliktavās, ja vien te nesaimniekotu banzemnilas, kas sekmīgi ierobežoja grauzējus. Šie gludspal- vainie radījumi ar gariem snuķiem tumsā vaktēja negantniekus, žmiedza tos bez žēlastības un ar gardu muti notiesāja. Zvēriņu mātītēm bieži vien uz muguras ņudzēja sīkuļi, aptinuši tievās astītes ap mātes asti.

Mednieki apstājās pavērot sievietes, kas lupināja sēkliņas no vārpām, lai saberztu tās starp diviem akmeņiem. Milti tika iejaukti ūdenī un karsēti uz uguns. Herilaks paņēma plāceniti - karstu, ka pirksti svila -, pamērcēja to medū, uzbēra asos piparus un kāri ēda. Viņam acīs sariesās labpatikas asaras.

-  Labs ēdamais, - viņš noelsās.

-  Un tās mantas vienmēr ir gana. Viņi to sēj, briedina un novāc, kā pats redzi.

-  Redzu gan. Es manu arī, ka viņi ir tikpat atkarigi no saviem zaļojošajiem laukiem, kā tie no viņiem. Saskiem jāpaliek šai vietā uz visiem laikiem. Tāda dzīve ne katram der. Ja es nevaru savīkstīt savu telti un doties ceļā, domāju, vai man vispār vērts dzīvot!

-  Viņi varētu to pašu teikt par sevi. Viņiem pietrūktu sava pavarda guns ik vakarus, viņi skumtu, neredzot ik rītu savus laukus.

Herilaks padomāja un piekrita.

-   Iespējams, ka tev taisnība. Tu, Kerik, visas lietas skati citādi, varbūt tāpēc, ka visus šos gadus pavadīji pie maragiem…

Viņš aprāvās, jo izdzirda saucam Keriku. Kāda saskiete steidza pretī, brēkādama griezīgā balsī, un Kerika vaigam pārklājās rūpju ēna.

-  Bērns piedzimis, - viņš pavēstīja.

Viņš metās projām, un krietni laiskākā solī viņam sekoja Herilaks. Keriks bija nobažījies, jo Armuna beidzamajā laikā bija nelāgā omā. Ik dienas viņa pinkšķēja; agrākās bailes bija atgriezušās ar jaunu spēku. Bērns būšot meitene un lidzīga mātei, viņa piedzīvošot apsmieklu un nievas kā savulaik Armuna pati. Keriks nekādi nespēja kliedēt šīs iedomas; vienīgi bērna piedzimšana varētu aiz- gainīt šaubas. Kā viņam bija stāstīts, vietējās sievietes šajos jautājumos bija lietpratīgas. Viņš elsdams trausās augšup pa robaino klinšu bluķi uz savu mitekli un no sirds cerēja, ka viņas tiešām izrādīsies tādas.

Viens skatiens uz dzemdētāju atklāja Kerikam vēlamo ziņu: viss beidzies labi.

-  Palūk, - viņa staroja, attīdama balto drānu, kurā bija ievīstīts zīdainis. - Paskaties! Puika, ar kuru tēvs var lepoties! Tik prāvs, tik spēcīgs!

Kerikam nebija pieredzes ar bērniem. Ieraugot kaut ko tik krunkainu, plikpaurainu un sarkanu, nepavisam ne sev līdzīgu, viņam pietika takta savus uzskatus paturēt pie sevis.

-  Kas viņam būs vārdā? - jautāja Armuna.

-  Šobrīd vienalga, kas vien tev tik. Pieaudzis viņš saņems mednieka vārdu.

-  Tad sauksim viņu par Arnhvītu, jo es novēlu tam būt tik stipram kā šim putnam, tikpat skaistam un brīvam.

-  Labs vārds, - piekrita Keriks, - jo Arnhvīts ir arī labs mednieks ar vis- skadrāko aci. Vienīgi Arnhvīts var noturēties vējā un pēc tam piķējot gūt laupījumu. Ar šādu vārdu Arnhvīts dienās kļūs dižens mednieks.

Drīz vien arī Herilaks, Kerika aicināts, it veikli uztrausās pa ierobīto bluķi augšup. Ienācis viņš ieraudzīja Armunu jūsmīgu sieviešu lokā ucinām bērnu. Keriks lepns stāvēja nomaļus. Sievietes bija atnesušas ēdamo, krūzes ar ūdeni un visu, kas vien nedēļniecei vajadzīgs. Herilaks atzinigi pamāja ar galvu.

-  Paskatieties uz šīm ņiprajām roķelēm! - viņš sauca. - Kāds tvēriens, kādi vingri muskulīši! Te jūs redzat brašu mednieku.

Ne mazāk atzinīgi viņš novērtēja dzīves apstākļus. Māla podos glabājās ūdens un pārtika, netrūka austu mašu un mīkstu drānu. Keriks no dzegas paņēma smalkiem griezumiem rotātu koka kārbu un pasniedza to viņam.

-  Te iekšā ir kāds sasku noslēpums. Es tev parādīšu. Kam ir šis, tam nekad nav jātrin koki vai jāvadā uguns sev līdzi.

Herilaks ar interesi vēroja, kā Keriks izņem no kastes divus akmeņus - vienu tumšu un šķautnainu, otru gludi nopulētu ar virsmā ieskrāpētām rievām - un šķipsnu koksnes pulvera. Ar žiglu kustību Keriks sasita akmeņus kopā, un izšķīlusies dzirkstele iespruka koka smalknē. Atlika vien uzpūst, un iedegās spoža liesma.

Herilaks paņēma abus akmeņus rokās un nobrīnījās.

-   Šajā klints šķembā ieslēgta uguns, - viņš noteica, - un otrs akmens to atbrīvo. Saskiem patiesi ir dīvaini un vareni noslēpumi.

Keriks rūpīgi nolika kārbu atpakaļ. Herilaks izgāja ārpusē pie dzegas, jo viņa uzmanību piesaistīja rosība lejā. Keriks viņam pievienojās un pēc Herilaka lūguma sāka stāstīt par vērpšanu un aušanu, rādīja biedram dūmojošo krāsni, kurā apdedzina podus…

-  Un šeit, uz akmens plāksnēm, tie sarkanie plankumi ir piparu pākstis, kas sadzina tev acīs asaras. Tās žāvē, pēc tam saberž. Lādēs ir saldas saknes, tāpat arī dažnedažādi biezeņi, kuros pat sēklas samaltas miltos. Tos sacep, un garšo varen labi. Pārtika te ir vienmēr, neviens nekad nav izsalcis.

Herilaks manīja viņa aizrautību un jūsmu.

-  Vai tu paliksi šeit?

Keriks paraustīja plecus

-  Grūti pateikt. Esmu radis dzivot šādā vidē, esmu gadiem mitinājies jilanē pilsētā. Šeit nav jābadojas, un ziemas ir siltas.

-  Tavs dēls kā sievišķis rakāsies pa zemi, nevis vajās briedi?

-  Arī briedis nekur nespruks. Ar saviem šķēpu metamajiem saski tos pieveic it nadzīgi.

Herilaks vairāk neizteicās, bet viņa izjūtas skaidri pauda galvas kustības, raugoties uz visām pusēm. Tas viss bija gaužām interesanti, gana labi tiem, kas te dzimuši, bet nekādi nevarēja līdzināties mednieka dzīvei. Keriks negribēja ar viņu stridēties. Viņa skatiens šaudījās no Herilaka uz saskiem, kas uzraka laukus; viņš saprata gan mednieku, gan šos laukstrādniekus - tāpat kā bija sapratis jilanē. Ne pirmo reizi dzivē viņš jutās ne šis, ne tas: ne mednieks, ne arājs, ne cilvēks, ne marags. Viņi atgriezās iekšā, un viņa acis pievērsās Armunai ar bērnu uz rokām; Keriks atskārta, ka tagad viņam ir pamats zem kājām, pašam savs samads, lai cik ari mazs tas būtu. Armuna sajuta viņa skatienu, uzsmaidīja un saņēma atbildes smaidu. Kāda sieviete pienāca no alas ieejas puses un čukstēja Kerikam pie auss.

-  Še ir mandukts un grib ar tevi runāt.

Mandukts stāvēja uz dzegas plaši ieplestām acim un drebēja.

-   Ir noticis, kā teica Sanone. Piedzimis mastodonts - tāpat, kā tavs dēls. Sanone vēlas ar tevi parunāt.

-  Dodies pie viņa! Saki, ka mēs ar Herilaku nākam.

Viņš pavērsās pret lielo mednieku.

-  Redzēs, ko Sanone grib. Un vispār - jāaprunājas ar manduktiem: vai viņi patiešām zina ceļu uz rietumiem pār tuksnesi.

Keriks zināja, kur šajā diennakts laikā atrast Sanoni, jo pēcpusdienas saule atradās ieslīpi virs ielejas un iespīdēja alā kalna pakājē, apgaismojot sienu gleznojumus. Sanone ne sliktāk par Freikenu varēja skandēt dažādas gudrības no saullēkta lidz rietam, bet viņš ari dalījās savās zināšanās ar citiem manduktiem, īpaši jau ar jaunākajiem. Viņš klusi dziedāja, un citi atkārtoja viņa vārdus, mācīdamies tos no galvas. Arī Kerikam bija ļauts klausīties, un viņš to pamatoti uztvēra kā pagodinājumu, jo vispār jau tikai manduktiem pienācās dzirdēt Sanones teikto.

Sanone sakrustotām kājām sēdēja lielā mastodonta gleznojuma priekšā un lūkojās augšup, kamēr tris jaunie mandukti sēdēja viņam pretī, aizrautīgi klausīdamies.

-  Pagaidīsim šeit, kamēr viņš beigs, - Keriks ieteica. - Viņš stāsta citiem par Kad airu.

-  Kas tas tāds?

-   Nevis tas, bet viņš. Šeit nerunā par Ermanpadaru; viņi nezina, kā viņš darinājis tanu no upes dūņām. Viņi spriež par Kadaīru, kas mastodonta izskatā viens pats klejojis pa zemes virsu. Viņš bijis tik vientuļš, ka spēcīgi triecis kāju pret melno klinti; tā atvāzusies, un no tās iznācis ārā pirmais saskus.

-  Un saski tam tic?

-  Jā, un ļoti cieši turklāt. Tas viņiem ļoti nozīmīgi. Viņi zina daudz dažādu lietu lidz pat klinšu un ūdens gariem, bet visu to esot radījis Kadaīrs. Visu.

-  Nu ir skaidrs, kāpēc tie mūs tik laipni uzņēma un deva pārtiku. Mēs atvedām viņiem mastodontus. Vai viņiem pašiem nav neviena?

-  Nē. Saski par tiem zināja tikai pēc gleznojumiem. Viņi tic, ka mēs atvedām pie tiem mastodontus ar svarīgu mērķi. Tagad, kad piedzimis mazulis, viņiem šis mērķis varētu kļūt skaidrs. Ne viss, kas ar to saistīts, man ir izprotams, bet tam ir liela nozime. Re, jaunie aiziet. Nu mēs varam aprunāties ar Sanoni.

Sanone, līksmi smaididams, panācās pretī un apsveicinājās.

-   Mastodontēns piedzimis, vai zināt? Un man teica, ka arī tev piedzimis bērns. Tas ir ļoti svarigs notikums.

Viņš saminstinājās.

-  Vai tavam dēlam vārds jau ir dots?

-  Jā. Viņš ir Arnhvits, kas mūsu valodā nozimē «vanags».

Sanone brīdi vilcinājās, tad nolieca galvu un ierunājās.

-  Šīm divām piedzimšanām vienā un tajā pašā dienā ir noteikta jēga, tāpat kā visam šajā pasaulē. Tu atvedi šurp mastodontus, un tam bija sava jēga.

Tavs dēls piedzima tajā pašā dienā kad mastodontēns, un arī tam bija jēga. Tu esi nosaucis viņu par Arnhvītu un pats zini, kāda tam jēga. Ar to arī saistīts mūsu lūgums. Mēs vēlētos, lai tava dēla vārds tiktu dots arī mastodonta bērnam. Mums tas daudz nozīmētu. Kā tev šķiet, vai samadars to atļaus?

Keriks pat nepasmaidīja par šo dīvaino lūgumu, jo zināja, cik nopietni Sanone un citi izturas pret savu ticību.

-  Nokārtosim. Esmu pārliecināts, ka samadars būs ar to mierā.

-  Mēs vēl nosūtīsim viņam kādas veltes, lai iegūtu samadara labvēlību un pierunātu izpildīt šo lūgumu.

-  Viņš piekritīs. Un tagad man ir atbildes lūgums. Tas, lūk, ir Herilaks, valisķu ļaužu karavadonis.

-  Saki tam, ka viņš te ir gaidīts, jo viņa uzvara cīņās atvedusi mums valiski. Mandukti savāksies, un mēs iedzersim porro, kas izbrūvēts šim gadijumam par godu.

Keriks to pārtulkoja Herilakam, kurš tā arī palika neizpratnē.

-  Viņi zināja, ka es ieradīšos? Kā gan tas iespējams?

-  Nezinu, kā viņi to panāk, bet tas ir skaidrs, ka viņi redz nākotni daudz labāk nekā vecais Freikens ar savām pūču atvēmām. Viņi pieprot visādus stiķus, kas man tā arī paliek miglā tīti.

Klusiņām savācās mandukti ar lieliem, pārsegtiem podiem. Tie bija smalki veidoti, un katram podam sānu virsmā bija ieveidots melns mastodonts. Šādā pat veidā bija izrotāti dzeramtrauki. Sanone pašrocīgi iegremdēja katru kausu putojošajā, brūnajā šķidrumā, un pašu pirmo pasniedza Herilakam. Arī Keriks iemalkoja dziru; porro bija rūgts, bet sniedza dīvainu tīksmi. Viņš lidz ar pārējiem izdzēra kausu līdz dibenam, un tas tika piepildīts no jauna. Drīz vien viņa galvā iesitās savāds reibonis, kas lika justies varen līksmi. Herilaka grimases liecināja, ka arī viņš jūtas tikpat labi.

-  Tas ir Kadaīra ūdens, - Sanone paskaidroja. - Kadaīrs ar to ienāk mūsos un rāda, ka redz un klausās.

Keriks sāka apjaust, ka Kadaīrs ir varenāks, nekā viņš būtu domājis.

-    Ir zināms, ka Kadaīrs šurp atvedis valisķu ļaudis. Kad piedzima mastodontēns, nāca pasaulē arī Kerika bērns, tādēļ arī Keriks varēja dot abiem vārdu. Tagad valisķu virsaitis atnācis pie mums pēc palīdzības, lai uzmeklētu ceļu caur tuksnesi uz rietumiem.

Kad Keriks to pārtulkoja, Herilaks godbijībā plaši iepleta acis. Šie ļaudis spēja lasīt nākotni! Viņš uzmanigi ieklausījās Sanones runas turpinājumā, gaidīdams, kad Keriks pārstāstīs sacītā jēgu.

-  Valisķu ļaudis mūs atstāj, jo viņu darbs še ir veikts. Kadaīra iemiesojums ir šeit! Mastodontēns Arnhvīts paliks ar mums. Tā tam jānotiek.

Herilaks piekrita bez jautājumiem. Tagad viņš ticēja, ka Sanone redz nākotni un ka viņa teiktais piepildisies. Kerika galva sāka atgūt skaidrību, un viņš cerēja, ka Sorlis uztvers mastodontēna zaudējumu ar tādu pašu paļāvību. Tas tomēr jāatzīst par izdevīgu darījumu: saski taču tanus uzturēja visu cauru ziemu.

Sanone norādīja uz jaunu manduktu un paaicināja to klāt.

- Tas ir Meskavīno. Viņš ir stiprs un parādīs jums ceļu cauri tuksnesim. Es atklāšu viņam tuksneša ūdenskrātuvju noslēpumu, un viņš tās pratis atrast. Izstāstīšu tam par zīmēm ceļā, un viņš tās iegaumēs. Neviens no dzīvajiem nav šķērsojis tuksnesi, bet ceļš ir uzkrāts atmiņā.

Keriks saprata, ka samadi aizies. Bet vai viņš dosies tiem līdzi? Samadu lēmums bija pats par sevi saprotams, bet viņējais - nebūt ne. Kas gan viņu sagaida nākotnē? Keriks prātoja, vai nepavaicāt to Sanonem, bet baidījās arī izdzirdēt atbildi. Viņa kauss bija piepildīts ar porro, viņš to pacēla un kāri dzēra.

XXIII

Še bija sasku ieleja. Plašā un augligā ieplaka stiepās starp aizsargājošām klinšu sienām - augstām un nepārejamām. Pirmsākumos te bija slējusies monolīta klints, bet pirmajā dienā pēc pasaules radīšanas Kadaīrs to caurcirta, vismaz tā bija teikts mācibā. Nenne tam ticēja: pierādījums taču atradās tepat acu priekšā. Kurš gan cits būtu spējis sašķēpelēt klinti kā tādu dubļu piku? Tikai pats Kadaīrs, kurš savulaik šķīris klinti no augsnes, izgrebis upes gultni ielejas dziļumā un piepildījis to ar dzidru ūdeni. Viss tas bija acīmredzams. Nenne apsēdās dzegas ēnā un pārdomāja šīs lietas, jo viņš allaž cītīgi klausījās un atcerējās, ko Sanone klāstījis par šim lietām. Stāvot sargpostenī, viņa galvā vienādiņ jaucās tamlīdzīgas domas.

Mirkli pāršķelt klinti spēja tikai Kadaīrs, tomēr nevarēja noliegt, ka pati stiprākā klints laika gaitā sadēd arī pati no sevis. Šajā vietā ielejas sienas bija nobrukušas, veidojot akmeņainu nogāzi, pa kuru varēja uzrāpties, tāpēc Nenne te tagad sēdēja un uzmanīja nogāzi, jo - kur varēja uzkāpt viņi, spētu uzrāpties arī citi. Un viņas puses kalnos medija kargi.

Nenne uztvēra kaut ko pavīdam augšā starp klintīm, bet tas tūdaļ pat nozuda. Kāds dzīvnieks? Vai varbūt - putns? Bet - ja nu ne?

Saski kargus lika mierā, ja vien tie turējās pienācīgā attālumā. Viņiem pat bija ļauts mierīgi ierasties, lai iemītu pret medījumu drānas un podus, tomēr bez uzraudzības tos nekad neatstāja: zināms taču, ka kargus labprātāk nevis tirgojas, bet zog. Turklāt viņš smako.

Kargi mita zem klajas debess kā dzīvnieki un, kaut arī prata runāt, šķitās esam tuvāki lopiem nekā saskiem. Turklāt viņi nerunāja lāgā, un viņu zvērādas smirdēja vēl asāk nekā paši.

Atkal kaut kas nozibsnīja, un Nenne pietupēs, sažņaugdams šķēpu. Tur kāds bija: starp klintsbluķiem kaut kas paprāvs kustējās. Nenne ielāgoja šķēpu savā šķēpmetī un izslēja to metiena gatavībā.

Redzeslokā parādījās kargus. Viņš šķita noguris, jo bieži apstājās atpūsties. Nenne nekustēdamies to vēroja, līdz jutās drošs, ka nācējs ir viens. Nennes sargposteņa vieta bija izraudzīta tā, lai taka, kas vijās lejāk, būtu pilnībā pārskatāma. Katram, kas ierastos ielejā, būtu jānāk še garām. Pārliecinājies, ka kargum neviens neseko, viņš klusi nošļūca no dzegas.

Bija dzirdams brūkošu akmeņu troksnis un soļu dipa lēnā skrējienā. Mednieks aizcilpoja starp akmens stabiem, kas kā sargi slējās virs klints plaisas. Līdzko viņš bija garām, Nenne izlēca uz takas un ar šķēpa rezgali spēcīgi iebelza robežpārkāpējam pa muguru. Kargus aizsmacis iebļāvās un pakrita. Nenne uzkāpa tam uz plaukstas locītavas, aizspēra prom viņa ieroci un ar šķēpa smaili iebadīja salēkšķētajās zvērādās, kas sedza kargus vēderu.

-  Tādiem kā tev nav brīv nākt ielejā!

Virpuļojošais šķēpa uzgalis neļāva sacīto pārprast. Kargus nikni palūrēja augšup; bārdas un matu ērkulī spulgoja tumšas acis.

-  Es iet cauri… uz kalniem aiz, - viņš izmocīja.

-  Lasies atpakaļ! Ja ne - paliksi šepat uz mūžiem!

-  Cauri tikt ātri. Pie citi samadi.

-   Tu te esi nācis zagt, ko gan citu! Jūsējie nedrikst iet caur ieleju, tev tas jāzina. Kāpēc tu tā dari?

Negribīgi un neveikli kargus sāka taisnoties.

Porro izbeidzās, un Keriks jutās atvieglots. Tas bija darījis dīvainas lietas viņa galvā. Vai tas bijis labi vai slikti, viņš neņēmās spriest. Pieslējies un izstaipījies, puisis devās ārā no zīmējumu alas - pie Herilaka. Viņi nolūkojās, kā Sanone vada manduktus svinīgā procesijā pie nule dzimušā mastodontēna, kas atpūtās salmu migā. Gājēji vienā balsī klusiņām dziedāja, un Sanone ar sarkanu krāsu ierīvēja zvēriņa snuķīti. Viņa māte mierīgi zelēja zaļu zaru, neliekoties ne zinis par vispārējo apbrīnu. Keriks jau vēra muti vārdam, bet viņa uzmanību piesaistīja upmalā parādījušies stāvi. Melnmatainais, kas vīstījās ādās, varēja būt kargus, un Keriku tas izbrīnīja. Viņš zināja, ka kargu mednieki dažkārt ierodas tirgoties, bet šis bija tukšām rokām; saskus, kas gāja viņam nopakaļ, nesa divus šķēpus. Tas iedunkāja kargu ar šķēpa resgali un norādīja uz Sanoni, liekot saprast, kurp jāiet.

-  Kas tad nu? - Herilaks ieinteresējās. - Kas atgadījies?

-  Nezinu. Ļauj paklausīties!

-  Šitais ievilkās ielejā, - Nenne sūdzējās. - Atvedu viņu pie tevis, Sanone, lai tu uzklausītu, kas viņam sakāms.

Viņš atkal pabakstīja gūstekni ar šķēpu.

-  Runā! Stāsti vēlreiz, ko stāstīji man!

Kargus drūmi pablenza visapkārt un ar dubļaino roku notrausa sviedrus no sejas, noķēpādamies lidz ausīm.

-  Kalnājā biju, medīju viens, - tas negribīgi teica. - Visa nakts pie dzeram- vieta. Briedis nekad nenākt. Rītā atpakaļ teltis nācu. Visi beigti.

Sanonem runājot, Keriku sagrāba saltas priekšnojautas.

-  Miruši? Tavs samads? Kas ar viņiem noticis?

-  Beigti. Arderihs, samadars, bez pauris. - Viņš novilka ar pirkstu gar rikli. - Ne šķēpu, ne bultu. Beigti pagalam. Ir tikai šitie.

Viņš parakņājās savās ādās, izvilka salocītu ādas skrandu un lēnām vīstīja to vaļā, bet Keriks jau zināja, ko tur ieraudzīs.

Sīki, asi un spalvām līdzīgi. Hezocana dzelkšņi!

-  Viņi ir sekojuši! Tie ir šeit!

Herilaka vārdi nogranda kā sāpju rēciens. Viņa dūre iebelza pa kargus roku smagi kā vāle. Mednieks griezīgi iebrēcās, dzelkšņi izbira, un Herilaks tos iebradāja zemē. Saski tikai neizpratnē blenza. Sanone pavērās Kerikā, gaidīdams paskaidrojumu, bet Kerika sirdī mutuļoja naids un izbailes. Viņš saraustīti ievilka elpu un izmocīja vārdus:

-  Tie ir viņi. Atnākuši no dienvidiem. Maragi. Maragi, kas staigā kā saski. Tie atkal ir klāt.

-  Vai tie būtu maragi, par kuriem tu man stāstīji? Tie paši, no kā jūs aizbēgāt?

-  Tie paši. Maragi, kādus jūs neesat redzējuši un pat nevarat iedomāties. Viņi staigā, runā, ceļ pilsētas un nogalina tanus. Tie izkāva manu samadu, apslaktēja Herilaka samadu. Katru mednieku, sievieti, bērnu. Ik mastodontu. Visi bija beigti.

Pēc pēdējiem vārdiem Sanone pamāja svinīgā sapratnē. Viņš jau bija ne mazums dzirdējis nostāstus par maragiem, bet līdz šim pats par to netika runājis, - patiesībā viņš tā īsti neticēja. Tagad pārliecība bija nobriedusi, un to vajadzēja nodot arī citiem, un Sanone zināja mācību un zināja arī to, ka ir tikai viens radījums, kas varētu uzdrīkstēties nokaut mastodontu.

-   Karognis! - viņš noteica riebuma pilnā balsī, kas lika tuvāk stāvošajiem nodrebēt un soli atkāpties. - Karognis siro pa pasauli, un beidzot tas ir klāt.

Keriks to dzirdēja tikai pa ausu galam; viņu Sanones teiktais neinteresēja.

-  Ko mums iesākt, Herilak? Vai atkal bēgt?

-  Ja liksim kājas pār pleciem, tie mums tik un tā sekos. Vai redzi, ko nozīmēja mani sapņi? Šo dienu es paredzēju. Man tie jāsastop, un es cīnīšos. Tad man jāmirst. Bet tā būs cīnītāja nāve, jo līdz ar mani kritīs maragu pulki.

-  Nē, - Keriks atcirta - asi kā ar pliķi sejā. - Tā varētu darīt, ja tu būtu viens pats un gribētu mirt. Bet tu esi sakripeks! Vai gribi, lai mednieki un samadi mirst līdz ar tevi? Vai esi aizmirsis, ka maragu ir tik daudz kā smilšu jūrmalā? Atklātā kaujā mēs varam tikai zaudēt. Saki man skaidri: vai tu esi sakripeks, kas vedīs mūs kaujā, vai mednieks Herilaks, kas alkst vienatnē saķerties ar maragiem un mirt?!

Lielais mednieks, galvas tiesu garāks par Keriku, nolūkojās uz viņu no augšas. Viņa rokas sažņaudzās un atlaidās; rokas, kuras spēja grābt un nonāvēt. Bet Keriks bija ne mazāk saniknots; viņš lūkojās pretī, salti klusēdams, un gaidīja atbildi.

-  Tas bija skarbi teikts, Kerik. Tā ar Herilaku neviens nerunā!

-  Kā margalus es runāju ar sakripeku. Citādi es runātu ar mednieku Herilaku, jo viņa sāpes ir arī manējās. - Viņa balss kļuva maigāka. - Tā ir tava izvēle, varenais Herilak, un neviens cits nevar to izlemt tavā vietā.

Herilaks klusējot lūkojās zemē. Viņa dūres atkal sažņaudzās tik cieši, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Tad viņš lēni pamāja ar galvu un ierunājās. Vārdos jautās sapratne un cieņa.

-   Un tā nu dēlam būs jāpamāca tēvs. Tu liki man atminēties, ka reiz es izdarīju izvēli tavā vietā, un tu paklausīji man un pameti maragus, atkal kļūdams par tanu mednieku. Ja tu to varēji, tad arī man jāspēj izpildīt savu sakripeka pienākumu un jāaizmirst sapņos redzētais. Toties tu esi margalus. Tev jāizstāsta, ko šie maragi dara.

Strīds bija izbeigts un aizmirsts. Tagad kārta lēmumam. Keriks neredzošām acīm skatījās uz kargu mednieku, it kā tam cauri saskatot tuvojošās jilanē un fārgajas, kā tiekdamies izprast, ko tās dara un kā gan tās varētu nonākt šeit. Kargus neveikli knosījās šā neredzošā skatiena šaustīts, un pēc ilgāka laika sprīža Keriks viņu uzrunāja.

-  Tu esi mednieks. Atradi savu samadu apkautu. Kādas pēdas, kādas zimes tu atradi?

-  Daudz pēdu ceļi no tādi lopi, ko iepriekš nav matijis. Atnākuši no dienvidi, gājuši uz dienvidi prom.

Keriks sajuta spēju ceribas staru. Viņš pievērsās Herilakam, tulkodams kargus teikto, taustoties kā miglā, lūkoja iztulkot jilanē atstātās pēdas…

-  Ja jau tās griezušās atpakaļ, tad tā tomēr ir neliela vienība no pūļa. Maza fārgaju grupiņa tik tālu nespētu atnākt, tas būtu neiespējami. Tātad šīs būtnes pirms uzbrukuma jau zina, kur apmetušies upuri. Tās zināja par kargu nometni, negaidīti uzbruka un aši visus apkāva. Tas nozimē, ka viņas zina, kur ir samadi. Un zina arī, kur atrodas saski, pazīst šo ieleju.

Sanones teiktais pārtrauca viņa prātojumus, atgriežot īstenībā.

-  Kas lēcies? Es nenieka nesaprotu.

-  Es stāstu par maragiem, kas staigā kā cilvēki, - Keriks atbildēja. - Tagad tie parādījušies - no dienvidiem un, jādomā, lielā skaitā. Vienīgais, kā viņi alkst, ir mūsu nāve. Un viņi prot jau pirms uzbrukuma izdibināt, kur mēs atrodamies.

-  Vai tie uzbruks ari mums? Kā tu domā? - Sanone vaicāja, kā atbalsodams Herilaka vārdos neizteiktās bažas.

-  Viņi sīki pārzinās šo ieleju un nogalēs te ikvienu, jo ari jūs esat tani.

Vai tiešām viņas to darīs, Keriks prātoja. Jā, protams. Vispirms tās, bez šaubām, uzbruks samadu apmetnei, bet pēc tam ieradīsies arī šeit. Tikai - kad tas notiks? Tām būtu plašā lokā jāielenc ieleja, un varbūt viņas to šobrid jau dara. Bet vai jilanē būs gatavas jau šodien iet triecienā? Tā bija baisa doma: šajā pašā brīdī samadiem varbūt jau uzbrūk un iznīcina tos. Nē, jilanē domu gājiens ir citāds: vakarā nolūkot upuri, mierīgi pārlaist nakti un uzbrukt ritausmā. Tā viņas rīkojušās, kopš izšķīlies laiks; tās savu pieeju nemainīs. Viņš ātri pagriezās pret Herilaku.

-  Maragi uzbruks samadu apmetnei rita agrumā, esmu pārliecināts. Jau rīt no rīta vai, pats vēlākais, parit.

-  Es eju brīdināt viņus. Samadiem tūdaļ jādodas projām.

Viņš pagriezās un metās skriet, bet Keriks sauca nopakaļ:

-  Kurp tad jūs dosieties? Kur jūs varat aizbēgt?!

Herilaks apstājās. Nebija kur sprukt nedz no Kerika skatiena, nedz ari no šā jautājuma, ko diktēja veselais saprāts.

-  Kurp? Vislabāk būtu uz ziemeļiem, uz sniegājiem. Tur viņi nespēs mums sekot.

-  Viņi ir pārlieku tuvu. Tie noķers jūs kalnājā.

-  Tad kurp?

Kurp? Herilaks vēl nebija izteicis šo vārdu, kad Keriks jau skaidri redzēja atbildi. Viņš norādīja sev zem kājām.

-   Šeit. Aiz klinšu barjeras, šajā ielejā bez izejas. Lai maragi ierodas pēc mums! Lai pret tiem vēršas nāves nūjas, šķēpi un bultas! Lai mums tēmētie dzelkšņi ķer cieto klinti. Sagaidīsim viņus aizsardzības pozīcijās. Un viņi neatgriezīsies. Viņi tagad domā, ka mūs te notvers, bet izrādīsies, ka mēs notversim viņus. Mums te ir pārtika un ūdens, un stipri šķēpi klausa mūsu rokām.

-  Lai tie mums uzbrūk un mirst! Tas tiesa, bēguļošanas laikam pienācis gals!

Herilaks pievērsās Sanonem: no mandukta lēmuma bija atkarīga tanu

dzīvība.

-  Sanone, uzklausi manu lūgumu! Vai nu samadi dosies uz ziemeļiem, vai arī nāks uz ieleju un gaidīs maragu uzbrukumu. Ja tu ļauj mums patverties ielejā, tu riskē ar savu ļaužu dzīvibām. Maragi varētu neuzbrukt…

-  Viņi uzbruks, - Sanone teica saltā, nelokāmā balsī. - Tagad nākotne kļuvusi skaidra kā pagātne. Mēs mitām šajā ielejā, uzkrādami spēkus, gaidīdami atgriežamies mastodontus. Jūs to veicāt, jūs atvedāt viņus pie mums, lai mēs varētu tos aizstāvēt. Mastodontos ir Kadaīra spēks. Ārpus tā ir Karognis, kas tīko šo spēku sagraut. Jūs par Karogni neko nezināt, toties mēs zinām. Kā Kadaīrs ir gaisma un saule, tā Karognis - nakts un tumsa. Kadaīrs mūs nolicis uz šīs zemes, bet Karognis lūko mūs nomaitāt. Mēs zinājām par Karogņa esamibu, zinājām, ka kādudien tas ieradīsies, un tagad mēs zinām arī, kādā veidolā tas iemiesojies. Šie maragi ir kas vairāk, nekā jūs domājat, - un vienlaikus daudz mazāk. Tie ir stipri, bet viņi ir uz Zemes nokāpis Karognis, kas karo pret Kadaīru un viņa ļaudīm. Tāpēc jūs ieradāties pie mums, tāpēc piedzima mastodonta bērns Arnhvits. Viņš ir Kadaīra iemiesojums. Mēs esam še, lai apturētu Karogni. Sauc visus iekšā, lai nāk bez kavēšanās. Laiks cīņai!

XXIV

-  Cik šie neradījumi tomēr ir derdzigi! - Vaintē šausminājās. - Starp citu, šis īpatnis ir vēl pretīgāks par līdzšinējiem.

Viņa ar kāju paviļāja nocirsto galvu. Seju un matus klāja apkaltuši, asiņaina dubļu ķēpa.

-  Un vispār - stipri citāds, - Stalana bakstīja trofeju ar hezocanu. - Vei, cik tumša viņa vilna. Tādu astazou mēs vēl neesam sastapušas. Citiem bija gaiša āda un gaiši mati, bet šis - bezmaz vai melns. Viss pārējais - kā parasts: nūjas ar asiem akmeņiem galā un netīras kažokādu lēkšķes ap vidu.

- Jebkuram astazoum ir labāk būt beigtam, - Vaintē salti pavīpsnāja un pamāja, ka Stalana ir brīva. Viņa gribēja vienatnē pavērot fārgaju organizēto rosību. Saule rēgojās virs apvāršņa kā allaž ap šādu laiku, kad viņas kārtojās uz naktsguļu: viņām taču vēl pulka jāpaveic. Kamēr araktopus atbrīvoja no nastām un baroja, fārgaju brigāde plašos lokos ap apmetni izvietoja jutīgās vīnstīgas, lai neviens naktī nevarētu te iekļūt nemanīts. Gaismas ķermeņu selekcija nebija stāvējusi uz vietas: tie tagad spīdēja daudz spožāk, turklāt bija nedaudz apveltīti ar maņām un spēja raidīt žilbinošo staru tieši traucējuma virzienā. Vēl interesantāki viņai šķita melikaseji, ko fārgajas šobrīd izsaiņoja un izvietoja starp vīteņiem. Jaunizaudzētie brīnumaugi pa dienu mierīgi nodarbojās ar fotosintēzi, kā jau pilnīgi nekaitīgi zaļi laksti, toties līdz ar tumsas iestāšanos no īpašām porām izsprāga indīgi ērkšķi, kas nesa nenovēršamu nāvi jebkurai dzīvai radībai, kas tos naktī aizskartu. Gaismas svīdā draudīgie asumi atkal lēnprātīgi patvērās savās ligzdiņās.

Pie Vaintē nesteidzīgi pienāca drukna jilanē. Okoceja ar vecumu bija kļuvusi gausa un neglīta, bet viņas smadzenēm joprojām nebija līdzīgu. Tieši Okoceja bija izaudzējusi būtnes, kas spēja ierakstīt attēlus palsajā zvaigžņu gaismā. Darbs joprojām turpinājās, un tagad jau lidojošie spiegi vagoja debesis cauru diennakti. Un atnestie attēli bija gatavi aplūkošanai bezmaz vai saņemšanas brīdī.

Uztvērusi Vaintē skatienu, Okoceja sniedza viņai plānu lokšņu žūksni.

-  Ko labu atnesi? - Vaintē painteresējās.

- To, ko tu prasiji, eistaā. Šīsdienas uzņēmumus no agrām ritausmas stundām.

Vaintē izpētīja attēlus rūpīgi jo rūpīgi. Nekas nebija mainījies. Ādas konusi

upmalā un mastodonti tuvējās ganībās meta garas ēnas. Viss pa vecam. Bažas, kas viņai uzmācās pirms trim dienām, kad apmetnes vieta izrādījās tukša, bijušas nepamatotas. Mežoņi nebija aizbēguši, tikai pagājuši gabaliņu tālāk. Nekādas trauksmes nebija, par viņas iznīcinošajiem spēkiem neviens neko nenojauta.

-  Parādi man šo vietu uz lielās lapas! - Vaintē pieprasīja.

Putni lidoja dienu un lidoja nakti, gar pašu zemi un augstu pār debess velvi. Astazoiem nebija kur sprukt. Šajā jaunuzņemtajā attēlā no liela augstuma bija redzams garš upes posms ar ieleju un visu tuvāko apkārtni. Okoceja bakstīja to ar īkšķi.

-  Šajā vietā mēs pēdējo reizi nakšņojām. Te ir iznīcinātais astazou midzenis, no kura ņemta šī sūdainā galva. - Viņas īkšķis slīdēja tālāk. - Šobrīd mēs esam te. Meklējamie astazoi redzami šeit, upes krastā.

-  Tieši tie, ko es meklēju? Tu esi droša?

-   Esmu pilnīgi droša, ka šis ir vienīgais bars šaipus sniegotajiem kalniem, kuram ir mastodonti. Vēl astazoi mitinās te, te un šiten. Lielāka grupa mājo šajā ielejā pie upes. Tālāk uz ziemeļiem, ārpus šā attēla robežām, ir vēl pulka šo radījumu, bet nekur citur nav mastodontu, tikai šeit. Kalnu austrumpusē - tur gan, bet mūsu pusē - tikai viens bariņš.

-  Lieliski. Aiznes bildes Stalanai, lai viņa var izplānot ritrīta uzbrukumu.

Fārgaja atnesa Vaintē vakariņas, bet viņa pat neapzinājās, kā rokas pašas

saņem gaļu un zobi to plosa, jo visa uzmanība bija vērsta uz plānu. Domas grima daudzšķautņainajās problēmās, kuras novedušas viņu un bruņotās fārgajas līdz šim stāvoklim - tieši te un tieši šobrīd. Vēl un vēl viņa visu pārcilāja prātā, pārliecinājās, ka nekas nav aizmirsts, nekas nav apiets, nekādas paviršības nav pieļautas. Viss bija kārtībā. Rīta agrumā viņas uzbruks. Keriks būs miris vēl pirms saulrieta. Vai pat-viņas rokās. Labāk jau rokās… Viņas īkšķi sažņaudzās un atlaidās. Vistīkamāk, ja rokās…

Viņa gan centās visam pieiet ar vēsu prātu, tomēr beidzot tas bija uzkarsis un Vaintē naidā burtiski kūpēja. Cik attēlu viņa caurskatījusi? Bez sava gala. Visas astazou grupas, visi īpatņi līdzinājās cits citam kā ūdens piles. Tikai šie mastodonti - vienīgā grupa ar mastodontiem kalnu vakarpusē - vedināja uz domām, ka meklējumi vainagojušies panākumiem. Rīt viņa par to pārliecināsies.

Uznākot tumsai, viņa kā visas jilanē ieslīga ciešā miegā - pilnigi bez bažām, jo aizsardzības līnijas bija nevainojamas. Nekas tonakt netraucēja jilanē miegu. Līdz ar pirmajiem saules stariem fārgajas sarosījās un sāka gatavoties šīsdienas kaujai. Saulite gan rādīja zobus, un Vaintē tīstījās lielajā guļamapmetnī. Parādījās arī Stalana, un abas vēroja, kā norit darbi. Viss risinājās gludi kā allaž, kad kaut ko organizēja jilanē. Vienības un to vadītāji darbojās mērķtiecīgi. Ūdeni, gaļu un citas rezerves sakrāva uz speciāli selekcionātiem milzu araktopiem. Visu Vaintē pacilātību saķēzīja viens Peleinē rokas mājiens: viņa lūdza mirkli uzmanības.

-  Vaintē, man ar tevi jārunā.

-  Vakarā, kad dienas darbi būs padarīti. Šobrīd man nav vaļas.

-   Jau šovakar var būt par vēlu, jo plānotie dienas darbi var izrādīties nepaveikti.

Vaintē stingi klusēja, tikai viena acs nomēroja Peleinē no galvas līdz kājām. Viņa gan izskatījās tik mulsa, ka diez vai pamanīja eistaā nepatiku.

-   Es labprāt izrādītos kļūdījusies… Diemžēl Meitas atsākušas apspriest netīkamas lietas. Kā rādās, viņas sāk justies piemuļķotas.

-  Piemuļķotas? Tu taču man apgalvoji, ka jūs tur vairs neesot Nāves Meitas, ka grasāties ik solī pierādīt, ka esat Dzīvības Meitas, Alpīsakas īstenās pilsones, kas apzinājušās savas kļūdas un gatavas atkal kalpot pilsētai! Un es taču lūkoju, lai tām, kuras seko tev, tiktu atjaunotas visas tiesības un tituli, un paaugstināju tevi, noliku manā tiešajā pakļautībā. Par vēlu muldēt par piemuļķošanu!

-  Uzklausi mani, dižā Vaintē! - Peleinē neapzināti savija īkšķus nožēlas žestā, kura nozīmi pasvītroja delnu krāsa. - Spriešana un lemšana ir viena lieta. Lēmumu īstenošana - gluži kas cits. Mēs sekojām tev pēc brivas gribas, līdz ar tevi šķērsojām jūras, laukus un upes, jo bijām mierā arto, ko tu dari. Mēs'piekritām, ka astazoi ir plēsīgi zvēri, kas jānokauj, tāpat kā mēs nokaujam gaļas lopus.

-  Piekrītat, vai ne?

-   Piekritām, kamēr nebijām redzējušas pašus zvērus. Vienībā, kas vakar apkāva astazou baru, bija arī divas Meitas.

-  Zinu. Es pati viņas sūtīju.

«Lai aptraipītu viņu rokas ar asinīm,» viņa atcerējās Stalanas vārdus. Lai nosmērētu rokas. Stalana tā allaž rīkojās ar fārgajām, kuras vēlējās tapt par medniecēm. Pilsētās netrūka tādu, kas nemaz nespēja ar vieglu roku nonāvēt: pārāk ilgi viņas bijušas šķirtas no mežonības, pārāk sen iznākušas no jūras, aizmirsušas savas saknes, zaudējušas spēju nogalēt aši un prasmīgi. Slepkava nedomā, viņš reaģē uz kairinājumu. Šīs Nāves Meitas pārāk daudz spriedelēja, viņas prātuļoja bez mitas, bet uz darīšanu bija daudz kūtrākas. Asins smaka viņām iedvestu dzīvību.

Peleinē mēle mežģījās. Vaintē tik tikko valdījās, viņā klausīdamās.

-   Viņām nevajadzēja iet, - Peleinē beidzot izmocīja, ar haotiskām roku kustībām traucējot uztvert teiktā jēgu.

-  Tu uzdrīksties apstrīdēt manas pavēles? - Vaintē sekste niknumā saslējās un drebēja.

-  Viņas ir mirušas, Vaintē. Abas pagalam.

-  Nevar būt! Nešķīsteņi taču pat nepretojās, neviena pat netika ievainota!

-  Tās divas atgriezās. Viņas stāstīja par astazou apmetni, viņas teica, ka tā atgādinājusi mazu pilsētu, un astazoiem bijuši arī visādi jocigi roku darinājumi, un viņas, sāpēs kliegdamas, mira. Abas bija šāvušas, abas bija nonāvējušas. Kad viņas to pateica, kāda aizrādīja, ka nu viņas esot Nāves, nevis Dzīvības

Meitas, un viņas atzina, ka kļuvušas par nāves sējējām. Un nomira. Nomira, kā mirst tās, kam eistaā atņem vārdu un izraida no pilsētas. Lūk, kā tas viss bija! Un tagad mēs zinām, ka esam kļūdijušās. Astazou nonāvēšana nes nāvi, nevis dzīvību. Mēs vairs nevaram tev kalpot, Vaintē. Mēs nevaram tavā vārdā nokaut!

Peleinē nervozā raustīšanās mitējās, jo runa bija galā un viss, kas sakāms, - pateikts. Un lēmums pieņemts. Tas pat nebija lēmums, tas bija vienīgās iespējas konstatējums. Ko darīt tālāk - tas tagad jālemj Vaintē.

Eistaā, domās iegrimusi, stāvēja kā sasalusi, un Peleinē kā pamirusi gaidīja. Skatieni bija ieurbušies sarunu biedrenes acīs, pēdas izvērstas, un abi stāvi stingi kā nāve.

Dumpis, Vaintē prātoja. Tas nekavējoties jāapspiež. Bet vienlaikus viņa saprata, ka to apspiest nav iespējams, ka šīs dumpīgās radības vairs nekādi neizdosies piespiest ņemt rokās ieročus. Viņas pretiniece šobrīd bija pati nāve. Šīs nepakļāvīgās mātītes bija redzējušas divas savas līdzinieces nosprāgstam un cieši ticēja, ka tas pats gaida arī viņas. Lai notiek. Ko tur liegties: viņas gaidīja neizbēgama nāve. Viņas necīnīsies, bet kritīs šā kā tā. Miermīlēm šajā karā nav vietas. Gan par viņām parūpēsies.

-  Tu esi brīva, - Vaintē paziņoja. - Ej pie Nāves Meitām un saki, ka viņas apkaunojušas savu pilsētu. Viņām būs jānoliek savi hezocani un jāstrādā, bet nonāvēt viņām neviens vairs neliks.

Peleinē pateicās par izrādīto pretimnākšanu, apgriezās un steidza projām. Bet labāk gan būtu palikusi un noklausījusies Vaintē runas nobeigumu.

-  Nonāvēt neliks, bet mirt gan.

Viņa pasauca savu tarakastu. Fārgaja pieveda dzīvnieku un pati pieliecās, lai eistaā varētu uzkāpt viņai uz pleciem un tālāk pārsēsties uz jājamlopa. Vaintē aiztraucās aulekšos garām fārgajām un araktopiem uz kolonnas priekšgalu un ieņēma savu vietu vadībā.

Bruņotas jilanē uz straujiem tarakastiem izkārtojās armijas priekšgalā un ari sānos, piesedzot flangus. Stalana kā vienmēr bija rūpīgi izstudējusi kartes un rādīja ceļu. Jājiens līdz iecerētajai pieturvietai pie upes bija viegls, un tai brīdī, kad Vaintē deva zīmi apstāties, viena no izlūku grupas jau lēkšoja atpakaļ.

-  Aizgājuši, - viņa vienkārši teica.

- Gan jau būs pārcēlušies uz citu vietu tepat netālu, - Vaintē noteica ar cerību katrā kustībā.

-  Varētu būt, - izlūce piekrita. - Viņu pēdas aizved atpakaļ uz iepriekšējo apmešanās vietu, bet turpinās tālāk gar upi un iegriežas upes ielejā, un tālāk es vairs negāju, bet nācu ziņot tev.

Sarunā iesaistījās Stalana:

-  Vai tās nav kādas maldu pēdas, vai viņi nav gājuši šurpu turpu pa vienu un to pašu taku vai kā citādi mūs maldinājuši?

-  Nevar būt. Es aizjāju jau tik tālu, ka visapkārt slējās klinšu kraujas, un ceļš bija tikai viens.

-  Slazdā ir! - Stalana, uzbudinājumā trīsēdama, parāva tarakastu uz Vaintē pusi, lai varētu padot viņai uzņēmumu. - Paveries, sarnjenoto, paveries, kādās lamatās viņi ir ielīduši! Ieleja gan ir plaša, bet klinšu sienas ir augstas, un šī te pie upes ir vienīgā ieeja. Upe izkļūst no šejienes pār klintīm, tā ir strauja un krāčaina. No šā slazda nav izejas.

Sarnjenoto bija mūžvecs tituls, vēl nesen gandrīz vai aizmirsts, bet pēdējā laikā atdzimis: vadone bruņotā sadursmē, vadone, kurai visas pakļāvās. Vaintē tagad bija šāda vadone. Viņa pacēla attēlu un iebadīja tajā īkšķi.

-  Še, lūk, šajā vietā - tu pati man rādiji, ka pa turieni var iekļūt ielejā.

-  Šo ceļu viegli nobloķēt. Uz turieni var aizsūtīt grupu, kas noslēgs šo izeju, un galveno spēku triecienam tik un tā pietiks.

-  Lai notiek. Izrīko! Bet šajās bildēs es redzu, ka ielejā ir arī citi astazoi.

-   Būs vairāk astazou, ko žmiegt, - Stalana nelida kabatā pēc atbildes, bet iecirta likos kāju nagus tarakasta ādā, un tas bļaudams pacēlās bezmaz vai stāvus. Stalana to prasmīgi savaldīja, apgriezās un aizdimdināja projām.

Saule vēl nebija sākusi slīdēt lejup, kad Okoceja jau pasniedza Vaintē pēdējos attēlus, vēl siltus un miklus. Sarnjenoto tos rūpīgi aplūkoja un vienu pēc otra nodeva tālāk Stalanai, kas sēdēja viņai līdzās.

-    Viss ir sagatavots, - Stalana konstatēja, kad bija izpētījusi pēdējo uzņēmumu. - Šiem nav kur sprukt. - Mednieces īkšķi sacirtās, un kartes čaukstēdamas sabirza driskās. - Eja klintī ir droši nobloķēta. Mēs gaidām tavu pavēli, sarnjenoto!

XXV

-  Zibenīgs uzbrukums gar upi, - Vaintē sprieda. - Vispirms - spējš trieciens pār klinšu slieksni, nopļaujot visus astazous, kas tur varētu slēpties. Pēc tam - dziļāk ielejā. Dzen tārgajas pa priekšu, nevadi viņas cīņā pati personīgi. Nav izslēgts, ka astazoi par mums zina. Ja tā, pirmās uzbrucējas būs pagalam. Sāc!

Fārgaju masas gar upes krastu virzījās uz priekšu. Klinšu eja bija tik šaura, ka pūļa spiediens daļu uzbrucēju iedzina piekrastes seklumā. Vaintē brīdi sekoja uzbrukumam, tad atsēdās uz astes, sastinga un lēnprātīgi gaidīja iznākumu. Palikušās fārgajas viņai aiz muguras nošļūca no tarakastiem un sāka izkravāt krājumus. Viņas vēl nebija beigušas, kad augšup pa nogāzi atpakaļ no ielejas jau gurdi slāja Stalana.

-  Slēpnis, - medniece nopūtās; Vaintē klusēja. - Mēs atklājām uguni, bet tā arī nesapratām, vai kādam vispār trāpīts. Kā jau tu teici, priekšējās ir pagalam. Pirms sākām atkāpties, cik iespējams, savācām hezocanus no kritušajām. Es izveidoju aizsardzības līniju ārpus viņu šāviena attāluma un steidzos šurp.

Šķita, ka Vaintē pat nav pārsteigta par šo netīkamo ziņojumu.

-  Viņi zināja, ka mēs nākam. Tieši tāpēc viņi pārcēlās uz ieleju. Nu es iešu visu raudzīt pati.

Stalana spraucās caur fārgaju drūzmu, liekot visām pašķirties un dot ceļu sarnjenoto. Kaut kur priekšā upe apliecās ap klints sienu, un tepat jau arī bija Stalanas uzstādītās aizsardzības pozīcijas. Fārgajas knūpus klunkuroja starp

klintsbluķiem, turot ieročus gatavībā, citas atkal veidoja ierakumus mīkstajā smiltī. Stalana pacēla hezocanu un norādīja uz klints ieloku.

-  Ir laiks būt uzmanīgām. Es iešu pa priekšu.

Viņas virzījās lēni, līdz apstājās pavisam. Stalana paaicināja Vaintē uz priekšu pie sevis.

-  No šejienes tu vari redzēt slieksni.

Vaintē prātīgi panācās uz priekšu un ieraudzīja tuvāko līķi. Tālāk starp klintsbluķiem to bija pulka; dažas fārgajas mirstot bija parāpušās pāris soļu augšup. Šaurajā spraugā apkārt krāvumam mundri čaloja upe. Ari krastā mētājās fārgaju līķi, daži pat līdz pusei ūdenī. Grēdas virspusē pa brīdim kaut kas pavīdēja. Ienaidnieks slēpnī gaidīja. Vaintē palūkojās uz sauli, vēl itin augstu virs pamales, un devās atpakaļ.

-  Mēs uzbruksim no jauna. Ja nekļūdos, hezocans varēja izdzīvot arī zem ūdens.

-  Var. Viņa nāsis zem ūdens aizveras.

-  Tā jau es domāju. Tad lūk, ko mēs darīsim. Atsāksim uzbrukumu pār klints barjeru. Man ne prātā nenāk to pārtraukt dažu nokniebtu fārgaju dēļ.

-  Nebūs viegli. Tās kritis kā mušas.

-  Nekas nav viegli, Stalan, citādi mēs visas būtu eistaā - bez fārgajām. Vai zini, ka Nāves Meitas necīnīsies?

-  Es atbruņoju viņas.

-  Nu re. Bet savā ziņā viņas tomēr noderēs. Viņas ies uzbrukumā pār klints slieksni.

Kad šī doma sasniedza Stalanas smadzenes, viņas lūpas atiezās, atklājot asu zobu rindas un tādējādi paužot atzinību šim skaudrajam lēmumam.

-  Tu esi vienmēr pirmā visās lietās, dižā Vaintē. Viņu rumpji savāks pulka nāves dzelkšņu un atbrīvos ceļu bruņotām fārgajām. Tu patiesi esi vienīgā, kas spēj atrast tik lietderīgu pielietojumu šai dzīvajai nastai. Darīšu, kā pavēlēts. Astazoi un Nāves Meitas - pār vienu kārti! Cik labi viņiem visiem piederas šāds liktenis!

-  Tas vēl nav viss par uzbrukumu. Šādā veidā mēs varam pretinieku pārmākt, bet zaudējumi būs nopietni. Tāpēc, kamēr forsējam šo šķērsli, bruņotām fārgajām jāappeld apkārt klintij pa upi - zem ūdens. Tās dos triecienu no aizmugures, tās pretiniekus apšaus un radīs sajukumu. Tad mēs metīsimies pār slieksni un apkausim atlikušos.

Pa klintīs izsvaidītajiem liķiem jau saimniekoja mušas. Nekas nekustējās, tikai derdzīgie kukaiņi, skaļi zumēdami, čumēja un mudžēja. Keriks piegrāba sauju dzelkšņu un vienu pēc otra bāza tos hezocanā.

-  Viņi aizmukuši, - Sanone sprieda, piesardzīgi palūkodamies pār akmeni.

-   Cīņa nav vēl sākusies. Viņi tikai pataustīja mūsu muskuļus. Drīz viss atsāksies. - Keriks iebilda, tad pavērās atpakaļ uz Sanoni un sastinga. - Nekusties! Paliec, kur esi!

Viņš pastiepās un uzmanigi izlupināja dzelksni no Sanones galvas apsēja.

-  Ja tas būtu ticis cauri, tevis vairs nebūtu.

Sanone atturīgi noraudzījās uz nāvējošo dzelksni ar mazo pielāpīti.

-  Haraža auduma pielietojumam, izrādās, nav robežu! Tas gan diez ko nelīdz pret šķēpu, bet - re, kā izgājis maragu dzelksnim! Varbūt ir vērts ietīties audumā kārtu kārtām no galvas līdz kājām?

Keriks aizsvieda dzelksni.

-  Dzelkšņus nav grūti atvairīt. Tāpēc jau aiz šiem bluķiem mēs esam drošībā. Te tie mūs varētu apdraudēt tikai lidojot kā bites spietā.

Viņš pagriezās un nolūkojās uz mednieku ķēdi gar barjeras kaupri. Visiem bija hezocani un visi prata tos likt lietā, tādējādi taupot bultas un šķēpus. Saski ar šķēpiem grupējās aiz barjeras, gatavi nākt talkā, ja radīsies vajadzība. Pagaidām viņiem atlika tikai gaidīt.

Herilaks stāvēja klints sienas virsotnē un pirmais ieraudzīja uzbrucējas.

-  Viņi atkal nāk! - viņš sauca un metās slēptuvē.

-  Netērējiet dzelkšņus! - Keriks auroja. - Ļaujiet viņiem pienākt tuvāk.

Viņš zināja, ka tā ir pareizi. Pirmajā uzbrukumā kāds atklāja uguni daudz par agru, kad maragi vēl nebija šāviena attālumā, un citi, protams, darīja pakaļ. Tas nesa zaudējumus: dzelkšņu gan it kā netrūka, bet hezocani nogura un nespēja vairs ātri reaģēt. Šoreiz gan aizstāvji nogaidīs, līdz fārgajas uzrāpjas uz klintīm.

Nu jau tās bija tuvāk - un Keriks piepeši atskārta, ka priekšējās rindas nav apbruņotas. Ko tas nozimē? Atkal kāds triks? Kāda tam nozīme: tas pat labāk, jo tā bija vieglāk nogalināt!

-    Šaujiet! Atri! - viņš sauca un žņaudzīja hezocanu, raidīdams nāves dzelkšņus pret tuvākajām uzbrucējām. Tani klaigāja un šaudījās, bet naidnieces tikai nāca un nāca. Paretam kāda iegārdzās, bet pārsvarā viņas krita klusējot. Aizstāvji paši taisīja tādu troksni, ka Keriks tik tikko sadzirdēja izmisīgu saucienu. Drīz vien viņš saprata arī vārdus.

-  Upē! Skatieties ūdenī!

Keriks pagriezās, palūkojās un satrūkās. Brāzmainajā straumē pulku pulkiem vīdēja tumšas aprises; cita pēc citas tās tuvojās krastam.

-  Šķēpus, bultas! - iebļāvās Herilaks. - Apduriet tos turpat ūdenī!

Viņš traucās lejup pa nogāzi; varenā balss pārmāca citas skaņas.

-  Kerik, paliec te ar nāves nūjām! Viņi uzbruks arī pa šejieni. Apturi viņus!

Keriks pagriezās un saprata, ka Herilaks pareizi uzminējis naidnieka

nodomus. Aiz neapbruņoto uzbrucēju līķu grēdām parādījās fārgajas un atklāja uguni.

-  Nelaidiet viņas cauri! - Keriks auroja. - Palieciet šeit un šaujiet!

Viņš ari pats izšāva uz kādu fārgaju, kas bija jau pienākusi tik tuvu, ka varēja redzēt dzelksni piepeši izaugam uz viņas kakla un acis ieplešamies; tad viņa atmuguriski aizripoja pa nogāzi.

Dzīvās rāpās pār līķiem, slēpās aiz tiem un šāva. Ciņa vairs nebija vienpusēja. Krita kāds mednieks, tad vēl viens. Keriks velti spaidīja savu hezocanu: tas tikai raustījās, un pagāja vēl brīdis, līdz viņš saprata, ka izbeigušies dzelkšņi. Nebija arī laika pārlādēt. Viņš satvēra šķēpu un trieca to kādā fārgajā, kas bija jau pamanījusies uzrāpties augšā, bet tagad, sāpēs spiegdama, vēlās lejup.

Tā arī izrādījās pēdējā, un uzbrukums uz brīdi bija apturēts. Keriks, elpu kampdams, atslīga ar muguru pret akmeni, un centās savaldīt trīcošos pirkstus, lādējot dzelkšņus hezocanā. Arī citi bija mitējušies šaut un lūkoja pēc jauna mērķa. Keriks pārlaida skatienu pār upmalu.

Ievērojams skaits fārgaju bija sasniegušas krastu, bet tur arī kritušas - lidz ar dažiem aizstāvjiem, kā jau tuvcīņā. Seklumā šķērsām pār jilanē līķi derdzīgā apskāvienā gulēja kāds saskus. Citi līķi slīdēja lejup pa straumi, un uz tiem kā adatas spurojās bultas. Sanone barjeras korē, acis piesedzis, lūkojās preti rietošajai saulei un sauca:

-  Viņi atkāpušies! Viņi pārtrauc uzbrukumu. Mēs esam uzvarējuši.

«Uzvarējuši…» Keriks pavērās visapkārt uz kritušajiem taniem un prātoja.

«Ko gan mēs esam uzvarējuši? Nošāvuši dažas fārgajas šajā pasaulē, kur to ir bez sava gala. Daži mednieki jau gājuši bojā, un fārgajas nāks un nāks, līdz apslaktēs visus. Mēs esam izturējuši pirmo triecienu, nevis uzvarējuši. Pat ja šoreiz izdotos maragus sakaut, viņi atkal atgriezīsies. Viņi mūs nīst ne mazāk kā mēs viņus. Lai kur arī mēs paslēptos, viņas mūs neizbēgami uzies. Lai kā mēs ari bēgtu, viņas dzīsies pakaļ. Mums nav jēgas bēgt.

Nē, ne jau mums! Man! Ja jau viņas tikai vēlētos iznīcināt tanus, tad pagaidām darba pietiktu arī kalnu viņā pusē. Lidojošie spiegi tur izokšķerējuši visu līdz pēdējam sīkumam. Bet ne. Šie lielie spēki atnākuši tieši šurp kā tālu aizmests šķēps. Kāpēc? Tikai jau viņa pēc. Ši doma stindzināja. Vaintē - tur noteikti ir Vaintē, dzīva un vesela, un atriebīga.

Ko lai dara? Kur lai glābjas? Kā lai aizsargājas?»

Keriku pārņēma dusmas. Viņš pielēca kājās, vicināja hezocanu virs galvas un auroja:

-  Tu to nepaveiksi, Vaintē! Tu nenonāvēsi mūs visus! Tu gribētu gan, bet nesanāks! Šī te ir mūsu zeme, un tu nespēsi šķērsot okeānu ar saviem aukstajiem radījumiem un izsvēpēt mūs! Tu nevari uzvarēt! Tu pati to sapratīsi, kad jūsu retinātās rindas vilksies mājup! Un tu nāksi atkal…

Keriks uztvēra Sanones izbrīnīto skatienu. Saskus, protams, nesaprata ne vārda no šā niknuma izvirduma. Kerika uzbudinājums rimās, bet saltais naids neatstājās. Viņš sāji pasmaidīja un uzrunāja manduktu sasku valodā.

-  Tu viņus šodien redzēji pirmo reizi. Kā tev patika? Kā tev tīk, ka maragi nonāvē tavus ļaudis? Mums tam jādara gals - reizi par visām reizēm.

Viņš, smagi elpodams, rimās. Liķu kaudzes šķita varenas, dzīvo - kāda saujiņa. Vai tiešām jilanē var apturēt? Bet - kā?

Izeja ir tikai viena: viņi vairs nedrīkst atkāpties, nedrīkst vairs slēpties.

Ir jāpieņem cīņa ar ienaidnieku. Tā arī ir atbilde, skaidra un noteikta atbilde, turklāt neizbēgama.

Sanone lūkojās Kerikā aizvien aizdomīgāk: puisis izdvesa dīvainas skaņas, locījās, atsvieda galvu atpakaļ un lauzīja rokas kā nez kādas lēkmes varā. Keriks pamanīja Sanones sejas izteiksmi un apķērās, ka ir domājis jilanē valodā, jo tieši par jilanē jau viņš arī domāja - un jilanē domāt ir tas pats, kas runāt. Un pati šī salti nežēlīgā faktu analīze, kas noved līdz lietišķam, jilanē raksturīgam secinājumam… Tagad viņš atkal ierunājās sasku mēlē.

-  Mums jāpiesaka maragiem karš. Tālu dienvidos jāuzmeklē viņu pilsēta. Un - lai tā kļūst arī par viņu kapu! Kad nebūs vairs šīs vietas, ko sauc par Alpīsaku, tad nebūs arī viņu. Es pārzinu šo pilsētu, es zinu ari, kā to noslaucīt no zemes virsas. Mums tas jādara!

Viņš uzsauca Herilakam upmalā:

-  Tava sapņos izsapņotā vēlme piepildīsies! Mēs iesim projām no šejienes, mēs iesim uz dienvidiem, un tu būsi visu tanu sakripeks, tu mūs vedīsi. Un ar maragiem būs cauri. Es tagad zinu, kas jādara un kā tas darāms. Es zinu, kā noslaucīt no zemes virsas visu šo slaku. Ko teiksi, diženais medniek? Vai vedīsi mūs?

Herilaks saklausīja pašapziņu Kerika balsī un saprata, ka pa tukšo Keriks šādi nerunātu: viņš tiešām kaut ko zina! Herilakam uzplaiksnīja jauna cerība, un viņš atbildēja ar neartikulētu sajūsmas rēcienu.

-  Viņi atkal nāk! - iesaucās Sanone.

Cīņa atsākās, un uz brīdi nācās izmest no galvas visus diženos nākotnes plānus.

XXVI

Jilanē avangards izšķīda pret nocietināto klinšu sienu. Fārgajas krita kā mušas. Viņu ciņas spars šķitās esam pierimis, un mērķis tā arī netika sasniegts. Tas bija šīsdienas pēdējais uzbrukums; saule jau slīga pret apvārsni, to aizsedza mākoņu vāli, un saujiņa izglābušos fārgaju atkāpās.

Līdz pat kaujas beigām Keriks diženos nākotnes plānus bija izmetis no galvas. Nu viņš stāvēja uz klinšu sliekšņa, vērodams vārnas un klijānus uzsākam bagātīgas dzīres. Drīz satumsīs. Šovakar uzbrukuma vairs nebūs, jo jilanē posīsies uz naktsguļu, izvietos savas aizsardzības līnijas… Kā viņam derētu redzēt, ko tās dara! Nakts tumsā taču noteikti varētu atrast kādu vāju vietu. Nedrīkst ļaut viņām mierīgi krākt un smelties spēkus rītdienai. Šodien uzbrukums jau nonāca bīstami tuvu mērķim; tā vairs nedrīkst turpināties. Medījumam laiks kļūt par mednieku.

-   Nebūtu gudri te sust saldā miegā un gaidīt nākamo uzbrukumu, - viņš vērsās pie tikko pienākušā Herilaka. Tas drūmi piekrita.

-  Jāseko viņām! - Keriks paskaidroja.

-  Tā ari darīsim.

-  Hm… Bet tas nenozīmē, ka jādodas drošā nāvē. Šodien bija tāds gadījums: dzelksnis trāpīja Sanones galvas apsējā, bet sapinās audumā. Dzelkšņi nav šķēpi vai bultas: tie ir viegli un neko dziļi neieduras.

-  Bet nonāvē it viegli. Kaut vissīkākā skramba…

-  Tas jau gan, - Keriks novēzēja roku pār līķu klājienu un maitas putniem. - Bet nedomā, ka es tevi aicinu pievienoties tiem tur. Padomā par šādu lietu: ja nu mēs ievīstītos audumā kā tādi saiņi - tik blīvi, lai dzelkšņi nespētu to caurdurt? Tādā gadījumā katra sardze, kas šautu, tikai nodotu sevi. Un dabūtu galu - par to mēs parūpētos. Es jau neuzstāju, ka jāapkauj visas. Vajadzētu tikai piekļūt tik tuvu, lai novērotu.

Keriks aprunājās arī ar Sanoni, kas šo ieteikumu uzņēma atzinīgi un aizsūtīja divus manduktus pēc drānām. Viņš pats ietina tajās Keriku, veidojot ieloces un drapējumu, kam jāaiztur katrs nelūgts dzelksnis. Salocījis šaurāku strēmeli, viņš aptina to ap Kerika galvu un kaklu, atstājot tikai šauru spraugu ap acīm. Herilaks mēģināja izdurt caur vijumiem dzelksni, bet neveiksmīgi.

-   Brīnumu lietas! Lai viņš ietin mani ar! Pastāsti, ka mēs iesim un lūkosim piekļūt maragiem.

Ietērps neciešami sutināja, bet saule jau daudzsološi slīdēja pretī pamalei. Keriks juta uz pieres izsitamies sviedru lāses; labi, ka drāna tās uzsūca un neļāva ieritēt acīs. Viņš uzņēma kursu uz klints sliekšņa ārējo nogāzi.

Zemē varēja nokļūt, tikai rāpjoties pār līķu grēdām, un zvalstīgā masa zem kājām neradīja tīkamas izjūtas. Keriks centās neskatīties neredzošajās acīs un atiezto zobu rindās, viņš tikai apdomīgi rāpās, līdz beidzot nokļuva uz cietzemes un uzsauca palicējiem:

-  Šitie maragi - visi gatavi! Pagaidiet tikai, līdz mēs sasniedzam pagriezienu tur, priekšā. Tad varēsiet cilpot zemē un savākt no kritušajām nāves nūjas. Viņas gan pašas aplasīja, cik spēja, bet to joprojām netrūkst.

Jilanē patiesi bija izlikušas apsardzi. Kad baltā tērptie mednieki zagās gar klinšu sienas ieloku, atskanēja trīs sausi sprakšķi, tad vēl un vēl. Viņi brāzās uz priekšu dzelkšņu lietū un paši atklāja uguni uz atmaskotajām fārgajām. Divas pakrita, bet trešā ņēma kājas pār pleciem. Herilaka raidītais dzelksnis nopļāva ari to. Tad viņš ņēmās rūpīgi plūkāt dzelkšņus no Kerika ietērpa.

-  Labāk svīst dzīvam, nekā salt beigtam, - viņš apmierināts konstatēja.

Keriks izpestīja divus dzelkšņus arī no Herilaka drānām.

-   Es pazīstu šo jilanē, - viņš norādīja uz trešo līķi. - Viņa bija medniece, Stalanas rokasmeita. Gan jau arī Stalana ir šeit, un Vaintē aridzan. - Viņa pirksti iekrampējās hezocanā, it kā šīs divas jau būtu uz grauda.

-    Atgriežoties savāksim viņu nāves nūjas, - Herilaks lietišķi aizrādija. Turēdams ieroci gatavībā, viņš virzījās uz priekšu. Uzrāpušies plakankalnītē pie upes, izlūki kā uz skatuves ieraudzīja jilanē apmetni. Lielos baros pulcējās jājamlopi un nastu nesēji. Un fārgaju masas - pulka vairāk nekā šīsdienas uzbrukumā. Pēkšņas izbailes kā asas sāpes caurdūra Kerika krūtis, un viņš teju teju saņēma sevi rokās: uzbrukums taču atsists! Ja viņas nāks vēlreiz - atkal dabūs pa mizu. Ja Vaintē vēlas pazudināt visas fārgajas, tad tani centīsies viņai pakalpot, cik jau nu spēdami.

Ārpus drošības joslām bija uzturējušās vēl vairākas sardzes, bet saule jau slīga aiz apvāršņa un viņas visas nāca atpakaļ. Mijkrēsli parādījās divas baltā tērptas figūras un pa sardzēm paredzēto ieeju iespruka iekšpus ārējās nocietinājumu līnijas.

-  Slazdi un trauksmes devēji, - Keriks šķendējās. - Lūko, kur viņas tos šajos zāles kušķos nobēdzinājušas! Tie garkājainie radijumi aiz aizsargjoslas, visticamāk, izstaroja gaismu, kas viņnakt mūs apspīdēja.

-  Viņi visi tagad ir iekšā, vārti tiek slēgti.

-  Lieliski. Tad nu lūkosim piekļūt pavisam klātu. Viņas vairs ārā nenāks, ir jau pārāk tumšs. Es tikai palūrēšu, kas tad nu šim tagad ir par drošības līdzekļiem.

Herilaks īpaši netiecās lauzties uz priekšu pret vareno maragu armiju, lai pēcāk bēgtu no naskajiem jājamlopiem, kas lēkšoja pulka straujāk par visašāko mednieku. Keriks, turpretī, labi pazīdams jilanē un zinādams, ka tās nakts laikā nebāzis degunu ārpus saviem dzīvajiem aizsargvaļņiem, maršēja tālāk. Sasnieguši pirmo staipekņu joslu, viņi vakara blāzmā saskatīja lēni izslienamies ērkšķus.

-  Indīgi, vari nemaz nešaubīties, - Keriks norādīja. - Un šajā vietā mūs jau varētu sasniegt no iekšpuses raidīti dzelkšņi. Ir gana tuvu.

-  Kāpēc viņi nešauj? - Herilaks norādīja uz maragiem ar nāves nūjām tieši aiz staipekņiem. Tie stāvēja un truli blenza uz medniekiem. Vēl tālāk fārgajas mierīgi drūzmējās, ieturējās, kārtojās uz guļu un nelikās ne zinis par ienaidnieku.

-   Viņām nav pavēlēts šaut, - Keriks sprieda. - Fārgajas nekad nerīkojas patstāvīgi, viņas gaida pavēli. Jādomā, viņām teikts šaut, kad iedegas gaisma un saceļas trauksme. Viņas izpilda burtiski. - Netālu melnēja pazems paugurs, un Keriks norādīja uz to. - Tagad mēs noskaidrosim, kādu tieši cienastu viņas mums sagatavojušas. Pat ja dzelkšņiem tas nebūs par tālu, šis kūkums sniegs mums zināmu patvērumu.

Keriks ar kāju izspārdīja no zemes krietnu velēnu, sagrāba to aiz pinkām, iegrieza pār galvu un svieda. Klunkucis aprakstīja slaidu loku un piezemējās starp nocietinājumu linijām. Šajā mirkli novakares krēslu pāršķēla gaismas strēle, tad sekoja skaļi sprakšķi, ko vienlaicīgi radīja hezocanu simti, un iečabējās neskaitāmie krītošie dzelkšņi. Maragi šāva vēl un vēl, skanēja balsis, bet mednieki gulēja, pieplakuši pie zemes, un gaisma drīz vien izdzisa. Tikai tad viņi uzdrīkstējās piecelties un blisināt apžilbušās acis. Kaut ko vēl varēja saredzēt - un viņi ievēroja zemē sadūrušos lielu dzelkšņu vālus.

-  Kaut kas jauns, - Keriks aizrādīja. - Šie ir lielāki par jebkuru līdz šim redzēto - un rau, cik tālu tie velk! Mūsējie nolidotu labi ja pustik. Šīs būs izaudzējušas bargākas nāves nūjas, kas atklāj uguni līdz ar pieskārienu trauksmes vitenim. Pieduries tikai stīgai: gaismas kūlis norāda tieši uz traucētāju, un šie šauj. Pat šajās drānās tērptiem krietni vien drošāk būtu turēties kādu strēķi tālāk no tiem.

Viņi atkāpās aiz vietas, kur bija nokrituši vistālākie dzelkšņi, un atkal vērtējoši palūkojās uz naidnieka apmetni. Keriks no sviedriem pludoja; viņš mazliet atbrīvojās no apsējiem, kāri rija vakara gaisu, saspringti lūkojās un prātoja.

-  Teic man, brašais loka šāvēj, vai tu jaudātu trāpīt apmetnē no šejienes?

Herilaks norāva drānu no pieres un berzēja slapjo seju. Viņš ar skatienu

nomēroja tikko atstāto pauguru, vīteņus un ķēmīgos gaismas ķermeņus.

-  Pagrūti. Labi uzvelkot, var gan aizšaut tik tālu, bet diez vai izdosies trāpīt kādu noteiktu mērķi…

-   Mērķim nav nozīmes, ja vien var trāpīt aiz nocietinājumiem. Un saski ar saviem šķēpmešiem - jādomā, ari viņi to jaudās.

-  Laba doma, margalu, - Herilaks mežonīgi iesmējās. - Maragi tur čupojas kā sēklas podā. Gan jau kādam i šķēps, i bulta trāpīs.

-  Jādomā, šonakt maragiem saldu dusu aizstās rosīgāka atpūta. Atzīmēsim tikai šo vietu, lai atgriežoties to atrastu.

-  Ar lokiem un šķēpiem!

Herilakam izrādijās taisnība. Pilnā garumā atvilkta bulta pēc slaida lidojuma pati atrada mērķi kaut kur aiz apmetnes gaismām. Kāds vārgi iespiedzās, un mednieki rēcoši smējās, uzplādami ar delnu cits citam uz pleca. Viņi nomierinājās tikai uz brīdi, kad Sanone ielāgoja šķēpu šķēpmeti, vēroja, kā viņš atgāžas atpakaļ un kā ierocis svilpdams nozūd tumsā. Dzīvniecisks ķērciens liecināja, ka arī šis metiens nav bijis velts. Acis apžilbināja spēja gaisma, un mednieki atsprāga atpakaļ, redzot tuvojošos dzelkšņu mākoni, bet tas viņus tā arī nesasniedza. Vienpusējā nakts kauja bija sākusies.

Par spīti Kerika pārliecināšanai, citi mednieki īsti neticēja, ka ienaidnieks bezpalīdzīgi gulēs un gaidīs nāvi, nevis dosies pretuzbrukumā saviem mocītājiem: viņi bija gatavi ik brīdi bēgt. Uzbrukums tomēr nesekoja. Nometnē tikai spīguļoja kaut kādas gaismas un ņudzēja fārgajas, cenzdamās rast patvērumu no šķēpu jūkļa.

Ieroču krājumi sāka izsīkt, un Herilaks deva rīkojumu pārtraukt apšaudi. Gaismas izdzisa, maragi norima - un nāca bultu kārta.

Tā tas risinājās cauru nakti. Mednieki ar svaigiem spēkiem pa laikam nomainīja piekusušos. Keriks un Herilaks arī paši kādu nieku nosnaudās, tad modināja gulošos un veda visus atpakaļ, lai rītausmā sasniegtu savus akmens nocietinājumus.

Visu dienu viņi gaidīja uzbrukumu. Daži stāvēja sardzē, citi gulēja. Rīta cēliens pagāja mierīgi. Pēc pusdienas, joprojām uzbrukuma gaidās, Herilaku apsēda brīvprātīgie, kas vēlējās izlūkot pretinieka pozīcijas. Viņš visus atraidīja. Pat nedaudzu dzīvību zaudēšana nebūtu nekas apsveicams. Kad sāka jau krēslot, viņš un Keriks atkal ietinās baltas drānas apsējos. Viņi zagās, ik bridi gatavi atšaudīties, bet nekādu slēpņu nebija. Viņi piesardzīgi uzrāpās pa upes krastu un pacēla savas apsaitētās galvas virs kraujas.

Klajums bija tukšs.

Kā nākušas, tā arī nozudušas. Pēdas un dzīvnieku mēslu kaudzes norādīja uz pretējo pamali.

- Viņi ir projām! Mēs sasitām viņus lupatu lēveros! - Herilaks auroja, uzvaroši kratīdams dūres pret debesīm.

-  Nesasitām vis, - Keriks noteica. Aiz noguruma viņam sareiba galva. Viņš apsēdās zemē ar sakrustotām kājām un raušus rāva no sejas smacējošo audumu, bet acis palika piekaltas aizejošās armādas pēdām. - Viņi ir sakauti un atkāpušies. Bet viņi līdzinās indīgiem ērkšķiem. Mēs tos vienā vietā apcērtam, bet viņi citā vietā zeļ ar jaunu spēku.

-  Tad mums tie reizi par visām reizēm jāizrauj ar saknēm. Jāsasit tā, lai tie vairs neceļ galvas.

Keriks drūmi pamāja.

-  Tieši tas mums jādara. Un es pat zinu, kā tieši to izdarīt. Tagad sasauksim samadarus un sasku manduktus. Ir laiks noslaucīt jilanē no zemes virsas, kā viņas tīkoja izdarīt ar mums.

-  Mēs piesakām viņiem karu!

XXVII

Divi zēni, sviedriem noplūduši, līkņāja ap ugunskuru. Viņu uzdevums bija gādāt, lai badīgās liesmas nenoplaktu. Pa brīdim viņi piesvieda sausus žagarus, kas tūdaļ uzliesmoja, pielejot alas velves ar šaudīgu, zeltainu gaismu, un šķita, ka uzzimētie dzīvnieki kustas tai līdzi. Sanones vēl nebija, bet citi mandukti jau tupēja zem mastodonta attēla, - viņiem bija tādas tiesības. Arī Keriks, Herilaks un samadari bija sasēduši šaipus ugunskuram.

Liesmas otrā pusē drūzmējās mednieki, un aiz tiem - visi pārējie. Sanone tam bija piekritis, tiesa gan, visai negribīgi, jo saskiem bija parasts, ka visu izlemj mandukti, un viņš lāgā nespēja saprast, kāpēc samadariem nav tādas pašas teikšanas. Galu galā kompromiss tika sasniegts: vadība sēdēja vienā pusē, bet vienkāršā tauta - otrā. Saski pat neuzdrīkstējās baudīt šīs savādās kārtības priekšrocības, un tikai kāda saujiņa tumsā piezagās tuvāk un, paslēpušies aiz tanu pleciem, ieklausījās. Kaut kur ietaurējās mastodonts, un saski salēcās. Aiz prieka vai izbailēm, - kas to lai zina. Tālumā dimdēja smagi soļi, šūpojās lāpas, vīdēja tumši apveidi.

Drīz vien gaismas lokā ienāca mastodonti. Sanone veda Dūhu, kurai uz skausta sēdēja tanu zēns, bet saski lielajam dzīvniekam nepievērsa uzmanību: viņu skatus saistīja jaundzimušais tai līdzās. Sanone noglāstīja sīkuļa snuķi, un tumsā aizvilnīja sajūsmas murdoņa. Tad viņš pievienojās pārējiem pie sārta.

Armuna sēdēja tieši aiz medniekiem. Mazulis, ērti iemurcīts briežādas mugursomā, miegā šņākāja.

Keriks piecēlās un sāka runāt. Čala noklusa. Armuna piesedza seju ar rokām, lai neviens neredzētu viņas smaidu, viņas lepnumu. Sārtajā atblāzmā viņš izskatījās tik stalts un brašs, tik kuplu bārdu, tik krāšņiem matiem, ko apņēma haraža apsējs…

Kad iestājās klusums, viņš vērsās pie visiem klātesošajiem ar runu.

-   Vakar mēs apkāvām maragus. Šodien mēs tos aprakām, tātad ikviens klātesošais zina, cik pulka maragu krituši. Mēs tos kāvām un kāvām, un saujiņa izbēgušo ir devušies atpakaļ, no kurienes nākuši. Viņi nenāks atpakaļ, vismaz ne tik drīz.

Mednieki pavadīja šos vārdus ar atzinīgiem izsaucieniem, un, kad viņš teikto pārtulkoja, tumsā ierībējās sasku bungas. Keriks nogaidīja, līdz klausītāji rimstas, un turpināja.

-  Viņi neatgriezīsies tik drīz, tomēr nav jāšaubās, ka pienāks laiks un nelaime atkal būs klāt. Nākamreiz viņi būs stiprāki, ar labākiem ieročiem. Un viņi vienmēr atgriežas. Viņi nāks atkal un atkal, un nerimsies, līdz mēs nebūsim beigti - visi kā viens. Neaizmirsīsim to. Un neaizmirsīsim arī tos, kuru vairs nav mūsu vidū.

Klusums sabiezēja. Ierunājās Herilaks, un viņa balsī skanēja rūgtums.

-  Tā tiešām ir. Keriks zina, ko runā: viņa samads bija pirmais, ko maragi iznicināja. Viņš vienīgais izdzīvoja, viņu vienu pašu maragi sagūstīja un turēja nebrīvē. Viņš iemācījās sarunāties ar tiem. Viņš zina maragu ieradumus, un mums visiem jāklausās, ja Keriks runā par maragiem. Jāklausās ari, kad es runāju par nāvi, jo es esmu še, un Ortnars ir še, bet viss pārējais samads ir pagalam. Mednieki, sievietes un bērni, un mastodonti - visi līdz pēdējam krituši no maragu rokas.

Herilaka vārdos skanēja sāpe, kas visus saviļņoja. Sanone, noklausījies tos Kerika tulkojumā, pacēla skatienu uz mastodonta attēlu un klusi čukstēja aizlūgumu par lielajiem dzīvniekiem.

-  Mums nav, kurp bēgt, un nav, kur droši paslēpties, - turpināja Keriks. - Šeit sēdošie samadi ir cīnījušies ar viņiem gan lielā okeāna malā, gan pīļknābjaiņu zālainās, tagad - arī šajā ielejā aiz augstajiem kalniem, kur cerēja rast patvērumu no tiem. Ir laiks pārtraukt šo bēgšanu. Skaidrs, ka viņi mūs uzies jebkurā pasaules malā. Un es esmu izdomājis, kas mums visiem veicams.

Keriks ievilka elpu, pārlaida skatienu pār ļaužu gaidpilnajām sejām un svinīgi paziņoja:

-  Mums jāpiesaka viņiem karš viņu midzeni, viņu pilsētā - un jāiznīcina tā!

Visapkārt skanēja neticīgi izsaucieni, bet bija dzirdami arī kareivīgi atzinības

vārdi. Saski jautājoši pievērsās Kerikam, un viņš pārtulkoja savus vārdus. Tad vārdu ņēma Harhavola, un trokšņošana pierima.

-  Kā mēs to iespēsim? Kā lai mēs cināmies pret šiem melnajiem tūkstošiem? Kā lai iznīcinām pašu pilsētu? Vai vari to paskaidrot?

-  Klausies, - Keriks neapmulsa. - Man ir pilnīgi skaidrs, kā to izdarit. Herilaks zina ceļu uz šo pilsētu - Alpīsaku -, jo ir vedis turp medniekus, nonāvējis maragus - un, kā redzat, atgriezies dzīvs. Viņš tā darīs atkal. Tikai šoreiz tā nebūs maza saujiņa mednieku, bet liels pulks. Viņš vedīs mūs zagšus caur mūžamežu, tāpēc maragu armādas mūs neuzies, lai kā arī meklētu. Viņš vedīs medniekus uz Alpīsaku, un tur es parādīšu, kā to iznīcināt - līdz pēdējam maragam. Jau tagad es izstāstīšu, kā tas darāms, es varu pat parādīt.

Viņš vērsās pie manduktiem un atkārtoja šo runu sasekā.

Iestājās pilnigs klusums. Neviens nekustējās. Visu skatieni bija piekalti Kerikam. Tālumā iebrēcās kāds bērnelis, bet tūdaļ tika apklusināts.

Keriks noteiktā solī devās pie ugunskura, satvēra sausu zaru, iegrūda to kvēlojošajās oglēs, uzsitot gaisā dzirksteļu mākoņus un, liesmu apņemtu, izslēja augstu virs galvas.

-  Lūk, kas mums jādara! Mēs pielaidīsim uguni šai koka pilsētai, kas uguni savu mūžu nav redzējusi. Maragi nelieto uguni, viņi pat nezina, kādu postu tā var nest. Bet mēs viņiem to parādīsim! Ielaidīsim Alpīsakā trakojošas liesmas, kas aprīs maragu kokus līdz ar pašiem neradījumiem. Atstāsim pilsētas vietā pelnu čupiņu.

Kerika beidzamos vārdus noslāpēja piekrišanas auri. Arī Herilaks, degošu zaru vēcinādams, izskrēja klausītāju priekšā, bet viņa varenā balss vispārējā kņadā pat nebija dzirdama. Viņam sekoja citi samadari, bet Keriks tikmēr tulkoja savu runu manduktiem. Visu sapratis, Sanone pagaidīja iestājamies klusumu un ar liesmojošu zaru rokās pievienojās samadariem. Viņam bija kas sakāms.

-  Šo ieleju mums dāvājis Kadaīrs. Viņš atvedis mūs šurp jau tad, kad pasaulē vēl valdīja tumsa. Pēc tam viņš radīja mums zvaigznes, lai debess nestāvētu tukša, viņš pakāra pie tās mēnesi, kas apgaismoja mūsu taku. Bet joprojām bija pārāk tumšs, lai varētu augt koki, un viņš iekāra debesīs sauli, un kopš tiem laikiem pasaule ir šāda. Mēs dzīvojam šajā ielejā, jo mēs esam Kadaira bērni.

Sanone drūmi pārlaida skatienu pār klausītāju sejām, dziļi ievilka elpu un pāršķēla sastingušo klusumu ar vienu vienīgu vārdu:

-  Karognis!

Sasku sievas aizsedza sejas, vīri iestenējās kā sāpēs. Tani ar interesi visu vēroja, bet nesaprata nenieka. Sanone tagad staigāja šurpu turpu gar ugunskuru, un viņa balss skanēja skaļi un pavēloši.

-  Karognis bija atnācis šo neradījumu, šo maragu izskatā, un tie tika sakauti. Tie, kas izglābās, ir aizbēguši. Bet ar to viss vēl nav beidzies. Kamēr tie ir dzīvi, dzīvs ir arī Karognis, un kamēr vien dzīvo Karognis, mēs nevaram justies droši. Tāpēc pie mums ir atnācis Kadaīrs šā jaundzimušā mastodonta veidolā, un viņš parādis, kā uzveikt Karogni. Mastodontu ļaudis uzbruks maragiem un iznicinās tos.

Viņš drudžaini noliecās, sagrāba vēl vienu degošu zaru un ņēmās to vēcināt, kliegdams:

-  Mēs iesim kopā ar jums! Mēs nomaitāsim Karogni! Mēs cīnīsimies plecu pie pleca! Svēto dzīvnieku slepkavas aprīs uguns!

Pietika ar Sanones žestiem, lai sajūsmā aurotu arī tie, kas vārdus nesaprata. Lēmums bija vienprātīgs un nelokāms. Visi runāja cits caur citu, un tracis bija tik liels, ka Herilakam nācās ilgāku laiku saukt ļaudis pie kārtības, līdz viņš tika pie vārda.

-   Pietiek! Esam tikuši skaidrībā, ka mēs visi esam gatavi sekot Kerika aicinājumam. Tagad viņam būtu jāizstāsta, kā mēs to veiksim. Lai runā Keriks!

Un viņš runāja.

-  Klausieties, kas mums jādara! Tiklīdz kalnu pārejās nokusīs sniegs, mēs - visi samadi kopā - atkal šķērsosim kalnus. Šajā gājienā maragi var mūs novērot, un pilnīgi skaidrs, ka viņpus kalniem viņi mūs novēros bez mitas. Tieši tāpēc viņiem jāredz, ka samadi ceļo pilnā sastāvā - ar sievietēm un bērniem -, ka tas nav tanu karapulka maršs. Tā mēs viņus maldināsim. Savā ceļā uz rietumiem mēs sastapsim arī citus samadus, pievienosimies tiem, atkal nošķirsimies, jauksim pēdas. Maragiem mēs visi šķietam vienādi, un viņi noteikti mūs pazaudēs. Tikai pēc tam mēs dosimies tieši uz okeāna krastu. Mēs medīsim un zvejosim - tieši tāpat kā pirms pēdējām kaujām -, un maragi to redzēs, un viņi savā starpā spriedis par to, un viņi nodomās, ka te atkal ir kādas lamatas.

Keriks bija daudz prātojis par šo plānu, cenzdamies iedomāties sevi jilanē lomā. Vaintē lomā - jo viņš zināja, ka viņa joprojām siro pa pasauli ar saviem fārgaju karapūļiem un darīs to, kamēr vien elpos. Protams, viņa nojautīs viltu, viņa darīs visu iespējamo, lai tanu izliktajos slazdos iekristu viņi paši. Ir daudz dažādu veidu, kā to izdarīt, bet Kerikam tas vairs nerūpēja: kad Vaintē uzbruks, samadu tur vairs nebūs.

-   Bet mums vienalga, ko nodomās maragi, - Keriks turpināja, - jo, pirms uzbrucēji mūs sasniegs, samadi būs jau aizgājuši no krasta. Mēs tur uzturēsimies tikai tik ilgi, lai sagādātu iztiku ziemai. Tas nenāksies grūti, jo mums būs pulka mednieku, un visai nedaudz ēdāju. Proti, atceļā pār kalniem mēs sadalīsimies: samadi turpinās uzsākto gaitu uz drošo patvērumu sniegos, bet maragu mednieki dosies uz dienvidiem. Ātrā solī. Mums būs nedaudz ēdamā, bet galvenokārt iztiksim no medibām. Herilaks zina kalnu takas, viņš tās mērojis jau divas reizes. Mēs virzīsimies caur mežu veikli, kā jau mednieki, un, jādomā, - mūs nepamanīs. Lai gan - maragiem ir daudz acu, un nevajag cerēt, ka izdosies nevienai nepa- trāpīties. Tam gan nav nozimes. Viņi nespēs mūs aizkavēt. Viņiem ir ļoti maz mednieku, kas zina, kas darāms mežā, bet mūsu ir daudz. Ja viņi meklēs nāvi uz mūsu šķēpiem, viņi to atradīs. Ja mums pretī sūtīs fārgaju armādas, viņi kritīs blāķiem. Mēs slēpsimies mežā un gaidīsim īsto laiku. Uzbrukumam piemēroti ir sausie vēji pirms lietavām. Tad arī iesim un nokurināsim viņu midzeni. Tas ari viss.

Tas nu bija izlemts. Ja kāds arī nepiekrita, tas acimredzot klusēja, jo visi klaigātāji bija noskaņoti cīņai.

Kad ugunskurs bija izdedzis un runas - izrunātas, ļaudis izklīda un atgriezās savās teltīs vai alās. Armuna pieglaudās Kerika plecam.

-  Vai tev tas noteikti vajadzīgs? - viņa vaicāja, kaut gan balsī skaidri skanēja pārliecība, ka jaunekli nekas no tā neatturēs. - Neesi pārāk bravūrīgs! Es nevēlētos dzīvot pasaulē, kurā tevis nebūtu.

-  Es bez tevis arī ne. Bet - kas jādara, jādara. Šis neradījums, šī Vaintē vajās mani, līdz viens no mums būs miris. Es piesaku karu Alpīsakai: ja kādam jāmirst, lai tā ir viņa. Kad nebūs Vaintē, kad būs iznīcināta viņas pilsēta un visas jilanē, mēs varēsim dzīvot dieva mierā. Un ne agrāk. Mums nav citas izejas.

XXVIII

Ne bridi kopš Vaintē atgriešanās Alpīsakā Malzasa neslēpa savu atsalumu pret viņu. Pret pirmo sarnjenoto kopš neminamiem laikiem, kuras vara dažkārt aizēnojusi pat eistaā autoritāti… Malzasa bija samierinājusies ar to un apsveikusi visus Vaintē vadītos priekšdarbus, bet kaunpilnā atgriešanās no rietumiem draudēja ar krišanu nežēlastībā. Lieki piebilst, ka Vaintē neko citu arī negaidīja.

Pirms tas notika, pilsētas spēki bija pilnībā nodoti Vaintē rīcībā, un viņa varēja izmantot arī tālā aizjūras kontinenta palīdzību. Tā pati araketo flote, kas savulaik atveda uz Alpīsaku Inegbanas pilsones, atkal un atkal kuģoja uz vienu vai otru Entobanas pilsētu ar priecējošām ziņām: aiz Rietumjūras esot vesela jauna pasaule, tur jau esot nodibināta pilsēta Alpīsaka. Šī Alpīsaka, kas tur aug un plešas svešās malas pirmatnībā, varot palīdzēt Entobanas pilsētām atbrīvoties no liekajām fārgajām, kas ņudzēja ielās un lielos daudzumos patērēja ēdamo. Ikvienas pilsētas eistaā ar prieku atbrīvojās no nevēlamo fārgaju nastas un piedevām vēl ziedoja arī pa kādam lopam vai kultūraugam, kas Alpīsakā varētu noderēt.

Kamēr araketo ceļoja, cieši līdzās Alpīsakas maketam auga Džendazi kontinenta makets. Sākumā mērnieces pilnībā orientējās tikai piejūras zemēs uz ziemeļiem no Alpīsakas, bet tālāk no okeāna maketā pletās tukšums. Spiegputniem lidojot aizvien tālāk, krājās attēli arvien no jaunām, neredzētām zemēm. Prasmīgās jilanē saskatīja šajos pleķos kalnus un upes, ielejas un mežus, un makets pieņēmās pilnībā un detaļu bagātībā. Uz vakariem no Alpīsakas stiepās silta jūra ar mežonīgu piekrasti. No leknās zemes, kas vēl gaidīja jilanē saimnieces roku, tajā ieplūda platas upes. No zemes, kura jāatbrīvo no astazoiem…

To klātbūtne šajā citādi nevainojamajā ainavā bija tīrais negals. Tur nu šie piemājoja, gandrīz visi - ziemeļpusē, un šo zvēru bari bija rūpīgi atzīmēti maketā. Midzeņi rindojās saraustītā, izliektā ķēdē no okeāna līdz pat augstajiem kalniem, tieši gar ledāju un sniegu dienvidu robežu. Kad pienāks laiks - gan sadabūs zvērus rokā un apsitīs. Reiz jau dažas grupas bija panākušās tuvāk; Vaintē tad sasēdināja fārgajas jaunajos araktopos un tarakastos un devās sirojumā, apkāva draņķus un pārpalikušos iedzina atpakaļ ledos. Ar katru šādu uzvaru Vaintē kāpa aizvien augstāk. Tikai ļoti rupja kļūda varēja likt viņai zemu krist.

Kad atklājās, ka aizvien vairāk astazou vienā mierā virzās šurp no ziemeļu sniegiem, Vaintē iedegās; ir taču laiks mūdžus apslaktēt! Attālums gan pamatīgs, bet galīgs, kamēr viņas atriebības dziņa - bezgalīga.

Lai pārvestu fārgaju masas un to jājamlopus uz mērķim tuvāko punktu krastā, vajadzēja milzumdaudz araketo. Ziemas nogalē Vaintē bija komandējusi tādu armiju, kādu pasaule vēl nebija redzējusi. Smagi bruņota un apgādāta arī ar līdzekļiem nakts aizsardzībai, tā bija virzījusies dziļi iekšzemē. Katra astazous atrašanās vieta bija zināma, un barus varēja it viegli iznīdēt vienu pēc otra. Tam vajadzēja būt astazou beigu sākumam. Bet - armija atgriezās sakauta…

Vēsts par notikušo sasniedza pilsētu sen pirms fārgajas spēra pirmo soli krastā. Kad Vaintē atskaitījās padomei, Malzasas tās sastāvā nebija. Eistaā prombūtne bija gana daiļrunīga. Padome salti uzklausīja paskaidrojumus, uzskaitīja zaudējumus un palaida Vaintē brīvsolī - kā tādu ierindas fārgaju.

Pēc šā kritiena Vaintē meta līkumu ap ambesedu, lai neredzētu jilanē drūzmu un neredzētu eistaā varaskrēslu pašā pilsētas sirdī. Viņa turējās nomaļus un gaidija kādu ziņu, bet velti. Viņa bija kritusi nežēlastībā, un viņu apmeklēt varētu tikai kāda no tām, kas pašas izpelnījušās līdzīgu attieksmi.

Dienu ritumā viņa sagaidīja tikai vienu viešņu, turklāt tādu, ko labprātāk nebūtu redzējusi. Lai nu kā - no savas efenselē neklājas vairīties.

-  Man bija jābūt tavā vietā, - Vaintē grīni norūca. - Vienigā, kas uzdrīkstas tikties ar mani, - lūk, Nāves Meita!

-   Es gribu aprunāties, efenselē! Esmu daudz dzirdējusi par beidzamo sirojumu, un tas mani vienādiņ skumdinājis.

-  Neba nu mani tas sajūsmina, efenselē. Es devos karagājienā kā sarnjenoto, bet tagad te kvernu un gaidu uzaicinājumu, un varbūt arī velti gaidu. Ej nu saproti, vai esmu vēl sarnjenoto, vai kas zemāks par pēdigo fārgaju.

-  Neesmu nākusi tevi vēl vairāk sarūgtināt. Lai gan - kas augstu kāpj…

-   …tas zemu krīt! Paturi savus aforismus jūsējo slakai! Es labi zinu tās stulbības, ko jums klāstīja sludinātāja Fārnekseja, un man tās visas pie vienas vietas.

-  Centīšos nekavēt tevi pārlieku. Es tikai gribēju uzzināt, cik daudz patiesibas ir dažās čukstus pārstāstītās tenkās…

Vaintē ar strupām īkšķu kustībām aprāva Engas runu.

-  Man vienaldzīgas stulbo fārgaju pļāpas, es netaisos tās apspriest!

-  Tad runāsim tikai par faktiem, - Engas kustības kļuva drūmi noteiktas: no viņas nevarēja tik viegli atkratīties. - Ir neapstrīdamas lietas, ko zinām mēs abas. Peleinē sašķēla Meitu rindas, sējot šaubas un neticību. Viņa ne vienu vien pārliecināja, ka tu ved taisnā cīņā, un tās papildināja tavus karapūļus, tās devās slepkavot. Un neatgriezās…

-   Dabiski, - Vaintē žesti bija tik apvaldīti, ka tik tikko ļāva uztvert sauso informāciju. - Beigtas gan.

-  Tu tās nogalēji!

-  Ne es. Astazoi.

-  Tu viņas neapbruņotas sūtiji kaujā! Sūtīji drošā nāvē!

-  Sūtiju līdz ar visām citām. Viņas pašas atteicās no ieročiem.

-  Kāpēc? Saki man! - Enga bijīgās gaidās paliecās uz priekšu, un Vaintē soli

atkāpās.

-  Man nav nekādas patikas ar tevi te mēli trīt. Ej projām!

-   Vispirms atbildi! Esmu daudz prātojusi par šīm lietām un nonākusi pie neizbēgama slēdziena, ka viņu rīcības pamatojums ir izšķirošs mūsu pastāvēšanai kā tādai. Mums ar Peleinē bija domstarpības Jūganinepsas mācības tulkojumā. Peleinē un tās sekotājas atzina tavu lietu par taisnu un devās tev talkā. Tagad viņas ir pagalam. Kāpēc?

-  No manis nekādu atbildi neizspiedīsi! Ne ar pušplēstu vārdu nepabalstīšu tavu satrupējušo filozofiju. Lasies!

Vaintē stāvēja nesatricināma kā mūris, bet Enga izslējās pretī kā klints:

-  Aizbraukšanas dienā viņām bija ieroči, bet krita viņas tukšām rokām. Tu saki, ka tā bijusi viņu brīva griba. Bet tava griba, sūtot viņas nāvē, bija parastas slepkavas vai trulas slakteres cieniga!

Lai kā Vaintē tas nepatika, mērķtiecīgie apvainojumi viņu aizskāra; lūpas jau noraustījās, bet vārdi pār tām vēl nenāca. Enga tikai bēra bez apstājas.

-  Un nu es prasu: kādēļ viņas tā izlēma? Kas atgadījās, ka viņu domas par ieročiem mainījās? Kaut kas taču bija! Un tu zini, kas! Atbildi!

- netaisos!

-  Tu atbildēsi!

Enga uzklupa Vaintē un cieši sakrampēja savus dzelžainos īkšķus ap spītnieces delmiem; mute niknumā vārstījās. Tad viņa drīzāk sajuta, nekā redzēja pretinieces tikko manāmās kustības, kas pauda prieku, un tūdaļ atbrīvoja Vaintē, atgrūda to un arī pati pakāpās atpakaļ.

-  Tevi priecē mani varas darbi, vai ne? - Enga elsa, ar mokām valdīdama verdošo niknumu. - Tev tiktos redzēt mani aizmirstam patiesību, ticību, un iestiegam varmācības čūkslājā līdz ar tevi! Neceri! Es negrimšu tik zemu, lai kā ari tu mudinātu! Es nekad nekļūšu par tādu bezjūtīgu trulpurni kā tu!

Vaintē pārskaitusies zaudēja savaldību un spēra laukā visu, kas gruzdēja viņas apziņas stūrītī kopš pašas atgriešanās - kopš viņu smacēja nežēlastības slogs.

-  Tu nekad tāda nekļūsi! Tu JAU esi! Šie īkšķu nospiedumi, šīs asiņainās nagu pēdas manā rokā! Dievišķais pārākums, ko tu izsenis lolo savā prātiņā - tā ir tukša skaņa! Tukša kā tavs pauris! Tu tik maigi trako ārprāta dusmās, svētā nevainība! Un arī nomušīt kādu tu spētu, acu nepamirkšķinot!

-  Nē, - Enga dzedri attrauca. - Tik zemu man nemūžam negrimt!

-  Un kā vēl! Gan tu, gan visas tās tavas lidzskrējējas! Tāpat kā Peleinē, kā pārējās! Viņas tik jūsmīgi sprakstināja hezocanus pret tiem nolāpitajiem astazoiem! Kaut uz īsu brīdi viņas bija īstas jilanē, nevis kaut kādas nožēlojamas čīkstules!

-  Viņas šāva - un pašas nomira, - Enga bezkaislīgi piebilda.

-  Jā, tieši tā! Tāpat kā tu, viņas nespēja samierināties ar domu, ka ir tādas pašas kā citas, ka nav ne par matu labākas…

Vaintē iekoda lūpā, aptvērusi, ka niknumā pasprukusi atbilde uz Engas jautājumiem, ka šī plānprātiņa guvusi apmierinājumu…

Patiesības atskārsme pilnībā apdzēsa Engas niknumu.

-   Paldies, efenselē, sirsnīgs paldies! Tavs šīsdienas pakalpojums man un visām Dzivības Meitām ir vienkārši neatsverams. Tu atklāji, ka mūsu ceļš ir taisnais ceļš, ka mums mierīgi jāturpina gaita, ne soli nesperot sānis no uzņemtā kursa. Tikai šādā veidā mēs varam nonākt pie patiesības, ko runāja Jūganinepsa. Tās, kas nogalināja, nonāvēja pašas sevi. Pārējās to redzēja un izšķīrās par citādu nāvi, vai ne?

Vaintē balsī ieskanējās salts naids:

-  Tā tas izskatījās gan, tikai cēlonis nav tas, ko tev labpatiktos saskatit. Ne jau pārākums pār citām jilanē izraisīja viņu nāvi! Gluži otrādi! Viņas izrādījās tādas pašas kā visas! Viņas cerēja, ka, izraidītas no pilsētas, nenomirs kā daždien depersonalizētas bezvārda jilanē… Bet nekā! Viņas nomira tieši tā! Un jūs neesat labākas par citām - pat ne mazdrusciņ! Patiesībā jūs esat tīrās saslaukas!

Domās nogrimusi, Enga klusi kājoja projām. Durvīs viņa apstājās, kā svārstīdamās.

-   Paldies, efenselē! Paldies, ka neslēpi man šo absolūto patiesību. Man sāpigi, ka tik daudzām bijis jāmirst, lai līdz tai nonāktu, bet laikam jau tikai šādi tā varēja gūt varu pār mūsu prātiem. Un varbūt pat tu, dzidamās pēc nāves, esi nesusi mums dzīvību. Neviltots paldies tev!

Vaintē dusmās iešņācās; Enga laikus paspēja nozust, un viņas rīkle tā ari palika neuzplēsta. Šāda pateiciba pašreizējās neziņas pilnajās gaidās - tā tik vēl trūka! Kaut kas jādara! Varbūt tomēr iet uz ambesedu, varbūt mēģināt runāt ar eistaā? Nē! Tas varētu beigties ar publisku pazemošanu, un tad vairs atpakaļceļa nebūtu. Bet ko tad? Vai tiešām še nebija nevienas, ar ko dalīties raizēs? Kā nu ne! Viena bija. Tā, kura tāpat kā Vaintē uzskatīja, ka nav nekā svarīgāka par astazou iznīcināšanu. Viņa izgāja laukā, pieaicināja pirmo pagadījušos fārgaju un norīkoja to uzmeklēt Stalanu. Pati viņa atgriezās savā kambarī un nikni soļoja šurpu turpu kā ieslodzīta plēsoņa.

Diena jau sliecās uz novakari, bet gaiditās viešņas kā nebija, tā nebija. Vaintē pamazām rimās un ieslīga miesiskā un garīgā stingumā. Bezcerība tā sasaistīja viņas locekļus, ka, Stalanai beidzot parādoties, viņa bezmaz nebūtu to pamanījusi. Ar mokām pietraususies kājas, Vaintē noskurinājās un vērsās pie atnācējas:

-  Tu esi klāt, Stalan!

-  Tu pēc manis sūtīji.

-  Jā. Tev pašai, protams, neienāca prātā mani apciemot.

-  Nē. Kāds to varētu redzēt, pastāstīt Malzasai… Eistaā nežēlastība nav tas, pēc kā es tiektos…

- Ak tā? Līdz šim es uzskatīju, ka tu kalpo man. Vai tiešām tu augstāk par visu vērtē pati savu zvīņaino ādu?

Stalana, kājas iepletusi, stāvēja kā bluķis - ne pāri pārkāpt, ne apkārt apiet…

-   Nē, Vaintē. Augstāk par visu es vērtēju savu dienestu. Mans darbs ir iznīcināt astazous. Kad tu vadi, es sekoju. Un ziemeļos tie ņudz kā mušu kāpuri gaļā, - bradāt un bradāt… Bet tu nevadi, un es nogaidu.

Vaintē neoma tikko manāmi noplaka.

-  Vai es pareizi sapratu pamudinājumu, brašo Stalan? Vai tas bija mājiens, ka labāk būtu bijis savus spēkus izmantot prastā bendes darbiņā, nokniebjot ikkatru smerdeli, kas tik patrāpās? Ka nevajadzēja rīkot vareno karagājienu, lai izsekotu un piežmiegtu vienu vienīgu draņķa astazou?

- Tā es neesmu teikusi, Vaintē. Bet tas gan tā kā būtu zināms, ka arī man nav sveša vēlme pārgrauzt rīkli tieši šim vārdā nenosauktajam.

-  Bet ne tik stipra, lai vajātu to līdz pasaules malai?

Vaintē atkal šaudījās pa savu celli šurpu turpu, nikni apcirzdamās pie sienas un ar kāju nagiem plucinādama grīdas pinumu.

-   Es tev pastāstīšu, bet tikai tev vienai, Stalan! Var jau būt, ka pēdējais uzbrukums bija kļūda. Bet neviena taču nezināja, kā tas beigsies; mēs visas bijām sacerējušās uz slavas fanfarām. Pat tā tur, kas tagad nevēlas ar mani runāt.

Viņa piepeši apsviedās uz riņķi un iegrūda Stalanai ikšķi krūtīs.

-  Tad lūk, uzticamo Stalan: saki man, kā tas nākas, ka visu laiku tu manis vairījies, bet nu atkal esi klāt?

-  Zaudējumi jau piemirsušies. Galu galā, vairums bojā gājušo bija fārgajas. Tagad jau kādu laiku runā tikai par tām jilanē, kas mežā kritušas no astazou īkšķiem, par liedagā nomaitātajiem vīrišķiem… Esmu raudzījusi, lai cik iespējams vairāk jilanē dabūtu aplūkot putnu sanestās bildes - tās ar astazoiem. Jilanē skatās un niknojas. Un neizpratnē vaicā, kāpēc astazou slaktiņi pārtraukti…

Vaintē gandarīta pat ieķērcās.

-   Uzticamo Stalan, es tevi nenovērtēju! Kamēr es vienatnē auklēju savu naidu, tu esi gādājusi, lai manai atstumtībai pienāktu gals! Un neļāvusi aizmirst astazous! Un atgādinājusi par to nodarījumiem! Visapkārt drūzmējas astazoi, kam trūkst dzelkšņa sānos! Tā gan! Drīz viņas pašas nāks pie manis, Stalan, jo atcerēsies, ka astazou iznicināšana ir īstais darbiņš, ko uzticēt man! Mums ir misējies, bet mēs esam mācījušās no savām kļūdām! Turpmāk tā lieta ies no rokas! Mēs ievāksim astazous, kā ievāc lopbarības augļus no kokiem! Līdz koks būs kails un viņi būs projām, un Džendazi piederēs jilanē no viena okeāna līdz otram!

-   Es būšu kopā ar tevi, Vaintē! Kopš pašas pirmās reizes, kad es redzēju astazou, es sapratu: astazoi vai jilanē! Vieniem jāmirst…

-  Tiesa gan! Tā ir mūsu nolemtība, mūsu uzdevums… Pienāks diena, kad pēdējā astazous galvaskauss karāsies pie Vēstures Sienas.

Stalana atbildēja klusām un ar dziļu pārliecību:

-  Tās būs tavas rokas, Vaintē, kas to tur pakārs. Tavas, un ne citas.

XXIX

Džendazi maketa ikvakara apmeklējumi pirms saulrieta izvērtās Vaintē par paradumu. Ap to laiku celtnieces jau bija projām, dienas darbi apdarīti, un viss krēslainais plašums bija viņas rīcībā. Te viņa izpētīja, kas jauns dienas gaitā nācis klāt, vai putni atnesuši kādus jaunumus. Bija jau vasara, dzīvnieku bari migrēja, arī astazou pulciņi sakustējās. Vaintē vēroja, kā tie apvienojas lielākos baros, tad atkal izklīst, un beigu beigās nav vairs skaidrs, kur kurais bars nokļuvis.

Vakarā viņu šeit apciemoja Stalana un atnesa svaigi saņemtus uzņēmumus, lai salīdzinātu tos ar telpisko atveidu. Vaintē kāri kampa attēlus un rūpīgi tos caurskatīja, cik nu rieta blāzma atļāva. Jo raugi, reiz Stalana bija nejauši uzskrējusi Vaintē mielojam acis ap maketu šajā diennakts laikā, un kopš tās reizes bez vārdos izteiktas vienošanās bezmaz ik vakarus atnesa jaunus attēlus ar kustīgajiem astazou pulciņiem. Tādējādi Vaintē ne sliktāk kā citas pilsones zināja par radījumiem, kurus bija nozvērējusies iznīcināt.

Tā kā Vaintē vairs nebija teikšanas norīkot spiegošanas lidojumus, viņa samierinājās ar to, ko liktenis sniedza. Lai kurā tālās dienvidu ielejas vietā arī attēls būtu uzņemts, viņa to rūpīgi caurskatīja. Vaintē nepārsteidza, ka kādu dienu ādu nojumes bija nozudušas līdz ar lielajiem zvēriem. Keriks laidās lapās, pirms viņa atgriežas! Bet nekur jau viņš neglābsies, Vaintē par to nešaubijās.

Visu garo vasaru viņa pavadīja, apgūstot maketu, un klusibā gaidīja. Modrās acis sekoja daudzo pulciņu kustībai un ievēroja, ka viens no lielākajiem astazou bariem nerimtīgi virzās uz austrumiem. Šis bars atstāja patvērumu kalnos un tuvojās okeāna krastam; Vaintē joprojām cieta klusu. Tie apmetās uzbrukumam ērtā attālumā no jūras, bet viņa tikai aizvien nogaidīja. Viņas pacietībai nebija mēra. Stalana ziņoja, ka astazou bīstamais tuvums dara jilanē īgnas un modina neizpratni, kāpēc gan tie vēl nav padzīti. Šī murdoņa nonāca ari Malzasas ausīs, ari eistaā redzēja kartes - un no viņas gaidīja rīcību. Sabiedrības spiediens tagad vērsās pret viņu, nevis Vaintē, kurai tas, savukārt, deva spēku savaldīt savas dziņas. Domas par šo lietu joprojām tracināja, bet viņai nebija nekā ko zaudēt, toties iegūt varēja daudz. Kad pie viņas ieradās fārgajas, Vaintē izdevās noslēpt saviļņojumu nāves saltā stingumā.

-  Ir ziņa, Vaintē. No eistaā.

-  Runā!

-  Tev tūdaļ jādodas uz ambesedu!

-  Brīvi! Es eju.

Vaintē jau sen gatavojās šim brīdim, diendienā prātodama, cik ilgu izturēt pauzi starp ziņas saņemšanas brīdi un ierašanos. Lielu ne: nav vērts bez jebkāda labuma kaitināt Malzasu. Viņa bija gribējusi arī uzklāt rokām rituālos rakstus, bet atmeta šo domu. Izrādīšanās būtu lieka. Viņa tikai uzpilināja uz delnām smaržīgu eļļu, ierīvēja to arī sekstē, kas noslēpumaini ievizmojās, un atlikumu izzieda pa apakšdelmiem. Tas arī viss. Tad viņa bez steigas, bet pa taisnāko ceļu devās uz ambesedu. Šeit, pilsētas sirdī, viņa pati reiz sēdējusi kā eistaā. Bet - kas viņa ir šobrīd? Nožēlas sagrauzta lūdzēja? Nē, nekas tamlīdzīgs: viņa drīzāk nomirtu, nekā lūgtos. Vaintē bija cieši apņēmusies uzklausīt rīkojumus un kalpot Alpīsakai - un ne vairāk. Šis lēmums paudās ik kustībā, ik solī.

Ambeseds bija paplašināts, lai spētu uzņemt Inegbanas pilsoņu papildinātās jilanē masas. Viņas drūzmējās bariņos, viss pūlis lēnām mutuļoja un čaloja. Savākusies tauta zināja par gaidāmo Vaintē ierašanos, viena pēc otras it kā neviļus deva viņai ceļu, bet Vaintē nemanīja sev pievērstus skatienus un nedzirdēja, ka kāda sveicinātu. Viņa bija klāt, bet, kamēr Malzasa nebūs viņu uzrunājusi, neviena nepagodinās viņu ar uzmanību.

Pūlītis ap eistaā mazliet pašķīrās, dodot Vaintē ceļu, bet citādi nelikās ne zinis. Viņa nepievērsa uzmanību šai aizvainojošajai attieksmei un nelokāmi turpināja gaitu uz eistaā varaskrēslu. Pie Malzasas sāniem dīžājās Stalana. Medniece uztvēra Vaintē skatienu, un viņas delnas iekrāsojās sveicienā. Vaintē sveicienu atņēma, klusībā nozvērēdamās neaizmirst uzdrīkstēšanos, kas slēpās aiz šīs vienkāršās atzinības vispārēja noraidījuma gaisotnē.

Vaintē nostājās pretī Malzasai, nesteidzīgi pavērsa pret to vienu aci un pēc pauzes teica:

-  Esmu klāt, eistaā.

-  Redzu, Vaintē.

No atbildes dvesa dzedra vienaldzība. Vaintē spītīgi klusēja, un pēc brīža Malzasa turpināja.

- Ziemeļos ir astazoi. Tie kļūst nekaunīgi, uzdrīkstas pat tuvoties krastam, kur tos pienāktos apslaktēt.

-  Zinu, eistaā.

-   Vai zini arī, ka es pavēlēju Stalanai doties turp un pielikt punktu šai sērgai?

-   To es nezināju. Bet es droši zinu, ka Stalana ir pirmā un joprojām nepārspētā astazou iznīcinātāja.

-  Prieks dzirdēt šādus vārdus. Bet Stalana ir citās domās. Viņa neuzņemas sarnjenoto pienākumus astazou iznīdēšanā. Ko tu par to teiksi?

Atbildē nedrīkstēja pieļaut ne vienu vienīgu nevilšu kustību. Mirklis slēpa briesmas, un kļūda varēja dārgi maksāt. Vaintē sāka savu sakāmo, un ik žests pauda pilnīgu vaļsirdību, gan nemazinot stingro apņemšanos.

-  Stalanas iemaņām prasmē astazou veikšanā līdzīgas neatrast, mēs varam tikai mācīties no viņas. Kas attiecas uz viņas piemērotību sarnjenoto pienākumiem - ne man par to spriest. Tikai eistaā var iecelt sarnjenoto, tikai eistaā var sarnjenoto atlaist.

Tas nu bija pateikts. Nekādas spitības, nekādu mēģinājumu strīdēties vai pieglaimoties, - kails fakta konstatējums. Kā allaž, eistaā jāizšķiras pašai. Citas var ieteikt, bet lēmumu pieņem tikai viņa.

Malzasa šaustīja pūli skatieniem, līdz visas apklusa. Stalana stāvēja nelokāma kā ozols, gatava izpildīt rīkojumus. Neviena, kas viņu redzēja, nespētu pieļaut pat domu, ka Stalana varētu nepiekrist eistaā. Ja Malzasa atzīs viņu par sarnjenoto pienākumiem nepiemērotu, nekādas ierunas nebija gaidāmas.

Arī Vaintē negrasījās nepakļauties. Viņa bija gatava dienestam kalpot. Malzasa neizlēmīgi svārstījās starp abām.

-  Astazoi jāizskauž. Es kā eistaā šā uzdevuma veikšanai nozimēju par sarnjenoto Vaintē. Kā tu esi iecerējusi to veikt, sarnjenoto?

Vaintē apspieda savas izjūtas, neļaujot triumfam izpausties kādā nekontrolētā kustībā. Viņa vienkārši pamāja, ka pavēle saprasta, un sāka savu runu.

-  Astazoi, visi kā viens, tagad vairās no piekrastes, kur viņu slaka dabūjusi galu vāliem vien. Bet reiz kāda grupa nogāja krastā un izlika mums slazdus. Vērojot šo baru pie okeāna, es atkal redzu lamatas. Tas izvirza mums divus uzdevumus: izvairīties no šim lamatām un iedzit tajās viņus pašus.

-  Kā tu plāno to veikt?

-  Mēs atstāsim pilsētu divās grupās. Pirmo komandēs Stalana; tā dosies uz ziemeļiem laivās un uzbruks astazoiem tieši tāpat, kā esam darījušas līdz šim. Viņas grupa nakti pirms uzbrukuma pārlaidis krastā. Es ar otru grupu ātrajos araketo izbraukšu atklātā jūrā, tālu aiz apvāršņa. Mēs izcelsimies krastā ziemeļpus astazou un pēkšņā triecienā sagrausim viņus.

Malzasas mājiens pauda sapratni, ko tūdaļ nomainīja šaubas.

-  Tas mūs atbrīvotu no šā astazou bara, bet kā lai novērš iespēju, ka citi astazoi no slēpņa varētu uzbrukt Stalanai un tās fārgajām naktsguļā atklātā pludmalē?

-  Viedā Eistaā, šis jautājums patiesi ir ļoti būtisks. Novērojot Stalanas vienību vīkšamies guļai, astazoi redzēs, ka izkrauj tikai gaļu un ūdeni. Mūsu jaunos nakts ieročus izsaiņos tikai pēc tumsas iestāšanās. Pēc to uzstādīšanas apmācītās jilanē, kuras to pieprot it labi, kāps atpakaļ naktslaivās. Ja sāksies uzbrukums, laivas aties no krasta, un liedagā paliks tikai nāve.

Malzasa brīdi padomāja un apmierināta nokremšļojās.

-  Lai notiek! Plāns ir labi pārdomāts. Redzu, ka tu esi ne mazums prātojusi

par to.

Atzinīgie vārdi saturēja mazliet divdomīgu mājienu uz to, ka Vaintē, būdama vēl visai neskaidrā statusā, jau bija kalusi plānus, tomēr šī piebilde šķita gana nenozīmīga, turklāt pelnīta, un Vaintē nemaz nesāka taisnoties. Viņa atkal ir sarnjenoto, un nekam citam nav nozīmes. Joprojām apvaldot pacilātību, viņa dzedri turpināja.

- Tas vēl nav viss, kas būtu sakāms par Stalanas vienības spēku. Selekcionējot nakts ieročus, mēs atklājām, ka tikai neliela daļa jilanē ir spējīgas rīkoties naktī, pat mākslīgajā apgaismojumā.Tieši šīs speciālistes uzstādīs aizsargierīces un pēc tam pa gaismas taciņām atgriezīsies laivās. Pārējām, tas ir, fārgajām jāpaliek krastā. Ja tiešām gaidāms uzbrukums, ļoti iespējams, ka tās visas būs pagalam.

-  Tas nav labi. - Malzasa saīga. - Jau pārāk daudz fārgaju ir zaudēts.

-  Es zinu, eistaā. Kam vēl, ja ne man to zināt! Tieši tāpēc es neparko nevēlos redzēt tās mirstam, un, tā kā nav paredzēts, ka krastā palicējas cīnīsies, es piedāvāju aizstāt tās ar Nāves Meitām. Neba nu šīm parazītēm, kas aprij pilsētas labumus, neradīsim pielietojuma!

Malzasa savā vēlībā nežēloja atzinības žestus pēc šā ieteikuma; viņas delnas apmierinātībā zeltaini vizmoja.

-  Tu tiešām esi sarnjenoto, Vaintē, jo tikai tu spēj aizdomāties līdz šādām viltībām. Dari savu darbu, nekavējies!

-   Priekšdarbi būs paveikti jau šodien. Krājumi būs iekrauti. Abas vienības dosies ceļā rītausmā.

Laiks steidzināja, bet Vaintē šo sirojumu bija izplānojusi līdz sīkumiem - pat nezinādama, vai viņai lemts to kādreiz vadīt, bet ik brīdi tam gatava. Jilanē kopīgie pūliņi ļāva steigšus sagatavot visu, kā nākas. Ja kaut kas vispār traucēja, tad tā bija Enga: viņa uzstāja uz sarunu ar Vaintē un negrasījās ne par kādu cenu atkāpties no savas prasības. Liels bija viņas izbrīns, kad prasība nekavējoties tika apmierināta.

-  Kas tie par savādiem rīkojumiem, Vaintē? Ko tu vēlies darīt ar Dzīvības Meitām?

-  Es esmu sarnjenoto, un kā pie tādas tev būs pie manis vērsties!

Enga spītīgi saslējās, bet laikus apķērās, ka personiskais lepnums šobrīd jāatstāj otrajā plānā.

-  Esmu rīkojusies pārsteidzīgi, sarnjenoto. Es, zemākā, vēršos pie augstākās. Lūdzu, paskaidro man, par ko liecina tavas komandas!

-  Tevi un tavas līdzgaitnieces sasēdinās laivās un nosūtīs uz austrumiem. Jums nebūs ieroču, jums neliks nonāvēt. Vienīgais, ko es vēlos, ir jūsu darbs pilsētas labā.

-  Tas noteikti nav viss. Tu kaut ko slēp.

-  Nebūt ne. Nedz arī grasos tā darīt. Jūs patērējat Alpīsakas pārtiku. Tās, kas ir gatavas mirt par Alpīsaku, sargā arī jūs. Tāpēc, kad ievajadzēsies jūsu palīdzību, jūs izmantos.

-  Tā lieta nav tīra! Un ja nu mēs atsakāmies?

-  Tad iesiet tik un tā. Ja vajadzēs - kaut vai savažotas. Un tagad liec mani mierā! Tā bija jūsu pašu izvēle, un tavi iebildumi mani neinteresē. Brīva! Man daudz jāstrādā.

Jādomā, Vaintē noteiktība un vienaldzība pret atrunām bija pārliecinājusi Engu, ka nepakļauties pavēlēm ir velti: viņas tiks pakļautas kaut vai ar varu. Tā nu nākamajā rītā līdz ar gaismas svīdu Dzīvības Meitas trulā vienaldzībā krāva laivās bagāžu un sakāpa tajās ari pašas.

Vaintē pati personīgi pārliecinājās, ka nakts aizsarglīdzekļi ir pilnībā nokomplektēti. Te piepeši piesteidzās Stalana, īkšķos ņurcīdama attēlu loksnes.

-  Lūk, palielinātie uzņēmumi, ko tu pieprasīji, sarnjenoto!

-  Vai tu redzēji viņu? Vai tas ir viņa bars?

Stalanas žesti pauda nenoteiktību.

-  Viens no šiem radījumiem tiešām varētu būt šis, bet viņi visi ir spalvaini, visi šķiet pēc viena ģīmja.

Vaintē sagrāba loksnes un steigšus izskatīja tās, citu pēc citas aizmetot projām, lidz atrada meklēto.

-  Lūk! Šaubu nav - tas ir Keriks! Kažoks ir ataudzis, kā tu trāpīgi atzīmēji, bet šis vieplis! Tas ir viņš - rau, šis, pašā krastā! Nekur viņš nespruks! Vai zini, kas tev darāms?

-  Protams! Plāns ir labu labais!

Stalana ļoti reti atļāvās kādu jociņu, bet šoreiz viņa nenocietās:

-  Tīri vai neradījumu aplaimošanas plāns: es pirmo reizi vēlīgā viesmīlībā aicināšu astazous uzbrukt.

Pabeigusi iekraušanos, Stalana ar savu flotili devās uz ziemeļiem. Tikai pašā novakarē viņai nācās konstatēt, ka visi pūliņi vējā. Viss gan noritēja, kā plānots: cauru dienu kuģojušas, pret rietu sasniegušas mērķi un jau izkrāvušas aizsardzības ieroču saiņus, viņas uzzināja, ka nebūs kur tos likt lietā. Jo raugi, līdz ar pēdējiem saules stariem tālu aiz sēkļiem iznira araketo, kura spuras vir-< sotnē žestikulēja kāda jilanē. Stalana laivā devās turp.

Jilanē no araketo klāja sauca:

-  Es runāju Vaintē vārdā! Viņa teica, lai jūs rīt atgriežoties! Ar visu aprīkojumu! Uzbrukuma plāni mainījušies.

Lai nu ko, bet šādu pavērsienu Stalana negaidīja. Viņa pārskaitusies gribēja pārtraukt runātāju, bet aprāvās…

- Tas tāpēc, - jilanē turpināja, - ka astazoi ir projām. Tie šodien pa galvu, pa kaklu metušies atpakaļ iekšzemē. Nav vairs neviena, ko iznīcināt!

XXX

Nomaitājis trusi, plēsoņa apsēdās nokaltuša koka kailajos zaros. Notupies tur rāmi kā laktā, tas saplosīja upuri un aprija, un ilgi kluknēja miegainā pašapmierinātībā. Uz kājas jau pa lielu gabalu vīdēja tumšs klunkucis, ko ikviens varēja ieraudzīt pat no savas telts priekšas. Putns notrina knābi gar koka krevi, sakārtoja spalvas un beidzot ari slinkiem spārnu vēzieniem uznira debess velvē, apmeta dažus goda apļus un izzuda dienvidu virzienā. Bija jau vēla pēcpusdiena.

Viens no puišeļiem, kuri bija norīkoti vērot gaisa spiegus, tūdaļ metās meklēt Keriku. Margalus piesedza acis un vēl samanīja izzūdošo gaišo pleķi debesīs.

-  Herilak, nu tas ir projām!

Lielais mednieks novērsās no ķidājamā brieža rumpja un noplātīja līdz elkoņiem asiņainās rokas.

-  Var jau būt vēl citi…

-  Var jau būt, protams, pārsteidzīgus secinājumus neizdarīsim. Bet tas jūras- putnu bars ir izklīdis, un puikas teic, ka redzeslokā vairs lielu putnu nemanot.

-  Kas mums, tavuprāt, jādara, margalu?

-  Jāsteidz projām, negaidot tumsu. Pārtikas mums šimbrīžam pietiek; paliekot še ilgāk, mēs neko negūstām.

-  Lai notiek. Pazūdam!

Visa viņu iedzīve jau bija sasaiņota ceļojuma gatavībā. Teltis nojauca, mastodontus iejūdza šļūceņos un veicīgi tos pielādēja. Visi kvēloja ilgās ātrāk atstāt šo bīstamo krastu un meklēt glābiņu kalnos. Pēdējais sainis vēl nebija piesiets, kad pirmie mastodonti jau smagnēji aizlumpačoja. Mednieki aizejot vēl nolūkojās pār plecu, bet ne liedagā, ne debesīs nemanīja nekā aizdomiga. Krastā vēl kvēpa ugunskuri, uz rāmja šūpojās brieža liemenis, bet samadi jau bija projām.

Viņi gāja līdz pat tumsai, pa brīdim apstājoties, lai iekostu aukstu gaļu, un, ugunskurus nekūruši, devās tālāk. Gājiens virzījās bez mītas, tikai īsu brīdi dodot atelpu lopiem. Līdz ar sauli viņi bija mežainajā paugurainā tālu sānis no viņu maršruta uz rietumpuses piekrasti. Mastodontus izjūdza no šļūceņiem, lai tie ganās, kamēr samadi zem kokiem dus.

Kad Armuna atvēra acis, ieslīpie saules stari liecināja par pēcpusdienu. Viņu bija pamodinājušas mazuļa badīgās klaigas. Atsēdusies pret stumbru, viņa pielika brēkuli pie krūts. Kerika līdzās vairs nebija; Armuna redzēja viņu norā tērgājam ar samadariem. Pēc brīža Keriks ar skarbi nopietnu vaigu jau čāpoja augšup pa nokalnīti, bet, ieraudzījis Armunu, atplauka. Abi sasmaidījās, viņa satvēra viņa rokas delnās un novilka sev lidzās.

-  Mēs drīz dodamies, - Keriks teica, novērsdamies, lai neredzētu, kā izdziest smaids Armunas sejā.

-  Tev tas noteikti jādara? - viņa cieši sažņaudza Kerika delmu; jautājums izskanēja drīzāk kā apgalvojums.

-   Tu taču pati zini. Tas bija mans plāns! Es nevaru likt citiem doties uzbrukumā bez manis.

-  Tu pametīsi mani… - Tas izskanēja skarbi kā visa viņas vientulīgā dzīve. - Tu esi viss, kas man ir.

-   Nav tiesa. Tev tagad ir Arnhvīts, un tu gādāsi par viņa drošību, līdz es atgriezīšos. Man tas jādara, un visiem tas jādara, un pēc tam samadi BŪS drošībā. Bet par to nevar būt ne runas, kamēr vien šajā pasaulē ir maragi. Tu mierīgi iesi ar samadiem uz to pļavu upes ielokā. Mēs jūs tur uzmeklēsim, pirms vēl ziema būs galā. Paliec drošībā un gaidi mani atgriežamies.

-  Tu taču atgriezīsies, saki man tā!

Viņas galva noslīga uz krūtīm un matu jūklis aizsedza seju kā senās dienās. Mazulis kārīgi šmakstināja un blisināja apaļas, zilas acis. Keriks viegli saņēma Armunu aiz zoda, pavērsa viņas seju uz sevi, pašķīra garos matus un pārlaida pirkstgalus pār viņas seju, pār šķeltajām lūpām.

-  Ari es dzīvoju vientulībā, tāpat kā tu, - viņš čukstēja viņai pie auss. - Arī es atšķiros no citām, es ienīdu tās visas visapkārt. Tas viss palicis pagājībā. Nu mēs esam kopā; kad es atgriezīšos, mēs nekad vairs nešķirsimies. Es apsolu.

Maigais glāsts Armunu atbruņoja; viņa taču zināja, ka šie vārdi teikti no visas sirds, ka viņam nenāk smiekli, lūkojoties viņas sejā. Kaklā sakāpa kamols; viņa palocīja galvu, pielēca kājās, novērsās un, aijājot bērnu, pievērsa visu uzmanību tam, lai nebūtu jāredz, kā mednieki aiziet.

Herilaks vadīja grupu augšup paugurainā, visu ceļu turoties koku paēnā. Solis turējās raits un vienmērīgs; visi bija dūšīgi, labi ēduši un rūpīgi noskaņojušies gājienam. Muguras gan līka zem nastām, bet tā lielākoties bija pārtika, kura ceļojuma gaitā pakāpeniski izsīks. Šoreiz bija ļoti svarīgi netērēt laiku medībām, bet iespēju robežās palielināt attālumu starp medniekiem un samadiem. Gaisa spiegi nedrikst pamanīt viņu prombūtni; viņiem laicigi jānozūd mūžamežā.

Grupa virzījās bez apstājas, līdz tumsā vairs nevarēja redzēt, kur kāju likt, un tad sabruka spēku izsikumā. Tikai tagad Herilaks deva zīmi apstāties. Viņš nosvieda nastu zemē, un pārējie, apmierināti krekšķinādami, darīja tāpat. Keriks apsēdās līdzās Herilakam, un abi taupīgi dalīja ēdmaņu. Visi klusēja, tumsa sabiezēja, iemirdzējās zvaigznes. Kaut kur virs galvas ūjināja pūce.

-  Vai viņi mūs jau novēro? - Herilaks satrūkās. - Vai šī pūce stāsta citiem putniem, ka mēs esam še?

-  Nē tak. Vienkārši pūce, un viss. Un putni, kas mūs izspiego, ziņo maragiem, ne jau citiem putniem. Putns, kurš mūs redzēja vakar, vēl nebūs atgriezies Alpīsakā, tātad viņas joprojām domā, ka mēs uzturamies piekrastē. Kad viņas atklās mūsu prombūtni un sūtīs citus mūs meklēt, mēs jau būsim gabalā. Viņas atradīs samadus un sekos tiem. Tās nebūs gatavas uziet mūs šeitan. Tikai pie pašas pilsētas mums jābīstas tikt pamanītiem.

-  Vai tad jau būs par vēlu?

-  Jā, tad viņām jau būs par vēlu ko pasākt.

Braši rūkts, Keriks sevi nosmīnēja. Vai tiešām šī mednieku saujiņa var iznīcināt vareno pilsētu ar visām iemītniecēm? Tas šķita neticami. Cik viņu šeit bija? Mazāk nekā trīs holtu, mazāk nekā trīs vīru skaitlis. Bruņojušies hezo- caniem? Neba nu jilanē - bez tiem. Hezocani un šaujamloki, un šķēpmeši - pret vareno cilti, kas apdzīvo pasauli, kopš izšķīlies laiks. Šis biedējošais pretstats klāja tumšu ēnu pār viņa domām, vēl tumšāku par šo necaurredzamo nakti. Kā lai to veic!

Neziņa lika viņa pirkstiem vēl ciešāk iekrampēties koka pinumā, ko viņi nesa sev līdzi jau no ielejas. Grozā atradās akmeņi, kuros bija sagūstīta uguns. Ar uguni to varētu veikt! Var veikt! Un paveiks! Šī ciešā apņēmība turēja Keriku cieši kā Keriks - grozu.

Viņš atlaidās uz sāna un iesliga dziļā miegā.

-   Putni, ko izsūtījām pirmos, ir jau atpakaļ, - Vaintē klāstīja. - Attēli jau caurskatīti, un mēs domājam, ka astazou bars no krasta ir jau nupat nonācis visai tuvu šiem kalniem, še, ziemeļos.

-  Vai tas ir droši? - Malzasa šaubijās.

-  Ar astazoiem nekas nav droši, jo šie radījumi līdzinās cits citam kā fārgajas. Toties ir skaidrs, ka liedagā viņu vairs nav, turklāt te uz dienvidiem, tuvāk mums, vairs nav neviena astazou bara.

Stalana klusa stāvēja aiz muguras un klausījās. Nekādi bari nav uzieti, viņa varēja to apstiprināt. No otras puses, nekas nenozīmē neko. Visā šajā lietā kaut kas nerimējās. Viņai bija savāda nojauta, īsta mednieces nojauta, bet - kas ir tās cēlonis? Malzasa, gan nebūdama medniece, pilnībā saprata šo neomulīgo sajūtu.

-   Es tā arī netieku skaidrībā, kāpēc šie zvēri, mērojuši tik tālu ceļu līdz piekrastei, piepeši ņem un metas atpakaļ?

Vaintē kustības pauda neziņu.

-  Viņi medī, viņi uzkrāj pārtiku ziemai… Viņi ķer zivis.

-  Medībām viņiem laika bija pamaz… - Stalana prātuļoja.

-  Tieši tā, - iejaucās Malzasa. - Tātad, kāpēc viņi tik savādi izrīkojas? Vai viņu rīcība ir mērķtiecīga, vai viņi tikai tekalē kā daždien zvēri? Tev viens tāds ilgstoši piederēja, Vaintē, tev jāzina!

-   Viņi domā. Viņi apsver. Viņiem ir dzīvnieciska izmaņa, kas var būt ļoti bīstama. Nekad nedrīkst aizmirst, kā viņi toreiz izrēķinājās ar fārgajām…

-   Tavs astazous izbēga, vai ne? Vai šis bars krastā bija tas, kuram pievienojās tavs gūsteknis?

Vaintē atbildēja - rimti, cik jau nu spēja.

-  Es tā domāju. Šis īpatnis ir bīstams, jo tam ir ne tikai dzivnieciska izmaņa, bet arī šis tas no jilanē uzkrātās gudrības.

Tātad Malzasa izspiego viņu; tā ir izdibinājusi viņas interesi par palielinātajiem uzņēmumiem. Ko lai saka? Tas bija gaidāms; arī viņa pati šādi rīkotos.

-  Zvērēns jānokauj, un viņa āda jāpiekar pie Ērkšķu Sienas!

-  Tieši to es ari vēlos, eistaā!

-  Un kas tev tagad padomā?

-  Ne mazāku nozīmi kā šā viena īpatņa nomaitāšanai es piešķiru visas astazou slakas iznīdēšanai. Beigās tas tikpat noved pie viena iznākuma: ja visi beigti, tad beigts arī viņš.

-  Prātiga doma. Kā tu grasies to īstenot?

- Ar eistaā atļauju, es gribētu uzsākt trumalu, kas pieliktu punktu šim draudam reizi par visām reizēm.

Malzasa pauda tiklab atzinību, kā šaubas. Kā ikviena jilanē, viņa bērnu dienās okeānā ne reizi vien bija piedalījusies trumalā. Dažādi efenbari apvienojās un sadarbojās kopīgam mērķim… It bieži kalmāru bars izrādījās par lielu, lai to patērētu viens efenbarus. Trumals, savukārt, vienādiņ beidzās ar mērķobjekta pilnīgu iznīcināšanu. Neviens neizspruka.

-  Es saprotu tavas šaubas, eistaā, bet neko citu nevar darīt. No Entobanas pilsētām jāsaved fārgaju papildspēki. Un araketo, un ieroči. Un tad, pavasara beigās, mēs dosimies uz ziemeļiem, izcelsimies krastā un virzīsimies iekšzemē - uz rietumiem. Un apslaktēsim viņus. Vasaras nogalē būsim jau sasniegušas kalnus un pagriezīsimies uz dienvidiem, uz silto dienvidjūru. Pa ziemu mums piegādās pārtiku. Nākampavasar mēs dosimies triecienā kalnu viņā pusē - rietumos. Nākamajā ziemā astazou dzimuma vairs nebūs. Pat ne viena vienīga pāra, kas varētu vaisloties kādā tumšā un smirdīgā nostūrī. Tās ir manas domas, manas izjūtas… Tā jādara!

Malzasa to uzklausīja un uzņēma atzinīgi, tomēr viņu nomāca šāda ambicioza plāna vērienīgums. Vai tas maz iespējams? Viņa aplūkoja maketu, apsvēra milzu attālumus un astazou gūzmu šajos plašumos. Vai tiešām tos var tā iznīdēt?

-  Tie jāizsvēpē kā nelaba sērga! - viņa atbildēja pati uz savu jautājumu. - Tas nenoliedzami jādara, bet - vai tiešām jau nākamvasar tas iespējams? Vai nebūtu labāk sūtīt mazākas vienības un izkaut uzietos bariņus citu pēc cita?

-  Viņi taču slēpsies, viņi muks ziemeļu sasalumā, kur mums ceļš liegts. Es pati gribēju tos veikt šādi, bet bīstos, ka mūs piemeklēs neveiksme. Fārgaju armija, kas izslauka visu zemi pa tīro - lūk, risinājums! Lūk, gals šim pastāvīgajam draudam!

-  Un tu, Stalan? Ko teiksi tu? - Malzasa pievērsās mednieces pamatīgajam stāvam. - Tu esi mūsu astazou iznīcinātāja. Vai šis plāns būs tik veiksmīgs, kā Vaintē apgalvo? Vai tiešām mums jāizšķiras par trumalu?

Stalana ar skatienu nomēroja milzīgo maketu un sakārtoja domas izteikšanai vajadzīgajā secībā.

-  Ja rīkosim trumalu, astazoi būs pagalam. Es tiešām nezinu, vai ir iespējams savākt pietiekamus spēkus. Es nevadu, es nevaru to izšķirt. Vienīgais, ko varu pateikt: ja ir pietiekami spēki, tad truinals dos panākumus.

Iestājās klusums. Malzasa rūpīgi izsvēra citu izteiktos vārdus, un abas karotājas pacietīgi gaidīja. Tad viņa teica savējo, un tas skanēja kā pavēle:

-  Trumals, sarnjenoto! Ej un iznīcini astazous!

XXXI

-  Piedod maznozīmīgās iejaukšanos tavā neizmērojami nozīmīgajā darbā, - Krunata bažīgi uzrunāja sarnjenoto.

Vaintē, iegrimusi domās par gatavojamo karagājienu, stāvēja pie Džendazi maketa. Viņa gluži neapzināti atņēma sveicienu, bet atnācējas personības apjaušana viņai prasīja zināmu laiku. Ak, jā, Krunata - viņa taču savulaik pārņēma Suakainas iestrādes pilsētas attīstības plānošanā. Viņas palīdzes savām rokām veidoja šo maketu, un Krunata nosprauda tālākās attīstības virzienus. Tagad viņa pazemīgi stāvēja Vaintē priekšā kā viszemākā fārgaja. Viņa bija virtuoza plānotāja, bet diemžēl cieta no pašapziņas trūkuma. Ar mokām novirzījusi domas no savas grandiozās ieceres, Vaintē apslēpa īgnumu un vērsās pie atnācējas ar siltiem vārdiem.

-  Tas vienādiņ ir liels gods - runāt ar Krunatu. Kā varu pakalpot?

Krunata mulsām kustībām ņurcīja atnestās bildes.

-    Pirmām kārtām, izsaku tev, Vaintē, visdziļāko pateicību par gaisa uzņēmumu tehnikas radīšanu. Tai ir bijusi neatsverama nozīme pilsētplānošanas attīstībā. Manai atzinībai nav robežu.

Vaintē atļāvās vien aprautu pieklājības žestu, jo ar mokām valdījās, lai neļautu vaļu augošajai nepacietībai. Krunata runājot gausi pāršķirstīja loksnes.

-   Uz ziemeļiem no Alpīsakas slejas priežu sili, bet augsne ir smilšaina un liesa. Esmu apsvērusi iespēju izveidot tur apūdeņošanas kanālu sistēmu un, iespējams, rakt dubļu aizgaldus lielākajiem gaļas lopiem. Vārdu sakot, šajos apvidos uzņemts daudz attēlu, kas, protams, tevi nevar interesēt. Ja nu vienīgi šo… Arī tam nebūtu lielas vērtības, bet mēs pētām ari dabiskās dzīvības formas, lai perspektīvā tās izmantotu, tāpēc šo attēlu palielināja…

Vaintē uzbudinājumā neatļāvās teikt ne vārda, bet asā kustība, ar kādu viņa skarbi izrāva loksni no Krunatas īkšķiem, tik un tā pauda viņas izjūtas.

Viens vienīgs acu uzmetiens pilnībā izmainīja Vaintē attieksmi.

-   Brīnišķīgi, Krunat, - viņa sirsnīgi nopriecājās. - Ļoti pareizi, ka atnesi to man. Vai vari parādīt maketā vietu, kur šis attēls uzņemts?

Krunata pievērsās maketam, bet Vaintē skatiens palika piekalts uzņēmumam. Astazous, šaubu nav! Vienā ķepā - nūja ar akmens uzgali. Šī muļķe patiesi uzdūrusies kaut kam vērtīgam!

-  Lūk, Vaintē, tas ir kaut kur šepat. Uzņēmums izdarīts te.

Tik tuvu! Tas gan bija tikai draņķa astazous, zvēra gabals, bet tā klātbūtne tik tuvu dienvidos kaitināja. Pat satrauca. Te, tātad, var būt vēl ne viens vien. Ir jau bijuši gadījumi, kad jilanē tepat pilsētas apkaimē kritušas no šo zvēru nagiem. Viņa pasauca kādu fārgaju.

-   Nekavējoties atved pie manis mednieci Stalanu! Bet tev, viedo Krunat, pateicība no manis un no Alpīsakas. Šim neradījumam padomā kas nelāgs, un es parūpēšos par viņu.

Vērojot attēlu, apmācās arī Stalanas vaigs.

-  Vai šī bilde ir vienīgā?

-  Jā, es visas caurskatīju jo rūpīgi.

-  Tā ir vismaz divas dienas veca, - Stalana prātoja, rādīdama uz maketu. - Ja astazous turpina virzību uz dienvidiem, tas - vai tie - tagad varētu jau būt, palūk, šeit. Kā rīkoties, sarnjenoto?

-  Divkāršot pilsētas apsardzi! Pārliecināties, vai trauksmes signalizācija darbojas, kā nākas. Bet tagad apstāsti man šā apvidus īpatnības, proti, ja radījumi tuvojas Alpīsakai, vai vari tikt tiem priekšā un apturēt viņus?

Stalana ar savītiem īkšķiem norādīja maketā uz krūmainu skrajmežu aiz pilsētas.

-  Tur ir biežņa un ērkšķu krūmi, kam gandrīz neiespējami izlauzties cauri, ja nu vienīgi pa zvēru tekām. Es tās pārzinu it labi. Izsūti spiegputnus, vislabāk jau pūces, un noskaidro precīzi, kur astazoi šobrīd atrodas! Ja vieta zināma, es ņemu mednieces un dodos izlikt slazdus.

-   Dari tā! - Vaintē sekste saslējusies trīsēja. - Es domāju, ka tur ir Keriks. Tikai šis nekauņa varētu iedomāties līst tik tuvu Alpīsakai, ar veselu varzu turklāt! Nožmiedz viņu man par prieku, Stalan! Atnes nejaucēna ādu! Piekniedē to ar ērkšķiem pie šīs sienas, lai varam vērot to kalstam!

-Tava griba ir mana griba, Vaintē! Es pati ne mazāk alkstu šā nešķīsteņa nāves!

-  Ar to arī kūpinātā gaļa ir cauri, - Keriks noteica, ar zariņu izbakstot tārpus no sakaltušās lēkšķes. - Dažiem medniekiem vēl ir pa saujiņai ekotaza, bet ar

to nepietiks…

Herilaks plūkāja gaļas drisku; viņa žokļi samala arī apkvēpušo ādu un mušu kāpurus.

-  Tuvāk pie pilsētas netrūks medījuma. Būs svaiga gaļa.

Pat šeit, priežu paēnā, tveice kļuva nomācoša. Mušas zumēja pie pašas sejas un līda acu kaktiņos. Ilgais gājiens visus bija nogurdinājis, tomēr neviens neatļāvās žēloties. Redzeslokā vīdēja tikai daži mednieki, citus aizsedza koku blīva, bet Keriks zināja, ka viņi tepat mežā vien ir, nelokāmi gatavi cīņai. Viņš bažījās tikai par to, ka ved ļaudis drošā nāvē. Šīs iedomas uzmācās kā drudzis - jo tuvāk bija pilsēta, jo biežāk.

-   Ejam nu! - Herilaks nosēcās, pietrausās kājās un uzmeta plecā loku. Tur jau šūpojās arī viņa ceļasoma, no kuras ārā vīdēja hezocans. Gājiena laikā lielais mednieks jutās drošāk ar šķēpu rokā.

Keriks deva zīmi tuvākajam medniekam, un tas padeva komandu tālāk. Herilaks kā allaž ieņēma vietu gājiena priekšgalā. Viņš vadīja medniekus pār paugurainu krūmaini, tālāk gar kropliem kokiem piesētu tīreli, kur gaisā ņudzēja dzeldīgi mūdži. Šeit, gravā starp diviem pauguriem, no purvāja iztecēja urdze. Herilaks palēnināja soli, iepleta nāsis un lika visiem apstāties. Kad rīkojums bija sasniedzis gājiena viņu galu, viņš apsēdās blakus Kerikam upmalas vītola paēnā.

-   Vai tu redzēji putnus tur priekšā? Tie pariņķoja ap kokiem, bet nesēdās zaros un drīz vien aizlaidās projām.

-  Nē, Herilak, neko tādu es neredzēju.

-  Ja gribi mežā palikt dzīvs, ir jāredz viss. Un tagad ievelc elpu, kā nākas! Paosti gaisu! Ko jūti?

-  Purvu, - Keriks pavīpsnāja, bet Herilaks palika drūms.

-  Es saožu priekšā viņus. Tikai neatskaties! Tur ir maragi.

Kerika sirds mežonīgi salēcās, un viņš tikai ar pūlēm atturējās pagriezt galvu.

-  Esi pārliecināts?

-  Pilnīgi.

-  Ko darām?

-  Nokaujam tos, pirms esam krituši paši! Paliec tepat! Pagaidi, līdz visi uzzina, kas darāms, un tad lēnām virzies uz ieleju! Turi gatavībā nāves nūju!

-  Vai tad man jāiet vienam?

-  Nē. Saski arī ies ar tevi. Mednieki paliks ar mani. Viņi prot lavīties.

Herilaks bez skaņas aizslīdēja sānis un kaut ko pačukstēja tuvākajam medniekam. Abi nozuda starp kokiem. Drīz vien parādījās Sanone ar sasku šķēpnešiem.

-  Kas notiek? - viņš jautāja. - Herilaks mums minēja tavu vārdu. Kurp viņš ar medniekiem aizgāja?

-  Turieties izklaidu ap taku! - Keriks uzsauca. - Nedrūzmējieties!

Pēc tam viņš izskaidroja Sanonem, kas notiek. Manduktu tas neiejūsmoja.

-  Mēs, tātad, esam ēsma slazdā? Vai maragus paredzēts nokaut, atriebjot mūsu nāvi?

-  Es domāju, uz Herilaku var paļauties: viņš zina, kā mežā rīkoties. Gan jau viņš laikus tiks ar tiem galā.

Visi mēmā klusumā gaidīja, mezdami bažīgus skatus uz tumšo mūžameža sienu, kas slēpa nezināmas briesmas. Kaut kas sakustējās, un Keriks jau pacēla ieroci, bet tūdaļ arī apķērās, ka tas jau viens no Herilaka medniekiem. Pamājis gaidītājiem sekot, viņš nozuda atpakaļ biežņā.

Nokaudamies ar bailēm, kas bija pārņēmušas visus, Keriks rādīja ceļu. Tumšā aiza šķita draudīga, tajā varētu slēpties vesels jilanē karapūlis, vesels notēmētu hezocanu mežs… Viņš apdomīgi spēra soli pēc soļa, pirksti tik cieši sažņaudza hezocanu, ka tas dumpīgi sakustējās.

Piepeši mežā atskanēja sāpju brēciens, tad vēl viens, tad arī hezocanu spraksti… Keriks svārstījās: iet tālāk vai palikt uz vietas? Kas gravā notiek? Viņš pamāja, lai saski pieliecas, lai atrod aizsegu un tur gatavībā ieročus.

Krūmiem brīkšķot, tuvojās steidzīgi soļi. Starp koku stumbriem pavīdēja tumšs augums, kas tūdaļ arī iznira klajumiņā.

Jilanē! Keriks šāva, bet trāpīja kāda krūma lapotnē. Jilanē apcirtās un nostājās viņam tieši pretī - tik tuvu, ka varēja redzēt, kā drudžainā elpa cilā krūtis, kā viz baltie zobi atvāztajos žokļos… Seja bija pazīstama. Viņas skatiens pauda, ka ari Keriks ir pazīts; no stājas uzvēdīja neremdināms naids…

Pret stumbru nobūkšķēja kāda saskus mestais šķēps, un stinguma mirklis bija pāri. Jilanē metās sānis un nozuda kokos. Keriks tā ari nebija paspējis izšaut vēlreiz.

-  Stalana! - viņš ieaurojās. - Tā tak Stalana!

Un mežonigi aizdrāzās viņai pakaļ. Aiz muguras dipēja arī sasku soļi, bet blīvā paauga lika vajātājiem apstāties. Viņi taču to nekad te neatradis, kamēr viņa gan varētu kādu arī paņemt uz grauda. Keriks atgriezās uz zvēru takas, un tepat jau parādijās arī Herilaks. Pār viņa seju lāsoja sviedri, bet roka uzvaroši kratīja šķēpu.

-  Mēs piegājām tiem no muguras. Ak, stulbajie maragi! Viņi zvilnēja slēpnī un pat nepakustējās, kad mēs jau bijām klāt. Un - visi gatavi!

-  Izņemot vienu - pašu vadoni Stalanu. Es šāvu, bet netrāpīju.

- Tā gadās. Kāda tam nozīme! Viņi tāpat zina, ka mēs esam šeit, un tikpat jau nevar neko padarīt. Toties mēs tagad esam brīdināti, un otrreiz viņiem vairs nepiekļūt tik tuvu!

-  Ko darām?

-  Savācam viņu nāves nūjas. Un ejam tālāk. Manuprāt, cīņa pret pilsētu ir jau sākusies!

XXXII

Vaintē tieši tobrid pārsprieda ar Malzasu atsevišķas detaļas plānojamajā tru- malā. No ambeseda viņa gala atvēlās trauksmes skaņas. Sapulcējušās jilanē atskatījās. Stalana, rupji atgrūzdama katru, kas gadījās ceļā, lauzās tieši pie eistaā. Jau pa gabalu bija redzams, ka noticis kas nelāgs: viņas seja bija dubļiem aplipuši, ādā vīdēja skrambas, vietumis pat sulojošas brūces. Viņa varonīgi izlauzās līdz varaskrēslam un spēku izsīkumā sabruka pie eistaā kājām. Klātesošās notiekošais satrieca,: Stalana nekad nebija redzēta citāda kā vien stalta un lepna.

-  Nelaime, eistaā! Visas kritušas! Es vienīgā izglābos!

-  Nesaprotu… Kritušas! Bet kā?!

Stalana pacēla galvu, un viņas mugura niknumā saspringa.

-  Es iekārtoju slēpni. Viss noritēja gludi, mēs būtu apšāvušas astazous, kad tie nāktu garām. Bet viņi ir zvēri, man taču vajadzēja ar to rēķināties! Viņi pielavījās mums no muguras, mēs taču pat nenojautām, ka esam atklātas! Mednieces, fārgajas - visas kā viena… Pagalam! Man bija jābēg. Tā vairs nebija cīņa, es varēju tikai bēgt vai mirt… Tad tu nezinātu, kas atgadījies… Nu es esmu izstāstījusi… Es varu mirt, jo esmu apkaunota…Tikai saki vārdus, eistaā…

-   Nē! - Vaintē spēji iekliedzās. Tas izskanēja bargi un pavēloši, pat rupji. Stalanai atkārās žoklis un viņa uz brīdi piemirsa savu nāves lūgumu. Arī Malzasa tikai blenza kā nolēmēta. Vaintē steidzīgi metās taisnoties, pirms pārsteigums pāraudzis dusmās.

-   Es negribēju aizskart eistaā. Es runāju tik pārsteidzīgi, tikai lai glābtu Stalanas dzīvību. Neliec viņai mirt! Viņa ir pārāk uzticīga pilsētai, pilsēta nedrīkst no viņas novērsties! Es biju tā, kas norīkoja viņu ar mednieču vienību aizturēt astazous! Ja arī apkaunojums ir neizdzēšams, tad tas ir manējais! Šī brašā kau- jiniece ir neaizstājama! Sagrāve nav viņas vaina. Mēs esam pieteikušas karu astazoiem… Neliec viņai mirt, - tad astazoi pieteiks karu mums! Apzinos, ka biju neapdomīga. Pazemīgi gaidu tavu spriedumu…

Vaintē stāvēja ar nokārtu galvu. Tā bija ārkārtīga pārdrošība - šādi runāt. Tagad viņu pašu it viegli varētu izraidīt nāvē. Bet Stalana šobrīd bija pārlieku nepieciešama, lai varētu atļauties viņu pazudināt. Stalana - vienigā jilanē, kas bija vēlīga pret Vaintē atstumtības laikos.

Malzasa blenza uz abiem bezpalīdzīgajiem padevīgajiem radījumiem savā priekšā un pūlējās aptvert, ko kurā sacījusi. Iestājās pilnīgs klusums, tikai jilanē pēdas švīkstēja pret klonu, laužoties arvienam tuvāk varas krēslam, lai dzirdētu spriedumu. Kavēties vairs nedrīkstēja.

-  Tavi pārsteidzīgie vārdi robežojas ar nekaunību, Vaintē! Jebkurā citā laikā tas būtu nepiedodami, un es neizbēgami izraidītu tevi. Šobrīd mans deguns jūt gaisā pārāk daudz nāves, un man vajadzētu saglabāt tevi Alpīsakas aizstāvības vārdā, tāpat kā tu tiecies taupīt Stalanu. Jūs abas esat vajadzīgas. Un tagad paskaidro man, kā saprast šo baiso negadījumu?

-  Pirmām kārtām, paldies, eistaā. Es, tāpat kā Stalana, dzīvoju tikai tāpēc, lai kalpotu Alpisakai. Ļaundari jāaptur! Šobrid kļuvis arī saprotams, kāpēc viņi brīdi piemājoja krastmalā. Tas bija māņsolis mūsu maldināšanai. Atgriezušies kalnos, tie izšķīrās, un šis mežonīgo zvēru bariņš slepus virzījās uz dienvidiem. Tiklīdz es uzzināju par viņu klātbūtni, tā sūtīju pretī iznīcinātāju vienību. Un mūs sakāva. Tai jābūt mūsu pēdējai sakāvei, citādi es sāku baidīties par pilsētu.

Malzasu šie vārdi satrieca.

-  Ko gan šie lopiņi var nodarīt Alpīsakai?!

-   Tiešām nezinu. Bet baiļojos. Viņu mērķtiecīgā virzība, viņu spējais uzbrukums, - tas viss biedē. Vai gan viņi uzņemtos tādu risku, ja viņiem nebūtu padomā kaut kas īpaši postošs? Mums jāpārrauga aizsarglīnijas.

-  Tas gan jādara. - Malzasa pievērsās Stalanai. - Nu es vēl labāk saprotu, kāpēc Vaintē riskēja ar savu dzīvību, lai saglabātu tavējo. Tu, Stalan, esi tā, kas veidojusi pilsētas aizsarglīnijas, vai ne tā?

-  Tā gan, eistaā.

-  Tad nostiprini tās! Padari vēl stiprākas! Izrīko eistaā vārdā! Seko rīkojumu izpildei! Mūsu pilsētas drošība ir starp taviem ikšķiem.

-  Un es neļaušu tai izslīdēt, eistaā. Ar tavu atļauju es nekavējoties ķeršos pie darba.

Stalanai aizejot, Malzasa vēl mulsi un neticīgi nolūkojās viņas mugurā.

-  Nav viegli saprast, kas notiek šajā nepazīstamajā Džendazi zemē. Nekas nav kā Entobanā. Astazoi nogalē jilanē, izjaucot lietu dabisko kārtību. Kad tas mitēsies, Vaintē?!

-  Es varu tikai pateikt, ka mēs cīnīsimies pret šiem neradījumiem. Un mums

jāuzvar!

Un tomēr - lai kā arī censtos, apvaldīt šaubas savos žestos Vaintē nespēja. Visas klātesošās varēja izlobīt no viņas vārdiem nepārprotamas bažas.

Kaut kur priekšā atskanēja spiedzīgs ķērciens. Herilaks brīdinoši pacēla roku, mednieki apstājās, savādā skaņa atkārtojās, un visi sabijušies lūkojās visapkārt. Smagu soļu tricināta, zem kājām salīgojās zeme.

-  Kas tas? - Herilaks satraucās.

-  Šķiet, es pat zinu, - Keriks prātoja. - Tagad ejam lēnāk. Tepat jau vajadzētu būt pirmajiem laukiem.

Koki auga cieši cits pie cita, un zvēru taka līkumodama ievijās stumbru biežņā. Atkal tuvumā jaudās soļu duna, atskanēja pa spiedzienam, - te piepeši Keriks iekliedzās:

-  Stāt! Vei, vīteņi - tur, pāri takai! Tie pieķeras pie miesas, un nevar dabūt nost! Mani pašu reiz tā noķēra! Brīdiniet visus! Mēs esam pie pašas pilsētas robežas!

Viņi turpināja ceļu - joprojām uzmanīgi, kaut gan jebkuru skaņu, ko varētu radīt paviršība, tik un tā būtu apslāpējusi jezga tuvējā pļavā. Mežmalā gājēji apstājās un apbrīnā blenza uz plašo lauku.

Divi milzonīgi nezvēri, varenāki par visdižāko mastodontu, riņķoja viens ap otru, nomīdot augsto zāli, kamēr trešais abus no malas vēroja. To červeļainā āda bija dzeltenbrūna, platās galvas klāja raga zvīņas, bet uz mugurām bija izkaisīti sarkanbrūni kaula vairodziņi. Viens metās otram virsū un, skaļi kviekdams, kampa ar bezzobaino ragvielas knābi. Otrs sagriezās iesāņus un gāza ar smago kaula pumpuci draudīgās astes galā, bet pretinieks izvairījās, un sitiens nobūkšķēja pret zemi.

-  Ruūcas, - Keriks noteica, un tūdaļ arī paskaidroja: - Riesta cīņa. Tas tur malā, kas mierīgi zelē zāli, ir mātīte. Es pazīstu šo lauku. Nu zinu, kur mēs esam!

Viņš nomīdīja ar kājām gludu pleķi un ar akmens nazi vilka tajā līniju pēc līnijas.

-  Rau, Herilak! Tā izskatās pilsēta. Viņām ir makets, ko es savulaik izpētīju tik pamatīgi, ka vēl tagad zinu no galvas. Te - jūra, tie ir liedagi, šeit stiepjas siena. Palūk, ambeseds - liels klajums, kur maragi salasās kopā.

Herilaks saspringti lūkojās uz pilsētas aprišu uzmetumu, uz laukiem ap to…

-  Lauki apjož pilsētu arvien platākos lokos, un ruūcas atrodas tieši šeit.

Herilaks tikai pētīja skrāpējumus un, domās iegrimis, plūkāja bārdu.

-  Vai esi pilnīgi drošs, ka mēs esam atrodamies še? Tu pameti šo vietu jau krietni sen; viņi varētu būt izmainījuši savus laukus, pārvietojuši zvērus…

-   Nē, tikai ne jilanē! Kas tām ir, tas ir uz mūžiem. Diena no dienas var atšķirties sīkumos, bet viss, kas nostādīts savās vietās, tur arī nemainīgi paliek.

-Tad man tev jātic, jo neviens cits jau maragus nepazīst…

Viņu pārtrauca sāpju brēciens. Visi pagriezās turp un vēl paspēja redzēt, kā sasku mednieks smagi nogāžas gar zemi. Herilaks metās turp un jau grasījās plēst nost dzelkšņaino vīteni no upura rokas, bet Keriks viņu apturēja.

-  Neaiztiec! Arī tu būsi pagalam! Un viņam vairs nepalīdzēsi: inde jau ir miesā.

Saskus sāpēs locījās, uz lūpām izsitās putas, kuras sajaucās ar asinīm no

sakostās mēles. Drīz vien viņš jau gulēja nejūtīgs un stings, bet pagāja vēl krietns laiciņš, līdz apstājās pulss.

-   Kas nevēlas šādi mirt, lai izvairās jelkam pieskarties, kamēr vien mēs neesam nokļuvuši uz lauka! - Keriks sauca. - Skatieties, kur kāju likt, neaizskariet augus! Dažas stīgas var vienkārši jūs satvert, citas, kā redzējāt, - arī nonāvēt!

-  Vai visa pilsēta ir kaut kas tamlīdzīgs? - Herilaks nodrebinājās.

-   Nē tak. Tikai pati nomale. Tās ir aizsarglīnijas pret zvēriem un taniem. Tiklīdz tiksim pāri šiem šķēršļiem, būs jāuzmanās vairs tikai no bruņotās apsardzes. Viņas tup drošībā aiz sienas; var gadīties, ka nepamanām…

-  Bet naktī taču viņas guļ!

-  Droši vien, tomēr tagad jau varētu būt uzstādīta arī nakts trauksme. Labāk izlūkosim viņu pozīcijas un turēsimies pēc iespējas tālāk.

-  Kāds tad ir plāns?

Keriks atgriezās pie zemē iešvīkātā plāna un norādīja uz ārējo aploci.

-  Mums jāšķērso šie lauki. Vairums zvēru te kā šīs pat ruūcas ir zālēdāji un neuzbruks, ja nemaisīsimies pa kājām.

Viņš pacēla galvu un ošņāja gaisu.

-  Vējš pūš no rietumiem, tātad mums jādodas apkārt pilsētai uz šejieni, lai vējš pūstu no mugurpuses. Tūliņ pat aiz laukiem sākas pilsētas koki. Tie aug cieši cits pie cita. Kad tur būs ielaista uguns, nekas to vairs neapturēs.

-  Vai tur varēs atrast arī sausas kritalas?

-  Nē. Diez vai.

-  Tad mums jau šobrīd jānodrošinās.

-  Pagaidi, līdz sasniegsim rietumpuses laukus! Tur savāksim malku un visu sagatavosim. Mums jātiek iekšpus ārējās barjeras ap saulrietu. Visas jilanē, izņemot sardzes postenī, būs jau atgriezušās pilsētā, neviena mūs tur nemanīs. Mēs apiesim sardzes un ar tumsas iestāšanos jau būsim sasnieguši vietu, kur sākas koki. Tad arī kursim guni.

Visas ruūcas jau mierigi ganījās. Cīņa bija rimusies. Arī ļaudis devās projām.

Pretējās puses laukus viņi sasniedza vēlā pēcpusdienā. Neviena zvēru taka nešķita vedam pareizajā virzienā, un viņiem nācās lauzties caur brikšņiem un staignājiem. Sasniedzis kādu rāmu strautu, Keriks uzsauca «Stāt!» un lika padot tālāk aicinājumu pulcēties. Strauta vidusdaļā straume šķita dzidra, un ceļinieki iebrida ūdenī padzerties. Pēc tam Keriks izstāstīja visiem, kas darāms, pa brīdim pārtraukdams runu, lai pārtulkotu to saskiem. Visi klausījās drūmā nopietnībā; ceļojuma mērķis bija tuvu. Uzvara vai nenovēršama nāve.

Saspringti klausoties, neviens nepamanīja, kā savelkas mākoņi. Piepeši Keriks sajuta lietus lāses pieskārienu un aprāvās.

Herilaks, pieri raukdams, pacēla acis pret debesīm.

- Ja līs, nekāds uzbrukums nesanāks. Pilsēta nedegs.

-  Sausuma periods nav vēl beidzies, - Keriks mierināja, kaut gan pats tik pārliecināts nemaz nejutās. - Ilgi nevarētu līt. - Viņš baidijās pat domāt, ko lai dara, ja tiešām sāksies lietavas.

Visi izklīda mežā vākt sausu malku un bažīgi vēroja mākoņus. Tumsa sabiezēja, un vējš pieņēmās spēkā; no apvāršņa atvēlās pērkona duna.

-  Mēs nevaram gaidīt līdz vakaram, - Herilaks steidzināja. - Jādedz uguns, pirms sākusies lietusgāze.

-  Visapkārt var būt maragi: ka vēl nepamana!

-  Mums jāriskē. Labāk palidzi sagatavot ceļu caur ērkšķu dzīvžogu, kamēr citi meklē kurināmo.

Viņi lauza no kokiem resnus zarus un nospieda ar tiem indīgo stīgu murskuli pie zemes. No klajā lauka uz viņiem pārsteigtus skatus raidīja lieli pīļknābjaiņi, bet, cilvēkiem tuvojoties, tie ņēma kājas pār pleciem. Herilaks piemina zaru klājienu un pirmais devās tam pāri, aicinādams pienācējus ar žagaru nastām droši sekot.

Mednieki pamazām pulcējās aizsarglīnijas viņā pusē un gaidīja vēlīnākos nācējus. Tad visi zagšus turpināja gājienu. Keriks rādija ceļu. Pēc tik ilga laika viņš atkal ir Alpīsakā! Pērkona duna tuvojās, un smagās lietus lāses gluži vai mudināja pielikt soli. Tuvojās vētra.

XXXIII

Lietus gāza kā no spaiņiem. Armuna, cauri slapja, tupuļoja pa dubļiem, ar asu kapli rakņādama no zemes sakņu bumbuļus. Bērnelis viņas mugurā nosalis neapmierināti brēkāja. Debesis pāršķēla zibens, un tūdaļ ari nogranda pērkons. Ermanpadars īgņojās. Bija laiks atgriezties telti. Viņa savāca sakņu grozu un cēlās mājupceļam; mazais spiedza vēl negantāk.

Aiz lietus sipām pavīdēja kāda ēna, un Armuna pacēla acis. Plati ieplestiem spārniem no gaisa noplanēja milzu putns, piezemējās uz resna zara, ieķērās tajā līkiem nagiem un gar āķveida knābja asajām šķautnēm raidīja Armunā saltus skatienus. Viņa tūdaļ ievēroja uz lidoņa kājas melnu pietūkumu un šausmās metās bēgt. Zibeņi, pērkoni - un vēl šis putns, kas tūlīt paziņos maragiem, ka viņa ir šeit. Bailēs aizraujoties elpai, viņa lēkšoja telšu virzienā.

Fārgaja atrāva Vaintē no ikdienišķās maketa pētīšanas ar ziņu: ostā ienācis araketo. Vaintē ar neiecietīgu žestu nosūtīja ziņnesi tālāk, bet uzmanību sakopot vairs neizdevās, lai kā arī blenztu uz pazīstamo maketu. Nocietinājumi bija gana droši, un Stalana tos vēl nemitējās pilnveidot. Vaintē nespēja atrast nevienu vāju vietu, ne niecīgāko pārrāvumu, kur astazoi varētu darīt kādu postu, ja nu vienīgi nobeigt pa gaļas lopam… Viņa tikai velti nomoka sevi!

Labāk jau aiziet palūkoties, ko tas araketo atvedis! No Entobanas bija gaidāmi fārgaju papildspēki un jauni, jaudīgāki hezocani. Daudzas lielā kontinenta pilsētas atsaucās aicinājumam palīdzēt. Karapulks būs varens, astazoiem gals!

Tikai izgājusi klajā vietā, Vaintē pamanīja mākoņu grēdas un attālo pērkon- dunu. Piepeši visapkārt nopakšķēja smagas lāses. Jādomā, tuvojās vētra.

Tā nebija viņas rūpe; viņai netrūka svarigāku lietu, par ko bažīties.

Aiz tuvojošos fārgaju pulciņa pa putekļaino taciņu klumzāja Krunata; viņas palīdze stiepa koka nūju saišķi. Katrai fārgajai bija rokā pa dēstam no augļu koku stādaudzētavas. Šoreiz Krunata pati devās pārraudzīt brigādes darbu, lai būtu pilnīgi droša, ka ik kociņu iestāda pareizajā vietā. Šajā pilsētā patrāpījās jilanē, kas vēl stulbākas par fārgajām, kas vienādiņ aizmirsa norādījumus un izdarīja ne tā, kā nākas. Nesen viņa bija atklājusi pulka lauku un stādījumu, kas dabā nebūt neatbilda maketam, un viņai nācās tos pārtaisīt. Šoreiz tā nenotiks. Viņa pašrocīgi iespraudis atzīmītes un neaizies, līdz nebūs redzējusi, ka stādu saknītes tiek ieraktas tieši tur.

Mērnieces acs pagriezās augšup. Rādās, ka būs lietus. Ļoti jauki. Jauniestādītiem kociņiem - taisni kā saukts.

Taka noveda gājējas zaļojošā laukmalē. Pa zāli šurp brida fārgaju virkne. Vismaz Krunatai tā pirmajā brīdī šķita. Bet kaut kas viņu ārienē piesaistīja skatu… Pārāk garas, pārāk slaidas… Un spalvainas!

Krunata spēji apstājās. Astazoi? Šeit, pilsētā? Nevar būt! Viņas palīdze mierigi turpināja ceļu. Atskanēja hezocanu spraksti.

Fārgajas ļima. Spraudeņi klabēdami izbira dzelkšņa ķertajai palīdzei no īkšķiem. Krunata izbīlī metās atpakaļ lapotņu patvērumā. Viņa labi pārzināja pilsētu. Tepat ir sardzes, atliek tikai brīdināt tās!

-  Viens, re, kur bēg! - Un Herilaks aurodams metās pakaļ.

-  Nav laika! - Keriks viņu apsauca. - Mums neko daudz tālāk nav jāiet! Jākur taču uguns, kamēr vēl nelīst!

Viņš elsdams skrēja, un pagurušie mednieki lumpačoja nopakaļ. Tur, tā koku rinda priekšā, tā būs īstā vieta! Aiz muguras nosprakstēja hezocans, bet viņš tikai brāzās tālāk, pat neatskatīdamies, līdz saļima varena ozola piekājē. Aizsviedis ieročus, Keriks no jostas somas izvilka grieztu kastīti. Pieskrēja arī Herilaks. Visapkārt bija kņada, Apkārtējā kņadā varēja dzirdēt šaudīšanos un bļaustīšanos.

-  Viņi zina, ka mēs esam te! Dažus nošāvām, bet paši arī dabūjām… Viņi ir kokos kokstarp, tepat aiz muguras… Mēs spiežam viņus atpakaļ…

-  Padod žagarus! - Keriks sēca. Viņš piespieda sevi visu darit uzmanigi: lēni aptupās, rūpīgi satvēra ugunsakmeņus… Koksnes pulveri pēkšņi aizpūta asa brāzma; lapās virs galvas iečabējās lietus… Kerikam pie kājām svieda žagarus…

-  Tikai mieru! Viss jāpaveic ar pirmo un vienīgo reizi, jo citas iespējas vairs nebūs… Trīcošām rokām viņš nolika kastīti zemē un iebirdināja tajā visu saberzto koksni. Tagad tikai akmeni pret akmeni, īsi un asi, kā jau darīts neskaitāmas reizes… Un izšaujas garas dzirkstis, un atkal, un atkal…

No kastītes uzvijās zila dūmu grīstīte.

Keriks pieliecās un maigi papūta, piegrūda gailējošajam punktiņam izkaltušu lapu un pūta vēl. No koka putekļiem uzspurdza draiska liesmiņa. Lapu pēc lapiņas viņš to piebaroja, tad izvilka no somas tāšu un žagariņu saišķi. Kad tas viss jau dega zilās liesmās, viņš atļāvās pacelt skatienu.

Laukmalē aiz muguras vīdēja augumi, gan tanu, gan jilanē… Ne tik pulka, kā viņam šķitis. Herilaks bija atspiedis uzbrukumu un izvietojis sargus. Tie līkņāja aiz stumbriem, pa brīdim pasliedami ieročus, lai liktu maragiem turēties tālāk. Ar sviedru lāsēm uz pieres un smaidu vaigā šurp traucās Herilaks: viņš bija ieraudzījis uguni.

Koka kastīti, nu jau pilnās liesmās, Keriks iegrūda žagaru kaudzē un virsū vēl uzmeta prāvākus zarus. Sejā iesitās karstuma vilnis, lietus lāses liesmās čūkstēja… Keriks tikai krāva ugunskuru, cenzdamies nedomāt par tuvo lietusgāzi. Kad sārta karstums jau lika aizklāt seju ar delnu, Keriks kliedza, cik jaudāja:

-  Šurp! Visi pie uguns! Pilsēta deg!

Par atbildi atskanēja sajūsmas saucieni un soļu dipoņa. Dedzīgas rokas tvēra zaru lāpas, uz visām pusēm pašķīda dzirksteles… Keriks arī pats sagrāba zaru un joņoja projām lapu biezoknī. Pacēlās sīvi dūmi, un sausākie zari tūdaļ arī uzliesmoja. Keriks tikai brāzās, aizdedzinādams krūmu pēc krūma, līdz karstums lika viņam atkāpties. Zars sāka svilināt rokas, un to nācās aizsviest brikšņos.

Birzes malā iedegās aizvien vairāk ugunssārtu, visapkārt līksmi klaigāja mednieki. Ozols jau bija pilnās liesmās, kas vietumis pārlēca uz blakus kokiem. No sākotnējā ugunskura bija palicis viens pats zars. Keriks to sagrāba un metās garām visiem, garām Sanonem, kurš koku biežņā sēja uguni. Krietnu gabalu tālāk Keriks iegrūda kvēlojošo lāpu zemsedzē. Atbrāzās vējš, un kritalās iespruka gaiša liesma.

Pret satumsušajām debesīm šāvās uguns un dūmu vērpetes. Koki sprakšķēdami dega, un visam fonā rībēja pērkons. Vētra pieņēmās spēkā.

Fārgajai grūti nācās nošķirt no ganāmpulka kaušanai atlasītos lopus. Kaut kas tos satrauca, tie šaudījās pa aizgaldu no viena gala uz otru, reizumis pat notriecot fārgaju no kājām; viņu ieplestās acis meta baltus zibšņus. Atbildīgā jilanē gluži bezpalīdzīgi izkliedza pavēles. Piepeši viņa sadzirdēja savādus sprakšķus; nāsīs iesitās ass smārds. Viņa pagriezās un ieraudzīja pret debesīm skrandainu saules gaismu, aiz tās vīdēja melni mākoņi. Atkal uzvilnīja netīkamā smaka, atnesot līdzi arī tīkamu siltumu. Kas notiek? Ko gan tas varētu nozīmēt? Viņa tikai stāvēja un truli blenza liesmās, kas jau sāka laizīt tuvējos kokus. Kļuva brīnišķi silti. Aiz muguras mauroja lopi, bet jilanē tikai gozējās, pavērsdama pret liesmām drīz vienu, drīz otru sānu. Vēl brīdi vēlāk ievēkšķējās arī viņa…

Aikimenda spraudziņā pavēra hanalē durvis un pavērās ārā. Akotolpa ar valdonīgu mājienu lika atvērt durvis jo plaši.

-  Vispirms tu sūti pēc manis, bet pēc tam nelaid iekšā! - treknā zinātniece sūrojās, žokļiem aizvainojumā raustoties. - Uz karstām pēdām ielaid mani!

-  Pazemīgi lūdzu piedošanu, - Aikimenda taisnojās, steidzinot Akotolpu, lai varētu ātrāk aizvērt durvis. - Vīrišķi atkal saplēsās, varbūt laiks nav uz labu… Viens savainots…

-  Ved šurp to nīkuli!

Noteiktā balss un strupie žesti lika Aikimendai traukties bez kavēšanās. Bezmaz vai nākamajā mirkli viņa jau vilka šurp satrakojušos Ezettu.

-  Lūk, šis! Pats uzsāk ķīviņu, pats ari dabū, ko pelnījis!

Akotolpa nemaz neklausījās, bet uzreiz ņēmās knibināt Ezettas roku. Uzgriezusi uzraudzei muguru, viņa, neķītri piemiegusi aci, spaidīja vīrišķa delmu.

-  Skramba, nekas vairāk. Mazliet antiseptikas… Ai, vīrišķi, vīrišķi…

Viņa aprāvās, pacēla galvu un dziļi ieelpoja.

-  Smaka… Es pazīstu šo smaku!

Roku kustības nodeva spēju satraukumu. Nepievēršot uzmanību Aikimendas iebildēm, viņa metās pie ārdurvīm un atrāva tās vaļā. Ārā smaka bija vēl kodīgāka.

-   Dūmi, - Akotolpa izmisumā iebrēcās. - Dūmus rada tikai viena ķīmiska reakcija - uguns!

Ezetta, Akotolpas spējā nemiera satraukts, sarāvās kā dzelts, bet Aikimendas stāvs pauda tikai trulu neizpratni. Dūmi sabiezēja, kļuva dzirdama sprakšķēšana. Akotolpas nākamā pavēle nepieļāva nekādas ierunas:

-  Ir tāda reakcija - uguns -, un mums šobrīd draud briesmas! Nekavējoties savāc vīrišķus, tie jādabū projām no šejienes!

-  Man nav teikts… - Aikimenda iesmilkstējās.

-  Es saku! Neatliekama veselibas aizsardzība, nāves briesmas! Tūdaļ savāc visus kopā un seko man uz okeānu, pie ūdens!

Aikimenda vairs nesvārstījās. Akotolpa, rūpju nomākta, soļoja šurpu turpu, joprojām gluži neapzināti žņaudzīdama Ezettas roku un valkādama nabaga vīrišķi sev lidzi. Vējpūta ienesa pa durvīm dūmu mutuli, un abi sāka kāsēt.

-  Nav vairs ko gaidīt! - Akotolpa izlēma. - Nāc šurp! - viņa nokliedzās, cerībā, ka Aikimenda dzirdēs, un aizvilka kunkstošo Ezettu projām.

Ar mokām savākusi neapmierinātos vīrišķus, gaitenī parādījās Aikimenda un atvieglojumā uzelpoja, ieraudzījusi, ka Akotolpas vairs nav. Viņa steigšus aizdarīja durvis un aizsūtīja savus aizbilstamos atpakaļ; viens no pretrunīgajiem rīkojumiem bija zaudējis spēku. Kur gan vēl drošāk kā hanalē!

Caur sienām iespiedās tīkams siltums. Tikai pēkšņi uzplaukušās liesmas ieejas durvis lika viņai izbīlī salēkties.

Bija jau par vēlu pildīt savu pienākumu. Mirstot viņas dzirdi plosīja vīrišķu sāpju brēcieni.

Alpisaka dega. Vēja nestas, liesmas pārlēca no koka uz koku vai līgani izplatījās pa sakļāvušos lapotni. Liesmoja brikšņi, liesmoja sienas, grīdas pinums, - pilnīgi viss…

Jilanē nespēja aptvert notiekošās šausmas. Šī fizikālā parādība viņām bija sveša. Tropiskajos lietus mežos ugunsgrēki negadās; uguni viņas nepazina. Izņemot, protams, dažas zinātnieces, kuras tā interesēja kā laboratorijā iegūstama reakcija. Taču ne kā šāda katastrofa! Liesmas trakoja visās malās, visapkārt mutuļiem vēlās dūmi. Pirmajā brīdī tas šķita pat aizraujoši, un kur tad vēl glāstošais siltums… Bet pēc tam - neizbēgamas sāpes…

Tā viņas sadega… Pārogļojās un izkūpēja gaisā.

Paniskā izbīlī jilanē un fārgajas metās uz ambesedu meklēt palīdzību. Ambeseds burtiski vārījās, bet pilsoņu pūļi vēlās un vēlās šurp nebeidzamā straumē, līdz aizpildīja to kā blīva masa. Viņas vērsās pēc padoma pie Malzasas, viņas blīvā pūlī spiedās virsū eistaā, kura pavēlēja soli atkāpties. Tuvākās arī tiecās pakļauties, bet tas nebija viņu spēkos.

Kad liesmas sasniedza ambesedu, pūlis pilnībā zaudēja prātu. Malzasu, tāpat kā daudzas citas, sabradāja līdz nāvei vēl krietnu brīdi pirms mirušos ķermeņus apņēma liesmas.

Debesīs vētra joprojām rībināja pērkona bungas, mākoņi krājās milzu gubās kā draudīgi kalni. Tie solīja glābiņu, kaut jilanē to nemaz nezināja. Viņas pat nenojauta, ka ūdens var apturēt uguni.

Alpīsaka gāja bojā, jilanē gāja bojā… No laukiem līdz pat okeānam plosījās liesmas, noslaukot no zemes virsas pilnīgi visu. Dūmu mākoņi vēlās pretī tumšajiem lietus mākoņiem, uguns rēkoņa apslāpēja mirstošo aurus.

Mednieki apkvēpušām sejām nespēkā gulēja zemē. Viņu pretinieces bija nošautas vai iedzītas atpakaļ liesmās. Šī kauja bija galā, un karš bija galā, bet viņi bija pārāk izsmelti, lai spētu to sajust. Tikai Keriks un Herilaks, kaut grīļodamies, joprojām stāvēja.

-  Vai kāds arī izspruks?

-  Nezinu. Iespējams.

-  Tie arī jānožmiedz.

-  Laikam jau gan…

Alpīsakas bojāeja Keriku satrieca. Savā atriebē viņš bija nonāvējis ne vien jilanē, bet arī pašu brīnišķo pilsētu. Viņš atminējās gandarījumu, ko sniedza tās pētīšana, tās noslēpumu atklāšana, sarunas ar vīrišķiem hanalē, ganāmpulku ņirba plašajos laukos… Nekā no tā visa vairs nav. Ja pastāvētu iespēja iznīcināt jilanē, saglabājot pilsētu, viņš būtu izvēlējies to. Bet nepastāvēja. Jilanē un Alpīsaka mira reizē.

-  Un kur tos meklēt? - Herilaks vaicāja, un Keriks neizpratnē pavēra muti, jo nespēja vairs koncentrēties, lai saprastu jautājuma jēgu. - Izsprukušie! Tu teici, ka tādi varētu būt!

- Jā… Bet ne jau pilsētā. Ar to ir cauri. Kāda būs laukos ar lopiem. Piekrastē, liedagā - tur varētu būt… Kad liesmas noplaks, jāiet meklēt.

-  Līdz tam vēl ilgi jāgaida. Es esmu redzējis meža ugunsgrēkus. Lielie stumbri palēnām gruzdēs vēl dienām ilgi. Vai gar krastu nevar tikt pludmalē?

-  Var. Lielākoties tur ir smilšu sēres, kas bēguma laikā paliek sausas.

Herilaks palūkojās uz guļošajiem medniekiem un arī pats atlaidās zemē.

-  Mazliet atpūtīsimies un dosimies ceļā!

Virs galvas zibeņoja un dimdināja.

-  Ermanpadars mīlē maragus ne mazāk kā mēs paši. Viņš neļauj lietum līt.

Pēc brīža viņi jau cēlās un gāja. Viņi meta loku ap melnajiem, kūpošajiem

stumbriem, tālāk virzījās pār uguns neskartiem laukiem un ganībām… Lopi gan

pirmīt bija satraukušies, bet tagad atkal mierīgi plucināja lekno zāli. Medniekiem tuvojoties, slaidā lokā aizmuka briedis, bet milzigi, ragaini radijumi ar kaula vairogiem vēroja sikos gājējus ar vieglu izbrīnu.

Strautu klāja pelnu kārta, bet mednieki to pašļakstināja nost un padzērās. Straume plūda uz jūru.

Bija bēgums, un viņi gāja pa stingru, vēsu smilti starp okeānu un kvēlojošajām, kūpošajām Alpīsakas drupām. Ieroči visu laiku bija gatavībā, bet pretinieka kā nemanīja, tā nemanīja, līdz viņi apmeta loku ap zemesragu un… Priekšā pavērās upe, un caur dūmaku vīdēja kaut kas milzīgs, tik tikko redzams, kas virzījās no jūras grīvā.

-  Araketo! - Keriks noelsās. - Tas ienāk ostā. Pie grivas kāda vēl varētu būt dzīva!

Viņš metās skriešus, un citi aulekšoja nopakaļ.

Kur acis rāda - visur jilanē rumpji: gan krastā, gan upes straumē. Stalana ar kāju apvēla tuvējo fārgaju; acis tai bija ciet un mute tik tikko tvēra elpu.

-  Paskaties uz šitām! - Stalana izsaucās, ik kustībā paužot riebumu. - Es šis atvedu, iegrūžu ūdenī, lai dotu patvērumu - bet viņas ņem un atstiepj kājas! Aizver savas stulbās ačeles, apgriež galvas riņķī un - gatavas!

-  Viņu pilsēta ir mirusi, - gurdi nopūtās Vaintē, - un viņas lidz ar to. Viņas ir izraidītas. Lūk arī nemirstīgās - ja vēlies redzēt, kas izdzīvojušas.

Viņa visdziļākajā nicinājumā norādīja uz jilanē grupiņu, kas stāvēja līdz ceļiem ūdenī.

-  Nāves Meitas! - Stalana nošķebinājās. - Vai tiešām tas ir viss, kas palicis no Alpīsakas? Tikai šitās?

-  Neaizmirsti ari mūs, Stalan!

-  To nu es nekādi nevaru aizmirst, toties nevaru arī saprast, kāpēc mēs vēl neesam mirušas līdz ar citām?

-  Mūs uztur naids. Naids pret astazoiem, kas to nodarījuši, ir pārlieku spēcīgs. Nu mēs zinām, ko viņi te meklēja. Viņi atnesa savu uguni un nosvilināja Alpīsaku!

-  Vei, araketo! Nāk tieši uz krastu!

Vaintē pievērsās tumšajai blivai, kas slīdēja caur viļņiem.

-  Kad uguns pienāca bīstami tuvu, es liku viņām atkāpties un atgriezties, kad viss būs rimies.

Araketo pamanīja arī Enga, atšķīrās no savām nelaimes biedrenēm un izčāpoja krastā. Vaintē gan manīja viņu tuvojamies, bet atzina par labāku nepievērst uzmanību viņas vaicājošajai pozai. Enga tomēr nostājās viņas priekšā un uzstājīgi vaicāja:

-  Kā būs ar mums, Vaintē? Araketo ir jau klāt, bet tu vēl nevēlies runāt?

-  Tāds ir mans lēmums! Alpīsaka ir mirusi, un es vēlos, lai ari jūs mirtu! Jūs paliksiet šepat!

-    Bargs spriedums, Vaintē, ja ņem vērā, ka mēs tev nekad neesam nodarījušas pāri! Un bargs pret savu efenselē.

-  Es atsakos no tevis, es nevēlos būt daļiņa tevis! Tu sēji vājumu jilanē rindās, kad mums vairāk par visu bija vajadzīgs spēks! Paliec un mirsti!

Enga raudzījās uz savu efenselē, uz Vaintē, kura allaž bija stiprākā un pārākā, un ik ķermeņa līnijā paudās noliegums un netīksme.

-  Tu, kuras ļaunums izpostīja Alpīsaku! Tu no manis atsakies? Es to pieņemu un atzīstu, ka nekas no tā, kas bijis starp mums, nav vairs spēkā. Tagad es esmu tā, kas atsakās no tevis un vairs negrasās tev pakļauties!

Viņa uzgrieza Vaintē muguru. Araketo bija jau visai netālu no krasta.

-  Mēs dodamies! - Enga sauca. - Peldiet uz araketo!

-  Nošauj viņas, Stalan! - Vaintē ieķērcās. - Nošauj!

Stalana pacēla hezocanu un Engas izmisuma brēcienu pavadībā raidīja dzelksni pēc dzelkšņa peldošo jilanē ķermeņos. Mērķis bija labi redzams, un upuri cits pēc cita grima viļņos. Tad šaušana mitējās, jo ierocis bija tukšs, un Stalana lūkoja pēc dzelkšņiem.

Veiksminieces bija jau sasniegušas araketo; viņu vidū arī zinātniece Akotolpa un vīrišķis. Enga apgriezās.

-   Vaintē, tu nes vienīgi nāvi! Tu esi kļuvusi nāves būtne! Ja tas būtu iespējams, es atteiktos no savas ticības, lai tikai pārtrauktu tavu dzīvi.

-  Dari to! - Vaintē ķircinoši atlieca galvu, liekot ādai uz kakla nostiepties. - Kod! Zobi taču tev ir! Dari to!

Enga izklupa uz priekšu, bet tūdaļ arī atkāpās. Viņa nespēja nonāvēt, pat tik ļoti nāvi pelnījušu būtni kā Vaintē.

Vaintē nolieca galvu un jau vēra muti, lai runātu, bet viņu apklusināja Stalanas čērkstošā balss:

-  Astazoi!

Vaintē apcirtās un ieraudzīja tos skrienam šurp ar paceltiem hezocaniem un asajām nūjām. Pēkšņā apņēmībā viņa sažņaudza īkšķus un ar dūri notrieca Engu zemē.

-  Stalan! - viņa uzsauca, pirms ienira ūdenī. - Uz araketo!

Kad Keriks uzskrēja upes krastā, viņš redzēja visapkārt mētājamies jilanē līķus. Ūdenī peldēja dzīvās. Un tikai viena stāvēja un lūkojās viņā, - jilanē, ko viņš nemūžam neaizmirsīs.

-   Nešaujiet! Šis marags ir mans! - viņš skaļi sauca pārmaiņus tanu un sasku mēlē, bet tūdaļ arī pārgāja uz jilanē valodu, kurā gan skrienot bija grūti izteikties.

- Tas esmu es. Stalan, astazous, kurš tevi nīst un alkst tavas nāves! Vai bēgsi kā pēdīgā gļēvule, vai pieņemsi cīņu?

Bet Stalanu nemaz nevajadzēja kūdīt, viņa pat neklausījās. Viņai pietika ar Kerika skrienošo stāvu. Neko šajā pasaulē viņa nevarēja nīst vairāk kā šo astazou, kurš iznīcinājis Alpīsaku. Viņa nosvieda tukšo hezocanu un niknumā rēkdama metās tam virsū.

Keriks, aizmirsis par hezocanu, atvēzēja šķēpu un trieca to Stalanas rumpi, bet medniece pazina savvaļas plēsoņas un pacirtās sānis. Šķēps netrāpīja mērķī, un Stalana patapa sagrābt Keriku un nosviest viņu pie zemes. īkšķi iekrampējās matos un atlieca galvu atpakaļ. Keriks cīnījās kā negudrs, bet Stalanas akmenscietie muskuļi viņu veica. Viņa jau ar žokļiem snaikstījās gar pretinieka rīkli un teju teju būtu iegremdējusi tajā asos zobus…

Gaisā nozibēja Herilaka šķēps; tas ķēra Stalanu tieši starp žokļiem un caur augslējām ietriecās smadzenēs. Viņa bija mirusi, pirms vēl smagi saļima pār savu upuri. Keriks atbrīvojās no smagā ķermeņa un pietrausās kājās.

-  Labs metiens, Herilak, - viņš piezīmēja.

-   Ej nost, ej nost! - Herilaks iebļāvās un norāva no pleca loku. Keriks pagriezās un ieraudzīja pieceļamies kājās Engu.

-  Aizvāc savu loku! - viņš uzsauca. - Pievaldiet savus ieročus! Šis marags nevienam pāri nedarīs!

Lietus lāses iepakšķējās skaļāk, un pēc mirkļa jau sākās īsts gāziens. Tik ilgi draudējušais negaiss beidzot uzņēma sparu, bet bija jau par vēlu glābt Alpisaku. Pērkona plēsienu pavadībā ūdens šaltīm vien lija gruzdošajās drupās, un gaisā čūkstēdami uzvijās biezi garaiņi.

-  Tu esi nesis mums nāvi, Kerik, - Enga sauca, pārkliedzot vētras aurus, un ik kustībā paudās sāpes.

-   Nē, Enga, tu kļūdies. Esmu nesis dzīvību saviem astazoiem, jo citādi šī sprāgoņa ar savām rokasmeitām būtu mūs visus apslaktējusi. Nu viņa ir pagalam, un Alpisaka ir pagalam… Araketo aizvedīs pēdējo jilanē, un nojums te nepaliks ne smakas. Mēs ar astazoiem pārcelsimies uz šejieni, un šī būs mūsu pilsēta. Jūs atgriezīsieties Entobanā un paliksiet tur. Viņas neaizmirsīs šīs šausmas, viņas nemūžam neatgriezīsies. Un tu allaž atgādināsi viņām par nāvi šaipusē. Pielūko, lai viņas to neaizmirst! Pastāsti visām, kā tās gāja bojā liesmās. Eistaā, viņas padomnieces, Vaintē…

-   Vaintē ir tur, - Enga norādīja uz kuģi. Keriks sasprindzināja skatu, bet nespēja vairs sazimēt Vaintē starp citām, kas rāpās pa dzīvnieka slapjo muguru. Viņa joprojām nav mirusi! Tieši tā, kuru viņš nīda visvairāk, ir dzīva! Bet tas pat sniedza zināmu apmierinājumu. Kāpēc?

-  Ej pie viņas! Pastāsti viņai, ko es teicu! Ikvienu jilanē šajā krastā gaida nāve! Pastāsti to viņai!

-  Vai es nevarētu viņai teikt, ka slepkavošana ir mitējusies? Ka turpmāk būs tikai dzīvība, ne nāve? Ļoti jau gribētos…

Keriks pakratīja galvu.

-  Es taču aizmirsu, ka tu esi Dzivibas Meita. Ej un saki visām, ka vajadzēja klausīt tevi, un mirusi Alpīsaka dzīvotu, bet tagad par vēlu līgt mieru, Enga, pat tev tas jāapjēdz. Starp mums var pastāvēt tikai bezgalīgs naids, vairāk nekas cits.

-  Starp astazoiem un jilanē - protams. Bet ne jau starp mums, Kerik!

Viņš gribēja iebilst. Gribēja pats sev iegalvot, ka var būt naids un tikai naids, ka viņš tagad varētu bez svārstīšanās ietriekt šķēpu šajā vēsajā ķermenī. Bet nevarēja. Atlika vien pasmaidit.

-   Tiesa gan, skolotāj! Es atcerēšos, ka ir vismaz viens marags, ko es nevēlētos nonāvēt. Bet tagad peldi uz araketo un nekad vairs neatgriezies! Es tevi vēl atcerēšos, kad būšu jau aizmirsis visas cftas! Ej ar mieru!

-  Miers ari tev, Kerik! Un miers starp astazoiem un jilanē.

-  Nē! Ūdens un naida okeāns! Bet kamēr jūs paliekat savā pusē, būs miers! Ej! Enga ieslīdēja ūdenī, bet Keriks, garīgi un fiziski izsmelts, atspiedās uz šķēpa

un pavadīja viņu ar skatienu. Enga uzkāpa uz klāja, araketo izgāja atklātā jūrā, un Keriks spēku izsīkumā sabruka.

Viss bija galā. Alpīsaka un viss, kas ar to saistās…

Viņa domas atgriezās ziemeļu kalnos, telšu pilsētiņā apmetnē upes ielokā… Tur viņu gaida Armuna.

Pienāca Herilaks. Keriks saņēma viņa rokas.

-  Viss kārtībā, Herilak! Tava atriebības dziņa ir apmierināta, un mana, un visu pārējo… Ņemam nu šķēpus un dodamies atpakaļ, pirms uznākusi ziema.

-  Ejam mājup!

PASAULE RIETUMOS NO ĒDENES

Tulkotājā piebilde

Šī nodaļa tulkota no jilanē valodas, kas vienādiņ ir smags pārbaudījums tulkotājam. Dažviet tulkojums varētu izrādīties visai «brīvs», un tulkotājs jau iepriekš atvainojas par iespējamām kļūdām un neprecizitātēm, kas varētu būt iezagušās tekstā.

Pasaules v ēsture

Šīs īpašās vēstures pašā sākumā jāuzsver, ka tā atšķiras no daudzām vispārzināmām «vēsturēm», proti, tā atšķiras pašā būtībā, un lasītājs, kas domā dziļi, to jutīs ik bridi. Pārlieku ilgi jilanē vēsture kalpojusi kā plašs darba lauks fabulistiem un teiksmu rīmētājiem. Tā ir vienkārša patiesība, ka murgainus minējumus un grābstīšanos pa gaisu, ko traktātā par fizikas vai bioloģijas jautājumiem ikviena inteliģenta jilanē uztvertu kā ņirgāšanos, šī pati lasītāja it viegli piecieš vēsturiskos apcerējumos. Vai gan vēl jāmeklē spilgtāks piemērs nepamatota minējuma ierindošanai faktu kārtā, kā pašlaik populārā pasaules vēstures tēze, ka pirms 75 miljoniem gadu Zemē esot ietriecies milzu meteorīts, nomēžot no tās 85% līdz tam dzīvojušo sugu. Tālāk mēdz sekot detalizēts izklāsts, kā attīstījušās siltasiņu radības un kļuvušas par valdošajām dzīvības formām. Tieši šī pieeja mūs skumdina kā daždien patvaļīgi pekstiņi, kas aizstāj rūpīgu zinātnisku izpēti. Nekad nekādi milzu meteorīti Zemē nav triekušies! Pasaule, kādu mēs to redzam, ir tieši tāda, kāda tā allažiņ bijusi un allažiņ būs, mūžīgi mūžos. Tieši tālabad, iekams turpinām, nepieciešams citu šādas ievirzes darbu gaismā definēt terminu «vēsture».

Vēsture, kāda tā pazīstama mūsdienās, bieži vien ir tik lielā mērā neprecīza zinātne, ka drīzāk pieskaitāma pie fantastikas, ne zinātniskām mācībām. Tā pat nav interpretācija, tā ir tīra izdoma. Šādi izpaužas jilanē patiesā iedaba. Mums maz rūp, kur esam bijušas, toties skaidri zinām, kurp dodamies. Esam mierā ar īslaicīgām pārmaiņām, līdztekus pieprasot, lai nākotne būtu tāda pati kā tagadne - nemainīga un neizmaināma. Tā kā šī vajadzība pēc ilgstošas, nepārtrauktas secības visā mūsu būtībā ir svarīgākā, mēs bīstamies, ka pagājība varētu slēpt ilgstošas izmaiņas, tāpēc mēs nenoteikti atsaucamies uz mirkli, «kad izšķīlās laiks», un, darot tā, pieņemam, ka tas bijis tad, kad radās pasaule - jauna, pilnīga un kopš tā brīža nemainīga.

Tās, saprotams, ir blēņas. Mūsdienās jilanē vēsture nonākusi krustcelēs, kad mums līdz šim pazīstamā vēsture izrādījusies bezvērtīga. Mēs varētu atsaukties uz šo sacerējumu kā uz jaunu vēsturi, bet tam būtu zināma ticības pieskaņa «vecajai vēsturei», tāpēc mēs noliedzam visus līdzšinējos vēsturiskos darbus pasludinām, ka tagad pastāv tikai viena vēsture. Šī.

Par šīs vēstures radīšanu esam pateicīgas tām nedaudzajām jilanē, kas interesējas par ģeoloģiju un paleontoloģiju. Mēs vēlamies celt godā šis zinātnes un paziņojam, ka tās ir tikpat patiesas kā fizika vai ķīmija, nevis zobgalību un izsmiekla objekts, kā tas uzskatīts līdz šim. Pagātne pastāv; nav nozīmes tam, cik ļoti mums gribētos šo netīkamo faktu nepamanīt. Jūtams, ka ar prātu ir daudz drosmigāk šo faktu atzīt un pieņemt, - atzīt, ka jilanē nav piepeši parādījušās, «kad izšķīlās laiks». Tāda ir vēsturiskā patiesība, daudz saistošāka un piepildītāka par līdzšinējiem māņiem.

Būtu vēlams pieļaut vēl nelielu atkāpi, pirms uzsākam šīs vēstures izklāstu. Mēs nedomājam atgriezties pie pirmsākumiem un prokariotu dzīvības formu rašanās. Šī tēma daudz sīkāk izklāstīta citos darbos. Te aplūkojamā vēsture sākās apmēram pirms 270 miljoniem gadu PM. (pirms mūsdienām), kad rāpuļi bija jau pilnībā nostiprinājuši savas dominējošās pozīcijas uz Zemes.

Šajā laikā te mita četras galvenās segzobju rāpuļu grupas, ko pieskaita pie tekodontiem. Minētie primitīvie radījumi bija pielāgoti dzīvei ūdeni, kur tie vajāja savu medijumu. Tie izveicīgi peldēja, kustinot prāvās astes. Daži šādi tekodonti atstāja jūru un pārvācās dzīvot uz sauszemes, kur to pārvietošanās veids darīja tos pārākus par daudzām citām radībām, teiksim, tādām kā dažas proterozuhiju formas, mūsdienu krokodilu priekštečus. Jūs droši vien esat redzējuši, cik lempīgi klumzā krokodili, ķermenim nokarājoties un zvārojoties starp plati ieplestajām kājām. Tāda gaita nebija raksturīga progresīvajiem tekodontiem, kas visus locekļus pavērsa lejup un atpakaļ stateniski, tā panākot garu soli.

Tā kā vēstures liecības rakstītas vien klintīs, vien fosīlijās, kas tur saglabājušās, daudzu posmu trūkst. Kaut ari ne vienmēr šos iztrūkumus izdodas aizpildīt pilnibā, vispārējā vēstures gaita ir pārsteidzoši skaidra. Mūsu attālie priekšteči bija radijumi, saukti par mozazauriem: jūras ķirzakas ar visai veiksmīgu ķermeņa uzbūvi. To pielāgojumi dzīvei jūrā bija astes spura un airkājās pārtapuši locekļi. Viens no mozazauriem bija Tylosaurus, liels un izskatīgs radījums. Liels nosacīti, jo Tylosaurus bija garāks par sešām jilanē, bet glīts tādēļ, ka daudzējādā ziņā atgādināja jilanē. Tas tāpēc, ka viņš bijis mūsu tiešais priekštecis. Ja novietojam mūsdienu jilanē skeletu līdzās Tylosaurus skeletam, radniecība kļūst acīmredzama. Skelets zem spuru miesas virskārtas slēpis četrus roku un četrus kāju pirkstus. Arī mums tagad katrai rokai ir divi pirksti un divi tiem pretstatīti īkšķi. Aste ir tikai attiecīgi saīsinājusies. Arī krūškurvju līdzība no ribu pludlīnijas un atslēgas kaula līdz iegurņa joslai ir nepārprotama. Palūkojieties uz šiem diviem līdzīgajiem skeletiem, un jūs ieraudzīsiet līdzās pagātni un nākotni. Te nu mēs esam, attīstījušās un pielāgojušās sauszemes dzīvei. Tāda ir mūsu izcelsmes patiesā vēsture, nevis kādi neskaidri izklāstījumi par parādīšanos, «kad izšķīlās laiks». Mēs esam pēcteces šīm apbrīnas vērtajām būtnēm, kuras pirms kādiem 40 miljoniem gadu kļuva par jilanē.

Agrīnie gadi

Turpinājumā pārsvarā sekos nepieciešamie pieņēmumi, tomēr tie ir atbilstoši pieņēmumi, kas saskan ar izrakteņos fiksētajiem faktiem. Tās nav tukšas fantāzijas par iedomātiem milzu meteorītiem. Iežos viss ir ierakstīts, atliek tikai izlasīt. Mēs vienkārši savācam daļas un sastiķējam tās kopā, tāpat kā savieto atpakaļ sasistas olas čaumalas suķes.

Ja vēlaties paši salikt visas detaļas kopā, tad smelieties padoma lietai atbilstošos ģeoloģijas un paleontoloģijas tekstos. Tajos jūs atradisiet sugu izcelšanos, agrīnāko sugu pārtapšanu vēlākajās, dažādu ledus laikmetu vēsturi, kontinentu dreifa maršrutus, pat iežos rakstītu liecību, ka magnētiskais pols nebūt nav atradies dienvidos kopš aizlaikiem, kā tas ir tagad, bet gan ģeoloģisko laikmetu gaitā ceļojis šurpu turpu starp ziemeļiem un dienvidiem. Bet, ja nevēlaties šķiest pūliņus šo faktu pārbaudei, tad apmierinieties ar mūsu saīsināto aprakstu.

Palūkojieties uz pasauli, kāda tā varētu būt bijusi 40 miljonu gadu P.M., kad pirmās vienkāršās un laimīgās jilanē izklīda pa Zemi. Tā bija mikla un silta, pārtikas pārpilna pasaule. Tolaik, tāpat kā tagad, jilanē bija plēsoņas, kas mielojās ar sauszemes un jūras radījumu miesām. Jaunules tāpat kā tagad pulcējās jūrā efenbaros, kopus darbojās un dūšīgi ēda. Kā tas noticis, ka tās izlīdušas uz sauszemes, ģeoloģiskajā hronikā nav izlasāms, un mums atliek vienigi minēt.

Jūrā sabiedriskojušās, jilanē, gluži dabiski, nezaudēja kopibas tieksmi ari tad, kad no okeāna pārvācās uz cietzemi. Tolaik, tāpat kā tagad, vīrišķi, protams, bija tās pašas vienkāršās, mīlīgās radības, un tiem bija nepieciešama aizsardzība. Tad arī pludmales sāka apsargāt, jo vīrišķi, briedinot olas, bija kūtri un vārīgi. Barības bija pārpārēm, nekas nekavēja dzīves plauksmi. Patiesi, tad ari «izšķīlās laiks», - īstais, nevis tas šķietamais, kad dzīve bija vienkārša un rāma, pirmatnēja un gausa.

Šīs te agrīnās eksistences laikā rodami tagadējās jilanē zinātnes iedīgļi. Tas redzams šīs pilsētas Ērkšķu Sienā. Lai aizsargātu vīrišķus, tika ķerti lieli vēžveidīgie un ar tiem atbaidīti plēsoņas, - to spīles bija spēcigs aizsarglīdzeklis. Jo pamatīgākas spīles, jo iespaidīgāka spēja aizstāvēties, tādēļ tika atlasīti prāvākie. Tajā pašā laikā tika izmeklēti stiprākie un aktīvākie koraļļi, lai aizsargātu krastus no jūras puses. Tagad zinām, ka tā sperti pirmie, neveiklie soļi ceļā uz attīstītu bioloģijas zinātni.

Lai nu kā, šī primitīvā eksistence bija lemta bojāejai. Tā kā jilanē cilts plauka un zēla, tai drīz vien kļuva par šauru šajā pirmajā pilsētā senjūras krastā. Izauga cita pilsēta, tad vēl viena un vēl…

Kad draudēja barības trūkums, saprātīgi bija iežogot laukus un audzēt gaļas lopus, kā arī aizsargāt tos no plēsoņām. To veikdamas, jilanē pierādīja savu pārākumu pār zemākajām būtnēm. Palūk, tiranozaurs - tāds pats plēsoņa kā mēs! Tomēr šie milzu truleņi varēja vienigi strauji vajāt un saplosīt upuri, vairumu medījuma miesas aizlaižot postā. Tie nedomāja par rītdienu, tie nerūpējās par ganāmpulkiem, nenodarbojās ar lopu atlasi. Viņi izrādījās bezjēdzīgi iznīcinātāji. Daudz pārākās jilanē bija saprātīgas saglabātājas. Zinātniecei visas dzīvības formas ir līdzvērtīgas, jo iznīcināt sugas nozīmē iznīdēt pašas sugu. Mūsu cieņa pret dzīvību redzama laukos ar daudzveidīgajiem lopiem - sugām, kas bez mūsu pūliņiem varētu būt izzudušas pirms gadu tūkstošiem. Mēs esam celtnieces, ne grāvējas, saglabātājas, ne patērētājas. Kad šie fakti apsvērti, top skaidrs, kāpēc mēs esam valdošā suga uz šīs planētas. Tā nav nejaušība, tikai neizbēgams apstākļu kopuma galarezultāts.

Jilanē fizioloģija

Lai saprastu mūsu pašu fizioloģiju, pirmām kārtām jāaplūko citu dzīvnieku fizioloģija. Vienkāršākie radījumi, kā vairums kukaiņu, ir poikilotermi, proti, tie ir vienoti ar dzivesvidi un to ķermeņa temperatūra ir tāda pati kā apkārtējam gaisam. Tāda termoregulācija var būt gana laba mazam radījumam, bet sarežģītākiem organismiem vajadzīga pastāvīgāka ķermeņa temperatūra. Šie dzīvnieki ir homeotermiski, t.i., to ķermeņa temperatūra ir nosacīti nemainīga un maz atkarīga no vides temperatūras. Jilanē pieder eksotermisko siltasiņu dzīvnieku grupai. Visi nozīmīgākie dzīvnieki pasaulē ir eksotermiski, jo šis ķermeņa temperatūras kontroles veids ir nesalīdzināmi pārāks par to, kas asta- zoiem, kuri uztur ķermeņa nemainīgo siltumu, nepārtraukti tērējot iekšējo enerģiju.

Mēs esam vienoti ar vidi un saglabājam ķermeņa temperatūras pastāvīgumu, izmantojot temperatūras dabiskās svārstības. Saltā rītā mēs tiecamies pēc saules; kad sasilstam pārlieku, ļaujamies vējpūtai, pavērsdamas pret sauli mazāku daļu ķermeņa virsmas; saslejam sekstes vai arī meklējam paēnu. Mēs darām to tik automātiski, ka vairs neievērojam ārējo temperatūras regulāciju tāpat kā elpošanu.

Pastāv arī daudzas citas mūsu fizioloģijas priekšrocības salīdzinājumā ar endotermiskajiem astazoiem. Bezgalīgie barības meklējumi, lai pieēdinātu astazou negausīgās šūnas, mūsu vielmaiņai nav vajadzīgi. Mūsu metabolisms izmainās atkarībā no apstākļiem. Piemērs tam ir mūsu garie ceļojumi ar araketo. kad mēs vienkārši palēninām savus ķermeņa procesus. Subjektīvā skatījumā tad laiks paiet ātrāk un ik indivīde prasa mazāk barības.

Vispārliecinošākais jilanē unikālā fizioloģiskā pārākuma piemērs ir mūsu metabolisma nedalāmā saistība ar kultūru; mēs esam mūsu pilsēta, un mūsu pilsēta ir mēs pašas. Neviena nespēj dzīvot bez citām. Tas pierādījies ļoti retajos gadījumos, kad iestājas neatgriezeniskas fizioloģiskas izmaiņas, ja indivīde pārkāpusi kādu likuma pantu, nepieļaujami atkāpusies no jilanē dzives normām. Lai sodītu paklīdušo indivīdi, nekāda ārēja fiziska iedarbība nav vajadzīga. Soda atslēga slēpjas viņas pašas ķermenī. Eistaā, kas iemieso sevī mūsu pilsētu, kultūru un likumu kodeksu, atliek vien izraidīt grēcinieci no pilsētas un atņemt šai indivīdei vārdu. Pelnīti izraidītā tūdaļ pat ir pakļauta neatgriezeniskām fizioloģiskām izmaiņām, kas beidzas ar nāvi.

Tas ir hormonāls mehānisms, kas balstās uz prolaktīna sekrēcijas. Prolaktīns regulē mūsu vielmaiņu un seksuālo uzvedibu. izraidītajai sabiedrības loceklei apzinoties savu noziegumu, hipotalāms cieš nepanesamu pārslodzi un individe nonāk nelīdzsvarotā fizioloģiska miera stāvoklī. Mūsu priekštecēm prolaktīns izrasīja ziemas guļu, nodrošinot izdzīvošanas iespēju, bet mūsu pašreizējā attīstības pakāpē reakcija ir neizbēgami liktenīga.

Ēdienkarte

Varētu teikt, ka, ielūkojoties kāda radījuma mutē, jūs varat izdibināt, ko tāds ēd. Uzturu nosaka uzbūve. Neniteskam ir plakani, stūraini zobi, kas noder augu barības samalšanai neiedomājamos daudzumos, un asšķautņu priekšzobi, kas ļauj nocirst vai noplūkt augus. Vienlaidu konusveida zobu valdzinošās rindas mūsu žokļos liecina par mūsu veselīgo uzturu - gaļu, zivīm. Mūsu masīvie un stiprie žokļi norāda, ka mūsu priekšteču diētā liela nozīme bijusi moluskiem, un mēs joprojām spējam sadragāt šo gardo radijumu čaulas ar zobiem.

Vairošanās

Ir lietas, ko jilanē neapspriež, un tas labi organizētā sabiedrībā ir pareizi un piedienīgi. Kad esam jaunas, dzīve jūrā ir nebeidzama līksmība. Šī līksme ilgst, kamēr esam fārgajas; mūsu vienkāršie prāti nav noslogoti ar lietām, kas pārmēru grūtas saprašanai.

Kā jilanē mēs ne tikai varam apsvērt un pārspriest ik jautājumu, bet mums tas arī jādara, ja gribam izprast pasauli, kurā mītam. Jilanē dzīves ciklam piemīt perfekta simetrija, un šā cikla novērošanu esam uzsākušas no tā aizsākuma, kad jaunules atbrīvojas no tēva aizbildniecības un dodas jūrā.

Tad arī sākas apzinātā dzīve. Visas agrīnās nodarbes - elpošana, peldēšana, savākšanās grupās -, ir iedzimti refleksi, tomēr līdztekus tiem parādās arī intelekta iedīgļi. Jaunules sāk sazināties, rosīgi novērot, pārdomāt un izdarīt secinājumus. Jauno efenbaru locekles mācās, atdarinot vecākās.

Tie arī ir valodas pirmsākumi. Valodas pētnieču viedokļi par valodas izcelšanos šķeļas divos galvenajos novirzienos. Atmetot detalizētus argumentus un pārfrāzējot tos populārā valodā, tās varētu nodēvēt par «žviku-žvaku» teoriju un «pliku-plaku» teoriju. Žviku-žvaku teorija postulē, ka mūsu pirmie saziņas mēģinājumi ir ņemti pēc citu jūras būtņu parauga, kā, piemēram, rokas un plaukstas kustība ir zivs kustibu atdarinājums, kam jāpauž ideja par zivi. No otras puses, «pliku-plaku» teorijas atbalstītājas teic, ka pirmā bijusi skaņa, zivju izdoto skaņu atdarinājums. Mēs nevaram zināt un, iespējams, nekad arī neuzzināsim, kura no šīm teorijām patiesa, bet varam novērot, ka jaunules iemanās sazināties jau jūrā.

Elementi, ko tās izmanto, ir tie paši, ko pielietojam vēlāk, tikai daudz primitīvāki. Ar locekļu pamatkustībām, krāsu signāliem ar delnām, vienkāršām skaņu secībām u.tml. pietiek, lai saturētu kopā efenbarus biedrenes, veidojot stingras saites, kas saglabāsies arī visu atlikušo mūžu, iemācot savstarpējas palīdzības un savienības nozīmīgumu.

Tikai izrāpušās krastā, fārgajas atklāj, ka pasaule var būt visai sarežģīta vieta. Mēs varam prātuļot, ka tajos tālajos laikos, kad mūsu rase bija jauna, cīņa par izdzīvošanu varēja nebūt tik skarba. Tikai tad, kad augšupejošā sabiedrībā saziņa sasniegusi vislielāko nozīmi, sāk ciest indivīde.

Tas ir dabas likums: izdzivo stiprākā, vārgā krīt. Lēnīga zivs neatstās pēcnācējas, jo tās notiesās žiglāka zivs. Ātrākā zivs izdzīvos un nodos ātrpeldēšanas gēnus pēctecēm. Tas pats ir ar jilanē: daudzas fārgajas tā arī neiemācās runāt un nevar iesaistīties laimīgajā pilsētas sadzivē. Viņas ir paēdušas, jo neviena jilanē neliegs barību citai, tomēr tās jūtas neaizsargātas, nevajadzīgas un nedrošas par sevi, jo tās redz citas no sava efenbarus, kam valoda raisās un kas iesaistās pilsētas dzīvē. Nomāktas tās tvarsta jūrā zivis, līdz aizklīst prom un pazūd uz neatgriešanos. Mēs jūtam tām līdz, bet nevaram palīdzēt. Dabas likums liecina, ka vājajai jāiet bojā.

Pats par sevi saprotams, ka šī brīvprātīgā trimda ir tikai sievišķo ipatņu daļa. Kā zināms, visus vīrišķus atlasa un lolo jau no tā brīža, kad tie iztrausušies no okeāna. Iznīcībai lemta tā kultūra, kas pieļautu šo vienkāršo, milīgo bezdomu radījumu bojāeju. Vēl miklus no okeāna tos nogādā uz hanalē, lai tie vadītu tur laiku dīkā vaļībā, kas tiem pienākas. Paēduši un aizsargāti, tie laimīgi dzīvo, gaidīdami vien to dienu, kad būs jāizpilda pēdējais pienākums - savas rases saglabāšana.

BRĪdinĀjums

Turpmākais apskats varētu izrādīties pārāk tiešs, lai visas to pieņemtu. Tā detaļas jilanē varētu likties aizskarošas. Tā kā šā pētījuma autores tikai sniedz informāciju, katra, kas jūt, ka šāda veida izziņa viņai nesniegs prieku, var pāriet uz nākamo apakšnodaļu, izlaižot visu tekstu līdz nodaļai «Jilanē zinātne».

Vairošanās sākas ar procesu, kurā maza vīrišķo audu deva, saukta par spermiju, savienojas ar sīku sievišķo audu daļiņu, sauktu par olšūnu. Apaugļotā olšūna top par olu, ko vīrišķis nēsā īpašā ādas krokā - somā. Iznēsājot olu, sildot to un gādīgi glabājot, vīrišķis nobarojas it tukls, ir snaudulīgs un laimīgs. Kādudien no olas izšķiļas mīlīga jaunule, kas trauc uz jūru, un tas arī ir viss, kas še bilstams.

Varbūt nedaudz piedauzīgi sīkumi

Spermas un olšūnas saplūšanu nodrošina fizioloģisks akts, ko apzimē ar tehnisku terminu «kopulācija». Sniedzam šā procesa aprakstu.

Sievišķās būtnes ierosmes rezultātā virišķis nonāk uzbudinājuma stāvoklī. Kad tas noticis, viens vai abi vīrišķa kopulācijas orgāni pieplūst asinīm un izlien no peņu somiņas pie astes pamatnes. Kolīdz tas atgadījies, sieviete uztupstas vīrišķim virsū un ievelk peņus savā kloākā. Šajā brīdī abpusējā stimulācija, ko aprakstīt nav nepieciešams, izraisa krietnas vīrišķa spermas devas izšļākšanos. Specializētās šūnas - spermiji - atrod sievišķās būtnes rumpī olšūnas un savienojas ar tām, veidojot apaugļotas olas.

Vienlaikus ar spermu izdalās prostaglandīns, kas rada atbildes reakciju sievietes ķermenī, izraisot locekļu stingumu, kas līdztekus citiem efektiem paildzina seksuālo saplūsmi lidz pat lielākai daļai dienas. (Kopulācija, kuras laikā šis hormons neizdalās, tehniskā valodā tiek saukta par «perversiju» un šeit apspriesta netiek.) Šajā laika periodā apaugļotās olšūnas ātri attīstās un aug, lidz tiek izstumtas vīrišķa somā.

Ar to sievišķā sūtība ir piepildīta, viņas funkcijas - veiktas, un atbildība par jilanē rases turpināšanu pāriet vīrišķa ziņā. Apaugļotā olšūna satur kā vīrišķos, tā sievišķos gēnus. Ap implantētajām olām uzaug placentas; tās pieņemas apmēros, apgādājot olas ar baribas vielām, kas izraisa ievērojamas pārmaiņas vīrišķa organismā. Jau pēc pirmajām pāris dienām rodas dzinulis atgriezties pie jūras, siltajā seklumā, jo briestošajām olām vajadziga stabila temperatūra. Liedagā un jūrā vīrišķis piedzivo fizioloģiskas izmaiņas: pieņemas tuklumā un kļūst lēnīgs, lielāko daļu laika pavadot snaudā. Šāds stāvoklis ilgst, līdz olas izšķiļas, un jaundzimušās dodas jūrup.

Jāpiemin, ka, kaut gan tas neattiecas uz mūsu sugas turpināšanu, ik gadu liedagos dažs vīrišķis arī mirst, jo organisms ar grūtībām pārcieš metabolisma atgriezeniskās izmaiņas uz normālu stāvokli, taču tas ietekmē tikai vīrišķus, lidz ar to nav būtiski. Galvenais, ka ir sācies jauns jilanē dzīves cikls.

Jilanē zinātne

Pastāv daudz zinātņu. Ikkatra ir specializēta izziņas sistēma, pārāk detalizēta, lai ietilptu šajā isajā apskatā. Interesentes var smelt izziņas speciālajos darbos, kas apskata hromosomu ķirurģiju, ķīmiju, ģeoloģiju, fiziku, astronomiju u.c.. Šeit rodamas piezīmes tikai par gēnu inženieriju un matemātiku.

Kā jau viss jilanē vēsturē, mūsu bioloģiskās attīstības patiesie pirmsākumi zuduši gadsimtu dūmakā. Lai arī kā, mēs varam izdarīt dažus loģiskus pieņēmumus, kas izskaidro faktus, kādus mēs tos pazīstam tagad, tomēr pietiek ar pacietību un laiku, lai ik problēmu bioloģijas zinātnē galu galā atrisinātu.

Sākotnēji tika pieņemts, ka vienīgā izmantojamā metode ir prasta selekcija. Gāja laiks, interese un zināšanas par vairošanos padziļinājās, un tika uzsākti gēnu struktūras pētījumi. Pirmais svarīgais sasniegums bija tas, ka pētnieces izsekoja genoma kristalizācijai, kas izraisa evolūcijas stagnāciju. Tikai tad. kad bijām evolūciju apstādinājušas, mēs sākām to izprast.

Šajā punktā neinformēta lasītāja varētu apmulst un vaicāt, kā gan kāda spēj apstādināt evolūciju un veikt ģenētiskas izmaiņas? Atbilde nav nemaz tik vienkārša, un, lai tādu dotu, mums jāsāk no paša sākuma.

Lai izprastu gēnu inženieriju, secīgi jāapjēdz dzīvības bioloģiskie pamati uz šis planētas. Še pastāv divu līmeņu organismi. Vienkāršākie ir prokarioti. pārsvarā baktērijas, zilzaļās aļģes, vīrusi, u.tml.. Citas, lielākas un sarežģītākas dzīvības formas - eikariotus -, apspriedīsim, kad pienāks to kārta. Vispirms aplūkosim prokariotus.

Visiem minētajiem organismiem ģenētiskais materiāls atrodas DNS (dažiem virusiem - RNS) ciklos. Šķiet, ka šie sīkie organismi taupa savu ģenētisko materiālu, jo daudzi to genoma posmi ietilpst vienlaikus vairāku olbaltumvielu kodos. Pirmkārt, gēnu funkcionālā kontrole, kā ģenētiskās informācijas nodošanas izslēgšana ar kodēta enzīma izdalīšanu operonā, kā arī lai nodrošinātu identificējamu tās secību ar transkripciju vai kopēšanas enzīmiem. Otrkārt, pastāv DNS secība, kas sakārto DNS savstarpēji un starp citām DNS ķēdēm. (Piemēri būs parazītu nesošā baktērija plazmidai vai bakteriofāgam vai eikariota šūna - vīrusam.) Ir tādas baktērijas, kas ražo tikai pāris fermentu, kas sašķeļ vai sašuj DNS ķēdes, pazīstot noteiktas nukleotīdu secības, starp kurām jābūt griezumam vai šuvei. Ar šo fermentu palīdzību iespējams noteikt nukleotīdu secību DNS pavedienā. To dara, sašķeļot ķēdes ar fermentiem, kas pazīst zināmas secības, un pēc tam analizē iegūto, iespējami īso posmu sastāvu ar citiem fermentiem.

Šī piņķerīgā izpēte saistīta ar miljoniem mēģinājumu. Bet jilanē pacietībai nav robežu, un mums ir bijis miljoniem gadu ko mēģināt. Lai noteiktu DNS vai RNS nukleotīdu secības, lieto arī radioaktīvos nukleotīdus, kas pieķeras DNS ķēdei vietās ar noteiktu nukleotīdu secību. Pēcāk ar speciālu fermentu palīdzību zināmās secības izgriež un iešuj cita organisma ģenētiskajā materiālā.

Šādi pārveido baktēriju DNS gredzenus. Pirmkārt, izmanto plazmīdas. kas ir visīstākie baktēriju dzimumpavedieni. Otrkārt, pakāpeniski apstrādā ar vīrusiem - baktēriju dabiskajiem parazītiem. Un treškārt, lieto kosmīdas - mākslīgus DNS gredzenus ar speciāliem savienotājposmiem, lai tajos varētu iešūt jaunus un pārveidotus vecos gēnus, liekot baktērijai ražot jaunas olbaltumvielas.

Kā redzams, izmainīt baktēriju, kā arī vienkāršu eikariotu, teiksim, raugu olbaltumvielu sastāvu ir itin vienkārši. Daudz sarežģītāk ir pārveidot vēlamajā virzienā lielus eikariotiskos dzīvniekus. Šo radījumu olšūna tiek programmēta mātes olnīcā, kur arī izšķiras embrija tālākā attīstības gaita. Tikai pēc embrija pilnīgas ģenētiskas nokomplektēšanas šūna sāk ražot proteīnus, kas izmaina pašu šūnu un citas tuvējās šūnas, galu galā izveidojot augļa organismu. Šī norise ir pārāk sarežģīta, lai tagad būtu vērts sākt iztirzāt, kā jilanē sākušas tajā iejaukties un kā izkopušas savu prasmi. Jilanē zinātnē pietiek citu apspriešanas vērtu jautājumu.

Jāparunā par matemātiku, jo daudzas jilanē būs par to dzirdējušas, un visas mūsu zinātnes to izmanto, kaut arī reizumis nepietiekami. Sekojošais izklāsts ir precīzs, kaut pastrups.

Matemātikas zinātne balstās uz skaitļiem. Ja vēlaties izprast skaitļus, izstiepiet rokas uz priekšu ar lejup vērstām delnām, lai iekšpus esošie īkšķi saskartos. Atlieciet labo ārējo īkšķi pa labi. Tas būs cipars «viens». Tagad pēc kārtas pakustiniet pa pirkstam no labās uz kreiso pusi: blakuspirksts ir «divi», nākamais pirksts - «trīs», iekšpuses īkšķis - «četri». Kreisais ārmalas īkšķis ir «pieci», pirksti - «seši» un «septiņi», un beidzot, kreisais ārējais īkšķis ir «desmit» Desmit sauc arī par «bāzi», kas ir tehnisks termins, un mēs tajā neiedziļināsimies. Jāzin, ka skaitīšana atsākas atkal, kolīdz bāze sasniegta; desmit-un-viens, desmit-un- divi un tā līdz divreiz-desmit. Desmitu skaitu var pavairot neierobežoti, līdz iegūts vajadzīgais skaitlis. Tāpēc skaitļu nozīme zinātnē ir tik liela, jo lietas tiek svērtas, mērītas, pierakstītas, skaitītas utt.. Pati par sevi. matemātika ir gaužām vienkārša, tikvien reģistrēšana, vai kādas lietas lielākas vai mazākas, vai arī vienādas ar citām lietām.

Matemātikas sākumi laika gaitā gaisuši, tomēr paši matemātiķi uzskata, ka bāze «desmit» izraudzīta tāpēc, ka mums ir desmit pirkstu. Viņi apgalvo, ka par bāzi var izraudzīties jebkuru skaitli, kaut arī tas izklausās gaužām muļķīgi. Ja par bāzi ņemam divi, tad divi būs desmit, trīs - vienpadsmit, tālāk četri - simts, pieci - simt viens, seši - simt vienpadsmit, un tā uz priekšu. Ļoti neveikli, nepraktiski un reāli nepielietojami. Tika izvirzīta doma no fantastikas jomas, ka, ja astozoi prastu skaitīt, tad viņu bāzes skaitlis «desmit» līdzinātos mūsu «divpadsmit». Visi mūsu skaitļi tad mainitos tā, ka jilanē pastāvēšanas 40 miljoni gadu sarautos lidz kādiem nieka 30 miljoniem. Kā redzams, tamlīdzīga prātuļošana mūs noved purvā, tāpēc labāk pārtrauksim neveselīgo teoretizēšanu.

Jilanē kultūra

Mēs vēlētos jūs iepazīstināt ar jaunās vēstures jaunajiem terminiem. Viens no tiem ir «kultūra». To varētu definēt kā mūsu dzīvesveida pilnīgu apkopojumu, kas gadsimtu gaitā nodots no paaudzes paaudzē. Varam pieņemt, ka mūsu kultūrai pastāv vēsturiski pirmsākumi, taču nevaram rast skaidru priekšstatu par tiem. Viss, ko spējam, ir aprakstīt mūsu pašreizējo eksistenci.

Ikviena jilanē pieder savai pilsētai, jo viņas dzīve ir ar to nesaraujami saistīta. Kad mēs iznākam no jūras, varam vien mēmā godbijībā nolūkoties mūsu pilsētas nevainojamajā dailē. Mēs ierodamies te kā fārgajas, tiekam pieņemtas un barotas. Mēs ieklausāmies citās un mācāmies no tām. Mēs skatāmies un apgūstam. Kad mēs jau mākam runāt, piedāvājam savus pakalpojumus un tiekam laipni pieņemtas. Mēs skatām visu daudzpusīgo pilsētas dzivi un tiekam nozīmētas te uz vienu, te citu pilsētas daļu. Dažas no mums pieticīgi un labi kalpo pie ganāmpulkiem un lopkautuvēs. Ik jilanē, kas lasa šīs rindas, der atcerēties, ka kalpošana nav vien zinātne un zinibu krāšana, bet gan kalpošana, kurā visas jilanē ir vienlīdzīgas.

Tāpat kā pilsēta ir būvēta apļveidīgi, kur lauki un lopi atrodas ārējā lokā, nākamais riņķis ir apdzīvojamā pilsētas daļa, bet dzimšanas liedagi un ambeseds - pilsētas sirdi, tā būvēta mūsu kultūra. Lielais fārgaju aplis ir visattālākais. Vairāk iekšpusē mīt palīdzes un milzums apmācītu amatnieču un strādnieču. Tas ietver sevi loku, kur ir zinātnieces, virsuzraudzes, arhitektes - visas tās, kuras atrodas savas nozares zināšanu virsotnēs. Tās pavērstas ar skatu pret pilsētas valdonēm; bet visas kopā - pret valdoni eistaā. Tā ir loģiska, vienkārša, pilnvērtīga kultūra, - un vienīgā pastāvētspējīgā.

Tāda ir jilanē pasaule. Tāds bijis šis ceļš, «kopš izšķīlies laiks», un tā turpināsies vienmēr. Kur vien ir jilanē, tur spēkā ir jilanē likums, un visas ir laimigas.

Mūsu zemeslodes divos polos valda liels aukstums, bet jilanē ir pārāk gudras, lai spiestos uz turieni. Tagad gan ir atklāts, ka šajā pasaulē ir arī ērtas vietiņas, kur vēl nav jilanē. Mēs apņemamies sevis un pasaules labad aizpildīt šo tukšumu. Dažās no šīm vietām mīt astazoi, netīkamie astazoi. Zinātnes interesēs mums jāizpēta šie radījumi.

Vairums lasītāju nu var aizvērt šo sējumu, jo tos šādas lietas neinteresē. Turpmākais materiāls domāts tām, kurām šajā jomā ir specifiska interese.

Tulkotāja[1] piezīme

Te beidzas tulkojums no jilanē valodas. Lai gūtu zināmu izpratni par aizraujošo problēmu kompleksu, ar ko saskāries tulkotājs, strādādams ar šo neparasto valodu, lūdzu ielūkoties nākamajā nodaļā.

Jilan ē valoda

Miljoniem gadus ilgā, lēnā attīstība radījusi bagātu un sarežģītu valodu. Faktiski tā ir tik komplicēta, ka dažas nekad tajā tā ari neielauzās un nekļūst par jilanē. Šī priekšroka kultūrā dala rasi divās apakšgrupās, no kurām viena, atšķirta no dzīves pilsētās, paliek dzīvot savvaļā, lielāko daļu dzīves pavadot jūrā. Tās nevairojas, jo nav spējīgas aizsargāt kūtros vīrišķus no plēsoņām. To zaudējums nozīmē, ka sugas genofonds lēnām noveco, bet šis process ir gauss kā šļūdonis.

Jilanē sarunājas ar secīgas pozu-žestu ķēdes palīdzību, kurā katra poza satur no viena līdz pat četriem jēdzieniem. Katrai pozai ir arī kontrolžests, kas tiek pausts ar stilizētu ķermeņa pozīciju vai kustību, kam ir noteikta nozīme kopējās jēgas ietveršanā. Šīs pozas reti mēdz būt vienas un tās pašas, jo iespējamo kombināciju skaits ir milzīgs - aptuveni 125 000 000 000.

Ik mēģinājums pārtulkot jilanē latviski atduras pret grūti risināmām problēmām. Pirmām kārtām, jārēķinās ar kontrolžestiem - stilizētām ķermeņa pozām. Nepilnā to uzskaitījumā, apzīmējot ar nosacītiem pieraksta simboliem, ietilpst:

Jilanē valodas skaņas ir līdzīgas cilvēcīgajām, un pamatizpratnei nav arī nepieciešams ievērot visas atšķirības. Pastāv četras īpašas zīmes, kas apzīmē tikai jilanē raksturīgas skaņas. Tās ir ' (balsenes aizvēršanās), < (pakšķis), I (klikšķis) un * (lūpu šmauksts).

Valodas bagātība un tās precīza pieraksta grūtības redzamas sekojošā izteiciena tulkojumā:

Atst āt mīlošo tēvu un jūras skāvienos iegrimt ir pirmās ciešanas dzīvē, bet draudzenes - pirmā līksme, kas tevi sagaida tur.

Pozu-žestu jēdzienu virkne, no kuriem katram ir savs kontrolžests, vieglākai izpratnei secīai numurēti no C1 līdz C12:

(1)  Šajā punktā ar astes gala apļošanu tiek norādīta arī Apkārtesamība.

(2)  Ar žokļu muskuļu kustību kā žāvājoties tiek pasvītrots arī siltums.

(3)  Jāatzīmē, ka 4. un 5. vienību savieno kontrolžesti; 3. un 5. sākumā - vienlaikus divi pretēji jēdzieni.

(4)   Šeit jilanē ietur pauzi un atkārto pozas-žestus apgrieztā secībā, lai veidotu atbrīvotu līdzsvarotu hiasmu.

Tā visa literārais tulkojums ar kontrolžestiem iekavās lasāms sekojoši:

C1 (sildīties) Mīlestība.

C2 (gulēt) Vīrestība. Draugs. Pieskāriena / ožas / taustes sajūtas.

C4 (krist) Spiediens. Lipīgums. Pārtraukšana.

C5 (krist) Ieeja. Bezsvars. Aukstums.

C6 (peldēt) Sāļums. Aukstums. Kustība.

C7 (segt) Skaitlis 1. Sāpes. Pieskāriena / ožas / taustes sajūtas. //

C8 (zvaigzne) Skaitlis 1. Prieks. Pieskāriena / ožas / taustes sajūtas.

C9 (peldēt) Sāļums. Aukstums. Medības.

C10 (izstiepties) Šķitums. Atklāsme. Palielināšanās. Izaugsme.

C11 (peldēt) Liedags. Vīrišķis / sieviete.

C12 (aizsniegt) Mīlestība.

Plašāks iepriekšējā pieraksts varētu būt šāds:

Enge hantēhei, agatē embokēka iirubushei kaksheisē, hēavvahei; hēvai'ihei, kaksheintē, enpeleiuu asahen enge.

Visprecīzākajam tulkojumam latviski jāskan dzejā, bet pasvītrosim, ka tulkojums tomēr ir tikai aptuvens: No mīlas tēvišķās tu izstumta un devies jūrup klaidā nemīlīgā, aukstā; tās pirmās sāpes dzīvē tavā ir, bet pirmais tavas dzīves prieks te, medīblaukos saltos, sāļos, rast jaunas draudzenes un viņu pulka kvēlā mīlā silt.

Pamatatšķirības starp cilvēku un jilanē valodu ir tik lielas, ka tās dažam var būt nepārvarams šķērslis mēģinājumos apgūt jilanē valodu. Cilvēciskas būtnes, kas savā starpā sarunājas dažādās valodās, sāk saprasties, norādot uz lietām ap sevi un saucot tās vārdā: akmens, koks, lapa. Pēc zināmas saprašanās viņi nonāk pie darbībām: «Met akmeni, pacel lapu.»

Tā tas nenotiek attiecībā uz jilanē. Viņas nenosauc priekšmetus, bet tos apraksta. Lietvārdu «krēsls» viņas aprakstīs kā «neliels koka gabals, uz kura apsēsties.» Kur mums jālieto vienkāršs lietvārds «durvis», jilanē būs citāda valodas konstrukcija: «ieeja siltā vietā.» No otras puses, savukārt, tā varētu būt «izeja uz aukstu vietu».

Šādus jēdzienus nesaprata Isele. (Sk. 80. Ipp.) Viņa iegaumēja dažus vārdus, un tai bija pavirša nojēga par kontrolžestu lietošanu. Kad Vaintē mēģināja ar viņu runāt, viņa teica: (*) esekapen (t) yidshepen (y) yileibesat (r ) efenduuruu (1 ) yilsatuu (* ) yilsatefen.

To var tulkot tā: (zvaigzne) galvenā prasība; (uzkumpt) pavēle kādai runāt; (izstiepties) runas grūtību jēdziens; (izstiepties) dzīves turpināšanās jēdziens; (uzkumpt) runas spēju pieauguma jēdziens; (zvaigzne) valoda nozīmē dzīvību.

Tulkojums: «Es personiski un nelokāmi pieprasu: runā kā kāda no jileibēm - tām, kam valoda sagādā grūtības. Šādā veidā tu saglabāsi dzīvību un varēsi turpināt dzīvot. Valoda nozīmē izaugsmi! Lūdzu, saproti jel: valoda nozīmē dzīvi.»

Viss, ko Isele no sevis varēja izdabūt, bija: «has leibe ēnē uu.» Viņa domāja, ka saka: «man ir grūti runāt, lūdzu…» Tas kas no tā iznāca un diemžēl bija viņai liktenīgi, vairāk izklausījās pēc: «sieviete - vecums / sairums - pieaugums - piekāpība.» Viņas pielaistās kļūdas:

(1)   «man ir» šeit nenozīmē «es», bet «sieviete». Pārpratuma cēlonis ir tas, ka Enga brīžos, kad runāja par sievieti, norādīja uz sevi.

(2)   «leibe» patiesi nozimē «grūtības», ja tas teikts vienlaikus ar kontrolžestu, kurš satur zināmu samulsuma pakāpi, piemēram, «uzkumpt», «saliekties» vai «tupēt». Bez tā šī nozīme robežojas ar vecuma jēdzienu, kas nozīmē lejupslīdes procesu ne tikai jilanē valodā vien.

(3)   «ēnē» nebūt nenozīmē «runāt», bet gan «pieaugums», jo jilanē šīs idejas apvieno visai bieži.

(4)    «uu» bija bieži lietots apzīmējums iedrošināšanai, pamudinājumam Engas mācību stundās, bet tas nozīmē tādus jēdzienus kā «attīstīties», «censties», «ķerties klāt». Tas nenozīmē «lūdzu».

Tā kā Iselei nebija astes, viņa nevarēja pareizi parādīt žestu «segt». Piedevām viņa vēl pieļāva fatālu kļūdu, atdarinādama Vaintē beidzamo - «zvaigznes» pozu, kas apliecina draudīgu pārākumu. Tādēļ Vaintē nosprieda, ka Isele teikusi kaut ko tamlīdzīgu: «Večas novīstot kļūst pielaidīgas» vai, iespējams, ka tā: «sievišķim novecojot, aug viņas piekāpība». Vaintē pamatoti zaudēja pacietību; viņas dusmas vēl pavairoja fakts, ka bijusi laipna pret šo lopiņu, kurš ne vien nezemojās, bet pat izslējās viņai pretī kā «zvaigzne».

Keriks, turpretī, teica tā:

( k ) esekakurud ( h ) esekyilshan ( i ) elel ( I ) leibeleibe. Kompleksā tas nozīmē (segt) pilnīgu riebuma pārtraukšanu ar (celties) lielu vēlēšanos runāt (neitrālā) ilgi jo ilgi (neitrālā) grūti-grūti.

To Vaintē saprata kā: «Es ļoti negribu mirt. Es ļoti gribu mācēt runāt. (Padevīgi.) Tas nākas ļoti ilgi, ļoti grūti.» Sākumā Vaintē neievēroja kontrolžestu «segt», jo Kerikam nebija astes. Toties viņa saprata «celties» un lēnām atskārta, ko viņš gribējis teikt.

Tani

Pasaules vēsture ir rakstīta tās iežos. Kaut pastāv vēl arī neatbildēti jautājumi, tomēr vispārējā mūsu planētas vēsture no paleozoja ēras līdz pat mūsdienām ir fiksēta fosilajās atliekās. Senās dzīvibas laikmetā - pirms 605 miljoniem gadu - vienīgās būtnes, kas mita seklajās, siltajās jūrās, bija tārpi, medūzas un citi bezmugurkaulnieki. Kontinenti tolaik veidoja monolītu laidumu, ko sauca par Pangeju.

Tieši tajos laikos dažas jūras radības veidoja kaļķa čaulas atbalstam un aizsardzībai. Iekšējo skeletu attīstība sekoja vēlāk, līdz ar pirmajām zivīm. Vēlākajām zivīm jau bija plaušas un daivveidigas spuras. Kad tās uzdrošinājās iznākt no jūras, šīs spuras ļāva tām izdarīt pirmo atspērienu pret sauszemi. Apmēram pirms 290 miljoniem gadu no tām attīstījās abinieki, pirmo rāpuļu priekšteči.

Pirmie dinozauri uz Zemes parādījās tikai kādu nieku senāk par 205 miljoniem gadu, bet, iekām jūras ūdeņi ievēlās Pangejas masiva pirmajās plaisās, dinozauri jau bija izplatījušies pa visu pasauli - katrā gigantiskā kontinenta daļā. kas pēc tam sadalījās mazākos kontinentos, kurus pazistam šodien. Tā bija ķirzaku pasaule, ik nišu dzīvajā dabā aizpildīja ķirzakas, 135 miljonus gadu tās nedaliti valdīja šajā pasaulē, līdz pār viņiem nāca pastarā tiesa. Okeānā iegāzās meteorīts 10 kilometru diametrā, izsviežot atmosfērā miljoniem tonnu ūdens un putekļu. Dinozauri izmira. Gāja bojā 70 procentu tajā laikā dzīvojušo sugu. Pavērās ceļš ciršļveidīgiem sīkuļiem - visu mūsdienu zidītāju priekštečiem. Tie nu sāka izvērsties, līdz mazpamazām apdzīvoja visu zemeslodi.

Tikai galaktiska sagadīšanās, mūžības kauliņu spēle lika nokrist milzu bluķim, kas satricināja visu planētu.

Bet ja nu tas būtu gājis secen? Ja varbūtības likums būtu lēmis citādi un bumba no izplatījuma Zemi nebūtu ķērusi? Kā tādā gadījumā pasaule izskatītos šodien?

Pirmā acīmredzamā atšķirība varētu būt tā, ka nebūtu Islandes, jo šī vulkāniskas izcelsmes sala iezīmē vietu, kur meteorīts sadragāja Zemes garozu un ieurbās mantijā.

Otra lielākā atšķirība būtu vēl līdz šim neizprastajā vispasaules klimata pulsācijas ritmā. Mēs zinām, ka dažādi ledus laikmeti nākuši un gājuši, taču nav zināms, kāpēc. Zinām arī, ka pagātnē izmainījās Zemes polaritāte, ka magnētiskais ziemeļpols šodien nonācis dienvidos, bet nejaužam, kāpēc tas tā. Šķiet tomēr, ka, ja nu Zemi nebūtu ķēris meteorīts, kas sabangoja atmosfēru pār visu planētu, tad leduslaikmetu cikls un kontinentu veidošanās ievirzītos citās sliedēs.

Palūkosimies, kāda varētu būt bijusi pasaule.

Dinozauru kundzība nav sagrauta. Pasaule pieder viņiem, un tie dominē ikvienā kontinentā. Un radības kronis ir jilanē.

Tikai rietumu puslodē ir citādi. Kaut gan Dienvidamerikā nedalīti valda rāpuļi, ziemeļos vērojama nedaudz atšķirīga aina.

Centrālamerikas zemes strēle, kas savieno ziemeļu un dienvidu Ameriku, dažādos ģeoloģiskajos periodos atradusies zem okeāna līmeņa. Kādā kritiskā periodā zemes garozas lūzums ļāva jūrai pārklāt lielāko daļu Ziemeļamerikas. Neilgi pēc tam uz dienvidiem sāka slīdēt šļūdoņu ledus vairogs, bezmaz sasniedzot plašās iekšzemes jūras krastu, tādēļ miljoniem gadu še valdīja ziema, atslābinot savas skavas tikai pašā vasaras vidū. Aukstasiņu sugas izmira, dodot ceļu siltasiņu dzīvniekiem. Šajā sauszemes masīvā uzplauka un attīstījās tieši tie, kļūdami par dominējošajām dzīvības formām.

Kad ledus vairogi atkāpās, zīdītāji izplatījās uz ziemeļiem. Ar laiku Vidusamerikas sauszemes tilts atkal pacēlās virs jūras līmeņa, un zīdītāji saimniekoja visā plašumā no okeāna līdz okeānam, līdz pakāpeniski sāka atgriezties rāpuļi. Bruņās slēgtiem astoņdesmittonnīgiem briesmoņiem zīdītāji nespēja pretoties, neatlika nekas cits, kā atkāpties.

Siltasiņu radības varēja izdzīvot tikai ziemeļos un kalnu apvidos. Viņu vidū bija arī Jaunās Pasaules primāti, no kuriem attīstījās tani.

Tātad, Vecajā Pasaulē zīdītāju nav, tur mīt tikai dinozauri. Nav lāču un suņveidīgo, toties briežu un stirnu Jaunajā Pasaulē netrūkst, - no sīkām sugām līdz pat milzīgajam Ziemeļamerikas alnim. Te mīt mastodonti un pulka somaiņu, ieskaitot zobenzobu tīģerus. Zīdītāji plašā daudzveidībā apdzīvo auglīgo joslu uz dienvidiem no ledājiem un uz ziemeļiem no aukstasiņu zauriem.

Vairums tanu zem skarbās vides spaidiem nav attīstījušies tālāk par klejojošu mednieku sabiedrību. Toties šādai dzīvei viņi ir pielāgojušies īpaši sekmīgi. Ir gan arī izņēmumi, tādi kā saski, kas sasnieguši stabilu neolīta zemkopju attīstības līmeni. Viņi izkopuši aušanas un podniecības amata prasmi, viņu sabiedrība ir vairāk noslāņojusies un augstāk organizēta. Tas gan nenozīmē, ka viņi kaut kādā ziņā būtu pārāki par tanu medniekiem, kuriem arī bija bagāta valoda, primitīvas mākslas formas, daudz praktisku iemaņu un stabilas ģimeņu grupu attiecības.

Marbaka valoda

Marbaks, lidzīgi citām valodām, kurās runāja tani, bija mūsdienīgāks tās pirmvalodas dialekts, kuru sauca par Austrumkrasta valodu. Marbakā «vīrs» ir «hannas», daudzskaitlī - «hannasan». Variācijas ir «hennasan» - velamana mēlē, «hnas» levrevasanā, «neses» - lebnarojā utt..

Visi šo mazo cilšu grupu nosaukumi ir aprakstoši, piemēram, «velamani» nozīmē «salinieki», «levrevasani» - «melnteltieši», t.i., «ļaudis no melnajām teltīm». Sieviete ir «linga», daudzskaitlī «lingai», kam plaši izplatīta līdzība. Personas bezdzimuma apzīmējums ir «ter», no kura ir atvasināts daudzskaitlis «tanu», kas pieņemts kā pamatapzīmējums visiem citiem cilvēkiem.

Visbiežāk lietotā viriešu dzimtes lietvārda locīšana ir sekojoša:

Vienskaitlis Daudzskaitlis

Nominatīvs hannas hannasan

Akuzatīvs hannas hannasan

Ģenitivs hannasa hannasanna

Datīvs hannasi hannasanni

Lokatīvs hannasi hannasanni

Instrumentālis ļiannasom hannasom

Marbaka v ārdnīca

Marbaks Latvie šu valoda

alladjex zintnieks, šamanis

amaratan nemirstīgie (dievišķās būtnes)

arnhvīt vanags

atta tētis

bana dēlēns

beka sasiet (mezglā)

bensīl sfagnu sūnas

daļas zupa

egoman zvērējušie

ekotaz riekstu-ogu mikslis

elsk mastodonts

erman debesis

Ermanpadar debestēvs

hans karagājiens

hannas vīrs, vīrietis

hannasan vīri, vīrieši

hardalt kalmārs

hault divdesmit (vīru skaits)

TOC \o "1-3" \h \z himin kalns

istak ceļš

kurmar upe

kurro vadonis

levrelag apmetnes vieta

levrevasan melno telšu ļaudis

ley izdega

linga sieviete

lingai sievietes

madrap mokasīns

margalus ķirzaku pazinējs

mar mati

marag aukstasiņu dzīvnieks

marin zvaigzne

marsk ihtiozaurs

murgu vārda «marag» daudzskaitlis

nat slepkava

naudinz mednieks

parad brasls

sammad jaukta ļaužu grupa

sammadar vēlēts samada virsaitis

stessi liedags

tais labība

tanu ļaudis

ter persona

terred ļaužu grupa darbībā

terredar šādas grupas vadonis

tharm gars, dvēsele

torsk ihtiozaurs

torskan ihtiozauri

torskanat ihtiozauru bars

ulfadan garbardis

vvedam sala

Jilan ē vārdnīcā

Jilanē Latviešu valoda

(Piezīme: šis saraksts ietver kā vienkāršākus runas elementus, tā biežākos žestus-pozas.)

dee šis

ee ara

eede tas

eesen plakanums

efen dzīve

efenburu bērnībā noformējusies grupa

efenselē efenbara locekle

eisek dubļi

eisekol dzīvnieks-bagars

eiset atbildība

eistaa pilsētas valdniece

eksei cēlonis

elin mazs

embo spiediens

empē uzslava

end šķitums

enet ezers

ēnē krājums

enge mīlestība

enteesenat pleziozaurs

ento katrs atsevišķi; pa vienam

Entoban< Āfrika

erek ātrums

esek virsotne

esekasak perēšanas liedagu apsardze

esik dienvidi

espei poza

eto< šāviens

fafn ķert

far< jautāt

fargi kāda, kas mācās runāt

gen jauns

Gendasi Ziemeļamerika

gul dzirde

hais prāts

han vīrišķība

hanalē vīrišķu mītne

has sieviete

has dzeltenums

(N.B. - šie abi iepriekšminētie jēdzieni vienmēr tiek atšķirti ar kontrolžesta izvēli.)

hē skaitlis «viens»

hen virietis / sieviete; virišķais / sievišķais

hent revolūcija

hēsotsan šautras raidošs ierocis

hornsopa ģenētiska forma

igi ieeja

ihei ožas / taustes sajūta

ineg vecs

lnegban< pilsēta-mājas

inlē liela izmēra

intē medibas

ipol berzt; spodrināt

Isegnet Vidusjūra

isek ziemeļi

ka< pārtraukšana

kain skatiena līnija

kakh sāls

kal inde

kalkasi ērkšķu krūms

kasei ērkšķis

kem gaisma

khets izliekums

kiyis austrumi

kru īss

lan< kopošanās

leibe grūtības

lek sliktums

mal bez raizēm

man< pēdējais

Maninlē Kuba

melik tumšs

natē draudzene

nefmakel radījums-apsējs

neni galvaskauss

nenitesk triceratopss

nin trūkums

ninsē bezatbildīgs

nu< atbilstība

okol zarnas

onetsensast stegozaurs

pelei atklājums

rubu bezsvara

ruud pārtraukums

sas< ātrums

sat vienādība

selē atkarība

sēsē kustība

sete darba grupa

shak maiņa

shan griba

shei aukstums

sokēi līdums

son< elements

stal vajāt

takh tīrs

tarakast apseglots jājamlops

tesk ieliekums

top skriet

tsan dzīvnieks

tso sūds

tuup tukls, neveikls

unut rāpot

unutakh matēdājs kailgliemezis

uruketo ihtiozaurs-mutants

uruktop astoņkājains mutants-nastnesis

urukub brontozaurs

ustu asinis

uu augt

ustuzou zīdītājs

yil valoda

Zooloģija

Apmetnis

Apmetnis

(Selachii: Eiasmobranchus kappe mutatus) Jilanē izmanto, lai sasildītos naktī vai nemīlīgā laikā. Šiem radijumiem nav pilnīgi nekāda saprāta, bet labi barotu mantiju ķermeņa temperatūra pastāvīgi turas ap 102 grādiem pēc Fārenheita (apmēram 39°C).

Araketo

Araketo

(lchthyopterygia: lchthyosaurus monstrosus mulatus) Vislielākā no jūras ķirzakām, kas pieder milzīgo ūdens dinozauru dzimtai. Gēnu inženierija un selekcija gadu tūkstošos izveidoja ihtiozauru celmu, kurš morfoloģiski stipri attālinājies no izejas celma. Virs mugurkaula tiem izveidojies plašs dobums, kurš atveras muguras spuras vidū un tiek izmantots ļaužu un kravas izvietošanai.

Araktops

Araktops

(Chelonia: Psittachosaurus montanoceratops mutatus) Viens no visvairāk pārveidotajiem jilanē dzīvniekiem. To izmanto kā sauszemes transportlīdzekli, kurš pārvar lielus attālumus ar smagām kravām. Gēnu duplikācijas rezultātā tam ir astoņas kājas.

Banzemnila

Banzemnila

(Metatheria: Didelphys dimidiata) Sārti pelēks somainis ar trim melnām joslām pār muguru. Tas spēj pieķerties priekšmetiem ar asti un pakaļkājām, kuru īkšķi novietoti pret citiem pirkstiem. Plēsējs, ķer žurkas un peles. Saski to piejaucējuši un izmanto, lai atbrīvotu savus labības apcirkņus no šiem kaitēkļiem.

Dižbriedis

Dižbriedis

(Eutheria: Alces machlis gigas) Lielākais no briežveidīgajiem. Izceļas Cervidae dzimtā ar savu iespaidīgo ragu platumu. Tani to medī ne tikai gaļai, bet arī vērtīgās ādas dēļ, kuru galvenokārt izmanto teltīm.

Eisikola

Eisikola

(Eutheria: Trichechus latirostris mutatus) Ūdens zīdītājs, augēdājs, kurš filtrē ūdenstilpes gultni, lai iegūtu bentiskus ūdensaugus. Mutantiem ievērojami palielināti izmēri, un tos izmanto ūdenstilpju gultņu tīrīšanai un bagarēšanai.

Elinous

Elinous

(Saurischia: Coelurosaurus compsognathus) Mazs, veikls zaurs, kuru jilanē audzē, lai apkarotu sīkus kaitīgus zīdītājus. Krāsainās ādas un pakļāvīgās dabas dēļ dzīvnieks nereti kļūst par mājas luteklīti.

Enicenzasts

Enicenzasts

(Ornithischia: Stegosaurus variatus) Lielākais no plākšņzauriem. Šo milzīgo zālēdāju no uzbrukumiem pasargā divas plākšņu rindas pār kaklu un muguru, kā arī vareni dzelkšņi uz astes. Tas parādījās vēlīnā Juras" periodā, un tikai jilanē modrā aizsardzība paglābusi šo dzīvo pārakmeņojumu no izmiršanas.

Ent īsenats

Ent īsenats

(Sauropterygia: Elasmosaurus plesiosaurus) Plēsīgs jūras rāpulis, pielāgojies pelaģiskam dzīvesveidam un maz izmainījies kopš Krīta perioda. Raksturīga maza galva un garš čūskveida kakls. Airveida pleznas apmēram tādas kā jūras bruņurupučiem. Nesen selekcionētajām pasugām palielināta smadzeņu masa, un tās pakļaujas dresūrai, kuras rezultātā tiek izmantotas kā barības piegādātājas araketo (lchthyosaurus monstrosus mutatus).

Epetruks

Epetruks

(Tyrannosaurus rex) Lielākais un bīstamākais

plēsīgais dinozaurs. Augumā pārsniedz 40 pēdas (12 m), tēviņu masa - līdz 7 tonnām.

Priekškājas - mazas, bet stipras. Savu lielo izmēru dēļ ir samērā lēnīgs, tāpēc uzbrūk tikai lielākajiem dzīvniekiem. Lielu daļu barības iegūst, atņemot laupījumu mazākiem plēsējiem.

Hezocans

Hezocans

(Squamata: Paravaranus comensualis mutatus) Ši varānu suga tiktāl pārveidota, ka palicis maz kopīga ar izejas sugu. No Brachinus ģints vabolēm iegūtie gāzu dziedzeri rada spiedienu, kas izgrūž dzelksni, kura smaile, izejot caur speciāli selekcionētas Tetradontidae ģints zivs vairošanās orgāniem, kļūst indīga. Tā ir visnāvējošākā zināmā inde: jau 500 molekulu pietiek, lai izraisītu paralīzi ar sekojošu nāvi. Dzelkšņus iegūst no speciāliem krūmiem.

Jūgankšaā

Jūgankšaā

(Squamata: Phrynosoma fjernsyna mutatus) Tā kā jilanē valodu līdz ar skaņām veido ādas krāsas maiņa un kustības, rakstu valoda ir neiespējama, un tā arī nav izveidojusies. Vēsturiski zināšanas tikušas nodotas mutiski; informācijas ierakstīšana kļuva iespējama tikai pēc dzīvu šķidro kristālu displeja izaudzēšanas, kurā attēls kustas vienlaikus ar skaņas ierakstu atskaņošanu.

Jūnatehs

Jūnatehs

(Mollusca: Deroceras agreste mutatus) Viens no jilanē tehnoloģijas stipri pārveidotajiem dzīvniekiem. Šis gliemis it viegli pārstrādā grūti sagremojamas olbaltumvielas, galvenokārt matu, epider- mas, nagu utt. ragvielu.

Laiva

Laiva

(Cephalopoda: Archeololigo olcostephanus mutatus) Jilanē ūdenstransporta līdzeklis. Pārvietojas, uz aizmuguri izgrūžot ūdens strūklas. Šo radījumu nosacītās garīgās spējas pielīdzināmas viņu senču - kalmāru saprātam, bet ar to pietiek, lai pēc speciālas dresūras apgūtu noteiktas vienkāršas komandas.

Mastodonts

Mastodonts

(Eutheria: Mastodon americanus) Liels zīdītājs ar gariem triekņiem, kas ir pārveidoti priekšzobi. Tā tvērējorgāns ir snuķis, kurš sniedzas līdz zemei. Tani to piejaucējuši, lai varētu mērot garu ceļu medību sirojumos līdzi ar visu savu mantību, kas sakrauta uz šļūceņiem.

Nenitesks

Nenitesks

(Ornithischia: Triceratops elatus) Četrkājains zālēdājs, kuram raksturīgi trīs ragi uz kaula galvasvairoga. Neizmainījies kopš Krīta perioda. Vairojas, dējot olas. Smadzeņu tilpums ir mazs, un saprāta vēl mazāk. Aug lēni, līdz ar to nav praktiski izmantojams kā gaļas lops, toties ir dekoratīvs.

Sandu ū

Sandu ū

(Anuva: Rana catesbiana mutatus) Iejaukšanās dzīvnieka gēnu struktūrā izmainījusi šo vardi pilnībā. Par sugu liecina tikai āda. Pareizi kombinējot gaismas krišanas leņķi caur tās galvas dzīvajām lēcām, var panākt palielinājumu līdz 200 reizēm.

Stirna

Stirna

(Eutheria: Cervus mazama mazama) Stirna, kuras bukiem ir mazi, nežuburoti ragi. Tā nav gluži tāda stirna, kas dzīvo mūsdienās Latvijā (Capreolus capreolus), tomēr ārēji tai visai līdzīgi. Blīvi apdzīvo Ziemeļu puslodes mēreno zonu. Tani izmanto šos dzīvniekus pilnībā - gan gaļu, gan ādu. Ādu ģērē un darina no tās apģērbu un citus ādas piederumus (mokasīnus - madrapus, somas u.c.).

Tarakasts

Tarakasts

/Ornithischia: Segnosaurus shiungisaurus mutatus) Plēsīgs dinozaurs ar asu knābi; lielākie īpatņi augumā pārsniedz 18 pēdas. Grūti paļaujas apmācībai un vadāmi ar lielu spēku, bet, attiecīgi izdresēti, kļūst par vērtīgiem transporta līdzekļiem.

Zobenzobu tīģeris

Zobenzobu tīģeris

(Metatheria: Machaerodus neogeus) Somaino tīģeru dzimtas pārstāvis. Liels un negants plēsējs, kurš nonāvē laupījumu ar saviem zobenveida ilkņiem, kuri sniedzas ārā pat no aizvērtas mutes. Daži kargu mednieki piejaucējuši šos zvērus un izmanto tos medībās.

Content

Harisons Harijs RIETUMOS NO ĒDENES

Prologs

Kerika priek švārds

1. gramata

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

2. gramata

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

XXXI

XXXII

XXXIII

PASAULE RIETUMOS NO ĒDENES

Tulkotājā piebilde

Agrīnie gadi

Jilanē fizioloģija

Ēdienkarte

Vairošanās

BRĪdinĀjums

Varbūt nedaudz piedauzīgi sīkumi

Jilanē zinātne

Jilanē kultūra

Tulkotāja piezīme

Tani

Marbaka valoda

Zooloģija

Apmetnis

Araketo

Araktops

Banzemnila

Dižbriedis

Eisikola

Elinous

Enicenzasts

Ent īsenats

Epetruks

Hezocans

Jūgankšaā

Jūnatehs

Laiva

Mastodonts

Nenitesks

Sandu ū

Stirna

Tarakasts

Zobenzobu tīģeris