Grīns Aleksandrs

STĀSTI

Stāsti Aleksandrs Grīns

mākoņu krastā

I

Kad Augusts Mistrejs ar savu sievu Taviju beidzot nolēma pārvilkt svītru savām brīnišķīgajām cerībām, viņiem citas izejas nebija kā pārcelties uz kādu laiku pie Jonsona, attāla radinieka. Pirms gada, kad Jonsona darījumi sāka zelt un plaukt, viņš, savu panākumu uzbudināts, ar aizrautību sapļāpāja daudz tukša; tādēļ Mistreji viņa toreizējo ielūgumu, lai brauc, kad vien iekārojas, uz viņa tikko iepirkto muižu, līdz pat pēdējam laikam uzskatīja par īstu sirds degsmi un pavisam vienkārši tiecās turp, nopūzdamies par burvīgo stūrīti, kādu viņi nevarētu iegūt, pat samaksājot naudu otrreiz.

Tas notika pirms septiņām dienām. Mistrejs nobāla un pievēra acis, bet Tavija, ar savām mazajām rokām ieķērusies vārtu treliņos, pacēlās uz pirkstgaliem, lai kaut tikai reizi vēl paskatītos saulainajā ziedošajā dārza alejas ieloka. Saimniece, jauna koķeta sieviete ar pilnīgu mieru sejā, viņus pavadīdama, ar vieglu rokas kustību it kā glāstīdama skāra lauru koka zariņu, un šī kustība, kas pauda īpašnieka tiesības, izraisīja Tavijas dvēselē lādzīgas skumjas. Viņi abi ar vīru bija tik gudri aplaupīti, ka vainīgo meklēt nebija nozīmes; nebija nozīmes ar pēdu dzīšanu vairot sāpes. Turklāt Tavija un tāpat viņas vīrs juta vislielāko riebumu pret visādām netīrām mahinācijām.

—   Kādēļ jūs tam cilvēkam uzticējāties? — vaicāja saimniece. — Kādēļ neatnācāt pie mums agrāk bez viņa klātbūtnes?

—  Viņš teica … — iesāka Tavija, elpai aiztrūkstot, un paskatījās uz vīru. — Ko? Vai tad tā nebija?

—   Nu, pastāsti, — Mistrejs lēnīgi piekrita.

Tavija, pavicinādama rādītājpirkstu, sāka bikli un

atturīgi:

—  Mēs ielikām sludinājumu … ziniet? Nu, tai avīzē, kur papagailis. Mēs šo un to pārdevām; patiesību sakot, pārdevām visu, taču mūsu sapnim — dzīvot saulainā gleznainā stūrītī — beidzot vajadzēja piepildīties? Tad atnāca tas pats O'Teils …

—   Bet to jau reiz mēs stāstījām, — Mistrejs saudzīgi pārtrauca. — Ai, cik ļauni darbi. Nu, īsi sakot, mūs apkrāpa, un neviens cits tur nav vainīgs, tikai mēs paši. Atdevām gandrīz visu naudu, jo mums iegalvoja, ka šo īpašumu kārojot daudzi un vajagot pasteigties.

—   Bet jūs taču pat neapskatījāt, ko jūs pērkat?

—   Diemžēl! — teica Mistrejs. — Pēc tā blēža vārdiem, te brīnišķīgā kārtā bija viss, kas pilnīgi apmierina mūsu gaumi. Un šinī ziņā viņš nav mūs krāpis.

—   Viņš atstāja, — sarkdama teica Tavija, — jūs varat iedomāties, pilnīgi pieklājīga cilvēka iespaidu. Mēs tā priecājāmies.

—   Tā tas tiešām bija, — piebalsoja Mistrejs un gurdi pamāja sievai. — Tavij, laiks braukt.

—   Griezieties nekavējoties tiesā, — ieteica saimniece, — varbūt vēl nav par vēlu un noziedznieku izdodas sameklēt.

To sakot, viņa ar savu enerģisko tumsnējo roku sāka citu pēc citas lauzt smagas sārtas rozes — veselu pušķi krāšņo luteklīgo ziedu. Viņa to pasniedza satrauktajai jaunajai sievietei.

—   Ņemiet, — viņa maigi sacīja, — man gribas kaut vai ar šiem ziediem jūs iepriecināt.

Tavija uz mirkli atplauka, paņēma ziedus un atvirzījās, juzdamās pilnīgi apkaunota. Abi klusēja. Pirms iekāpšanas ekipāžā viņa vainīgi, bet apņēmīgi palūkojās uz Mistreju, paskrēja nostāk un iestādīja savu pušķi kuplā zālē tā, lai neapgāžas. Pēc tam nopūtusies Tavija ar Mistreju zem rokas kādu gabaliņu nogāja solī. . >

—   Atdevu tās atpakaļ zemei un saulei. Rokā tās nav ciešamas. Tādēļ ka nav mūsu.

Vīrs ar sievu nebija divi vien. Kopā ar viņiem pie Jonsona brauca akls vecs vīrs Neds Svans. Acu gaismu viņš bija zaudējis pirms trīsdesmit gadiem un tagad izlīdzējās ar vīzijām — savā īpašā veidā redzēdams visu, par 'ko viņam vienkārši un skaidri stāstīja, jo uz visiem laikiem viņš bija saglabājis priekšstatu par parādību iekšējo būtību. Tie, kuri kādu laiku par viņu bija rūpējušies, tagad bija pametuši viņu kā izlasītu avīzi. Svans, līdz pat vakaram nosēdējis istabā, kas bija klusa kā kaps, izgāja kāpņu telpā, pieklauvēja pie pirmajām durvīm, kas gadījās pa rokai, un Tavija, satraukti rosīdamās, teica Mis- trejam:

— Padod ausi. Nē, ne jau plēst. Bet es tev pateikšu: viņš ir pavisam, pavisam kārtīgs cilvēks un var nomirt. Ņemsim viņu pie sevis.

Par savu pagātni Neds mēdza izteikties četros vārdos: «Es negribu atcerēties sīkumus» — un, ieraiso- ties smaidam noslēgtajā sasprindzinātajā sejā, raudzījās sienā. Viņš bija salīcis, sirms, bet jauneklīgs un laipns.

Sāka jau krēslot, kad īrētā ceļotāju ekipāža piebrauca pie Jonsona vārtiem. Sai vietā saulrieta ugunīs liesmojoša aizas strēle gulēja uz violeta zaļuma starp stāvām nogāzēm, kas pieplūdināja savus neskartos biezokņus ar dziesmas spēku un pārpilnību. Šeit sāka savu trako kāpienu slavenās Ērģeļu Kalna klintis, spirāļtaku apvītas, izlauzdamās galvu reibinošā augstumā virs mākoņu jostas.

Sen jau Mistreja un Tavijas saruna bija pievērsusies tikai redzētajam, kas tika izteikts ar kaislīgu lielas mīlas kvēli pret skaidro un brīnišķo zemi. «Paskaties!» iesaucās Tavija, pēc tam abi pamāja. — «Paskaties!» mudināja Mistrejs. — «Bet tur?!» — «Jā, jā!» — «Un tur! Paskaties!» — Tā viņi brauca un ik brīdi izsaucās.

— Ai, ja mēs te varētu dzīvot! — teica Mistrejs. — Cik kluss! Cik dzidrs gaiss!

Neds Svans šad un tad pavaicāja, ko viņi redz. Tad Mistrejs, pūlēdamies atdarināt grāmatu valodu, īsi pastāstīja ainavas raksturu, un aklais, pamājis ar galvu, pārklāja īstenību, ko viņš nevarēja redzēt, ar plūstošām atbilstošām vīzijām, kuru iezīmes un krāsas nebija tālākas no īstenības kā karalis Līrs no karaļa vispār. «

Dabas aprakstīšanā viņam palīdzēja ari Tavija. Viņa stāstīja saraustīti, piemēram, tā: «Strauts, kā lai jums to pasaka, plivina aiz zariem lakatiņu.» Taču viņas balss skaidrajās šūpās,, kas atgādināja mīlīgu piebikstīšanu, Svans savam noslēpumainajam zīmējumam uztvēra vairāk nekā Mistreja sīkajā izklāstā.

Kad saule norietēja, aiz kalnu ceļa pagrieziena sākās nokalne, un pēc kādām desmit minūtēm kariete jau nodārdēja pie Jonsona mājas apgaismotajiem logiem.

III

— Divi massi, — teica nēģeris. — Un viens neliels dāma. Tur, pagalmā. Teicu: jūs neguļ.

Kamēr Jonsons aiz rakstāmgalda piecēlās, viņam pa priekšu jau aizsteidzās žigla plecīga sieviete ar galvvidū savītu mazu plāno matu mezgliņu, saltu nīgru izteiksmi pavecīgajā sejā, kuras tumsnējums kaut kādā ziņā saskanēja ar viņas šaudīgo skatienu.

Viņai nopakaļ izgāja Jonsona milzīgais stāvs.

Divi nēģeri, pacēluši augšup lukturus, apgaismoja grupu.

—   Jā, protams, es priecājos, — teica Jonsons ne gluži tādā tonī, kā bija cerējis dzirdēt Mistrejs; pēc tam viņš cieši palūkojās sievā, kuras sakniebtajās lūpās slēpās nelabvēlība pret atbraucējiem. Tomēr viņa uzskatīja par vajadzīgu pateikt:

—   Jā, jā. Mūs gandrīz neviens neapmeklē, izņemot darīšanu cilvēkus. Mums tas, protams, ir patīkami.

Pēdējo teikumu Tavija varēja attiecināt uz sevi, bet tikpat labi uz «darīšanu cilvēkiem». Viņa atbildēja:

—   Lūdzu, atvainojiet, ja esam atbraukuši nelaikā. Bet Mistrejs visu izstāstīs. Mēs neesam vieni. Nu Svan, vai jūs redzat? Mēs nešķiramies. Jūs, Ned, mūs nepametīsiet?

—   Kamēr jūsu acis nebūs aizvērušās, — skaidri, katru zilbi uzsvērdams, teica aklais. Viņš stāvēja, turēdamies pie Mistreja rokas un, galvu nodūris, šķita, jau sadzirdēja sveša kakta vēsumu, kas bija naidīgs silti aizkustinošajai uzticībai.

—  Marta, — Jonsons uzrunāja sievu. — Vajag izrīkot ļaudis. Nāciet iekšā, ciemiņi.

Visi iegāja milzīgā zālē, ko spilgti apgaismoja elektrība. Te bija simetriski novietotas smagas cietās mēbeles; dažas lētas gleznas dārgos ietvaros maz dažādoja smagnējo mītni, kas bija celta no lieliem akmeņiem kazarmju veidā. Šis kazarmju gars it droši bija ienācis iekšā gan mazajos lodziņos, gan pelēkajā sienu apdarē; durvis aizvērās cieši, ar dunoņu, kuras skumīgumu nespēja uztvert kokpauru auss.

Tavija noveda Svanu kaktā, kur viņš sēdēja un klausījās sarunā. Viņa mēģināja Jonsonam pateikties par to, ka pirms pusotra gada tas sagādājis viņiem gaišu prieku, ielūgdams viņus viesos. Taču Jonsona skatienā bija lasāma patiesa neizpratne, un Tavija apklusa. Tad sāka runāt Mistrejs. Viņš pastāstīja par krāpšanu, par viltīgajiem paņēmieniem, kam viņi ar savu uzticēšanos krituši par upuri; stāstīja par savu sapni uz visiem laikiem apmesties starp klusiem kokiem, tālāk no pilsētas darījumiem, un, kā izrādījies, viņu nopirktās mājas pārdevējam nav piederējušas.

Kad viņš ar savu stāstu bija ticis apmēram līdz pusei, ienāca Marta, apsēdās blakus vīram tādā pozā, kā tas redzams lētās fotogrāfijās, kur uzņemts pāris. Marta bija melnā zīda tērpā, rokā viņa turēja milzīgu vēdekli, bet neriskēja vēdināt, lai ar savu spēcīgo roku kustībām to nesalauztu.

Noklausījies Mistreju, Jonsons skaļi sāka smieties.

—   Smalki nostrādājuši, — viņš teica, piegrūzdams sievai ar elkoni. — Vai ne, Marta?! Esi ko tādu dzirdējusi?

—   Apbrīnojami, — viņa atbildēja, bez kādas kautrēšanās aplūkodama viesus. — Visu pārdevāt?

—  Visu, — teica Mistrejs, — pat mūsu nelielo mantojumu un mēbeles. Citādi jau nesanāca vajadzīgā summa.

—   Tad kāda velna pēc, — iebilda Jonsons, ceļgalu glaudīdams, — tā sacīt, kāda velna pēc jūs neapskatījāt to kaķi maisā?!

—   Kaķi? — brīnījās Tavija.

—   Nu jā; es domāju to māju. Jums vajadzēja aizbraukt uz vietas un apskatīt, ko īsti jums piedāvā. Jūs taču esat izdarījuši muļķību. Kas vainīgs?

—   Muļķību, — Mistrejs mehāniski atkārtoja, — jā, muļķību gan. Taču …

Viņš apklusa. Tavija pavēra muti, bet juta, ka viņas sacīto nesapratīs. Viņu vietā atbildēja Svans:

—   Maniem draugiem, — viņš kaktā klusu ierunājās, — nebūs iebildumu, ja es pateikšu viņu vietā. Viņi gribēja sevi iepriecināt ar pārsteigumu, ar to, varbūt nelielo, bet vienmēr patīkamo pārsteigumu, kad cilvēks, sperot kāju uz savas zemes, vēl to nepazīst. Viņi augstu vērtē iespaidu svaigumu, it īpaši tādā nopietnā lietā, kur pirmie iespaidi uz visiem laikiem piešķir spilgtumu nākotnei. Tāpēc viņi noticēja tam mierīgajam dižmutim.

Tavija apmulsusi iesmējās. Mistrejs viņai aizpogāja uz pleca vaļā atsprukušo spiedpodziņu un teica:

—   Tā jau nu tas laikam arī bija.

—   H-ha … — Jonsons iekrekstējās, žokļus šķobīdams, un paskatījās uz sievu.

Tā, pacēlusi vēdekli, pieliecās pie viņa auss un pačukstēja:

—   Tu redzi, ka tie ir idioti. Taču viņi visu nav pārdevuši…

Viņš tikko paguva ar galvas mājienu pavaicāt, ko viņa ar to domā, kad Marta pievērsās jaunajai sievietei: v

—  Vai tās ir īstas pērles?

—   Manējās? — Tavija pieskārās pie kaklarotas, kuras lielo pērļu maigais gludenums tīksmināja viņas kaklu. — Protams! īstas. Tāds mazumiņš no mantojuma, kura vairs nav.

—   Labs mazumiņš, — teica Jonsons, pieceldamies kājās un vērodams kaklarotu no sava septiņu pēdu augstuma. Viņš piemiedza acis. — Jā. Bet jums ap kaklu taču vismaz piecas krietnas muižas.

Tavija jautri un pārgalvīgi atvilka elpu.

—       Redzu, ka vajadzēs jums paskaidrot, — viņa sacīja, šķelmīgi pamirkšķinādama vīram. — Šī vir- knīte mūs saderināja. Kad Mistrejs bija atnācis pateikt … vislabāko … un … tad viņš ieraudzīja šīs pērles uz mana galda. Tās vēl no vecvecmāmiņas. Viņš sajūsminājās un tēloja man priekšā, kā jūras gultnē gliemežnīca zaigodama snauž. Kā viņa dzīvo savās dziļās pērļainās domās. Un … un … kā viņa mīl, aizver savu pērli, bet mēs sēdējām līdzās … un …un …

—       … un saskūpstījāties, protams, — atskanēja Svana labsirdīgais bass.

—   Ned! Domājiet pie sevis! — iesaucās Tavija.

—  Kāds suflieris atradies tur, kaktā!

Iestājās neveikls klusums.

—       Nekas, ka es tā pateicu? — Tavija, pagriezusies pret vīru, jautāja.

Tas ar skatienu viņu nomierināja.

—       Tas viss nav nekas, viss aiziet, — viņš sacīja un, pievērsdamies Jonsonam, piebilda: — Tādas lietas, protams, nepārdod, tāpat kā nepārdod laulību gredzenus.

—  Vareni! — teica Jonsons.

—   Ko tad jūs tagad darīsiet? — vaicāja Marta.

—  Vispirms jāpadomā. — Mistrejs neviļus nopūtās.

—  Tikai dažas dienas, dārgais Jonson. Lai viņa papriecājas par jūsu šejienes savvaļas skaistumu.

—       Da-ba! — Jonsons gari novilka. — Mana nelaime tā, ka rūpnīca strādā slikti. Tiesa, ir . ..

—       Vakariņas ir, — pavērdams durvis, sacīja žaketē ģērbies nēģeris.

—       Vai jūs sen zaudējāt acu gaismu? — Marta vaicāja Svanam.

—   Sen.

Saimnieku nelāgais garastāvoklis pie galda neko neuzlabojās, lai gan Jonsons daudz un alkatīgi dzēra. Marta gan kļuva laipnāka. No viņas glaimiem dažbrīd gribējās kliegt, lai gan spalgā tarkšķēšana daļēji notušēja saspīlējumu, kas Tavijai sāka jau kļūt nepanesams.

Jonsons, mazliet sagrīļojies, tāpēc ka elkonis noslīdēja garām galdam, pret ko viņš gribēja atbalstīties, beidzot uzskatīja par vajadzīgu atklāt Mistrejam savas darījumu lietas. Rūpnīca putot laukā. To vajājot neveiksmes, parādi augot, drīz tos sākšot piedzīt spaidu kārtā, noiets mazs, tirdzniecībā stagnācija, krīze. Viņš tomēr galvu nenokarot. Visu mūžu viņam esot nācies pērties laukā vēl no daudz grūtākiem stāvokļiem, — mākoņi izklīdīšot.

Mistrejs izteica cerību, ka tie.izklīdīs ātrāk, nekā var domāt. Tā kā Tavijai acis vērās ciet, viņš sarunu necentās uzturēt; klusēja arī Neds Svans. Neilgi pirms pulksteņa pusnakts sitieniem pie mājas loga norībēja pērkonīgs šāviens, ko pavadīja kliedzieni un suņa riešana.

—   Pārnācis Gogs, — teica Marta, — mūsu dēls.

Pa visu māju nodārdēja durvju klaudzieni, pēc tam

mazās sabiedrības priekšā parādījās jauns cilvēks, drūms, gara auguma, tāds pats kā tēvs. Ap galvu viņam pēc kalniešu modes bija apsiets sarkans lakats, cieta bārda nedabiski kā melna uzlīme ietvēra pilnīgo, iedegušo seju ar nepatīkamu muti un bezkrāsainām miegainām acīm, gurdu trulu skatienu. Rokās viņam bija karabīne.

—      Svešs suns, — viņš teica, mazliet apjucis svešu laužu klātienē, un pagriežas, lai ietu prom. — Galvā. Ha-ha!

—  Apsēdies, — teica Jonsons.

Gogs, kaut ko nomurminājis, izgāja, ar šautenes stobru ietriekdams pa durvīm.

—   Lācis! — tēvs nokliedza pakaļ. Māte paskaidroja:

—  Viņu nav ko ievērot: ja nolēmis klusēt vai kaut ko negribēs, — veltīga visa lūgšanās.

Par to vairāk netika runāts. Kad vēl kādu laiciņu bija pasēdējuši, viesus aizveda viņiem sagatavotā istabā. Pirms gulētiešanas abi vēl iegāja pie Neda paraudzīties, vai viņam kaut ko nevajag.

—   Nu, ko jūs teiksiet, — vaicāja Mistrejs, — kādi jums iespaidi?

—   Skaidri redzu visus trīs. — Svans samiedza savas aklās acis, ielūkodamies tai pasaulē, kur viss viņam bija tik pazīstams. — Jonsons: melna liela mute un ruda svītra šķērsām pāri asiņu pieplūdušajām acīm. Viņa sieva: neliels zobrats ar astoņkāja knābi vidū. Gogs … tas nav skaidrs … jā: tumsa, divas vara punktis un pūces spārni.

—   Nu, vai ziniet, — Tavija bija mazliet neapmierināta, — mīļais Ned, jūs šodien esat nervozs. Bet, patiesību sakot, arī man nezin kādēļ sirds nav mierīga.

—   Šķiet, mēs esam atbraukuši nelaikā, — teica Mistrejs, taču, nevēlēdamies satraukt Taviju, piebilda: — Nepamatotas aizdomas, un tas ir viss … Saldu miegu, Ned!

—   Pateicos. Lai arī jums salds miegs, — atbildēja Svans, — kamēr esmu akls.

Vīrs ar sievu jau sen bija pieraduši pie Neda Svana dīvainībām savu domu izteiksmē; tādēļ, īpašu uzmanību nepievērsuši tā pēdējiem vārdiem, viņi atvadījās un aizgāja uz savu istabu.

Dažas dienas viņi nodzīvoja, rītos dodamies ielejās vai arī caur ziedošām aizām uzkāpdami brīnumainos kalnu pasaules stūrīšos, kur ainavu neparastais spilgtums atgādina cilvēkam daudzas līksmas tikšanās ar savām skaistajām ilgām, kas te pieņēmušas mierīgu vai arī elpu aizraujošu veidolu. Šinī pasaulē netālu no mājām šo kalnu maigo skaistumu ņēmās apkūpināt Jonsona rūpnīca — ar sienām un dažādām noliktavām apbūvēti dūmeņi. Šī rūpnīca nogāžu zaļajā zaigumā pēkšņi iznira acu priekšā, it kā tā būtu no pilsētas šurp atcelta pa zemes apakšu. Tavija to aplūkoja, nekā nejautādama, tikai reizēm klusi pateikdama «A!…» — ja Jonsons, gadīdamies tuvumā, kaut ko skaidroja. Un viņa steidzās uz ezeru, kur ar makšķerēm rokās bezrūpīgi aplaupīti cilvēki ar visu savu būtni uzņēma sevī bezdibenīgā ūdens mirdzumu, kas atspulgoja viņu augumus.

Neds Svans viņiem vienmēr nāca līdzi. Tādēļ šīs pastaigas bija lēnas un rāmas, jo aklo vajadzēja vest, ļaujot viņam turēties pie rokas vai arī aiz nūjas, kuras otru galu Mistrejs pasita padusē. Neds Svans viņus iztaujāja, klausījās un runāja par ko savu.

Tai pašā laikā mājas iespaidi — dabiskā savstarpējā atsvešinātība, kuru noslēpt nācās ar zināmu piepūli — nostājās viņiem aizmugurē, taču viņi reti kad pievērsās to skarbajai sejai. Tur ritēja sava dzīve, galvvidū plānajā mezgliņā savīta, ar kliedzieniem, rēķiniem un lādēšanos, ar lamām un savdabīgām dvēseles atraugām, kas precīzi iezīmēja visas darījumu dienas svārstības. Saimnieki un viesi tikās reti. Gogs dažreiz ieradās uz pusdienām, bet biežāk gan deva ziņu par savu eksistenci ar šāvieniem vai arī smiekliem kaut kur aiz sta|ļiem; un šie smiekli skanēja tik ilgi, vienmērīgi un skaļi, ka gribējās aizvērt logu. Viņš gandrīz neko nerunāja, sasveicinājās ar tādu kā pretīgumu un vispār bija — viņš pats.

Pagāja nedēļa, bet šie savstarpēji svešie cilvēki tikpat maz zināja par otru kā pirmajā tikšanās dienā.

Nākamās dienas pievakarē piedzēries, bet ļoti labi vēl turēdamies kājās, pēkšņi ieguvis runas dāvanas, ciemiņu istabā ienāca Jonsons, un viņa izskats vien, kamēr viņš vēl nebija bildis ne vārda, liecināja, ka viņam prātā kāds darījums.

VI

—  Man ar jums, Mistrej, jāparunā, — lēni vēla vārdus Jonsons. Izvairīdamies raudzīties acīs, viņš kustināja bikšu kabatās sabāztās dūres, it kā ko maisīdams. — Un ar jūsu sievu arī. Darīšanas. Tas ir, es gribu runāt par darīšanām, ja jums nav iebildumu.

—   Nē, es jūs klausos. — Mistrejs apsēdināja Jon- sonu un pats apsēdās pretī. Tavija sēdēja attālākā istabas stūrī, patumsiņā, un šķita tur tāla un klusa. — Gribu jūs tomēr brīdināt, ka es neesmu darījumu cilvēks. To jūs varējāt pārliecināties pēc mana zemes pirkuma.

Jonsona skatienā pavīdēja divdomība.

—   Hm… — viņš sacīja, — jā, ikviens, protams, var kļūt par izmanīgu rakaru laupījumu … tomēr … taču es teikšu skaidri un gaiši, ka darījums skar tikai jūs un mani.

—   Bet mani? — iesmējās Tavija.

—  Jūs? Nu, ari jūs, protams. Tas skar jūs abus, bet visvairāk — tikai mani.

—  Tad sakiet, — mudināja Mistrejs, ar nolūku pārtraukdams pauzi.

Jonsons smagi nopūtās, savaikstījis seju tā, ka visas viņa grumbas savilkās ap acīm, kas visiem spēkiem pūlējās pamanīt kaut ko vīra un sievas sejās, — kaut ko tādu, kas varētu norādīt tālāko sarunu gaitu.

—   Es esmu postā, — viņš aizsmacis sacīja, — galīgā postā, un ne vēlāk kā pēc mēneša man no šejienes jāizvācas. Ir tikai viena izeja no šā stāvokļa. Klausieties: man piedāvā lielu daudzumu izejmateriālu gandrīz vai par velti. Kādēļ tas tā tiek darīts, es pats īsti nezinu; zinu tikai to, ka cilvēks, ar ko man sarunas šinī lietā, ir pilnīgi uzticams. Manā rīcībā vēl ir divdesmit četras stundas. Ja es pusi no kopējās summas iemaksāšu, — prece būs mana, un pēc divām nedēļām es izlaidīšu gatavu fabrikātu par krietni vien zemāku cenu nekā tirgus cena. Tādējādi, neskaitot pamatīgu peļņu, es saņemšu vēl pasūtījumus un iemaksas, ar ko varēšu pagarināt vekseļus un daļu arī izpirkt. Taču šodien, bet visvēlākais — rītu man jāiemaksā tam cilvēkam trīsdesmit tūkstoši.

Viņš apklusa, atgāzās, pievēra acis, tad pēkšņi, uzsitis ar roku uz ceļgala, nekaunīgi un cieši paskatījās Mistrejā.

—  Tā, — padomājis sacīja Mistrejs, — bet jāatzīstas, ka es patiešām neesmu nekāds padomdevējs.

—   Padoms man nav vajadzīgs.

—   Kas …tad?!

—   Nauda.

—   Ko jūs ar to domājat?

—   Pērles, — teica Jonsons, nu jau manāmi uztraucies. — Jūsu sievai ir pērles. Tās maksā drošus sešdesmit. Pagaidiet, es beigšu. Jūs dodiet man pērles, un es tās ieķīlāšu. Tās nepazudīs, par to es galvoju ar savu godu. Tieši pēc mēneša, nevienu dienu ne agrāk, ne vēlāk, es jums jūsu mantu atdošu atpakaļ līdz ar divdesmit procentiem. Un mēs būsim kvīti.

Iestājās klusums. Tavija apsēdās blakus Mistre- jam. Viņas roka jau tiecās pieskarties kaklam, kur elektriskajā apgaismojumā valstījās viņas skaisto atmiņu ugunīgi pienbaltais zaigojums, kas tika noņemts vienīgi gulēt ejot, bet ar klusā smaidā paustu lepnumu noslīga lejup. Vispār viņa paraudzījās uz vīru ne bez škelmīguma, nojauzdama interesantu atbildi.

—  Un jus to apdomajat? — Mistrejs sacīja. — Bet es teikšu tikpat tieši, cik tieši jūs pievērsāties man: to mēs nedarīsim.

Jonsons norija siekalas.

—   Kādēļ? — viņš vaicāja dobji un pieglaudīgi.

—   Tas nav iespējams.

—   Kādēļ, velns parāvis?

Viņa seja pārklājās ar sārtiem plankumiem. Viņš piecēlās un atkal apsēdās tik spēcīgi, ka krēsls nočīkstēja. Bezpalīdzīgs niknums skanēja viņa vārdos.

—  Paklausieties, — viņš, rokas spaidīdams, iesāka, — te nav nekāda riska. Es atbildu un varu zvērēt…

—   Man jūsu žēl, — Mistrejs nelokāmi viņu pārtrauca, — bet savu dvēseli neaptraipīšu. Sī lieta, par kuru jūs runājāt ar saprotamu vieglumu, tas ir, ar jūsu acīm raugoties, jo jums tā ir tikai vērtslieta, šī lieta slēpj sevī mūsu pirmo vienkāršo vakaru, — manu un manas sievas. Sī lieta nav ne pārdodama, ne ieķīlājama. Tā jau zaudējusi to vērtību, kas dārga jums; tās vērtība pavisam cita. Esmu pateicis visu.

Jonsons piecēlās.

—   Lieliski, — viņš teica, galvu nikni un lēni šūpodams, it kā spriestu par klāt neesošiem. — Sie cilvēki … ha … Sie cilvēki atbrauc pie tevis, Jonson. Jā. Ko tad viņi lūdz? Nē, viņi neko nelūdz. Viņi ir cēlsirdīgi. Viesi. Viņi dzīvo, ēd, dzer …

—   Mistrej! — Tavija tikko vairs spēja izdvest.

Mistrejs strauji uzlika roku uz Jonsona pleca.

—   Ejiet laukā un liecieties gulēt, — viņš teica tik klusi un skaidri sadzirdami, ka Jonsons atkāpās. — Mēs ilgāk par desmit minūtēm te vairs neuzkavēsimies. Tavij! — bet viņa, jau piecēlusies, raudzījās logā.

Te viņš ieveroja, ka durvis atvērtas. Viegli pie durvju stenderes turēdamies, galvu nokāris, stāvēja Neds Svans. Viņš ieklepojās.

—   Ai! Ak re, kas tur! — viņu ieraudzījusi, iekliedzās Tavija. — Posieties jūs arī, Ned.

—   Esmu kārtībā, — aklais bēdīgi sacīja.

Jonsons izgāja un raudzījās uz viesiem caur durvīm no dažu soļu attāluma. Tad piecirta kāju.

—   Ejiet ārā pie loga! — viņš kliedza. — Tur jums izmetīs bagāžu.

Svans ar mājienu apstādināja Mistreju.

—   Manu draugu bagāža, tāpat manas mantiņas, — viņš teica, pagriezis seju pret Jonsonu, — pagaidām paliks šeit. Tās tiks izpirktas pēc dažām dienām par atlīdzību, kas pienākas Jonsonam. Viņam mūsu dēļ radās izdevumi. Mēs ēdām un dzērām pie viņa.

—   Pateicos, Svan, — teica Tavija. — Tā vajag.

Viņi izgāja bez kavēšanās. Neviens viņus nepavadīja ne ar lamām, ne arī ar sarunām par šo aizvainojošo sadursmi. Pie parādes durvīm stāvēja Gogs. Viņš redzēja, kā trīs cilvēki, atpakaļ neatskatīdamies, lēnā gaitā devās prom un nozuda mežā.

Taka, pa kuru viņi gāja, vijās nolaideniem līčlo- čiem; pie pašām viņu kājām no vienas terases uz otru krita lejup gaiši apspīdētas, klusējošas kraujas. Šķita, ka te ir daudzveidības robeža: tikko acis, ko bija nogurdinājis mirdzošo ieleju tukšums, pārslēdzās uz tuvākām parādībām, tūdaļ virs galvas pārkārušās klintis vai ar gaišu debess svītru norobežots pagrieziens radīja citādas saviļņojuma vibrācijas, ko vienā laidā izraisīja apdullinošais aizu klusums.

Ceļinieki bija noguruši un apsēdās, kājas pār bezdibeni pārkārdami. Mistrejam sākumā šķita, ka Tavija kaut ko runā, — tādā koncentrētībā kaut ko čukstot vai murminot bija izstieptas viņas lūpas. Taču viņa tikai lidoja, ar rokām pie zemes turēdamās, pa pretējo nogāzi, kas atradās no viņas šāviena attālumā. Viņa lidoja, domās nolaizdamās visgleznainākās vietās. Viņas acis spoži spulgoja.

—  Ai, Mistrej! — tik vien viņa varēja pateikt, roku pie sirds piespiedusi. — Ned, piedodiet, ka man ir redzokļi.

Svans brīdi klusēja. Dīvains smaids pārslīdēja viņa sejai.

—   Es redzu, — viņš sacīja. — Tikai citādi: ar to noskaņu, kas manī pārnāk no jums.

Paskatījies apkārt, Mistrejs ievēroja klintī tādu kā nišu, kas varēja būt labs patvērums. Tai visapkārt auga biezi sausi krūmi. Tie derēja ugunskuram. Netālu no stāvas sūnainas nogāzes krita lejup dzidrs strauts. Tavija uzrāpās riekstkokā un pārplēsa svārkus. Svans izvilka no kabatas lielu maizes riecienu.

—   Paņēmu līdzi, — viņš teica, — to ierakstīsim rēķinā.

Viņi ilgi sēdēja pie ugunskura, sarunādamies un jūsmodami par savu romantisko situāciju. Tad Tavija uzlika galvu uz vīra ceļgaliem un iemiga, bet viņš atslējās pret nišas sienu.

Svans nogūlās pie izejas.

VIII

Pašā nakts vidū, kas bija pacēlusies augstu jo augstu un klusēdama raudzījās savā atspulgā bezdibeņos un nogruvumos, no aizas uz ceļa iznāca lācis. Nostājies pret vēju, viņš nelabvēlīgi klausījās deguna čūksnī, kur ieplūda akmeņu un lapu smaržas piesātināts gaiss, vissīkākais tā nokrāsas krislītis: vai tikai elpa tur neienesīs baiļu trīsas, vai tikai atmiņa nepamanīs no iepriekšējām tikšanās reizēm pazīstamo soļojošo tēlu, kas izstiepis pret lāča acīm melnu svītru, no kuras var sagaidīt sprakšķi un sāpes.

Taču gaisa plūsmas svārstīgais līdzsvars novirzīja bīstamā smarda vieglo audumu, saslāņoja to un pārvietoja. Tad, ar troksni nopūties, lācis nosprauslājās iemigušās takas putekļos. Viņa gara skatienā parādījās kaza, ezis un lapsa — tie vakar šinī vietā bija — tomēr miglaini; no šiem skatiem bija pagājis labs laika sprīdis. Tad ar to sava gara daļu, kas zvēram ir līdzīga iemiguša cilvēka apziņai, kad snaužot to sasprindzina nekad neataustošas atmiņas, lācis ļepatoja pa taku lejup, galvu šūpodams un piesardzīgi vērodams, vai ceļu neaizklās šaubīgais gaisa raksts.

Pēkšņi viņš apstājās un apsēdās, izslējis galvu gaisā kā suns. Vējš, nejauši pagriezies atpakaļ, iešļāca viņa degunā kaut kur pavisam tuvu esošu cilvēku miesas un apģērba smaržu. Vēderā varēja sa

just kaut kādu nemieru, un viņa ķepas kļuva smagas. Viņš tomēr neskrēja projām un nerāpās augstāk, bet neizpratnē maidzīja smārdu, ieklausīdamies tajā ar lēnām pārejošām izbailēm. Smārds nebija indīgs, tātad tas varēja piederēt tikai citai sugai, varbūt gan ar kaut ko līdzīgai tam tēlam, kas slāj ar sprakstošo svītru ķepās.

Zvērs pavirzījās, klusi un jautājoši sprauslādams. Viņš redzēja tikpat skaidri kā mēs dienā. Iegājis tieši grupas vidū, viņš pievirzīja savu deguna uzmanību Tavijas sejai un nomierinājās. Pēc tam, viegli pārkāpis pāri Mistreja kājām, pārlaida purnu pār Svana ķermeni, gandrīz tam pieskardamies.

Viss apklusa, laiskums pārņēma visus locekļus, taču bija jaušams vēl kāds sen aizmirsts smārds. Tā bija maizes garoziņa. Viņš klusītiņām to uzlaizīja, pažvikstināja žokļus un apgūlās, galvu pie gulošās sievietes kājām pastiepis, — kā paklājs no viņa ādas, kas tagad varbūt izklāta zem cilvēciska zvēra kājām.

Viņš gulēja. Kad atkal viņu mokoši sāka tirdīt tas smārds, no kura pāris jūdžu attālumā viņš pasteidzās sev nodrošināt mierīgu nakts pastaigu, kalnu nezvērs izlīda nespodrajā zvaigžņu gaismā un, pacēlies div- kājās, devās uz Gogu, kas steidzīgi stiepa sprakstošo svītru pret pinkaino sirdi. Taču lācis tikai novicināja ķepu. Pliķis atkailināja vaigu kaulus un, vienā mirklī sastindzis, no briesmīga trieciena ceļos saļimis,'cilvēks, kurš visu nakti redzēja tikai pērles, pārvēlās pār bezdibeņa malu.

Vai tai apstāklī, ka pie cilvēka, kas no pusjūdzes augstuma noplīkšķēja pret platu akmeni, līdzīgi ūdenim, sarkanais plankums, kas pārklāja kaļķakmeni, izplūda naža apveidā, izpaudās ģimenes tumšā pagātne, — mēs nezinām. Palika tikai pagātne.

Nākotne izplūda pa klinti un izžuva svērteniskajos staros.

No rīta Mistrejs pateica Svanam, ka pelnos redzami ķepu nospiedumi, un lūdza par to neko nesacīt sievai.

Svans ar klusu smaidu pievērsa sidrabaino skatienu kraujai, kur — tikai viņš viens to zināja — bija nokritis Jonsona dēls. Taču šī zināšana bija līdzīga sapnim, vārdos nepasakāma.

Visi trīs sveiki un veseli sasniedza kalnu apmetni, kur varēja nolīgt mūļus.

Pēc nedēļas viņi saņēma savu bagāžu — bez vēstules.

Gnora dzīve

Augsti koki pievelk zibeņus.

Aleksandrs Dimā

Rīta agrumā aiz parka žoga režģiem bija dzirdama klusa sarunāšanās. Jaunais cilvēks, kas gulēja ziemeļu stūra istabā, uzmodās tieši tai brīdī, kad īss, izteiksmīgs sievietes kliedziens apklusināja putnu čivināšanu.

Kādu brīdi viņš palika guļam; izdzirdis straujus soļus zem loga, viņš piecēlās, atrāva aizkarus, bet neko nemanīja. Viss bija klusu. Agrā dzestrā saule meta alejā zemu gaismu; garās rasotās ēnas žirbināja parka jautro pusmiegu; zālāji kūpēja, klusums šķita tikai iesnaudies, nemierīgs.

«Laikam tas bijis sapnis,» nodomāja jaunais cilvēks, nolikās atpakaļ gultā un mēģināja aizmigt.

— Balss bija līdzīga, ļoti līdzīga, — viņš nomurmināja, pagriezdamies uz otriem sāniem.

Tā viņš snauda vaļējām acīm minūtes piecas, domādams par drīzo aizbraukšanu, par mīlestību un maigumu. Atmiņā atausa pusaizmirsti tēli; rīta klusumā tie ieguva aizkustinošu sapņa nokrāsu, satrauca ar savu netveramību, neatkārtojamību.

Pievērsies realitātei, Gnors kādu brīdi pūlējās savus nepilnos divdesmit gadus vērst par divdesmit vienu. Pilngadības jautājums viņam bija sevišķi aktuāls: ļoti jauniem cilvēkiem, kad viņi nolēmuši precēties ar ļoti jaunu izredzēto, parasts likt ceļā daždažādus šķēršļus. Gnors pārlaida acis brīnišķīgi iekārtotajai istabai, kurā viņš dzīvoja jau kādu mēnesi. Tās solīdajai greznībai attiecībā pret viņu bija zināma līdzība ar izkārtni virs veikalnieka kantora: «Diennaktī ir divdesmit četras stundas.» Gnora valodā tas skanētu: «Viņai ir pārmēru daudz naudas.»

Gnors pietvīka, apgrieza karstajam spilvenam otru pusi — un miegs pilnīgi izgaisa. Kādu brīdi viņa sirdi nospieda aizvainota lepnuma slogs; pēc tam, netīkamo smagumu nopurinājis, Gnors neloģiski maigi pasmaidīja. Intīmās atceres viņam, kā ikvienai vienkāršai dvēselei, bija pārliecinošākas nekā sociālās matemātikas formulas. Lēnām Lūpas kustinādams, Gnors balsī atkārtoja dažus vārdus, kas bija teikti iepriek- sējā vakarā — vārdus, kas pārlidoja no mutes mutē kā putni — rītausmā izbiedēti un krēslas trauksmai- nībā pazuduši. Jo ciešāk piespiezdamies spilvenam, viņš atcerējās pirmos piesardzīgos roku pieskārienus, nopietno skūpstu, mirdzošās acis un zvērestus. Gnors iesmējās, muti ar segu aizklājis, izstiepās un izdzirda, kā attālākā istabā ļoti ātri cits pēc cita noskanēja seši dobji pulksteņa sitieni.

—  Pulkstenis seši, — teica Gnors, — bet man nenāk miegs. Ko darīt?

Iepriekšējās dienas ārkārtējais notikums piepildīja viņu ar gaismu, nepamatotām skumjām un līksmi. Cilvēks, kas pirmo reizi jutis sievietes skūpstu, nākamajā dienā nezina, kur likt savas rokas un kājas; viss ķermenis, izņemot sirdi, šķiet nepanesams slogs. Vienlaikus vēlēšanās kustēties, dzīvot un pēc iespējas agrāk sākt dzīvot mēdz būt laimīgajiem par pastāvīgu miega trausluma iemeslu. Gnors steidzīgi apģērbās un izgāja cauri vairākām lepnām zālēm, kuru sienas bija bāla puķaina zīda apdarē. Pēdējā zālē sienas spogulis rādīja kāda ar avīzi rokā sēdoša cilvēka muguru. Cilvēks sēdēja viņā stūrī pie galda; atskanot Gnora soļiem, viņa noliektā galva paslējās augšup; Gnors apstājās.

—   Ko! — viņš smiedamies sacīja. — Jūs arī neguļat?! Jūs, regulārās dzīves paraugs! Tagad vismaz varēsim divatā apspriest, ko darīsim, tik bezjēdzīgi agri piecēlušies.

Cilvēkam ar avīzi bija ļoti garš vārds, bet visi un arī viņš pats iztika tikai ar vienu tā daļu: Enioks. Viņš nometa čaukstošo lapu uz grīdas, piecēlās, laiski sabružāja rokas un vaicājoši nopētīja Gnoru. Viņa bālajā sejā parādījās nosebojies smaids.

—   Es nemaz neesmu gājis gulēt, — teica Enioks. — Tiesa, tam nebija nekāda svarīga iemesla. Es tikai esmu paradis pirms aizbraukšanas sakārtot papīrus un uzrakstīt piezīmes. Cik spirgts, zeltains rīts, vai ne?

—   Jūs arī braucat prom?

—   Jā. Rītu.

Enioks mierīgi un vēlīgi paskatījās uz Gnoru; viņa parasti vēsā seja tagad bija pievilcīga, gandrīz draudzīga.

«Kā šis cilvēks var mainīties,» nodomāja Gnors, «viņš ir vesels ļaužu pūlis, klusējošs un nervozs pūlis. Ar viņu vienu pašu ir pilna šī lielā māja.»

—   Es arī rīt braucu projām, — teica Gnors, — un gribu jums pavaicāt, cikos atiet «Arhipelāga Bīskaps»?

—   Nezinu. — Enioka balss kļuva arvien dziedošāka un patīkamāka. — Es neesmu atkarīgs no kuģu kompānijām; man taču, jūs jau zināt, ir pašam sava jahta. Un, ja jums būtu vēlēšanās, — viņš piebilda, — jūs savā rīcībā varētu saņemt patīkamu, ērtu kajīti.

—   Pateicos, — sacīja Gnors, — bet kuģis iet taisnā ceļā. Un es būšu mājās pēc nedēļas.

—   Nedēļa vai divas nedēļas — kāda starpība? — Enioks vienaldzīgi iebilda. — Mēs apmeklēsim tālus zemes nostūrus un paši sev liksimies kā ziņkārīgas zivis, kas iesprukušas zelta brīnumtīklā. Ir vietas, kuras, it īpaši jaunībā, paliek neizdzēšamā atmiņā. Es pazīstu zemeslodi. Izmest jūsu un pastaigas dēļ tūkstoš jūdžu līkumu manai veselībai var tikai nākt par labu.

Gnors svārstījās. Ceļojumam bureniekā kopā ar Enioku, ar ko viņš divus mēnešus viesojies zem viena jumta, bija, kā Gnoram šķita, savas labās un savas ļaunās puses. Enioks tika runājis ar viņu, lūkojies uz viņu, trijatā viņi vairākkārt devušies pastaigā. Mīlošiem šāda cilvēka klātiene, kad ilgu priekšmets atrodas tālā prombūtnē, var sagādāt, kaut arī rūgtu, tomēr jūtamu mierinājumu. Bet ļaunums bija tāds, ka pirmajai Karmenas vēstulei, viņas rokrakstam, papīram, uz kura gulējusi viņas roka, būtu pārāk ilgi uz viņu jāgaida. Šo brīnišķīgo, vēl neuzrakstīto vēstuli Gnors vēlējās izlasīt pēc iespējas drīzāk.

—   Nē, — viņš sacīja, — es pateicos un atsakos.

Enioks pacēla avīzi, rūpīgi to salocīja, uzmeta uz

galda un pagriezās pret terasi. Rīta gaismā tās žilbinošās rūtis zaigoja zaļā krāsā; iekšā spraucās puķu valgā smarža līdz ar klusajām gaismas gavilēm, kas ēkas dzedro greznumu vērta maigu un gaišu.

Gnors palūkojās apkārt, it kā vēlēdamies iespiest atmiņā pat visniecīgākos sīkumus. Šī ēka bija kļuvusi par svarīgu viņa dvēseles daļu; šķita, ka uz visiem priekšmetiem vēl kavējas Karmenas skatiens, kas neizprotamā kārtā piešķīris tiem maigas pievilcības spēku; lietu mēmā valoda neatlaidīgi atgādināja tās dienas, kas bija aizsteigušās tik strauji un trauksmaini, atgādināja skatienu sāpīgo nemieru, klusēšanu, nenozīmīgas sarunas, kas saviļņoja kā dusmas, kā līksms satraukums; atgādināja mēmos aicinājumus smaidošajai sejai, šaubas un sapņus. Gandrīz aizmirsis par Enioka klātieni, Gnors klusēdams raudzījās arkas dziļumā, kur pavērās attālāko, blāvās rīta gaismas slīpo strēļu caurstrāvoto plašo zāļu perspektīva.

—   Kādēļ jūs pamodāties? — žāvādamies vaicāja Enioks. — Es labprāt padzertu kafiju, bet bufetnieks vēl guļ, istabenes tāpat. Varbūt jūs redzējāt baigu sapni?

—   Nē, — teica Gnors, — esmu kļuvis nervozs… Laikam kāds sīkums, varbūt sarunas troksnis uz ielas …

Enioks, slaucīdams pieri, pa rokas apakšu domīgi un rimti paraudzījās uz viņu. Gnors turpināja:

—   Iesim biljarda istabā. Mums abiem taču absolūti nekā nav ko darīt.

—   Labprāt. Pamēģināšu atgūt savu vakardienas zaudējumu apzeltītajam miesniekam Knastam.

—   Es uz naudu nespēlēju, — teica Gnors un smaidīdams piebilda: — Turklāt man jau tās tagad tikpat kā nav.

—   Lejā norunāsim, — teica Enioks.

Viņš strauji aizsoļoja uz priekšu un nozuda gaiteņa pagriezienā. Gnors devās viņam pakaļ. Taču, izdzirdis aizmugurē labi pazīstamus soļus, pagriezās un līksmi izstiepa rokas. Pie viņa pienāca Karmena ar izbrīna pilnu, bālu, bet možu un skaidru seju; viņas kustības pauda nemieru un nedrošību.

—   Tā neesat jūs, bet saule, — teica Gnors, saņēmis viņas mazo roku, — tādēļ viss tik gaišs un spodrs. Kādēļ jūs neguļat?

—   Nezinu.

Šī graciozā meitene ar labsirdīgu uzacu grumbiņu un stingru mutes līniju runāja brīvi plūstošā krūšu balsī, kas viņu darīja mazliet vecāku, kā vecmāmiņas aubīte, kas uzlikta desmit gadus vecai meitenei.

—   Bet jūs?

—   Šodien neviens neguļ, — teica Gnors. — Es mīlu jūs. Enioks un es — mēs abi neguļam. Jūs trešā.

—   Bezmiegs. — Viņa stāvēja iesānis pret Gnoru; viņas roka, ko turēja jaunais cilvēks, pakļāvīgi ieslīdēja viņa piedurknē, atstādama starp kreklu un svārkiem svētlaimīgu gaistoša glāsta sajūtu. — Jūs aizbrauksiet, tikai atgriezieties (abi drīz, bet līdz tam bieži rakstiet man. Es taču arī jūs mīlu.

—   Ir trīs pasaules, — sacīja aizkustinātais Gnors, — skaistā pasaule, lieliskā un burvīgā. Skaistā pasaule ir zeme, lieliskā — māksla. Burvīgā pasaule esat jūs. Es nemaz nevēlos braukt prom, Karmen. Tēvs to vēlas; viņš ir pavisam sasirdzis, lietas ielaistas. Braucu pienākuma dēļ. Man vienalga. Negribu apbēdināt večuku. Taču viņš man jau svešs. Man viss ir svešs, es mīlu tikai jūs vienīgo.

—   Es tāpat, — sacīja meitene. — Ardievu, man vajag atgulties, esmu nogurusi, Gnor, un ja jūs…

Līdz galam nepateikuši, viņa pamāja Gnoram, nebeigdama raudzīties viņā ar tādu skatienu, kāds var būt tikai sievietei pirmās mīlas plaukumā, viņa pagājās līdz durvīm, bet atkal atgriezās, piegāja pie klavierēm, kas mirdzēja loga blāvajā gaismā, un pieskārās taustiņiem. Gabals, ko viņa sāka klusi un ātrā tempā spēlēt, Gnoram bija pazīstams. Galvu nodūris, viņš klausījās oriģinālās, jautrās un pilnska- nīgās melodijas sākumu. Karmena atrāva rokas; nepabeigtā takts izskanēja ar jautājošu akordu.

—   Pabeigšu spēlēt citreiz, — vina sacīja.

—   Kad?

—   Kad tu būsi pie manis.

Viņa pasmaidīja un smaidīdama nozuda sāndurvīs.

Gnors papurināja galvu, domās pabeidza melodiju, ko Karmena bija aprāvusi, un aizgāja pie Enioka. Te bija krēslains; zemie logi, aizklāti ar biezu drānu, gandrīz nemaz neielaida gaismu; nelielais riekstkoka biljarda galds izskatījās sadrūvējies kā skolas tāfele tukšā klasē. Enioks piespieda pogu; elektriskās tulpes pie griestiem nedzīvi uzblāzmoja; to gurdais spulgojums, sajaucoties ar dienasgaismu, vāji kliedēja istabas krēslainību. Enioks apskatīja keju, rūpīgi to ieberzēja ar krītu, pasita padusē un tad sabāza rokas kabatās.

—   Sāciet jūs, — teica Gnors.

—   Uz ko spēlēsim? — Enioks lēni vaicāja, roku no kabatas izvilkdams un bumbiņu pirkstos grozīdams. — Es atkārtoju savu priekšlikumu. Ja jūs zaudēsiet, es vedīšu jūs ar savu jahtu.

—   Lai iet, — sacīja Gnors. Viņu pārņēma laimīga cilvēka ironiska bezrūpība. — Lai iet, ja jahta, tad jahta. Tā katrā ziņā ir glaimojoša paspēle! Bet ko jūs liekat pretī?

—   Visu, ko vēlaties, — Enioks pārdomāja, keju saliekdams, tā pārlūza un nokrita uz parketa. — Kāda neuzmanība, — teica Enioks, atlūzas pasperdams ar kāju. — Tad tā: ja vinnēsiet jūs, es paļaušos liktenim un netraucēšu jums dzīvot.

Šos vārdus viņš bērtin nobēra mazliet citādā balsī un tūlīt pat sāka smieties, raudzīdamies pārsteigtajā Gnorā nekustīgām, labsirdīgām acīm.

—   Es esmu jokupēteris, — viņš sacīja. — Nekas man nesagādā tādu, būtībā nevainīgu, prieku, kā likt cilvēkam atplestu muti palikt stāvam. Nē, ja uzvarēsiet jūs, varat prasīt un saņemt no manis visu, ko vēlaties.

—   Labi, — Gnors izripināja bumbu. — Es jūs neizputināšu.

Viņš izdarīja trīs karambolus, aizsizdams pretinieka bumbu pretējā stūrī un dodams vietu Eniokam.

—   Viens, — teica Enioks. Bumbas klusiem pagriezieniem sāka ripot pa vadmalu un apstājās izdevīgā situācijā. — Divi. — Sizdams ar keju, viņš gandrīz neizkustējās no vietas. — Trīs. Četri. Pieci. Seši.

Gnors, piespiesti smaidīdams, raudzījās, kā divas paklausīgas bumbas, palēkdamās un griezdamās, ļāvās trešajai, kas skraidīja tām apkārt tādā ātrumā kā aitu suns, triecot ganāmpulku. Tā skāra pēc kārtas pārējās divas īsiem knikšķiem un atgriezās pie Enioka.

—   Četrpadsmit, — teica Enioks.

Lielas sviedru lāses izspiedās uz viņa deniņiem. Viņš nošāva garām, atvilka elpu un atgāja nost.

—  Jūs esat spēcīgs pretinieks, — teica Gnors, — un es būšu piesardzīgs.

Spēles gaitā viņam izdevās satuvināt bumbas līdzās. Viņš tās noglauda ar savu bumbu gan no vienas puses, gan otras, pūlēdamies izšķirt un nepalikt ar tām uz taisnas līnijas. Spēles dalībnieki, pārmaiņus gūdami te vairāk, te mazāk punktu, turējās vienādi. Pēc pusstundas Gnoram bija deviņdesmit pieci, Eniokam — deviņdesmit deviņi punkti.

—   Pieci, — teica Gnors. — Pieci, — viņš atkārtoja, skardams abas bumbas, un apmierināts nopūtās.

—  Man paliek četri.

Viņš sita vēl trīs reizes un pie pēdējā sitiena kļūdījās: kejs slīdēja un bumba neaizripoja līdz tīkliņam.

—   Jūsu laime, — teica Gnors ar zināmu īgnumu,

—  esmu paspēlējis.

Enioks klusēja. Gnors paskatījās uz vadmalu un pasmaidīja: bumbas stāvēja viena pret otru katra pie savas malas; trešā, ar kuru bija jāspēlē Eniokam, apstājās galda vidū; visas trīs bija saripojušas taisnā līnijā. «Karambols tikpat kā neiespējams,» viņš nodomāja un sāka vērot.

Enioks pieliecās, atspiedās ar kreisās rokas pirkstiem pret vadmalu, nolaida keju un tēmēja. Viņš bija ļoti bāls, bāls kā baltā ziloņkaula bumba. Uz mirkli viņš piemiedza acis, tad atvēra tās, nopūtās un trieca ar visu spēku bumbai pa apakšu. Bumba pazibēja, no- knikšķēja pret tālāko, kas, izmetot gaisā loku, pasitās prom, un, ātri ripodama atpakaļ kā bumerangs, veldamās arvien lēnāk, it kā nopūzdamās viegli skāra otro; Enioks nometa keju.

—   Senāk es spēlēju labāk, — viņš teica.

. Viņa rokas drebēja. Viņš sāka tās mazgāt, nervozi klabinādams fajansa mazgājamās ierīces pedāli.

Gnors klusēdams nolika keju. Viņš nebija gaidījis paspēli, un tādēļ notikušais viņam šķita jo nejēdzīgāks. «Tu man šodien neatnesi laimi,» viņš nodomāja, «un es tavu vēstuli nesaņemšu tik drīz. Viss atkarīgs no gadījuma.»

—  Visu izšķir gadījums, — it kā viņa domas uzminēdams, sacīja Enioks, vēl arvien rokas dvielī slaucīdams. — Varbūt jums toties laime mīlestībā? Tātad es jums sagatavošu kajīti. Nesen augšā spēlēja Karmena; viņai laba tehnika. Cik savādi, ka mēs visi trīs pamodāmies vienā laikā.

—   Savādi? Kādēļ savādi? — Gnors izklaidīgi vaicāja. — Sagadīšanās.

—  Jā, sagadīšanās, — Enioks nodzēsa elektrību. — Iesim brokastīs, mīļais, un parunāsimies par mūsu braucienu.

II

Aiz iluminatora apaļā stikla bangojošo viļņu zaļganie atspulgi kāpa augšup, šūpojās pie griestiem un atkal, paklausīdami kuģa atvēzieniem, bez trokšņa traucās lejup. Murdoņa, ko sacēla ūdens šaltis, spēji šļācoties pret jahtu, kāju klaudzoņa uz klāja, klusināti izsaucieni, kas atskanēja it kā no citas pasaules, durvju roktura klabināšana, mastu laiskā čīkstoņa, vēja auri, buru plīkšķi, pie sienas pakārtā kalendāra lēkāšana — viss kuģa dienas ritms, skarbā sasprindzinājuma pilnie klusuma mirkļi, okeāna mānīgā labvēlība, fantāzijas uzburtie varoņdarbi un baismas, jūras hronikas prieki un ikatastrofas, — šo iespaidu uzplūdi minūtes piecas turēja Gnoru svinīgā stingumā. Viņš gribēja piecelties, iziet uz klāja, bet tūlīt pat piemirsa šo savu vēlēšanos, vērodams šļakatas, kas tecēja lejup pa iluminatoru kā duļķaina žurga. Gnora domas kā arvien atradās tālā krasta vienā punktā — punktā, kas, sākot no šī brīža, bija viņa domu pastāvīga rezidence.

Pēkšņi ienāca Enioks; viņš bija ļoti jautrs; rūtainā jūras cepure, kas bija atbīdīta uz pakauša, piešķīra viņa skarbajai kustīgajai sejai parupju bezrūpīgumu. Viņš apsēdās uz saliekamā krēsla. Gnors aizvēra grāmatu.

—   Gnor, — teica Enioks, — es jums gatavoju vienreizīgus iespaidus. «Orfejs» pēc nedaudz minūtēm izmetīs enkuru, mēs divatā aizbrauksim ar gigu. Jūs redzēsiet brīnumu. Kādas pusotras jūdzes attālumā no šejienes atrodas Ašas sala. Tā nav liela, bet jauka un kā radīta vientulībai. Taču tādu salu ir daudz, un es neatrautu jūs no grāmatas sentimentālas pastaigas dēļ. Uz salas dzīvo cilvēks.

—   Labi, — teica Gnors, — šis cilvēks, protams, ir Robinsons vai arī viņa mazdēls. Esmu gatavs viņam apliecināt savu cieņu. Viņš pamielos mūs ar kazas pienu un iepriecinās ar papagaiļa sabiedrību.

—   Uzminējāt, — Enioks sakārtoja cepuri, viņa možums noplaka, balss kļuva dzedra un klusa. — Viņš šeit sāka dzīvot nesen, šodien es viņu apmeklēšu pēdējo reizi. Kad aizies mūsu giga, viņš cilvēka seju vairs neredzēs. Savu vēlēšanos braukt ar jums kopā varu izskaidrot ar to, ka svešas acis spējīgas no nieka radīt veselu stāstu. Jums tas grūti saprotams, bet viņš pats droši vien pastāstīs jums par sevi. Sis notikums mūsu laikos skan kā aizmirsta leģenda, kaut gan tas ir tikpat dzīvs un patiess kā izsalkušā kaukšana vai puns pierē. Tas ir skarbs un interesants.

—   Viņš laikam ir vecs, — teica Gnors, — un nemīl dzīvi un cilvēkus?

—   Jūs maldāties, — Enioks pakratīja galvu. — Nē, viņš ir vēl pavisam jauns dzīvnieks. Vidēja auguma, ļoti līdzīgs jums.

—  Man viņa, nabadziņa, ļoti žēl, — teica Gnors.

—  Jūs droši vien esat vienīgais, kas viņam nederdzas.

—   Es pats viņu esmu uzbūris. Tas ir mans lolojums,— Enioks sāka berzēt rokas, tās pret seju turēdams; pūta uz pirkstiem, kaut gan temperatūra kajītē tuvinājās vārīšanās punktam. — Es, redziet, viņam iznāku garīgais tēvs. Viss noskaidrosies. — Viņš piecēlās, piegāja pie trapa, atgriezās un, laipni smaidīdams, saņēma Gnoru aiz pogas. — «Orfejs» būs ceļa galā pēc piecām, lielākais, sešām dienām. Vai ar ceļojumu esat apmierināts?

—   Jā. — Gnors nopietni paskatījās .uz Enioku.

—  Man apnikušas internacionālās peldošās kuģu pasažieru drūzmas. Man mūžam paliks atmiņā darvotais klājs, zvaigžņotās okeāna naktis ar baltajām sāļo vēju piepūstajām burām un jūsu viesmīlība.

—   Esmu atturīgs cilvēks, — teica Enioks, galvu purinādams, it kā Gnora atbilde viņam nebūtu gluži pa prātam, — atturīgs un noslēgts. Atturīgs, noslēgts un vienmēr ar kādām aizdomām. Vai tikai viss jums ir kārtībā?

—   Pilnīgā.

—   Komandas izturēšanās?

—   Lieliska.

—   Galds? Apgaismojums? Tualete?

—        Tas nu ir pārāk bargi, Eniok,— Gnors smiedamies iebilda, — pārāk bargi piespiest cilvēku izteikt pateicību ar nožēlojamiem cilvēku valodas vārdiem. Beidziet mani mocīt. Viesis ar visaugstākām prasībām šeit var justies labi, ne nu vēl es.

—   Atvainojiet, — Enioks neatlaidīgi turpināja,

—  es jau jums teicu, ka man arvien kādas aizdomas. Vai attiecībā pret jums esmu bijis džentlmenis?

Gnors gribēja atbildēt ar joku, bet Enioka sakniebtās lūpas pēkšņi aptumšoja jaunekļa mierīgo noskaņojumu; viņš klusēdams paraustīja plecus.

—       Jūsu vārdi mani pārsteidz, — viņš teica mazliet atturīgi, — un es atceros, ka … jā … patiešām, bija gadījumi, kad es jūs īsti labi nesapratu.

Enioks lika kāju uz trapa.

—   Nē, tās ir vienkārši aizdomas, — viņš teica.

—  Tikai aizdomas, bet es tās izsaku ar humoru.

Viņš nozuda gaišajā lūkas aplī, bet Gnors, automātiski šķirstīdams grāmatas lapas, domās turpināja sarunu ar šo familiāri enerģisko, pieredzējušo cilvēku, kurš liek par sevi tik sasprindzināti domāt. Viņu attiecības vienmēr bijušas pieklājības, uzmanības un laipnības paraugs. It kā viņiem priekšā stāvētu kādas nezināmas sacensības, viņi, pagaidām vēl neapzināti, krustoja domu un izteicienu šķēpus, asināja vārdus — gara ieročus, laižot darbā skatienus un žestus, smaidus un jokus, strīdus un klusēšanu. Viņu izteicieni bija izmeklēti, bet balss noskaņa vienmēr atbilstoša teiktā jēgai. Viņu sirdīs vienam pret otru nebija nevērīgās vienkāršības — savstarpēju simpātiju līdzgaitnieces. Enioks redzēja Gnoram cauri, Gnors īsto Enioku neredzēja; šā cilvēka pārmēru lunkanais, apsviedīgais dzīvais veidols sajauca toņus.

Negants enkura ķēžu blarkšķis pārtrauca Gnora domas tieši tai brīdī, kad viņš teica Eniokam: «Jūsu nemiers ir lieks un izklausās kā joks.» Saules gaisma, kas vienoja atvērto lūku ar ēnaino kajīti, notrīsuļoja un paslēpās uz klāja. «Orfejs» pagriezās.

Gnors uzkāpa augšā.

Dienas vidus ar tropu ugunīgo plaušu vareno spēku svelmēt svelmēja; jahtu apņēma okeāna brīnišķīgā vienkāršība, tā zilais mirdzums; kailās nosvilinātās matrožu muguras locījās virs nolaistām burām, kas atgādināja izsvaidītu milža veļu; pa labi, aiz baltās ūdens svītras rēgojās krasta klints iedobums. Divi cilvēki rosījās ap koka kasti. Viens padeva mantas, otrs lika tās kastē, reizēm izsliedamies un ar nagu papīra lapiņā ieskrāpēdams. Gnors apstājās pie laivu celtņa, matroži turpināja darbu.

—       Karabīne pārvalkā? — vaicāja tas ar papīru rokā un pasvītroja rindu.

—   Ir, — atbildēja otrs.

—   Sega?

—   Ir.

—   Patronas?

—   Ir.

—   Konservi?

—   Ir.

—   Veļa?

—   Ir.

—   Sveces?

—   Ir.

—   Sērkociņi?

—   Ir.

—   Šķiltavas, divi krami?

—   Ir.

—   Tabaka?

—   Ir.

Matrozis, kas sēdēja uz kastes, sāka to aiznaglot. Gnors pagriezās pret salu, kur dzīvoja dīvainais, pasakainais Enioka cilvēks. Kaste ar mantām droši vien tika gatavota viņam. Viņš izvairās no cilvēkiem, bet acīmredzot viņu atceras, apgādā ar visu nepieciešamo, — Enioka roku darbs.

—   Fakti runā paši par sevi, — Gnors nodomāja. — Viņš ir sirsnīgāks, nekā es domāju.

Gnoram aizmugurē atskanēja soļi. Viņš pagriezās: priekšā stāvēja Enioks, apģērbies pastaigai, garos zābakos un jakā; acis viņam spīdēja.

—   Bisi neņemiet, es jau paņēmu, — viņš teica.

—   Kad es pirmo reizi mūžā apmeklēju observatoriju, — teica Gnors, — doma, ka melnā bezdibeņa akā es ieraudzīšu gaišas pasauļu salas, ka teleskops mani var atdot baisajai bezgalīgā izplatījuma varai, mani šausmīgi satrauca. Bija tāda sajūta, it kā vajadzētu likt uz spēles dzīvību. Līdzīga sajūta man ir pašreiz. Es gan vēlos redzēt jūsu cilvēku, bet baidos. Viņam jābūt citādam nekā mēs. Varenam. Ar spējām atstāt dziļu iespaidu.

—   Nelaimīgais jau atjūcis atstāt iespaidu, — Enioks vieglprātīgi pateica. — Viņš ir dumpīgs mironis. Bet "man jūs jāatstāj. Atnākšu pēc piecām minūtēm.

Viņš iegāja savā kajītē, aizslēdza no iekšpuses durvis, apsēdās krēslā, aizvēra acis un sastinga. Pie durvīm pieklauvēja. Enioks piecēlās kājās.

—   Es tūlīt eju, — viņš teica, — es eju. — Sievietes portrets, kas bija piekārts virs gultas, šķita, kavēja viņu šaubās. Viņš paskatījās tajā, izaicinoši uzsita

knipi un iesmējās. — Es tomēr eju, Karmen, — sacīja Enioks.

Viņš atvēra durvis un izgāja. Tumšmates portrets viņa neatlaidīgajam, neatvairāmajam skatienam atbildēja ar nemākslotu, vieglu smaidu.

III

Valgas meža smaržas pilnais krasta vējš līda ausīs un plaušās. Šķita, it kā pie kājām kristu neredzami zāļu un ziedošu zaru klēpji, skarot seju. Gnors sēdēja uz kastes, kas bija izcelta no laivas, Enioks stāvēja ūdens malā.

—        Es biju domājis, — teica Gnors, — ka Ašas savrupnieks rīkos mums nelielu sagaidīšanu. Varbūt viņš jau sen miris?

—        Nu, nē, — Enioks paraudzījās mazliet nievājoši uz Gnoru, noliecās un paņēma mazu akmentiņu.

— Paskatieties, cik daudz rikošetu man iznāks. — Viņš atvēzējās, un akmentiņš sāka lēkāt pa ūdens virsu.

—   Ko? Pieci? Nē, man šķiet, ne mazāk par desmit. Gnor, es gribu būt mazs. Reizēm man uznāk tāda dīvaina vēlēšanās. Es tai neļaujos.

—   Nezinu. Es jūs nepazīstu. Varbūt tas ir labi.

—       Varbūt, bet ne jau pilnīgi. — Enioks piegāja pie laivas, izņēma no pārvalka bisi un lēnām to pielādēja.

—  Tagad es divas reizes izšaušu. Tas ir signāls. Viņš mūs izdzirdēs un atnāks šurp.

Pacēlis bisi vertikāli uz augšu, Enioks izšāva abus stobrus. Divreiz atskanēja dobji blīkšķi, un mežā notrīsēja trauksmaina atbalss. Gnors domīgi" pašūpoja galvu.

—   Sis salūts vientulībai, Eniok, — viņš teica,

—   nez 'kādēļ mani dara nemierīgu. Gribu ar Ašas iedzīvotāju daudz ko pārrunāt. Es nezinu, kas viņš tāds ir. Jūs par viņu stāstījāt ļoti skopi, atturīgi, bet viņa liktenis, es nezinu, kādēļ, mani skumdina un satrauc. Ar nepacietību gaidu viņa parādīšanos. Kad viņš atnāks … es …

Asa grumba, sasprindzinātas uzmanības zīme, ievilkās Enioka pierē. Gnors turpināja:

—   Es viņu pierunāšu, lai brauc mums līdzi.

Enioks pārmēru stipri iesmējās.

—       Nieki, — viņš, ūsas kodīdams, sacīja, — viņš nebrauks.

—   Es viņu iztaujāšu.

—  Viņš klusēs.

—       Iztaujāšu par pagātni. Pagātnē mīt ceļrāde zvaigzne.

—       Pagātne viņu nobeigusi. Bet zvaigzne — nodzisusi.

—       Lai iemīl nākotni, nezināmo, kas liek mums dzīvot.

—       Jūsu centieni, — teica Enioks, vienu kāju piesizdams, — jūsu centieni sadrups kā krīts pret trula skolēna pieri. Patiešām, — viņš ar iedvesmu iesaucās,

—  vai gan ir vērts domāt par savādnieku? Viņa dzīve citu cilvēku vidū būtu banāla un nepanesami garlaicīga, šeit vismaz viņam ir, lai nu gan pavišam blāvs, tomēr oreols. Izbeigsim šo sarunu.

—       Labi, — Gnors stūrgalvīgi iebilda, — es viņam pastāstīšu, cik brīnišķīga ir dzīve, un, ja viņa roka nekad nav sniegusies pēc draudzīga spiediena vai mīlestības glāsta, lai viņš pagriež man muguru.

—   To viņš nekādā ziņā nedarīs.

—   Viņa nav, — Gnors skumīgi teica. — Viņš ir miris vai arī medī citā salas nostūrī.

Enioks, šķita, nedzirdēja Gnora vārdus. Viņš, lēnām pacēlis rokas, pārlaida tās pār savu bālo seju un ar sasprindzinātām pārdomām raudzījās kaut kur vienā punktā. Viņā norisinājās cīņa. Tā bija īsa novēlojusies cīņa, nožēlojama sadursme. Tā atbruņoja un uzbudināja viņu. Pēc maza brīža viņš teica nelokāmi un gandrīz vai atklāti:

—   Es esmu bagāts, tomēr atdotu visu, pat savu dzīvību, lai tikai atrastos šā cilvēka vietā.

—   Tumši vārdi, — Gnors pasmaidīja, — tumši, kā zem segas pateikti. Bet interesanti.

—   Pastāstīšu par sevi, — Enioks uzsita Gnoram uz pleca. — Paklausieties. Šodien man prāts nesas uz runāšanu. Esmu apmānīts. Esmu briesmīgi apmānīts. Tas notika sen. Es kuģoju ar vadmalas kravu uz Ba- taviju, un mūs sasita druskās. Kādas desmit dienas pēc tāda iesākuma es gulēju knūpus uz steigā sasieta plosta. Piecelties, izstaipīt locekļus, kaut ko pasākt man nebija ne spēka, ne vēlēšanās. Sākās murgi. Es sapņoju par saldūdens ezeriem, kratījos drudzī un izklaidēšanās nolūkā paklusām vaidēju. Vētru, kas bija iznīcinājusi kuģi, nomainīja bezvējš. Svelme un okeāns mani izvārīja. Plosts stāvēja nekustīgi kā pludiņš dīķī. Mani mocīja izsalkums, elpas trūkums, un es gaidīju nāvi. Atkal sāka pūst vējš. Naktī pamodos aiz briesmīgām slāpēm. Bija tumšs, un dārdēja pērkona grāvieni. Zilgi zibeņi graizīja izplatījumu. Mani ar visu plostu svaidīja gan augšup uz mākoņiem, gan lejup — melnās šķidrās bedrēs. Uz dēļa šķautnes es pārsitu zodu, gar kaklu tecēja asinis. Pienāca rīts. Pamalē, kas bez pārtraukuma laistījās debess plaismu gaismā, nevaldāmi uz tālajiem mākoņiem tiecās putās sakultas zaļganas bangas. Starp tām šaudījās melni virpuļvētras gredzeni. Virs gredzeniem kā izbiedētu putnu bari drūzmējās zemi mākoņi. Viss sajuka. Es murgoju, murgi visu sagrozīja. Bezgalīgi melnu sieviešu pūļi ar augšup paceltām rokām tiecās uz debesīm. Viņu ņudzošais paisums skāra debesis. No debesīm caur sarkanām mākoņu plaisām krita lejup caurspīdīgā haosā saplūdušas kailas sārtas un baltas sievietes. Apmirdzētie miesu kamoli, savīdamies un atrisdami, griezdamies virpulī vai kā akmeņi krizdami lejup, savā nepārtrauktā kustībā savienoja debesis un okeānu. Viņas izklīdināja sieviete ar zelta ādu. Tā nogūlās kā fantastisks mākonis pār tālo miglu. Mani izglāba zvejnieki. Es biju tikko dzīvs, trīcēju un runāju aplamības.

Es izveseļojos, bet pēc tam briesmīgi garlaikojos: tās dienas, kuras pavadīju okeānā nāves skavās, murgos, kas bija pilni maigu ugunīgu rēgu, mani saindēja. Tas bija skaists un baismīgs sapnis — liels apmāns.

Viņš apklusa, bet Gnors nogrima domās par viņa stāstu.

—  Taifūns — dzīve? — vaicāja Gnors. — Bet kas tad tā dzīvo?

—  Viņš. — Enioks pamāja ar galvu uz meža pusi un ļauni iesmējās. — Viņam ir sieviete ar zelta ādu. Jūs ko dzirdat? Nē? Es arī nē. Labi, es izšaušu vēlreiz.

Enioks paņēma bisi, ilgi grozīja to rokās, bet tad pasita padusē.

—   Saut nav vērts, — viņš uzmeta bisi plecā. — Atļaujiet man jūs atstāt. Es mazliet paiešu uz priekšu un sameklēšu viņu. Ja vēlaties, varam iet abi. Daudz staigāt es jums nelikšu.

Viņi sāk iet. Enioks pa priekšu, Gnors nopakaļ. Ne takas, ne pēdu nebija, kājas līdz ceļiem grima zilgani dzeltenā zālē. Ekvatoriālais mežs atgādināja milzīgu oranžēriju, kam vētra nocēlusi caurspīdīgo jumtu, izlīdzinājusi dabas un cilvēka pūļu robēžas, izklādama pārsteigtam skatienam pirmatnējo formu jaunradi, kas ir tik tuva mūsu pasaulīgajam jēdzienam par brīnišķīgo un dīvaino. Sis mežs ar katru savu lapu pauda neapzinīgu, oriģinālu un pārdrošu dzīvības spēku, spilgtu izaicinājumu un pārmetumu. Cilvēks, kas šeit nokļuva, izjuta nepieciešamību klusēt.

Enioks apstājās pļaviņas vidū. Zilgās meža ēnas švīkāja viņa seju, mainot acu izteiksmi.

Gnors gaidīja.

— Jums nav vērts iet tālāk. — Enioks stāvēja, Gnoram muguru pagriezis. — Te netālu … viņš … es negribētu tā uzreiz viņu pārmēru pārsteigt, ejot divatā. Te būs cigāri.

Gnors pamāja ar galvu. Enioka mugura salīkusi ienira dzeloņainajos augu stublājos, kas bija saviju- šies starp kokiem; viņš nočabināja lapas un pazuda.

Gnors paskatījās apkārt, atgūlās, palika rokas zem galvas un sāka skatīties augšup.

Zilais debess mirdzums, ko virs viņa galvas mazliet aizklāja milzīgas biezas lapas, vilināja ar savu spožo gaišo valstību. Enioka mugura vēl kādu brīdi viņa acu priekšā kavējās savā pēdējā kustībā, tad, dodama vietu sarunai ar Karmenu, izgaisa. «Karmen, es tevi mīlu,» teica Gnors, «man gribas tevi skūpstīt uz lūpām. Vai tu tur dzirdi?»

Pievilcīgais tēls pēkšņi izgaismojās viņa jūtu sasprindzinājumā, iegūdams gandrīz vai konkrētu veidu. Tā bija maza, melnīgsnēja, brīnišķīga galva. Aizkustināti smaidīdams, Gnors plaukstās saspieda viņas vaigus, sirsnīgi apskatīja un atlaida. Viņu pārņēma bērnišķīga nepacietība. Viņš aprēķināja aptuvenu laika ilgumu, kāds viņus šķīra, un pēc labākās sirdsapziņas saīsināja to par pusi, pēc tam vēl par ceturtdaļu. Sis nožēlojamais mierinājums lika viņam piecelties, — viņš vairs ilgāk nespēja mierīgi gulēt, tik ērti atlaidies, kamēr nebūs savu stāvokli pārdomājis līdz galam.

Meža valgā tveice uzvēdīja snaudu. Zālē šūpojās mēļi, purpursarkani un zili ziedi; skumīgi dūca kamene, plūksnainos kātiņos sapinusies; tālumā, pārlidodami klajumu, putni sacēla traku brēku, kas atgādināja nēģeru orķestri. Gnoru apņēma pasakaina gaisma, krāsainu ēnu rotaļa un zaļais stingums; zeme ar pilnu krūti neskanīgi elpoja— domīgā un kā zvēra mīlas kliedziens rimto un draudpilno tuksnešu zeme. Kaut kur sānis bija dzirdams neliels troksnis. Gnors pagriezās un ieklausījās, gandrīz jau pārliecināts, ka tūlīt ieraudzīs svešo salas iemītnieku. Viņš centās iedomāties tā izskatu. «Tam jābūt ļoti noslēgtam un augstprātīgam cilvēkam, viņam nav ko zaudēt,» sprieda Gnors.

Putni apklusa, klusums it kā svārstījās pārdomās. Tās bija paša Gnora šaubas. Brītiņu nogaidījis un neizturējis, viņš iekliedzās:

— Eniok, es gaidu jūs tai pašā vietā!

Mēmais mežs šos vārdus noklausījās un nekā tiem klāt nepiebilda. Pastaiga Gnoram pagaidām vēl neko citu nebija devusi kā tikai nogurdinošu un neauglīgu sasprindzinājumu. Viņš pastāvēja kādu brīdi, domādams, ka Enioks aizmirsis virzienu, tad lēnā gaitā griezās atpakaļ uz krastu. Briesmīgs neizskaidrojams nemiers viņu dzina prom no meža. Viņš gāja ātri, pūlēdamies saprast, kur pazudis Enioks. Beidzot viņu apmierināja visvienkāršākais izskaidrojums: nepazīstamais un Enioks aizrāvušies sarunā.

—   Piesiešu laivu, — teica Gnors, atcerēdamies, ka tā tikai izvilkta smiltīs. — Viņi atnāks.

Viņš ieraudzīja caur mežmalu mirdzam ūdeni, kurā iestiepās slapjo smilšu sēkļu spīdums, bet laivas nebija. Kaste stāvēja, kur stāvējusi. Gnors nogāja ūdens malā un pa kreisi, kur raiba klints šķautne sašķēla krastu, ieraudzīja laivu.

Enioks airēja, irkļus spēcīgi vicinādams; viņš raudzījās uz leju un Gnoru laikam neredzēja.

—   Eniok! — uzsauca Gnors. Viņa balss skaidri noskanēja dzidrā gaisa klusumā. — Kur jūs braucat?! Vai tad jūs nedzirdējāt, kā es jūs saucu?!

Enioks spēji cirta airus, galvu uz augšu nepacēlis. Likās pat, ka viņš tagad traucas straujāk nekā pirms mirkļa, attālums starp klinti un laivu manāmi saruka.

«Tūlīt tā viņu aizsegs,» nodomāja. Gnors, «un tad viņš gan vairs nesadzirdēs.»

—   Eniok! — Gnors kliedza vēlreiz. — Ko jūs gribat darīt?

Braucējs pacēla galvu, raudzīdamies Gnoram tieši sejā tā, it kā krastā neviena nebūtu. Vēl turpinājās dīvainā" un neveiklā klusēšana, kad pēkšņi, itin nejauši, dzirksteļojošajās iesarkanajās smiltīs Gnors izlasīja frāzi, kas bija ierakstīta vai nu ar bises stobra galu, vai arī ar nūju: «Gnor, jūs paliksiet šeit. Atcerieties mūziku, Karmenu un biljardu rītausmā.»

Pirmais, ko Gnors sajuta, bija trulas sāpes sirdī, dziņa iesmieties un niknums. Atmiņas pret paša gribu galvu reibinošā ātrumā atsvieda viņu atpakaļ pagātnē; vesels pulks sīkumu, kas savā laikā šķita niecīgi, nenozīmīgi, saira un ieņēma savas vietas pagājušo dienu ritumā ar tādu pārliecību kā kareivji trauksmes reizē, kad tie, izdzirduši signāltauri, metas uz savām vietām. Gnoram, apstiprinoši mādama, acīs raudzījās kaila pārliecība. «Enioks, Karmena, es,» Gnors vienā mirklī aptvēra. «Es neredzēju, biju akls. Tā . ..»

Viņš lēnām atkāpās tālāk no uzrakstītās frāzes, it kā viņam zem kājām būtu pavēries bezdibenis. Gnors stāvēja pie paša ūdens, pieliecies, lai labāk varētu saskatīt Enioku. Viņš ticēja un neticēja; viņam šķita, ka ticēt būtu neprāts. Galvā sacēlās troksnis, kā vesera sitieni pulsēja bailes; okeāna gaviles šķita nejēdzīgas un pretīgas.

—  Eniokl — Gnors sacīja stingrā un skaidrā balsī ar pēdējo saērcinātās gribas piepūli. — Vai to jūs rakstījāt?

Mirklis klusuma. «Jā,» — atsvieda vējš. Šis vārds tika pateikts tieši tādā tonī, kādā Gnors bija gaidījis — ciniski. Viņš sažņaudza rokas, pūlēdamies savaldīt pirkstu nervozo trīcēšanu. Debesis ātri satumsa; okeāns, pie apvāršņa uzposies ar mākoņu apmetni, sāka griezties, šūpodamies vēja dzītās miglas vālos. Gnors iebrida ūdenī; viņš kustējās neapzināti. Vilnis jau sniedzās pāri ceļgaliem, gurniem, apņēma krūtis; Gnors apstājās. Nu viņš bija kādus piecus soļus tuvāk laivai; viņa saraustītā, saplosītā apziņa krampjaini nopurināja acumirkļa smagumu un zaudēja spēkus kā uz nāvi notiesātais, kas atgrūž auklu.

—   Tā ir nelietība.

_ Viņš skatījās plaši ieplestām acīm un nekustējās. Ūdens lēnām līgojās viņam apkārt, viegli grūstot viņu un reibinot galvu.

—   Eniok, jūs izdarījāt nelietību, atgriezieties!

—   Nē, — teica Enioks.

Šis vārds noskanēja ikdienišķi kā tirgotāja atbilde.

Gnors pacēla revolveri un rūpīgi notēmēja. Šāviens Enioku nemaz neiztraucēja; viņš airēja, ātri atsviez- damies atpakaļ. Otra lode trāpīja airi. Eniokam tas izkrita no rokas, viņš satvēra to un noliecās, jaunas lodes gaidīdams. Šinī kustībā pavīdēja pieauguša cilvēka pārākuma apziņa, kad viņš padevīgi ļauj, lai bērns viņu sit ar savām mazajām nekaitīgajām roķe- lēm.

Revolvera gailis noklakšķēja virs ūdens trešo reizi. Gnoru pārņēma nepārvarama apātija; kā paralizēts viņš nolaida roku, vēl arvien skatīdamies. Laiva slīdēja aiz klints, kādu brīdi tā līdz pusei vēl bija redzama, tad nozuda pavisam.

Gnors izkāpa krastā.

—   Karmen, — sacīja Gnors, — vai ari viņš tevi mīl? Es nezaudēšu prātu, man ir sieviete ar zelta ādu … Viņas vārds ir Karmena. Jūs, Eniok, esat kļūdījies!

Kādu brīdi viņš klusēja, koncentrēdams domas uz to, kas viņu sagaida, un atkal turpināja runāt pats ar sevi, iebilzdams cietajai sirds balsij, kas mudināja uz izmisumu.

—  Mani paņems no šejienes. Agri vai vēlu pienāks kuģis. Tas būs tuvākajās dienās. Pēc mēneša. Pēc diviem mēnešiem. — Viņš kaulējās ar likteni. — Es pats iztaisīšu laivu. Es šeit nenomiršu. Karmen, vai tu mani redzi? Es sniedzu tev rokas, pieskaries tām ar savējām, man bail.

Sāpes nomainīja sašutums. Zobus sakodis, viņš domāja par Enioku. Viņu plosīja dusmu lēkme.

—   Nekaunīgais lapsa, rāpulis, — sacīja Gnors, — gan vēl pienāks laiks, kad skatīsimies viens otram acīs.

Viss, kas notika pēc tam, viņam šķita briesmīgs sapnis, murgi, nejēdzība. Zem kājām šņirkstēja smiltis, īstas smiltis.

—   Kaut kurš buru kuģis var šeit iegriezties. Tas būs tuvākajās dienās. Pēc daudziem gadiem. Nekad.

Šis vārds viņu satrieca ar savas nozīmes nāvējošu precizitāti. Gnors nokrita uz mutes smiltīs un izplūda karstās niknuma asarās, smagās vīra asarās. Paisums pieņēmās; skaļi atbalsojās viļņa laiskie dunieni: «Ašas vientuļnieks.»

—   Aša, — švirkstēdamas atkārtoja smiltis.

Cilvēks nekustējās. Saule, slīdēdama uz vakarpusi,

skāra klinti, apšļāca tās tumšo šķautni ar šķidru uguni un meta Ašas piekrastē ēnas — zemes vakara skumjas. Gnors piecēlās.

—   Eniok, — viņš teica savā parastajā neskaļajā krūšu balsī, — es pakļaušos laikam un nepieciešamībai. Mana dzīve vēl nav līdz galam izspēlēta. Tā ir veca, laba spēle, to nevar pamest pusratā, un dienas nav kārtis. Pie viņu, šeit bojā aizgājušo manu neatsveramo dienu līķiem zvēru savilkt jums atrisušos galus tik cieši, lai roka no piepūles smeldz, un šinī mezglā nogārgs jūsu kakls. Ceļas vējš. Tas aiznesīs manu zvērestu jums un Karmenai!

IV

Spēcīga vētra, kas sacēlās Arhipelāga centrā, deva pamatīgu triecienu trīsmastu brigai, kuras vārds nemaz nebija piemērots kuģa skarbajai profesijai — «Jūras sienāzītis». Šī briga, ar aprautām takelāžas tauvām, savainotām burām, stengām un ūdenslīniju, bija aizsviesta tālu prom no parastā tirdzniecības ceļa. Rītausmā parādījās zeme. Vienīgais palikušais enkurs dārdēdams nolaidās gultnē. Diena aizritēja parastajos pēcavārijas darbos, un tikai vakarā visi, sākot ar kapteini un beidzot ar pavāru, varēja kaut cik apvērtēt savu stāvokli. Šis lakoniskais vērtējums visā pilnībā tika izteikts ar trīs vārdiem: «Velns zina kas!»

—   Roz, — sacīja kapteinis, pārdzīvodams patiesas ciešanas, — šis ir kuģa žurnāls, un tajā nav vietas visādiem mākslas darbiem. Kādēļ jūs, tukšā blašķe, uzzīmējāt šo strazdu būri?

—   Strazdu būris! — Rozs samulsa par tādu piezīmi, taču aizvainotā patmīlība tūlīt pat deva samulsumam labu pretspērienu. — Kur jūs esat redzējis tādus strazdu būrus? Tā ir jaunkundze. Es viņu izsvītrošu.

Kapteinis Mards pilnīgi aizmiedza kreiso aci, un tūlīt labā kļuva neizturami nicinoša. Rozs uzsita ar dūri uz galda, bet tomēr samierinājās.

—   Es viņu izsvītroju, noklāju ar tintes traipu; paostiet, ja nevarat saredzēt. Žurnāls izmircis.

—   Tas tiesa, — sacīja Mards, taustīdams valgās caurauklotās lapas. — Viļņi šļāca kajītē. Es arī esmu izmircis. Mēs abi ar vadni esam vienādi izmirkuši. Bet jūs, Aligu?

Trešais no šīs grupas, kurš aiz pārguruma gandrīz vai krita turpat uz galda, pie kura sēdēja, sacīja:

—   Man nāk miegs.

Kajītē bija piekārts lukturis, kas apspīdēja trīs galvas ar senatnīgu portretu ēnām un gaismu. Telpas kakti, kas bija aizkrauti ar saliekamajiem krēsliem, apģērba gabaliem un instrumentiem, izskatījās pēc vecu lietu tirgotāja pagraba. Briga šūpojās. Okeāna uzbudinājums uzreiz vis neaprimst: palaidis vaļā upuri, viņš sprauslā un viebjas. Mards ar elkoņiem atspiedās pret galdu, pie tīras žurnāla lappuses nolieca savu zirga seju, kurā mirdzēja gudras sadrūvē- jušās acis. Viņam gandrīz nemaz nebija ūsu, bet zods atgādināja akmens bluķi miniatūrā. Marda labā roka bija uztūkuši no trieciena un ar dvieli pakārta kaklā.

Rozs sāka ar spalvu švīkāt gaisā līkločus un ara- beskas; viņš gaidīja.

—       Tad rakstiet, — teica Mards, — rakstiet: izsviesti pie velna, nav zināms, kādēļ. Rakstiet tā … — viņš sāka smagi elpot; katra domu piepūle sagādāja viņam šausmīgas ciešanas. — Pagaidiet. Es nevaru atjēgties, Aligu, tā vien liekas, ka mani vēl arvien svaida pret klāju, bet virs manis Rozs veltīgi lūko noturēt stūri. Neciešu šo pretīgo ūdeni.

—       Bija vētra, — sacīja Aligu pamodies un atkal iekrita miegā. — Bija vētra …

—   Spirgts vējš, — Rozs sistemātiski izlaboja.

—  Spirgts … Tīrais sīkums.

—   Viesuļvētra.

—   yienkārši atmosfēras nerātnības.

—   Ūdens un gaisa trīce.

—   Niecīga brīze.

—       Brīze? — Aligu uzskatīja mirkli par ievērības cienīgu, lai pamostos, un, atkal aizmigdams, sacīja:

—  Ja tā bija, kā jūs sakāt, niecīga brīze, tad es vairs neesmu Aligu.

Mards pamēģināja ar sasisto labo roku žestikulēt, taču aiz sāpēm pietvīka un noskaitās:

—        Okeāns klepoja, — viņš teica, — un izspļāva mūs … Kur? Kur mēs atrodamies? Un kas mēs tagad esam?

—       Saule norietējusi, — paziņoja bocmanis, ienākdams kajītē. — Rīt no rīta visu noskaidrosim. Sacēlusies bieza migla, vējš pierimis.

Rozs nolika spalvu.

—       Ja jāraksta, tad jāraksta, — viņš teica, — citādi žurnālu taisu ciet.

Aligu pamodās trīsdesmit otro reizi.

—       Jūs, — viņš sāka žāvāties un staipīties ar to sald- kairo grāciju, no kuras krēsls brikšķ un brakšķ, — esat aizmirsuši par bezbiksi kurinātāju Tērauda Reidā. Kas nu tur būtu bijis ko nepārvest nabadziņu? Ir liekas gultas un sausiņi. Jūs viņam atteicāt, Mard, viņš jūs skaļā balsī patrieca pie velna — nu un pie velna jūs nokļuvāt. Nav ko sūroties.

Mardam asinis iesitās galvā.

—        Lai pasažierus vadā tievstilbaiņi franti ar batista nēzdodziņiem. Kamēr es būšu uz «Jūras sien- āzīša» par kapteini, man šā liekā balasta nebūs. Es esmu kravas burenieks.

—   Būs, — teica Aligu.

—   Nekaitiniet mani.

—   Saderēsim joka pēc.

—   Uz kādu laiku?

—   Uz vienu gadu.

—   Labi. Cik jūs liekat?

—   Divdesmit.

—   Maz. Piecdesmit esat ar mieru?

—       Vienalga, — teica Aligu, — naudiņa tikpat mana, jums viegla peļņa rokā nedodas. Varu gulēt tālāk.

—        Grib, lai es iekritu ar pasažieri, — noteica Mards. — Muļķības!

No klāja atskanēja kāju rīboņa, skaļi smiekli; okeāns piebalsoja tiem ar vienmuļu dunoņu. Kliedzieni pastiprinājās, atsevišķi vārdi bija dzirdami kajītē, bet nevarēja saprast, kas noticis. Mards jautājoši palūkojās bocmanī.

—       Ko viņi tur ālējas^ — jautāja kapteinis. — Kas tur ir par jautrību?

—   Es paskatīšos.

Bocmanis izgāja. Rozs ieklausījās un sacīja:

—   No krasta atgriezušies matroži.

Mards piegāja pie durvīm, nepacietīgi tās atgrūda un tikko satvēra cepuri, ko vējš pasvieda gaisā. Tumšais kuģa siluets dūca no saviļņotām, satrauktām balsīm; matrožu pūļa vidū uz kvarterklāja spīdēja gaisma; gaismā melnēja galvu un plecu apveidi. Mards pašķīra cilvēkus.

—   Kādā sakarībā balle? — vaicāja Mards.

Lukturis atradās pie viņa kājām, gaisma krita uz

klāja. Visi klusēja.

Tad, paskatījies tieši uz priekšu, kapteinis ieraudzīja sveša cilvēka seju, melnīgsnēju trīcošu seju, ar nekustīgām mirdzošām acim. Cepures viņam nebija. Tumšie mati krita pāri pleciem. Viņš bija ģērbies saņurcītā pilsētnieciska piegriezuma uzvalkā un garos zābakos. Svešinieka skatiens ātri šaudījās no vienas sejas uz otru; tas bija tik ciešs kā spēcīga tvarstoša roka.

Pārsteigtais Mards paberzēja kreiso vaigu un skaļi nopūtās: satraukums viņu saviļņoja.

—       Kas jūs tāds esat? — vaicāja Mards. — No kurienes?

—       Es esmu Gnors, — teica svešinieks. — Mani atveda matroži. Es šeit dzīvoju.

—        Kā? — Mards pārvaicāja, aizmirsis slimo roku. Viņš tikko savaldījās, lai nesāktu kliegt uz šo pilnīgi neizprotamo sapulci. Svešinieka sejā raugoties, kapteinim bija jāviebjas. Viņš nekā nesaprata.

—   Ko jūs runājat?

—   Es esmu Gnors, — teica svešinieks. — Mani atveda jūsu laiva … Es esmu Gnors …

Mards paskatījās uz matrožiem. Piespiests, sasprindzināts smaids cilvēku sejās liecināja par neapslāpējamu ziņkāri. Bocmanis stāvēja Mardam pa kreisi. Viņš bija nopietns. Mards pie tādas klusēšanas nebija pieradis un necieta neskaidrības, taču neaizsvilās kā parasts: klusā tumsa, kas bija pilna skumju un lielu zvaigžņu, aizkavēja viņa aizsvilšanos, aizkavēja ar savādu varu, neapstrīdamu kā skarbu pavēli.

—   Es pārsprāgšu aiz dusmām, — teica Mards, — ja tūlīt neuzzināšu, ko tas nozīmē. Runājiet!

Pūlis sakustējās, kāds pavecāks matrozis panācās uz priekšu.

—   Viņš šāva divas reizes uz mani un vienu reizi uz Kentu, — teica matrozis. — Mēs viņu neaiztikām. Viņš nāca pretī. Četri mūsējie stiepa malku. Vēl bija gaišs, kad viņu satikām. Kents, viņu ieraudzījis, sākumā izbijās, tad pasauca mani. Gājām abi. Viņš izlīda no klints spraugas iepretim ūdenim. Apģērbs viņam bija pavisam citāds nekā tagad. Tādus kankarus es vēl nebiju redzējis. Vilna uz viņa spurojās kā zāle uz sapuvuša jumta.

— Šī ir neliela saliņa, — teica Gnors. — Es sen te dzīvoju. Astoņus gadus. Man grūti runāt. Es ļoti daudz un ilgi klusēju. Esmu atjūcis.

Viņš rūpīgi atdalīja vārdus citu no cita, reti kad pareizi tos izrunādams, brīžam klusēdams, bet viņa lūpas šajos starpbrīžos nepārstāja kustēties.

Matrozis bailīgi paskatījās uz Gnoru un pagriezās pret Mardu.

—   Viņš izšāva ar revolveri, pēc tam aizsedza acis ar rokām, iekliedzās un izšāva atkal. Man kaut kas iebelza pa galvu, es novēlos zemē, domādams, ka viņš

rimsies. Kents skrēja uz viņu, bet, izdzirdis trešo šāvienu, atlēca sāņus. Tad viņš vairāk nešāva. Es viņu notriecu gar zemi. Izskatījās, ka viņš par to priecājas, jo nemaz neņēma ļaunā. Mēs stiepām viņu uz laivu, un viņš tikai smējās. Un tad, pašā ūdensmalā, mums sākās neliela izskaidrošanās. Es neko nevarēju saprast, un Kents tad ņēmās man visu apskaidrot. «Viņš grib,» teica Kents, «lai mēs ļaujam viņam pārģērbties.» Es smējos, vēderu turēdams. Tomēr, ne soļa viņu neatlaizdami, mēs gājām, kur viņš mūs veda. Un jūs varat iedomāties?… Viņam, vai zināt, bija sava garderobe — akmens lādē, tādā kā mans šķirstiņš. Kamēr viņš uzvilka savu goda kārtu un pārsēja punu galvā, Kents man teica: «Paklau, viņš ir no katastrofu cietušajiem, esmu dzirdējis par šādiem gadījumiem.» Tad šis cilvēks ņēma mani aiz rokas un noskūpstīja, bet pēc tam Kentu. Jāatzīstas, ka man bija diezgan neomulīgi, jo es viņu biju apveltījis ar pāris belzieniem, kad nogrābu …

—   Kādēļ jūs uz viņiem šāvāt? — vaicāja Mards. — Paskaidrojiet.

Gnors raudzījās garām vecā Marda sejai — tumsā.

—   Saprotiet, — viņš teica ar tādu piepūli, kas daudziem lika nodrebēt, — astoņi gadi. Es viens. Saule, smiltis, mežs. Mēms klusums. Reiz vakarā sacēlās migla. Klausieties: es ieraudzīju laivu, tā peldēja no jūras, tajā bija seši cilvēki. Šalc smiltis. Cilvēki, izkāpuši krastā, sauc mani, smejas un māj ar rokām. Skrēju elsdams pūzdams, ne vārda nevarēju pateikt, vārdu nebija. Viņi visi stāvēja krastā … dzīvi, tāpat kā tagad jūs. Viņi izgaisa, kad biju no viņiem tikai nepilnu piecu soļu atstatumā. Laivu aiznesa migla. Migla izklīda. Viss pa vecam. Saule, smiltis, mēms klusums. Un visapkārt jūra.

Jūrnieki saspiedās ciešāk kopā, daži pacēlās pirkstgalos, priekšējiem pakausī elpodami. Citi atgāza galvu, it kā gribēdami izteikt savus iespaidus par cilvēku augstāk stāvošai būtnei. Klusums bija sasprindzināts līdz pēdējam. Aizsmakusi balss teica:

—   Klusējiet.

—        Klusējiet, — piebalsoja otrs. — Ļaujiet viņam izstāstīt.

—       Tā bija daudz reižu, — turpināja Gnors. — Beidzot es sāku šaut. Šāvienu troksnis iznīcināja rēgus. Pēc šādiem atgadījumiem parasti veselu dienu nevarēju ne kumosa norīt. Šodien tāpat es neticēju; kā vienmēr, nekas cits. Grūti bija vienam.

Mards pabraucīja slimo roku.

—   Kā jūs sauc?

—   Gnors.

—   Cik jums gadu?

—   Divdesmit astoņi.

—   Kas jūs tāds esat?

—   Inženiera dēls.

—   Kā jūs šeit nokļuvāt?

—       To es pastāstīšu jums vienam, — Gnors nelabprāt sacīja.

Viņu balsis cieti un smagi aizvēlās jūras tumsā: vienam tā bija drūma, otram — skanīga; dažādu cilvēku balsis.

—       Jūs esat tīri apģērbies, — turpināja Mards, — es nespēju to saprast.

—   Taupīju, — teica Gnors, — labākiem laikiem.

—   Jūs pat skuvāties?

—   Jā.

—   Ko jūs ēdat?

—   Kas nu gadījās.

—   Uz ko cerējāt?

—   Uz sevi.

—   Un uz mums ari?

—   Mazāk nekā uz sevi, — Gnors klusi, bet izteiksmīgi pasmaidīja, un viņa smaids atspulgoja visu sejās. — Jūs varējāt atrast līķi, idiotu vai cilvēku. Es neesmu ne līķis, ne idiots.

Rozs, kas stāvēja Gnoram aizmugurē, stipri uzsita viņam uz pleca un, izvilcis no kabatas mutautu, spalgi nošņaukājās; viņš bija sajūsmināts.

Aligu ironiskais skatiens kavējās pie Marda. Viņi raudzījās viens otram acīs kā auguri, lieliski saprazdamies. «Tu, liekas, esi zaudētājos,» bija lasāms stūrmaņa sejā. «Aptīšu ap mazo pirkstiņu,» atbildēja Marda skatiens.

—  Nāciet, — kapteinis aicināja Gnoru. — Nāciet man līdzi. Lejā parunāsimies.

Viņi atdalījās no pulka; daudzi acu pāri pavadīja Gnora lielo augumu. Pēc dažiem mirkļiem uz klāja bija radušās trīs grupas, kas pusbalsī sprieda par jūras noslēpumiem, māņticību, mirušo dvēselēm, pazudušo zemi, ugunīgo brigu no Kalifornijas. Četrpadsmit pieaugušu bērnu, bolīdami acis un noslēpumaini klepodami, stāstīja cits citam par pirātu ticējumiem, par nolādētās brandava mucas klejojumiem, par sirēnām ar zivju smārdu, zemūdens groti, kas pilna ar zelta stieņiem. Viņu iztēle, kas bija saņēmusi pērkona satricinājumu, joņoja kūleņu kūleņiem. Pavisam nesen viņi vēl bija gaidījuši nepielūdzamu un drošu nāvi, bet nu jau par to aizmirsuši; savas briesmas slēpās arī ikdienā, par to bija vērts parunāt.

Aizmirstā luktura gaisma izcēla no tumsas blīvi aizdarīto kravas telpas lūku, bortu un stengu apakšējo daļu. Aligu pacēla lukturi augšup; ēnas pārlēca pāri bortam.

—       Tas esat jūs, Mard? — vaicāja Aligu, pievirzī- dams lukturi pie sejas nācējam. — Jā, tas esat jūs, telēns nav kļūdījies. Bet viņš?

—   Viss kārtībā, — Mards izaicinoši atbildēja.

—  Nav ko uztraukties, Aligu.

—   Labi, bet jūs esat zaudējis.

—  Varbūt tomēr jūs?

—       Kā tā, — stūrmanis pārsteigts iebilda, — jūs atstāsiet viņu šeit? Vai no dumpja nebaidāties?

—   Arī es neesmu no akmens, — teica Mards.

—  Viņš man pastāstīja par kādu briesmīgu neģēlību … Nē, pagaidām par to nerunāšu. Kaut gan …

—   Nu tad, — Aligu aiz nepacietības pamīņājās.

—  Naudu galdā!

—   Liecieties nu mierā!

—   Tad atļaujiet jūs apsveikt ar pasažieri.

—       Ar pasažieri? — Mards pavirzījās tuvāk lukturim, un Aligu ieraudzīja ļaunu triumfu viņa sejā.

—  Visvaldzinošākais un visdārgākais Aligu, jūs maldāties. Es viņu salīgu uz diviem mēnešiem par manu kāzu svečturu glabātāju, bet algu samaksāju uz priekšu, par ko saņēmu parakstu. Neaizmirstiet to, nešpetnais Aligu, un palieciet sveiks.

—       Nu tad visu labu, — teica apstulbušais stūrmanis pēc ilgas nepatīkamas klusēšanas. — Labi, atskaitiet no manas algas.

V

Uz palodzes sēdēja cilvēks. Viņš raudzījās no trešā stāva lejup uz vakarīgo ielas drūzmu. Ekipāžu rīboņa tricināja gan māju, gan bruģi, gan cilvēku.

Cilvēks sēdēja ilgi, — kamēr jumtu melnie stūri saplūda ar nakts tumsu. Ielas ugunis lejā svaidīja dzīvas ēnas; cilvēku ēnas steidzās cita citu panākt, zirga ēna ņirbināja kājas. Mazie ekipāžu lukturu plankumi joņoja pa bruģi. Melnā šķērsielas ala, pilna fantastisku, no logu ugunīm dzeltenu s.iluetu, ielas švīkstoņas un trokšņa, atgādināja atkritumu bedri, kurā dzīvo žurkas un kuru apspīd lupatlaša sarūsējušais lukturis.

Cilvēks nolēca no palodzes, bet drīz vien atrada jaunu nodarbību. Viņš sāka ieslēgt un izslēgt elektrību, cenzdamies skatienu notēmēt iepriekš nolūkotā punktā uz tapetēm; istaba iznira un nozuda, paklausīdama slēdža klikšķim. Cilvēku nomāca garlaicība.

Nevar ne iedomāties, ko viņš darītu vēlāk, ja visu vakaru paliktu viens. Pēdējā laikā viņš bija priecīgs, ja varēja palikt mājās, vadīt dienas bez jebkāda mērķa, bez rūpēm un izpriecām, bez interesantām domām un darba, raudzīties pa logu, pārcilāt vecas vēstules un ar tām norobežot sevi no tagadnes; nekas viņu nesaistīja, nekā viņam negribējās; viņam bija laba apetīte, ciešs miegs; viņa garīgais stāvoklis zināmā mērā bija tāds kā cilvēkam, kurš žāvājas, pārguris, no ķīniešu mīklu minēšanas un beidzot pametis šo nodarbību.

Tā nogurdina dzīve, un daudziem tā izpaužas nogurums; dvēsele un miesa apmierinās ar niekiem, atbildot visam ar blāvas vienaldzības grimasi. Enioks pārdomāja šo jautājumu un nāca pie secinājuma, ka viņš kļūst vecs. Taču arī tas viņam bija vienaldzīgi.

Pie durvīm klauvēja: vispirms klusi, tad stiprāk.

— Lūdzu, — teica Enioks.

Cilvēks, kas pārkāpa slieksni, durvis aiz sevis aizvērdams un galvu viegli noliekdams, palika stāvam

Enioka priekšā sasprindzinātu gaidu pozā. Enioks cieši paskatījās cilvēkā un atkapās kaktā; šo muskuļaino seju ar mazo zodu un mazo muti aizmirst nebija viņa spēkos.

Ienācējs, stāvēdams pie durvīm, piepildīja ar sevi visu pasauli, un Enioks, grīļodamies no satrauktas džinkstoņas galvā, skaidri ieraudzīja šo seju tādu pašu, kāda tā bija sensenā pagātnē. Pirmajā mirklī sirds neizturēja, tā apstājās; stingdams un muls- dams, ne vārda nebilzdams, Enioks berzēja rokas.

Gnors skaļi uzelpoja.

—   Tas esat jūs, — viņš dobji sacīja. — Jūs, Eniok. Redziet nu, ka atkal tiekamies. Man prieks par to.

Divi cilvēki, viens pretim otram stāvēdami, skumīgi bālēja un sakniebtām lūpām smaidīja.

— Izkūlies! — kliedza Enioks.

Tas bija ievainotā sāpju kliedziens. Viņš no visa spēka trieca duri galdā, sasizdams roku; saņēmis visus gribas spēkus, viņš, cik nu varēja, apvaldīja pasprukušos nervus un izslējās. Dusmas viņā vārīties vārījās.

—   Tas esat jūs! — tīksminādamies atkārtoja Gnors. — Jūs. Visā savā godībā, no galvas līdz papēžiem. Klusējiet. Astoņus gadus esmu gaidījis tikšanos. — Viņa nervozo, saniknoto seju raustīja krampji. — Vai jūs mani gaidījāt?

—   Nē. — Enioks piegāja Gnoram klāt. — Vai zināt, tā ir katastrofa. — Iegrožojis bailes, viņš pēkšņi pārvērtās un kļuva tāds pats kā vienmēr. — Es meloju. Es ļoti priecājos, jūs redzot, Gnor.

Gnors iesmējās.

—   Eniok, diez vai jūs par mani priecājaties. Daudz, pārāk daudz jūtu un domu saceļas dvēselē … Ja es varētu to visu uzreiz uzgāzt uz jūsu galvas! Diezgan kliegts. Esmu apklusis.

Viņš bridi klusēja; baismīgs miers, kas bija līdzīgs strādājoša tvaika katla ārējam nekustīgumam, deva viņam spēku runāt tālāk.

—   Eniok, — teica Gnors, — turpināsim mūsu spēli.

—   Es dzīvoju viesnīcā. — Enioks paraustīja plecus, it kā nožēlodams. — Nav ērti traucēt kaimiņus. Šāvieni nav visai populāra mūzika. Tomēr mēs, protams, kaut ko izdomāsim.

Gnors neatbildēja; galvu nodūris, viņš domāja par to, ka var no šejienes dzīvs neiziet. «Toties man būs līdz galam taisnība, un Karmena par to uzzinās. Svina graudiņš dos jēgu visiem maniem astoņiem gadiem kā pielikts punkts.»

Enioks ilgi viņā lūkojās. Ziņkārība ir neiznīcināma.

—   Kā jūs?… — Enioks gribēja pajautāt.

Gnors viņu pārtrauca:

—  Vai nav vienalga? Esmu šeit. Bet jūs — kā jūs aizbāzāt mutes?

—   Nauda, — Enioks strupi pateica.

—   Jūs manās acīs esat briesmīgs, — ierunājās Gnors. — Es varbūt pašreiz izskatos mierīgs, bet man jūsu tuvumā nav iespējams elpot; gaiss, ko jūs elpojat, man pretīgs. Jūs man esat kas vairāk nekā ienaidnieks — jūs esat manas šausmas. Varat raudzīties manī, cik vien jums tīk. Es neesmu no tiem, kuri piedod.

—   Kādēļ piedot? — teica Enioks. — Esmu vienmēr gatavs samaksāt. Vārdi tagad ir bezspēcīgi. Mūs sagrābusi viesuļvētra. Kuram nesašķaidīs pieri, tam būs taisnība.

Mazliet drebošiem pirkstiem viņš aizpīpēja cigāru un spēcīgi ievilka, kāri dūmus rīdams.

—   Metīsim kauliņus.

Enioks pamāja ar galvu, piezvanīja un teica sulainim:

—  Vīnu, cigārus un kārtis.

Gnors apsēdās pie galda; smags stingums piesaistīja viņu pie krēsla; viņš sēdēja ilgi, galvu nokāris, rokas starp ceļgaliem sažņaudzis, pūlēdamies iztēlot, kā viss notiks; pie viņa elkoņa nošķindēja paplāte; Enioks atgāja no loga.

—   Darīsim visu, kā pienākas, — viņš teica, balsi nepaceļot. — Šis vīns ir vecāks par jums, Gnor: jūs nīkāt mežos, skūpstījāt Karmenu, mācījāties un piedzimāt, bet tas jau gulēja pagrabā. — Viņš ielēja sev un Gnoram, pūlēdamies neizšļakstināt. — Mēs, Gnor, mīlam vienu sievieti. Viņa izvēlējusies jūs, bet manas kaislības šī iemesla dēļ izauga drausmīgos apmēros. Un tas varbūt ir mans attaisnojums. Bet jūs rīkojāties.

—   Eniok, — ierunājās Gnors, — tikai tagad man ienāca prātā, ka citos apstākļos mēs varbūt nebūtu ienaidnieki. Bet tas tāpat starp citu. Man vajadzīga taisnība. Asaras un asinis kāpj galvā, iedomājoties, ko esmu pārcietis. Tomēr pārcietis — paldies dievam, un lieku dzīvību pret dzīvību. Man atkal ir ar ko riskēt,— ne jūsu vainas dēļ. Man ir laba tiesa sirmu matu, bet nav vēl pat trīsdesmit gadu. Esmu jūs meklējis neatlaidīgi un ilgi, strādādams kā zirgs, lai sagādātu naudu, braukājot no pilsētas uz pilsētu. Jūs rādījāties man sapņos. Jūs un Karmena.

Enioks apsēdās viņam pretim; kreisajā rokā turēdams glāzi, viņš ar labo attaisīja kāršu komplektu.

—   Melnā lai atbild par visu.

—       Labi. — Gnors pastiepa roku. — Ļaujiet man iesākt. Bet pirms tam es iedzeršu.

Paņēmis glāzi, viņš malkodams pavilka kārti. Enioks aizkavēja viņa roku, teikdams:

—   Kārtis nav sajauktas.

Viņš sāka tās jaukt, jauca ilgi, pēc tam vēdeklī izlika uz galda, ar mugurām augšup.

—   Ja vēlaties pirmais, lūdzu.

Gnors paņēma kārti nedomādams — pirmo, kas gadījās pa rokai.

—   Ņemiet jūs.

Enioks izvilka no vidus, gribēja paskatīties, bet pārdomāja un paraudzījās uz partneri. Viņu skatieni sastapās. Kā viens, tā otrs roku turēja uz kārts. Pacelt to nebija tik viegli. Enioka pirksti neklausīja. Viņš piespieda tiem paklausīt un izsvieda sirds dūzi. Sarkanā acs spīguļoja kā zibens — vienam līksmi, otram drūmi.

—       Kārava sešacis, — teica Gnors, atklādams savējo. — Sāksim no jauna.

—       Tas tikpat kā dubultšāviens. — Enioks pavicināja pirkstus virs komplekta un vilcinādamies paņēma malējo.

—       Tā atradās viņējai līdzās, — teica Gnors, — tā būs manējā.

—       Sirdis un kāravi mirguļo jūsu acīs, — teica Enioks, — pīķi — manējās. — Viņš nomierinājās, pirmā kārts bija briesmīgāka, bet kaut kur dvēseles dziļumos viņš juta, ka viss beigsies viņam par ļaunu — Atklājiet vispirms jūs, man gribas pavilcināt prieku.

Gnors pacēla roku, parādīja sirds kalpu un nometa to uz galda. Kakls viņam konvulsīvi sažņaudzās, tomēr viņš savaldījās, tikai acīs spīdēja jautrība, dīvaina, šaušalīga.

—  Tā arī ir, — teica Enioks, — mana kārts ir smaga; nojauta, šķiet, nevils. Pīķa divacis.

Viņš to saplēsa sīkos gabaliņos un uzsvieda gaisā; baltas grīstītes virpuļodamas krita lejup un noklāja .galdu nevienādiem raibumiem.

—   Nāve divacim, — sacīja Enioks, — nāve arī man.

Gnors cieši paskatījās viņā, piecēlās un uzlika cepuri. Viņa sirds nejuta žēluma, taču otra tuvā nāve radīja nelāgu sajūtu. Viņš stiprināja sevi ar atmiņām; bālās izmisuma dienas, kas izcēlās no Ašas kapa, ielenca Gnoru draudīgā lokā; viņam taisnība.

—   Eniok, — Gnors piesardzīgi iesāka, — es esmu laimējis un aizeju. Norēķinieties ar likteni bez manis. Tikai man ir viens lūgums: pasakiet, kādēļ mēs visi trīs bijām pamodušies tai dienā, kad jūs acīmredzot manu likteni jau bijāt izlēmis? Varat arī neatbildēt, es neuzstāju.

—   Sakarā ar puķi no Vankuveras, — pēc īsas vilcināšanās atbildēja Enioks, ņemdams trešo cigāru. — Sniegšu jums kaut ko līdzīgu mazai grēksūdzei. Es biju atvedis puķi. Neatceros tās nosaukumu. Neliela, zaļa puķīte ar brūnām putekšnīcām. Vainadziņš atveras katru rītu, bet ap vienpadsmitiem sakļaujas. Iepriekšējā vakarā es teicu tai, kuru vēl arvien mīlu: «Piecelieties agri, es jums parādīšu augu valsts untumu.» Jūs jau, Gnor, Karmenu pazīstat, viņai grūti nākas atteikt otram cilvēkam mazu prieku. Turklāt tas taču patiešām interesanti. Tai rītā viņa pati bija kā ziediņš. Mēs izgājām uz terases. Es nesu kasti ar augu. Vainadziņš, līdzīgs sisenim, lēnām atvēra ziedlapiņas. Tās izlīdzinājās, saspringa, un ziediņš sāka vējā šūpoties. Tas nebija diezin cik skaists, bet oriģināls. Karmena lūkojās un smaidīja. «Elpo,» viņa teica, «tik sīciņš.» Tad es saņēmu viņas roku un pateicu to, kas jau ilgu laiku mani bija mocījis. Pateicu, ka mīlu viņu. Viņa nosarka, raudzīdamās man tieši acīs un noliedzoši purināja galvu. Viņas seja pauda daudz vairāk nekā ierastais vārds «nē», pie kura sievietes gan mani nebija radinājušas. «Nē,» viņa ledaini sacīja, «tas nav iespējams. Ardievu.» Kādu brīdi viņa stāvēja, domās iegrimusi, tad aizgāja dārzā. Es viņu panācu slims aiz bēdām un pats neapjaudu, ko viņai sarunāju. «Atjēdzieties,» viņa sacīja. Nevaldīdams savus kaislību uzplūdus, es apskāvu viņu un noskūpstīju. Viņa sastinga. Es piespiedu viņu sev pie krūtīm un noskūpstīju uz lūpām, taču tai pašā mirklī viņa atguva spēkus, iekliedzās un izrāvās. Tā tas bija. Es varēju tikai atriebties — jums. Es atriebos. Varat būt pārliecināts: ja jums būtu gadījusies melnā, es jums ceļā nestātos.

—   Es to zinu, — mierīgi iebilda Gnors. — Abiem mums zem saules nav vietas. Ardievu.

Bērnišķīgais cilvēkā mājo līdz sirmam vecumam. Enioks ar skatienu apstādināja Gnoru un aizstājās durvīm priekšā.

—  Jūs, — viņš patmīlīgi sacīja, — jūs, lokanais cilvēcības tērauds, atcerieties, ka jums bija cienīgs pretinieks.

—  Tas tiesa, — Gnors dzestri atbildēja, — ar divām lietām, ar pļauku un rokasspiedienu, es jūs izteiktu pilnīgi. Zināmu iemeslu dēļ es pirmo jums nedošu. Saņemiet otro.

Viņi pasniedza viens otram roku, saspiezdami pirkstus. Tas bija savāds, ļauns un mēms divu stipru ienaidnieku rokasspiediens.

Viņu pēdējos skatienus aprāva durvis, ko bija aizvēris Gnors. Enioks nokāra galvu.

•— Es palieku ar tādu sajūtu, — viņš čukstēja, — kā pēc trokšņainas, galvu reibinošas, draudīgi skaistas balles. Tā vilkusies ilgi, un visi noguruši. Viesi izklīduši, saimnieks palicis viens pats. Cita pēc citas nodziest sveces, iestājas tumsa.

Viņš piegāja pie galda, kārtis izsvaidīdams, sameklēja revolveri un ar stobra galu paberzēja deniņus. Saltā tērauda pieskāriens pie kvēlojošās ādas bija gandrīz vai patīkams. Pēc tam viņš sāka atcerēties dzīvi un brīnījās: viss tajā šķita senatnīgs un muļķīgs.

— Es varētu viņu apmānīt, — sacīja Enioks, — taču neesmu radis klaiņot un slēpties. Bet tas būtu neizbēgami. Un kam tas vajadzīgs? Esmu no dzīves guvis visu, ko vēlējies, izņemot vienu. Un ar šo «vienu» esmu lauzis sprandu. Nē, viss ir iznācis kaut kā pilnīgi likumsakarīgi un impozanti… Muļķīga nāve, — turpināja Enioks, grozīdams revolvera magazīnu. — Nav interesanti mirt tā no šāviena. Es varu kaut ko izgudrot. Tikai nezinu — ko. Jāpastaigā.

Viņš ātri apģērbās, izgāja laukā un sāka klaiņot pa ielām. Aborigēnu kvartālos dega eļļas lukturi no sarkana un zila papīra; smirdēja eļļas degums, atkritumi, kvēpaini putekļi. Ieliņas pildīja lipīga tumsa; klaudzēja kādi rokas ratiņi; fantastiskos tempļu apveidos spīdēja retas uguntiņas. Uz bruģa, kas bija piemētāts ar augļu mizām, salmiem un avīžu driskām, ielu laternu pakājē krita gaismas diski; šurp un turp šaudījās garāmgājēji; lēnā gaitā soļoja liela auguma sievietes līdz acīm aizsegtām sejām; viņu melnās, ar valgu blāvumu aizmiglotās acis aicināja pie nodriskātām mašām, pūlīša kailu bērneļu un netīra ģimenes gaiļa, kas glaudīja bārdu pie apelsīnu ūdens glāzes.

Enioks slāja, aprazdams ar domu par tuvo nāvi. Aiz stūra atskanēja melanholiski iezemiešu bungu vaidi, spalgi radziņu kaucieni: šī ellišķīgā mūzika pavadīja reliģisko nakts procesiju. Tūdaļ no kādas vecas mājas aizmugures sāka birtin birt sablīvējies pūlis; pa priekšu, vaibstīdamies un nūjaš vicinādami, klunku- roja plānprātiņi; sāņus cilpoja puišeļu bars; garu, ar griezumiem izrotātu nūju galos šūpojās lukturi, svēto attēli, saknūpuši tumši elki, kas izskatījās pēc nokaitinātiem mazuļiem mātes klēpī; tiem apkārt drūzmējās vāji apgaismota galvu jūra raudot un vaimanājot, spīdēja blāvs koka apzeltījums; metāla karogi, cits citam pieskardamies, strinkšķēja un žvadzēja.

Enioks apstājās un pavīpsnāja; viņam iešāvās prātā pārgalvīga doma. Nolēmis mirt ar troksni, viņš ar acīm sameklēja viscienīgāko večuku, kas bija apkārts ar grabuļiem. Večukam bija barga, lūgsnas saviļņota seja. Enioks iesmējās; smagi sirds pārsitieni uz brīdi apgrūtināja elpošanu; pēc tam, juzdams, ka sairst saites ar dzīvi un baismīga tumsa reibina galvu, viņš metās pūļa vidū.

Procesija apstājās. Enioku no visām pusēm grūstīja melnīgsnēji pleci; karsta elpa, sviedru un vaska smārds viņu apdullināja, viņš sagrīļojās, bet nepakrita, pacēla rokas un, večukam no rokām izrautu elku skurinādams, kliedza cik spēka:

— Dancotāji, kailie pērtiķi! Spļaujiet virsū saviem koka klucīšiem! Jūs esat ļoti jokaini, bet man tas apnicis!

Nikns rēciens uzbudināja viņu; jau afekta stāvoklī, vairs neapjauzdams, ko dara, viņš svieda elku pirmajā, niknumā savaikstītajā brūnajā sejā. Māla dievs, saskāries ar bruģi, sašķīda lauskās. Tai pašā brīdī trieciens sejā nogāza Enioku gar zemi; pār viņu nošalca niknuma brāzma; viņa ķermenis noraustījās un izstiepās. '

Saņemdams fanātiķu pēdējos, nāvīgos triecienus, Enioks, asiņaino galvu ar rokām aptvēris, skaidri izdzirda it kā no tālienes plūstošu balsi. Sī balss atkārtoja viņa paša nesen teiktos vārdus:

«Balle beigusies, viesi izklīduši, saimnieks paliek viens. Un tumsa ietin zāli.»

VI

«Pār pagātni, tagadni un nākotni ir vara cilvēkam.»

To pārdomājis, Gnors pievērsās pagātnei. Tur bija jaunība; maigās, dvēseli apskaidrojošās gaišas mīlestības balsis; arvien pilnīgāk un līksmāk skanošās dzīves šausminošais nemiers, kas vilina un sagroza galvu; tumšā bēdu elle — astoņi satricinājuma, neprātīgu alku, asaru un lāstu gadi — drausmīgais, bezjēdzīgais liktenis; laika nedarbi; kalns, kas uzgruvis bērnam virsū; saule, smiltis, mēms klusums. Dienām un naktīm pašam sev raidītās lūgsnas: «Glābies!»

Tagad viņš it kā kalna galā stāvēja, vēl ātri no pārpūles elpodams, tomēr ķermenis atspirdzis, dvēsele atbrīvota. Pagātne gulēja rietumos, gaišu saucienu un kroplīgu ēnu zemē; viņš ilgi turp lūkojās, un visam bija viens vārds — Karmena.

Un, piedevis pagātnei, to iznīcinādams, viņš atstāja vienu vārdu — Karmena.

Tagadnē Gnors redzēja sevi mēmas mīlestības, gadiem ilgu ciešanu sadedzinātu, sastingušu vienā vēlmē, kas ir stiprāka par likumu un līksmību. Viņu bija pārņēmušas ilgas, kas diendienā vairoja viņa spēkus, lai tās pārciestu. Tie bija dzīves dienvidi, tās

svelmainā pusdiena, karstās zilgās ēnas, slāpes un vēl neredzama avota čalas. Visam bija tikai viens vārds — Karmena. Tagadnē viņam bija tikai viens — vārds, apjūsmots, dievināts vārds — Karmena, kas piederēja sievietei ar zelta ādu.

Nākotne — sarkanie austrumi, rīta vējš, virs brīnumainas miglas dziestoša zvaigzne, līksms rītausmas spirgtums, zemes asaras un smiekli; nākotnei varēja būt tikai viens vienīgs vārds — Karmena.

Gnors piecēlās. Viņu smacēja skanīgs mirkļu smagums. Laiku pa laikam apziņas skaidrā uguns viņu nostādīja uz kājām pilnā augumā pie vēl neuzsmaidījušās laimes durvīm; viņš atcerējās, ka atrodas šeit, šinī mājā, kur viss ir pazīstams un viss ir baismīgā tuvībā ar viņu, bet pats viņš ir svešs un būs svešs līdz tam laikam, kamēr nebūs iznākusi pa durvīm tā, kurai viņš pieder, ir dārgs, tuvs, pazaudēts, gaidīts, mīļots.

Vai tiešām tā ir? Skaudrais domu vilnis noplaka, to iznīcināja satraukums, un Gnoru mocīja jaunas, šausmīgas domas, kuras dvēsele noliedza, kā ticīgais noliedz zaimus, kas uzmācīgi urbjas smadzenēs. Astoņus gadus viņi bija šķirti; Karmenai bijusi sava, patstāvīga, no viņa neatkarīga dzīve, un viņš meiteni redzēja cita aplaimotu, atceroties viņu, Gnoru, tikai pa retam sapņos vai varbūt pārdomu brīžos, kad skumjo neapmierinātību ar dzīvi pārtrauc acumirklīga izklaidēšanās, viesa smiekli, ikdienas rūpes, mirkļa intereses. Gnoram šī istaba, kurā viņš sēdēja, atgādināja skaistākās dienas mūžā; zemas mēbeles mijkrēšļa toņos, bālas sienas, domīgais rietumu logs, pus- aizlaistā portjera, zem kuras no blakus zāles plūda gaisma — viss dzīvoja, tāpat kā viņš, aiz sāpēm nekustīgu dzīvi, gaidu stingumā. Gnors lūdzās tikai vienu — brīnumu, mīlestības brīnumu, tikšanās brīnumu, kas nomāktu bēdas, liesmainu triecienu — to, ko bezspēcīgi noklusē vārdi, jo pasaulē nav lielākas, vārdos neizsakāmas līksmes par satrauktu sievietes " seju. Viņš gaidīja to rātni kā bērns; alkatīgi, kā noilgojies mīļākais; draudīgi klusēdams, kā tiesības atjaunojot. Vienā mirklī viņš pārdzīvoja gadus; viņu apņēma nepacietīgas mīlestības pilna pasaule; cerību sāpēs mulstošs un smaidošs, Gnors stāvēja un gaidīja, un gaidas viņu stindzināja.

Roka, kas pacēla portjeru, paveica to, kas bija pāri Gnora spēkiem. Viņš metās uz priekšu un apstājās, atkāpās atpakaļ un zaudēja valodu. Viss turpmākais uz laiku laikiem pakļāva sev viņa atmiņu. Tā pati, tā, kura pirms daudziem gadiem spēlēja viņam senatnīgas dziesmiņas pirmo pusi, ienāca istabā. Gnors redzēja tikai viņas seju, kas pievilka ar neizmērojamu spēku. Viņš saņēma viņu aiz pleciem, nekā vairs neapjēgdams un neatcerēdamies, ko pats tikko teicis; paša balss viņam šķita mežonīga un neizteiksmīga, un, iekliegdamies neizsakāmas laimes izmisumā, kad tā vēl kurla un akla saņēma asaru smaguma nomāktos pirmos glāstus, viņš noliecās pie Karmenas kājām un ieskāva tās trīcošo, izmocīto roku kvēlajā lokā. Caur tērpa zīdu pie viņa vaiga piekļāvās ceļu maigais siltums; viņš to baudīja, ciešāk piespiezdams galvu, un, nevaldāmām asarām līstot pār vaigiem, klusēja, visu pasauli aizmirsdams.

Mazas maigas rokas atspiedās pret viņa galvu, atbīdīja to, satvēra un apskāva.

—   Gnor, manu zēn, dārgais, — viņš izdzirda pēc mūžību garām svētlaimes ilgām. — Vai tu tas esi? Es tevi gaidīju, tik bezgala ilgi gaidīju, un tu atnāci.

—  Nerunā, — teica Gnors, — ļauj nomirt man šeit, pie tavām kājām. Nevaru valdīt asaras, piedod man.

Kur es biju iekritis? Miegā? Nē, daudz ļaunāk. Es vēl negribu redzēt tavas acis, Karmen. Necel mani augšā, man ir labi tā, vienmēr esmu bijis tavs.

Snaidrā garā meitene noliecās pie cilvēka, kas skūpstīja viņas tērpu. Un vienā mirklī tik brīnumaini pārvērtās viņas seja; vienmēr tā bijusi neizsakāmi daiļa, bet tagad kļuva vairāk nekā daiļa — līksma, kvēlā kaislē starojoša sievietes seja. Kā bērni viņi apsēdās uz grīdas, paši to nemanīdami, spiezdami viens otram roku, lūkodamies viens otram sejā, un viss, kas bijis līdz šim brīdim, kļuva par nebijušu.

—   Gnor, kur tu biji aizgājis, kur ir tava dzīve? Es to nedzirdu, nejūtu … Viņa taču ir mana, no pirmās līdz pēdējai minūtei… Kas ar tevi bija noticis?

Gnors pacēla meiteni augšup, piespieda sev klāt, skūpstīja viņai acis un lūpas. Viņas smalkās, spēcīgās rokas turēja viņa galvu, pievilka pie tumšajām acīm.

—   Karmen, — teica Gnors, — pienācis laiks līdz galam nospēlēt āriju. Nācu pie tevis ar ilgām mīlas pilnām mokām. Ņem mani, ņem manu dzīvību, dari ar mani, ko gribi, — esmu piedzīvojis šo brīdi. Paskaties uz mani, Karmen, paskaties un iegaumē. Es vairs neesmu tas, tu esi tā pati. Bet mana dvēsele izveseļosies — un pirmā rīta agrumā mūsu atšķirtības vairs nebūs. To aizsegs mīlestība. Nejautā. Pēc tam, kad pāries šis neprāts — neprāts, ko izraisījuši tavi ceļgali, tavs ķermenis, tavas acis un vārdi, pirmie vārdi pēc astoņiem gadiem, — es tev izstāstīšu pasaku, un tu raudāsi. Tagad nevajag raudāt. Lai visi dzīvo tāpat. Vakar tu man spēlēji, bet šodien es redzēju sapnī, ka mēs vairs nekad netiksimies. No šī sapņa es nosirmoju — tātad es mīlu. Tā esi tu, tu!..,

Viņu asaras saplūda kopā vēl reizi — apskaužamās, brīnumainās asaras — un tad, lēnām atvirzīdams meiteni, Gnors pirmo reizi smaidīdams paskatījās mīļajā, aiz ilgām gaidām un skumjām bālajā sejā, kas noliecās pie viņa.

—   Kā es varēju bez tevis dzīvot, — teica Gnors,

—  tagad es to nesaprotu.

—   Es nekad nedomāju, ka tu esi miris.

—   Tu dzīvoji manā sirdī. Mēs vienmēr būsim kopā. Es neatkāpšos ne soli no tevis. — Viņš noskūpstīja meitenes skropstas; tās bija mitras, mīļas un sāļas.

—   Nevaicā neko, es vēl nevaldu pār sevi. Es visu esmu aizmirsis, ko, šurp nākdams, gribēju tev sacīt. Redzi, vēl dažas asaras, bet tās ir pēdējās. Esmu laimīgs … taču nevajag par to domāt. Piedosim dzīvei, Karmen, viņa ir nabaga, salīdzinot ar mums. Ļauj tevi apskaut. Tā. Un klusē.

Ap to pašu laiku, tomēr mazliet gan vēlāk par iepriekš aprakstīto ainu, pa ielu gāja kāds kungs — gludi skuvies, možām acīm; viņa uzmanība bija pievērsta mūzikas skaņām. Lielajā augstajā namā kāds uz klavierēm spēlēja garāmgājējam labi pazīstamas ārijas otru pusi. Garāmgājējs apstājās, kā apstājas, izmantojot gadījumu, dīkdienīgi cilvēki, paklausījās brīdi un aizgāja tālāk, to pašu dziesmiņu pusbalsī dziedādams:

Tik mānīgs, aizmirstība, tavs vārds! Tas saprotams vienīgi kapā; Ne laimi, ne mokas, ko izjutis kāds, Nav iespējams nodot tev glabāt. Kas dvēselē dedzis — uz mūžu būs tur: Ne jūras tik dziļas, ne bezdibens kur.

vētru šaurums

.

i

pusdienlaikā Matisens Peds, kā aizvien, aiz- slāja uz zemesraga smilšu pauguriem. No viņa spalvainās paduses bija izslējušies mirguļojoši pudeļu kakli, kas uz katra līko kāju soļa cits pēc cita skumīgi piešķindināja, it kā tiem savu saturu būtu lemts liet nevis virtuoza tēraudstiprajā vēderā, bet zīdaiņa kuslajās iekšās.

Ar Pedu bija noticis tas pats, kas notiek ar daudziem negaušām, ja viņiem ķermeņa uzbūves un nervu trūkuma ziņā ir kaut vai attāla līdzība ar sugas bulli: viņš bija nonācis dzeršanas varā. Visstiprākie dzērieni, kas spēja kā pistoles šāviens notriekt gar zemi jebkuru gvardu, viņa ar spirtu pārsātināto organismu skāra tikai kā viegla vēsmiņa statuju. Kamēr šoneris slamstīja pa arhipelāgu, viņš patiešām bija visnelaimīgākais cilvēks pasaulē — šis vecais jūras laupītājs, kas nāvei acīs skatījies tik daudz reižu, cik granāt- ābolā sēkliņu.

Tiklīdz «Deglis uz pulvera» noenkurojās pie šauruma krastiem, pēc dabas attapīgais Peds prata ar godu izķepuroties no sarežģītas situācijas. Katru dienvidu, sēdēdams sakaitušajās kāpu smiltīs un tveicēdams iekšas ar tērauda troses stipruma rumu, bet ārpusi — ar smiltīm un sauli, kas uzkarsētajos spirta tvaikos vārīja smadzenes kā pupas eļļā, Peds nonāca uzbudinājuma stāvoklī, kas bija tuvs noreibumam.

Ar šo izgudrojumu viņš lepojās laikam gan ne mazāk kā ar nosaukumu, ko bija devis savam šonerim. Senāk kuģis bija piederējis privātai akciju sabiedrībai un tā vārds bijis «Regīna»; Peds, ar noslieci uz niknumu pat vārdos, domās pārcilāja visus šaušalīgos nosaukumus un, lai gan viņam bija trakulīga iztēle, neko satriecošāku par «Degli uz pulvera» izdomāt nevarēja.

Svilinoša saules versme sveilēja zemi, sakaitušo bālo debesu sausais virmojums neciešami spieda acis. Peds atpogāja blūzi, apsēdās smiltīs un ķērās pie darāmā, tas ir, iztukšoja pudeli, tās dibenu gaisā izslējis.

Spirts iedarbojās gausi. Pirmie malki Pedam šķita kā remdens ūdens, kam piemesti novadējušies pipari, bet nākamajai porcijai bija solīdāks iedarbības spēks; to varēja salīdzināt ar svelmaina vēja brāzmu, kas apsvilina sniega kupenu. Tas tomēr nevilkās ilgi. Šausmīgi normālais stāvoklis saērcināja viņā nepacietību. Viņš papurināja galvu, noslaucīja sasvīdušo seju un izvilka ellišķīgu džina, viskija un konjaka maisījumu, kas bija uzliets ingvēra sēkliņām.

Pēc dažiem pamatīgiem malkiem no tumša plakana trauka Pedam radās tāda sajūta, it kā viņš sēdētu tvaika katlā vai kurtuvē. Smiltis bez žēlastības dedzināja miesu caur ādas biksēm, debesis meta uz galvas nokaitētas plātes, katrs trieciens noblinkstēja ausīs kā liela gonga sitiens; neredzamas atsperes sāka at- rist smadzenēs, kas no tādas dzeršanas kvēloja kā dzirksteļu spieti, kuri lēkāja smiltīs un līča tirkīzā; tālais jūras apvārsnis šūpojās tāpat kā Peds reibumā; tā krampjainās kustības šķita kā milzīgu debess žokļu vēzieni.

Gandrīz jau piedzēries, Peds atzinīgi īdēja, pūlēdamies uzvilkt meldiņu, bet, izņemot gārdzošu rēkoņu, nekas cits laukā nenāca no viņa iekaisušās rīkles, kurā meldija pajuka kā miežu maize. Un tomēr viņš izjuta mānīgu dzērāja laimi, sapņainu lāča svētlai- mību, kurš no saskaldīta celma velk laukā plerkšķošu noti.

Tā tas turpinājās apmēram stundu, kamēr sarkans mākonis pietuvojās Peda rīklei, atgādinādams, ka laiks doties gulēt. Pārvarējis galvas reiboņu, vecais pagrieza savu sarkano pinkaino seju pret līci. Pašā ūdens malā divi matroži darvoja kuteri; cēlās dūmu mākonītis, maigs kā gaišzils plīvurs; uz šonera netīrā borta plivinājās izžauta veļa. Starp šoneri un krastu pletās saulaina jūras josla.

Jautrs, izsautējies kā apīnis kublā, Peds grīļodamies, kājas nedroši likdams, sāka kustēties. Viņa sejā tai pašā brīdī parādījās visdziļākais izbrīns: gaiss kļuva blāvs, pelēks, debesīs izlija asinis, un visu ietina šaušalīga mēma tumsa.

Krietnas spirta porcijas pieveikts un saules dūriena trāpīts, Peds smagi nogāzās uz mutes.

«Joki mazi!» viņš pats sev sacītu, ja būtu laiks par to padomāt. Viņa galvā vēl kādu laiku drūzmējās mastu mežs, fantastiski raksti, atsevišķi vārdi, nedzīvi kā viņš pats, bet drīz viss izbeidzās. Peds spēcīgi krāca, un tas tad arī bija pēdējais. Matroži, pieskrējuši pie kapteiņa, ar šausmām ieraudzīja nēģeri: Peda seja bija melna kā čuguns, pat kakls kļuva zilgani melns no asinīm, kas 'bija izplūdušas zem ādas.

—   Atstājis šo krastu! — iesaucās garmatainais Ro- deks, rosīdamies apkārt Pedam. — Džener, tu nāc šurp, bet tu, Sigbij, ņem viņu aiz kājām. Ko, nevar pacelt? Vai es neteicu, ka viņš sver vismaz desmit pudu!

—   Rodek, — sacīja Dženers, satraukts kasīdams ausi, — aizej, atnes divas nūjas un spaini ūdens. Varbūt, ka viņš vēl dzīvs. Bet ja viņš patiešām atdevis galus, uzliksim uz nūjām un tā aiznesīsim līdz kuterim.

—   Pavisam nelaikā, — murmināja Sigbijs. — Taču gatavojāmies rīt izbraukt. Tas man nepavisam nepatīk. Puiši tagad sakausies. Tā vienmēr iznāk, — viņš nobeidza, nikni piecirzdams kāju, — kad dod vaļu savai mežonīgajai fantāzijai un neievēro paša velna noteikto kārtību: ja gribi piedzerties, tad sēdi zem jumta pie galda, kā godīgam jūrniekam pieklājas!

II

—   Ajan, puisēn, — teica kuģa pavārs, iedams garām kambīzei, — tev ari vajadzētu tur būt klāt; visiem prāti satraukti, tagad ausis jātur vajā. Der dzirdēt, ko puiši runā, tas taču var attiekties arī uz tevi.

Ajans pasmaidīja.

—   Mans laiks vēl nav pienācis, — viņš klusi pateica, sašūpodams vantis un noraudzīdamies, kā zem zāliņa, trīsēdamas no sašūpošanas, rimst kustēties tievās troses, kas satur vantis. — Es vēl pagaidīšu.

—    Patiesībā, — pavārs teica, uzsizdams jauneklim uz pleca, — tu, skaistais blēdi, nemaz neesi vairs tik zaļš, lai tevi te pavisam nobīdītu malā. Ej vien, tu bendes mīluli, kubrikā, tur patlaban visi sapulcējušies. Es arī iešu. Man tur darīšanas, kas, atklāti sakot, dzen mani strupceļā. Nu pasaki, Aj, kur tas redzēts, ka pavāram jāzina grāmatvedība? No manis prasa atskaiti par saimniecību — vai tas kur dzirdēts! Tas ir kauns, Ajan, īstiem laupītājiem, tas pats, kas izžuvusi peļķe. Kad es biju sapinies ar Harleju Ruporu — viņš atstāja šo krastu pirms sešiem gadiem, kartečas šķemba izgāja cauri — nekā tamlīdzīga nebija: katrs, kam iepatikās, gāja kravas telpā, kur dažreiz stāvēja desmitiem labu fermas vēršu, izlādēja revolveri kādam ribās un paņēma gabalu pēc sirds patikas. Nāc, Ajan, tas taču galu galā patiešām ir interesanti!

—   Iesim, — Ajans vienaldzīgi sacīja, — bet tu zini, man nepatīk troksnis.

—  Nu tad apsauc viņus, — pavārs zobgalīgi teica. — Un cauri.

Bija nakts, okeāns klusi valstījās gar šonera sāniem, ar mākoņiem aizvilktās debesis šķita zemas kā pagraba griesti. Pavārs ar Ajanu piegāja pie lūkas, ko apgaismoja lejā degošās sveces; tās pusapajā rīkle virda laukā tabakas dūmu mutuļus, kliedzienus un smacīgu siltumu, ko izgaroja daudzo cilvēku ķermeņi.

Kad viņi abi nogāja lejā, viņu acu priekšā atklājās šāda aina.

* Uz augšējām un apakšējām kojām, kājas kūjādami, smēķēdami un smiedamies, sēdēja trīsdesmit seši plēsīgi jūras putni — «Degļa» komanda. Atbilstoši brīža svinīgumam, daudzi bija nometuši brezenta bušlatus un uzvilkusi švītīgas zīda blūzes; viens otrs bija noskuvies; daži par sēru zīmi ap kreiso roku virs delnas bija apsējuši melnas drānas strēmeli.

Kaktā pie ūdens mucas — tīrs galds, pilns ar vēl neskartu mielastu: vesels kalns veģu, šķiņķu, balto sausiņu un neliels maisiņš ar rozīnēm.

Kubrika vidū uz garā pusdienu galda, kas bija pārklāts ar tepiķi, gulēja kapteinis Peds. Acis, kas spītīgi turējās vaļā, bija pievērstas griestiem, it kā tur, aiz- darvotajās gropēs, slēptos viņa tik negaidītās nāves izskaidrojums. Seja arvien vairāk samelnēja, uzblīda, un tai vairs nebija nekādas izteiksmes. Mironim bija uzvilkts jūrnieka parādes mundieris ar tresēm un spožām pogām; taisns amerikāņu zobens, iegūts no vaļu medību kuģa, bija nolikts starp Peda kājām. Uztūkušās rokas sakrustotas uz augstajām krūtīm.

Taču nāve, kas visiem klātesošajiem neskaitāmas reizes bija uzsitusi uz pleca, arī tagad nevienu nebija satriekusi: visi izturējās izlaidīgi, strīdējās, derēja, vai Peds līdz rītam būs jau sācis smirdēt vai nē. Šī krogus, kapsētas un aizdomīgās sabiedrības sajaukuma noskaņa Ajana sirdī sacēla negaidītu nemieru: svarīgu notikumu nojautā jaunekļa acis atspīdēja kā lūsiņi, kas izgājis medībās. Viņš nostājās kaktā, smaidīdams savu dīvaino smaidu, kas atgādināja nenoteiktu žestu, kad cilvēks it kā nevar izšķirties — sveicināt vai draudēt.

Tikko Ajans ieņēma savu vietu, uz kojas uztrausās Redžs, Peda labā roka; tagad gan vienkārši roka, jo ķermenis šo krastu atstājis. Redža acis stūrainajā uzpūtīgajā sejā bez apstājas vēroja klātesošos. Iestājās relatīvs klusums.

—   Puiši! — iesāka Redžs. — Noticis tas, kas noticis. Jūs redzat, — viņš norādīja uz mirušā galvu.

—  Peds šausmīgi dzēra, to jau jūs paši labi zināt. Bet kurš gan uzdrīkstējās viņam to pārmest?

—   Labi teikts, — piebalsoja Dženera spraigais bass. — Pūtiet vien tālāk, leitnant, un lai debesis jums palīdz abus enkurus laimīgi iemest ostā …

—   Katram būs dots laiks vingrināties daiļrunībā,— matrozi pārtrauca Redžs, īgni uz viņu paskatījies.

—  Puiši! Kas tur ko spriedelēt — mēs jau neesam uz kaut kāda kara kuģa, kur izsniedz mēriņu viskija pusdienā, mēriņu pirms vakariņām. Nevaru novaldīt smieklus, kad par to runāju. Jā. Peds nevarēja aizmirst savu stāvokli, un šī atmiņa viņu iedzina nāvē. Cik man bārdā matu, tik reižu esmu ņēmis viņu aiz piedurknes, kad viņš ar pilnu padusi un piebāztām kabatām gāja uz to liktenīgo pauguru. Viņš lamājās. Viņš šausmīgi lamājās un ņēmās iegalvot, ka viņam vismaz reizi dienā jāpiedzeras. Padarīt šo nelaimes gadījumu par nebijušu ir tas pats, kas apkalt skrejošu zirgu. Mēs te esam bezspēcīgi, un, ja mēs varētu raudāt, tad Peda līķis tagad peldētu mūsu asarās kā niedrīte lielā upē. Ir jāpateicas tev, Ped, — pacēlis balsi, Redžs pievērsās mirušajam, — ka no pinkainiem vilcēniem izauguši īsti vilki. Āmen.

Viņš apklusa un traģiski sarauca pieri, pūlēdamies saskatīt, kādu iespaidu atstājusi viņa runa. Atskanēja atturīgi aplausi.

—   Tagad mums, — teica Redžs, — kā jau dzīvajiem, jārūpējas par ikdienišķām, neatliekamām lietām. Viss jānokārto, lai tas, kuru jūs ievēlēsiet par kapteini, — te Redžs apstājās, bet visu sejas pēkšņi kjuva noslēgtas, dažs pat nodūra galvu, — lai jaunajam priekšniekam viss būtu skaidri redzams kā spogulī. Tūlīt uzstāsies pavārs Sets Alls un sniegs pārskatu par pārtikas krājumiem. Pēc tam es — par vispārējiem ienākumiem un izdevumiem, un beidzot stūrmanis Harvejs darīs visiem zināmu, kāds stāvoklis ir ar ieročiem, kuģa materiāliem un pārējo inventāru. Pēc tam bez kādas vilcināšanās ievēlēsim kapteini, jo jūs paši labi zināt, ka disciplīnas trūkums uz kuģa ir vēl lielāks posts nekā sievietes klātesamība. Es beidzu.

Redža iedegušo, paplato pieri klāja sviedri. Viņš atvilka elpu un nogāja malā, bet viņa vietā nostājās pavārs. Seta izturēšanās skaidri liecināja par visdziļāko nicinājumu pret šo lomu, kādā viņam šeit jāuzstājas: viņš demonstratīvi pazvalstījās un ik mirkli bāza rokas kabatās, bet tūlīt atkal vilka laukā, kad tās bija vajadzīgas kādam nevērīgi elegantam žestam.

—   Ko es varu teikt, jūs taču visi mani labi pazīstat, — pavārs iesāka. — Kam vajadzīga šī muļķīgā komēdija? Būsim vaļsirdīgi. Esmu apzadzis jūs, džentlmeņi: triju gadu laikā esmu iedzīvojies milzu bagātībā par tukšām rīsu un piparu kastēm un izvārītiem kauliem. Vēl tagad tos pārdodu haizivīm, tādām nabadzīgākām, par trīs penijiem gabalā — lai jods mani parauj, ja tas tā nav. Tikai viena nelaime: haizivis naudu nemaksā.

Traka smieklu brāzma pavadīja šo vienkāršo joku. Sets, šķelmīgi pamirkšķinājis Redža sasprindzinātajai fizionomijai, noslaucīja ūsas un tūlīt pēkšņi kļuva nopietns, tikai pašās viņa šaudīgo redzokļu dzīlēs uzliesmoja zobgalīgas uguntiņas.

—• Es visu esmu pierakstījis, — viņš teica, izvilkdams taukainu papīrīti. — Tad klausieties: mums vēl palicis pirmās un otrās šķiras galetes — četrdesmit maisu, miltu — sešas lielas mucas, apmēram pus- tonnu katra; sālīta cūkgaļa — divas mucas, bez tam ir vēl divi pussprāguši vērši… Attiecībā uz vēršiem: vai man viņi šeit jāgana, vai? Rīt es viņus nošaušu. Ko tu, Sigbij, uztraucies? Nesasmaks, mums ir ledus pagrabi un salpetris. Kas vēl mums ir? Ak tā — kafija, presēti dārzeņi…

Un viņš rūpīgi, ar pirkstu bakstīdams papīrītī, uzskaitīja visu esošo proviantu. Bija skaidrs, ka šajā no svešām acīm slēptajā līcī var nodzīvot kādu mēnesi, nerūpējoties par ēdamo.

Sets atgāja, vienprātīgas atzinības trokšņa pavadīts. Bija pienākusi stūrmaņa kārta. Tas pat nepapū- lējās piecelties no kojas, uz kuras starp viņu un bocmani stāvēja pudele alvas glāžu sabiedrībā. Ajans no sava kakta redzēja, kā stūrmaņa šaurā, nopietnā seja pastiepās gar ktājbalstu uz priekšu, ātri jo ātri mezdama pūlī smagas īsas frāzes, ko pavadīja žokļu šņak- stēšana.

— Viss kārtībā, — teica Harvejs. — Kuģis braukšanai sagatavots, nebūtu par ļaunu tikai vēl notīrīt priekšvadņa apšuvumu zem ūdens līnijas; tas apaudzis ar gliemežiem un visādu drazu. Vecā sūce beidzot atrasta: tā bija radusies zem ķīļa, pie trešā timbersa, skaitot no pakaļgala, kreisajā pusē. Uzlikām ielāpu. Visi materiāli ir, sākot ar dzelzs skavām un beidzot ar rezerves klīveri. Pulvera pietiks līdz nākamajam lietus periodam: pie labas gribas pietiktu pat mēness bombardēšanai, pat četras piecas nedēļas ilgai nepārtrauktai kanonādei. Arsenālā atrodas četrdesmit divi rezerves bliežamie, piecu un sešu lādiņu; Kogana — divdesmit, Mortimera — seši, Smita un Vesona — septiņpadsmit, Skota — deviņi. Divi lielgabali — spīd un laistās, bez mazākās skrambiņas. Šāviņi: kar- teču — divas kastes, granātu — trīs, bez tam divi duči tērauda ložu ar Leversona apvalkiem. Divdesmit amerikāņu cirvju, divas harpūnas, vienpadsmit zobenu, astoņdesmit kataloniešu nažu. Šautenes: vienpadsmit kentukiešu, piecas Berdana, desmit Novotnija. Štuceri: trīsdesmit četri — Pristlija, viens — Džek- sona. Patronu — pilni komplekti.

Harvejs tikpat pēkšņi apklusa, kā bija iesācis. Pagriezies atpakaļ, viņš ar bocmani dzēra tālāk.

Troksnis pieņēmās stiprumā,' no rokas rokā ceļoja pudeles, daudzi stāvēja kājās, muguras atspieduši pret galdu, uz kura gulēja Peds, un, ar rokām plātīdamies, viņi grūstīja mirušo. Ajans piegāja pie Harveja.

—   Stūrman, — viņš teica, mazliet sadrūmis, — vai jūs dzirdat? Ikviena balss skan pavisam citādi, nekā skanēja, kapteinim Pedam dzīvam esot. Ir jūtams satraukums. Kas būs tālāk?

—  Tu pārmēru daudz esi sācis saprast, Aj, — teica stūrmanis. — Labāk klusē, tu esi visjaunākais, nav tava darīšana.

—   Es jūtu, — atkārtoja jauneklis, — ka tuvojas svarīgi notikumi. Nojauta mani nekad neviļ, gan redzēsiet.

—  Paga! — kliedza Rodeks, paceldamies, lai paskatītos uz Redžu, kas bija panācies uz priekšu. — Viņš grib kaut ko sacīt!

Ajans pagriezās. Redžs, arī iereibis, vicināja roku, aicinādams, lai komanda klausās. Izveidojās aplis.

Leitnants nostājās pie līķa, ar roku pret galda malu atspiezdamies. Izskatījās, it kā viņš būtu satvēris mirušo aiz rokas, atbalstu meklēdams.

—   Šie trīs mēneši, — Redžs gandrīz kliedza, — devuši mums vienpadsmit tūkstošu skaidrā naudā un divi — par pārdoto indīgo transportu. Nauda noguldīta bankā «Draugam». Ir paraksti. Dokumentus pārbaudīs jaunais priekšnieks. Klausieties, puiši, — viņš iekliedzās ar jaunu spēku, — izsakiet savas simpātijas! Lai katrs nosauc to, kuru viņš vēlētos, šeit visi ir brīvi!

Vienā mirklī iestājās dziļš klusums, it kā pēkšņi visi būtu izgājuši laukā un palicis Redžs viens pats. Sākās mēma, bet izteiksmīga saskatīšanās, ikviena acis meklēja atbalstu biedru sejās. Nedaudzi varēja palielīties ar to, ka viņu sirdis šai mirklī sāka sist straujāk, vairums zināja, ka viņu vārdi paliks neminēti. Sur tur pa kaktiem pazibēja intrigantu greizie smīni, sacēlās apvaldītu čukstu viļņi, kas vēlās no visām pusēm kā nakts paisuma pirmā atmoda.

Ajans stāvēja pie gultas un klusēja, viņa acu iekšējais mirdzums pauda vispārējo apvaldīto satraukumu, kas mudināja pēkšņi paaugstināt balsi un teikt pašam vēl nezināmu vārdu, veselu runu, pēc kuras viss uzreiz kļūtu skaidrs kā uz delnas. īstenībā gan, ja viņam kāds šinī brīdī jautātu: «Aj, kurš ir viscienīgākais?» — viņš atbildētu ar ierasto smaidu, kura noslēgtība biedēja. Beidzot bocmanis teica:

—   Stūrmanis Harvejs, puiši, un neviens cits!

Matroži visi klusēja, stūrmanis paraustīja plecus,

it kā brīnīdamies par šo garo pauzi, bet vispār viņš bija mierīgs. Bocmanis turpināja:

—   Es jums saku, nestīvējieties pretī. Harvejs visu zina, visu ir redzējis, visu patš pārdzīvojis. Viņš ir stingrs, tas tiesa, bet par kārtību pie viņa es savu galvu lieku ķīlā. Nu kas tad būs, valodu esat zaudējuši, vai? Lai iet Harvejs, un beigta balle! Viss būs kā nākas!

—       Harveju! Harveju! — daži iekliedzās, izlikdamies, ka izteic visu domas. — Viņu! Viņu!

Stūrmaņa piekritēji ciešā lokā ielenca savu kandidātu, pārējie nostājās Redža tuvumā. Večuki, pīpes pakšķinādami un spļaudīdamies, sameklēja revolverus: ierunājās pieredze, vecie plēsoņu instinkti, piesardzība pat miegā. Atskanēja kliedzieni:

—   Nost ar lielkungu Harveju!

—       Nosauciet kaut vienu cilvēku, ar kuru Harvejs būtu runājis kā ar sev līdzīgu!

—   Izvēlēties! Aiz borta ūdens papilnam.

—   Pavaicājiet vispirms Pedam!

—       Pusducis putnubiedēkļu pret īstu jūrnieku! Bravo, Harvej!

—   Pielaizieties Redžam!

—   Nost ar Harveju!

—       Jūs tur pie mucas neko labu neesat izdomājuši. Harvejs jums mutes aizbāzīs ātrāk nekā Peds.

—   Redžu! Mēs par Redžu! Redžu!

Redža bālajā sejā iesitās sārtums. Viņš strauji grozījās uz visām pusēm, smējās aizraudamies, kad pretējā puse viņu apmētāja ar lamām. Ajana roka neapzinīgi sāka slīdēt pie jostas, kur karājās dūcis; viņš viss trīcēja šajā apdullinošajā draudu un trakuma virgā.

Troksnis pieņēmās spēkā, uz mirkli viss sajuka vienā raibā, kunkstošā murskulī, un tad atkal atskanēja atsevišķas balsis:

—   Redžu!

—   Harveju!

—   Redžu!

—   Harveju!

—   Nost ar Redžu!

—   Nost ar Harveju!

—   Mest viņus ūdenī!

—   Ar visu bocmani!

—   Un ar lādēm!

—   Un ar alvas krūzītēm!

—   Domā, ka mēs visi esam bez galvām.

—   Džentlmeņi! — bļāva Sigbijs, pats vēl nebūdams skaidrībā, ko viņš vēlas. — Ikviens no mums varētu būt par kapteini tikpat labi kā Austrumindijas kompānijas patentētie bārdaiņi, jo — kas tad pēc būtības šeit ir matroži? Visi vairāk vai mazāk pazīst jūru. Es, Dženers un Džips esam šķipera palīgi, Lausons — bijušais flotes bocmanis, Enerijs kalpojis par loci… visiem smadzenēs tulznas no halzēm un halzēšanas, bet kas attiecas uz drošsirdību, liekas, ka visi bailuļi ir nogalināti! Ko jūs vēl gribat?

—  Džener! — kaktā kāds iesaucās. — Ei, veco zēn, izvirzi savu kandidatūru!

Niknas lamas pildīja matrožu telpu. Visi drūzmējās ap nelaiķi, kas nu bija pilnīgi vienaldzīgs pret kaislību uzliesmojumiem. Daudzi, revolverus aiz muguras turēdami, spraucās drūzmā; kliedzienos bija manāms metālisks spalgums, kas liecināja par ārkārtīgu satraukumu. Bocmanis Kristofs turēja roku azotē, un viņa bronzas seja zem sniegbalto matu kodeļas saviebās traka niknuma smīnā. Harvejs, izslējies visā augumā, stāvēja kā pārakmeņojies: viņa acis ar kaķa ķepu žiglumu tvēra katru vismazāko draudu izpausmi, katrā viņa rokā bija iežmiegts pa revolverim ar stobru uz leju. Redžs, salīcis, kāju piesizdams, grozīja savu resno kaklu uz visām pusēm; viņa vaigos kvēloja sārti plankumi.

Ne agrāk, ne-vēlāk, bet tieši tai mirklī, kad tas bija nepieciešams, tādēļ ka gailis noklakšķēja divas trīs reizes, Ajans metās pie Peda līķa. Viņa lūpas trīcēja aiz uztraukuma; beidzot, notvēris klusuma mirkli, viņš kliedza no visa spēka, it kā tie, kuriem jādzird, atrastos vismaz jūdzes attālumā no viņa:

—   Ja kapteinis Peds pieceltos, viņš visiem ausis norautu!

Ajans pārkliedza visus, un troksnis rimās. Harvejs . skarbi pasmaidīja, Redžs, izbrīnā apkārt blīnēdams, paraustīja zodu; skaļi iesmējās Sigbijs — un pāris mirkļos dullumu kā ass cirvis žagaru sakapāja Ajana nelokāmas pārliecības pilnie vārdi. Mirklis bija varens. Bocmanis sacīja:

—   Aj, nu pasmīdini vēl!

Viņš paskatījās uz jaunekli, bet viņa saērcinātais skatiens paslīdēja Ajana skaudrajās acīs kā pīle uz ledus. Ajans šinī mirklī izskatījās dīvains: viņa klasiskās sejas apakšējā daļa smējās, bet augšējā tai pašā laikā saglabāja pieaugušā mierīgo, nopietno vērīgumu, kad tas sāk rīkoties.

—   Atkārto, ko tu teici! — kliedza Redžs.

—   Es iesaku, — nevērodams laupītāju smieklus un jokus, turpināja Ajans, — šodien izklīst, bet rīt visiem sanākt kopā. Rīt būsiet rimtāki. Šodien te nekādas jēgas nebūs, var tikai iznākt, ka Redžs iešauj Harve- jam kājā, bet Harvejs Redžam lauž sprandu. Peds, protams, ir galīgi apjucis. Rīt, rīt katrs nāks ar kādu galīgu lēmumu. Turklāt jūs vēl esat piedzēruši!

—  Vārds vietā! — nagus grauzdams, pateica Sigbijs. — Cik ātri puikas izaug!

—   Un nav taču nekāda labuma, — Ajans turpināja,

—  ja tiek izlietas asinis. Būs labāk, ja jūs izklīdīsiet. Nav vērts knikšķināt gaiļus. Jūs taču visi esat mani draugi, es vismaz tā domāju, ka man ienaidnieku nav. Es visu esmu pateicis, un vairāk man nav ko teikt.

Pusducis roku noslīga uz viņa pleca, jau tad, kad viņš vēl nebija beidzis runāt. Sis parupjais atzinības apliecinājums bija gandrīz vai patiess. Troksnis pa tam izvērtās šalkoņā. Redžs piegāja pie Harveja, it kā sarunai tematu meklēdams; Harvejs novērsās.

—   Ajan, — iesāka Kristofs, kad visi bija norimuši,

—  pēc pusgada tev augs ūsas, kā tu tad skatīsies?

—   Taisni, — teica Ajans. — Jūra nepanes ķildas,— viņš piemetināja, — bet rīt viss būs galā.

—   Aj, — ieteicās Sigbijs, — nudien tu esi neiedomājams vientiesis. Es tev varu apgalvot, ka ne viena vien lode iestrēgs dažam labam no mums mīkstumos, kamēr tu izdzirdēsi jaunā kapteiņa pavēli: «Sagatavot āķus!»

III

Vēl nebija nošķindējis ceturtās pusstundas sitiens, kad visi sastājās uz kvarterklāja. Atnesa Pedu; viņa ķermenis, cieši iešūts brezentā, izskatījās pēc milzīga sasieta roņa. Līķi novietoja uz dē|a, ko lietoja miroņu nogremdēšanai, atvēra bortu — un īpatnējais jūrnieku zārks klusi slīdēja pa klāju, ar kājām uz ūdens pusi. Dēlis, ko pieturēja trīs matroži, sašūpojās un apstājās; starp Peda kāju pēdām, cieši pie tām piesiets, melnēja svina klucis. Okeāns bija rāms; virs ūdens peldēja baltgalvji jūras ērgļi, turēdamies krasta tuvumā un ar spalgiem gari stieptiem kliedzieniem piepildīdami

tuksnesīgo zemes klusumu. Harvejs, cepuri noņēmis, piegāja pie līķa, un tūdaļ visu pavadītāju rokas tvēra pie galvas, atklājot saules svelmei ķieģeļsarkanos kaklus un pakaušus.

Harvejs nolasīja lūgšanu, izklaidīgi tālumā skatīdamies un pārteikdamies. Pēc tam viņa roka aizklāja jūru, viņš lūdza klausīties.

—   Puiši, — viņš teica savā parastajā neizteiksmīgajā balsī, roku nenolaidis, — kamēr jūra vēl nav savu dzelmi pašķīrusi, Peds ir pie mums. Es neprotu skaisti runāt. Mēs kopā ar viņu esam kuģojuši, kopā karojuši. Daudzi no mums par savu dzīvību ir pateicību parādā viņam. Miers viņa pīšļiem.

—   Miers! — kā atbalss atsaucās komanda, un visskarbākās sejas atmaiga, it kā degunā kāds būtu pakutinājis. Viens ieklepojās.

—   Mēs tevi neaizmirsīsim, — turpināja Harvejs. — Tu no karātavām esi izsprucis, bet kā ar mums būs — kas to lai zina. Tomēr mēs dzīvosim, kā esam līdz šim dzīvojuši, kamēr mums pārkodīs rīkles. Amen.

Viņš deva mājienu, un dēlis ātri pārliecās pār malu. Līķis slīdēja lejup, nokrita un pazuda aiz klāja.

—   Plunkš! — uzšļāca ūdens.

Visi piegāja pie borta, vērodami, kā uzvirpuļotie loki izkūst gan pie kuģa, gan nostāk no tā. Pagāja kādas desmit sekundes — un ūdens virsma visapkārt «Deglim uz pulvera» bija atkal rāma, kā bijusi.

Tad visi sāka rosīties, sarunāties, sejas atbrīvojās no saspringtības. Ar Pedu nu viss bija nodarīts.

—   Puiši, — ierunājās Harvejs, — tas vēl nav viss. Kapteinis nav gribējis mirt kā pēdējais klaidonis — ir novēlējums. Tas bija ieslēgts kastītē, kurā viņš žāvēja tabaku.

To dzirdot, atplauka pat visdrūmākās sejas: šis novēlējums solījās būt interesants. Sigbijs piespraucās tuvāk par visiem — viņš nekad tādu joku nebija lasījis, lai gan viņa tēvs nomira pats uz savas zemes. Dzīve izšķir radiniekus.

Harveja rokās parādījās aploksne, un grūti bija pateikt, vai to šinī mirklī atvēra desmiti sasprindzinātu acu pāri vai stūrmaņa pirksti. Nočaukstēja savārtītā lapiņa. Bez tam vēl stūrmanis turēja kaut ko kreisajā rokā sažņaugtu, acīmredzot no aploksnes izņemtu.

Harvejs nepacēla acis uz pūli, kā to parasti dara tie, kam lasāms kaut kas svarīgs. Viņš lasīja ar zināmu piepūli, jo Peda skolas gadi bija aizritējuši, s sienot velkoņu mezgkis. Salasīt tomēr varēja.

«18.. .9. gada 11. jūlijā, — Harvejs izlasīja, priekšējās rindas sakustējās. — Es, Matisens Peds, varu nomirt. Ja tas notiktu, es negribētu ne no viena šķirties ar naidu, tādēļ novēlu:

1. Manu personīgo naudu, deviņi simti sešdesmit mārciņu zeltā, kas atrodas zem galdā kājas, pa kreisi sienas pusē, ja paceļ dēli, — visiem, bez izņēmuma, līdzīgi.»

Harvejs apstājās, izdarīdams ar roku asu, bet nenoteiktu žestu.

Pūlī atskanēja dūkoņa. Tagad bija nemierīgi tie, kas stāvēja aizmugurē, priekšējie bija klusāki nekā apglabāšanas brīdī.

— Otrais punkts, — teica stūrmanis. — «Visas mantas, izņemot trīs tepiķus, uz kuriem attēlotas medības ar vanagiem, dāvinu Harvejam. Tepiķus atdot Ajanam — zēnam patika tajos lūkoties.»

Daudzi pagriezās, ar acīm meklēdami Ajanu, kas stāvēja visiem aiz muguras. Viņš bija pilnīgi mierīgs.

—       Tu uz tiem, Aj, varēsi gulēt, — teica drūmais Rikss, apskauzdams stūrmani, tādēļ ka Peda mantu vērtība nozīmēja krietnu summiņu.

—   Klusāk! — iešņācās Redžs.

Harvejs turpināja:

—       «Portretu, ko es ielieku aploksnē kopā ar šo papīru, lūdzu kādu no jums nogādāt pēc adreses. Tas ir mans galvenais un vienīgais lūgums jums.»

Tālāk sekoja dažas miglainas, saraustītas piezīmes, no kurām visskaidrākā laikam bija šī: «…sargājiet no mitruma, krāsa nav lakota.» Pēc tam kaut kas bija svītrots, un tad sekoja paraksts, kas izskatījās kā izbiruši makšķerāķi.

Nepacietības pilnajam satraukumam pievienojās ziņkārība, kas izpaudās pazoļu čīkstēšanā. Gandrīz visi stāvēja uz pirkstgaliem, kaklus izstiepuši. Sigbijs iesaucās:

—       Velns parāvis, nu parādiet taču! Tas jums kreisajā plaukstā!

Harvejs bez kādas steigas nolika dokumentu.

Tad pats ņēmās apskatīt sievietes attēlu, kas bija svešs šiem sašķobītajiem smaidiem. Augstprātīga izbrīna ēna iegula starp viņa uzacīm, kas uzraukdamās gandrīz vai saskārās kā divas ogļu baržas mazā šaurā ostā.

Atskanēja saucieni:

—   Ei! Nu paklausieties! Tas taču nepieklājīgi!

—   Dodiet beidzot arī mums!

—   Palaidiet šurp to sievišķi bez lakas!

—   Peds ar sārtu ziediņu pogcaurumā! He!…

—   Ha-ha!…

Harvejs pastiepa roku, un tai pašā mirklī no tās nozuda portrets. Jau krietni vien nobružātais akvarelis lēkāja no vienām rokām otrās; pieauguši vīri kļuva

kā bērni; daži skaļi smējās, kārīgi zobus atviezdami; daži nedabiski vaibstījās, it kā viņiem liktu taisīt reveransu. Redžs nicīgi nospļāvās; viņš nevarēja ciest nekādas maiguma izpausmes; daudzus aizskāra šie pa daļai jocīgie, pa daļai kaunīgie iespaidi, tādēļ ka apkārt vienmēr bijusi jūtama tikai darvas, sviedru un asiņu dvaka.

—   Paskaties šurp, Aj, — cienīgi nostājies, sacīja jaunais Pilčers, — tas ir kaut kas labāks par taviem tepiķiem.

Ajans paņēma plāniņo kaula plāksnīti. Pirmā mirklī viņš tikai redzēja seju, bet tūlīt pat nosarka tik stipri, ka viņam gandrīz kļuva smagi. Var jau būt, ka tieši zīmējuma apbružātajos toņos slēpās šā mazā portreta oriģinālais skaistums, jo portrets raudzījās viņā ar īstiem, dzīviem jaunības grācijas vaibstiem. Ajans neviļus sakustējās, it kā silta, saudzīga rokav būtu pārslīdējusi viņa sejai, un iesmējās ar saviem īpašajiem, "gari stieptajiem smiekliem, kas skanēja it kā kaklā, bez aizrautības. Pilčers teica:

—   Ko? Nudien, lai nu saka, ko grib, Peds ir bijis varens gailis, un kaut kur palikušas viņa vistiņas.

—   Tas nevar būt, *— Ajans kategoriski noliedza. — Nav tādas sievietes.

—   Kādēļ tu tā domā? — ieminējās Sigbijs.

—   Es neesmu redzējis, — Ajans īsi pateica un, brīdi klusējis, piebilda: — Patiesībā es reiz viņas redzēju, taču viņu bija pārāk daudz un nevarēju labi apskatīt. Mēs toreiz pagājām garām piestātnei ar viltotu holandiešu pasi. Viņas tur vakarā stāvēja.

—   Beidziet niekus gvelzt! — uzsauca Redžs, apmierināts, ka Harvejs apklusis un viņš var piesaistīt visu uzmanību. — Kurš brauks?

—       Es negribu, — pateica Dženers, kad klusums pārāk ievilkās. — Kāda velna pēc?

Pārējie vilcinājās. Aizbraukt tādā nesaskaņu brīdī, kad nupat nupat sāks dalīt Peda zeltu? Kurš uzņemsies šo risku, riskēs arī ar to, ka var atgriezties tukšā līcī vai labākā gadījumā vēl pie apvāršņa ieraudzīt «Degļa» pakaļgalu.

Redžs turpināja:

—       Nudien, kauns! Dienu agrāk, dienu vēlāk! Nu, kurš pieteiksies?

Daži pavirzījās nomaļus. Harvejs pēkšņi nobālēja, un visi strauji atkāpās: viņa rokā bija revolveris.

—       Nepateicīgie nelgas! — viņš kliedza, aizmirsis, ka šinī mirklī var zaudēt visus piekritējus — kā slepenos, tā atklātos. — Zvēru pie velna mātes, jūs esat pelnījuši, lai liek jums vilkt lozes un pirmajam, kurš atteiksies, sašķaida galvaskausu. Es prasu pirmoreiz: kurš?

Šis «kurš» nožvindza pūlī kā tērauda trose pārtrūkdama. Atskanēja apvaldītas lamas: neviens uz izsaukumu neatbildēja — taisnība bija jūtama prasītāja pusē.

—   Otrreiz! — kliedza saniknotais Harvejs. — Kurš?

Sigbijs saknupa, sargādamies, lai Harvejs neiešauj.

Redžs ļaunā priekā hihināja, rokas drudžaini berzēdams.

—       Nelie … — Harvejs gribēja izkliegt, bet balss aiztrūka.

Pie borta piegāja Ajans un atturīgi pamāja ar galvu.

—       Kurš? — Harvejam vēl pēc inerces paspruka paklusā balsī: — Aj, tu?

—   Es.

—       Trīsdesmit jūdzes ar laivu un divi simti pa dzelzceļu uz ziemeļiem.

—   Labi.

—   Šovakar.

—   Jā.

—   Nevajag zaudēt laiku.

—   Es braukšu, Harvej.

IV.

Nakts joņoja aulekšiem; vakars aiztrauca projām; aiz klintīm plandīja viņa daudzkrāsainā, skrienot saplosītā apmetņa sārtās driskas ar gaišzilu apmalojumu. Krastmalā, šūpojās sudrabainas miglas lēveri, ūdens tumsa, ugunīgais saulrieta spārns meta ēnu paklājus, zeme kļuva domīga, putni apklusa.

Bija bezvējš, jūras viļņi vēlās smagi kā paēdis kaķis; airi tikai uz mirkli salīgoja tā laisko muguru. Ajans bez steigas attālinājās no šonera. Laiva peldēja smagā gaitā, to dzina uz priekšu arvien gausāki grūdieni.

«Degļa» siluets gandrīz saplūda ar tumšo krasta joslu, tikai snaudošajās debesīs melnēja daļa rāju un stengu, apakšā biezēja tumsa. Gaišas ūdens mirgas te uzdzirkstīja, te atkal nodzisa. Minūtes piecas aizritēja pilnīgā klusumā — pēdējais tumsas uzbrukums visu noslīcināja. Ajans izņēma no laivas sarūsējušu dzelzs lukturi, iededzināja to, aptvēra stāvokli un strauji pagrieza pa kreisi.

Aizkvēpušo izliekto stiklu rūsganā gaisma šūpodamās apspīdēja ūdeni, airus un daļu no izplatījuma, bet tālākā apkārtne nu kļuva pavisam melna kā akla apakšzemes upes grota. Ajans airēja uz jūras šaurumu, šad un tad palūkodamies zvaigznēs. Viņš nesteidzās: bezvēja klusums selgā acīmredzot solīja netraucētu braukšanu, — bet viņš turējās krasta tuvumā. Pēc kāda laika maza zvaigznīte labajā pusē izmeta zelta adatiņu un noslēpās aiz krasta kraujas; tas nozīmēja, ka laiva iebraukusi jūras šaurumā.

Ajans piecēlās kājās un, elpu aizturējis, kādu laiku ieklausījās. No labās puses nāca silta, smacīga purva puvuma dvaka, tumsas aizsegā slēpto zaļo dārgumu indīgo izgarojumu dvesma; 'tikko manāmi švīkstēja smiltis, uzņemdamas miegaino paisumu. Krasti bija pavisam tuvu. Ajans apsēdās. Tagad viņš brauca cauri līča vārtiem, pagriezdamies uz šauruma ziemeļu pusi. Priekšā pāris jūdžu attālumā pletās okeāns, aiz muguras atradās šaura sprauga, ko ieskāva salas un kontinenta ķīļi. Jūras šauruma gultne, ko bija izgrauzušas zemūdens straumes, pazemes spēki un vētras viļņu sprādzieni, kas sašūpoja jūras dzelmi līdz pašiem pamatiem, bija kā šaha galdiņš ar pašā spēles karstumā izvietotām figūrām. Lote šeit sasniedza gan pāris pēdu, gan ievērojamu dziļumu; dienu rāmā laikā te varēja redzēt rifu adatas un zobus; šaurums šādā laikā atgādināja plēsīgi atvērtu muti. Kā lieliem, tā maziem kuģiem te tikt cauri nozīmēja to pašu, ko pārlēkt pāri baznīcas tornim. Gan airim, gan ķīlim pieņemams ūdens bija gar kraujo ziemeļu krastu: šīs joslas platums tomēr bija apšaubāms fregatei.

Precizējis virzienu, Ajans sāka airēt vienmērīgi, nepiepūloties. Viņu apņēma dižens vientulīgs klusums. Tumsa bārstīja noslēpumainus margojumus, tās dzīlēs ņirbēja pelēki, sirmi plankumi; luktura rūsganā gaisma nespēja atvairīt tumsu un neredzamā izplatījuma smagumu; vāji apgaismotajā, bezgalīgajā un baismīgajā ūdenī drūzmējās bezjēdzīgi tēli. Ajans cīnījās ar bailēm, vienmuļu domu uzplūdi turēja viņu mokošā saspringtībā, un melnajā gaisa telpas sienā ņirbēja pēdējo dienu notikumu ainas, acumirklīgas kā sapņa drumslas. Viņš raudzījās, domāja, un pēkšņi viņa tumšajām noslēpumainajām acīm atklājās bezgalīgs tukšums, kas sažņaudza sirdi. Viņš sajuta telpu, visapkārt bija neredzami iegruvumi: iemigušā okeāna seja cēlās pret zenītu un ar bezdibeņa saltumu biedēja domas. Viņš nodrebēja. Klusumā auga augumā tāla, gari stiepta duna, it kā apvārsnis būtu sācis rēkt; tumsu sagrāba neizprotams satraukums, ausīs sāka džinkstēt spējš asiņu pieplūdums. Viss apklusa.

Tā, protams, bija dzirdes halucinācija. Ajans piecēlās kājās, atkal apsēdās, viņu smacēja nost bailes, un viņš iekliedzās. Viņa balss, skanīgi atsizdamās pret ūdeni, nokāva rēgus. Viss ieguva parastos mērogus, mierīgi čīkstēja duļļi, no kreisās puses vilka silta krasta vēsmiņa. Kādu brīdi Ajanam vēl bija jādomā par astoņikājiem ar zaļām fosforiskām acīm; par zivīm, kas līdzīgas spokainām parādībām vai murgainam sapnim; par gigantiskiem narvaliem, rajām, kas ir tik pretīgas kā gļetainas gaļas spilveni. Bet tie jau bija pēdējie iztēles krampji. Viņš nolika airus, pievirzīja sev tuvāk lukturi un izņēma sievietes portretu.

Gaisma šaudījās, mainīja krāsas, kustināja ēnas, un šķita, ka svešās meitenes sejā mainās vaibsti un viņa uzsmaida Ajanam. Viņš iesmējās; un viss — laiva, airi, lukturis, bise, kas bija noslēpta laivā, — viņam likās apbrīnojami labs un dārgs. Iebāzis portretu kabatā, Ajans vēl kādu laiku to redzēja tikpat skaidri kā tad, kad tas bija rokā. Un, kā jau tas bieži mēdz būt, kad dvēselē uzreiz saceļas neskaitāmas balsis — sarežģīts mirkļa spilgtums, — viņu pārņēma spēcīga, neizskaidrojama līksme. Viņš pietrūkās kājās, juzdams nevaldāmu tieksmi kustēties, pacēla airi virs galvas un trakā ātrumā sāka to griezt. «Z-vi-u-kš … ž-vi-u-kš … ž-vi-u-kš…» — žviukstēja gaiss; laiva klunkstēdama šūpojās no vieniem sāniem uz otriem. Ajans apsēdās, nolika airi, visa viņa seja smaidīja, acis spīdēja aiz satraukuma.

—  Kādēļ tik kluss? — viņš smiedamies skaļi sacīja pats sev. — Jūra, kliedz!

Krasta atbalss smagi iedūcās un apklusa. Ajanu pārņēma vēlēšanās nopurināt klusumu kā nopurina miegu. Ieklausīdamies savā balsī, viņš skaļi sacīja:

—   Es braucu, braucu! Viens pats!

Laiva bija pietuvojusies krastam, — pār Ajana galvu pārkārās zaru- velve. Viņš tvarstīja zarus, un lapas neskanīgi nočabēja virs ūdens. Un atkal Ajanam šķita, ka viņu pieveic klusums. Tad pirmie prātā iešā- vušies izsaucieni no kuģa ikdienas pāršalca pār jūras šaurumu un apklusa kā izbiedētu nakts putnu spārni.

—   Ei! Visi uz klāja! Pievilkt falles! Brasēt! Rēvēt! Visi savās vietās! Sagatavot āķus!

Viņš apklusa, apsēdās, paņēma airus un spēcīgi tos trieca pret ūdeni, bāls no slepenām, kvēlām domām, bezkaunīgām kā izvarotāja skūpsts.

V

—   Es tūlīt atnākšu, — teica sulainis, pamanījis, ka Ajans iet viņam nopakaļ. — Pagaidiet.

—  Vai tas nav vienalga? — Ajans iebilda. — Satikt viņu taču vajag man, ne jums.

Sulainis saknieba lūpas. Viņa skatiens pauda saltu augstprātību un nicinājumu.

—   Ja jūs nejokojat, — viņš sacīja, — bet esat tikai izklaidīgs, tad palūdziet man paskaidrojumu. Seit visi gaida. Un ja tiks izteikta vēlēšanās jūs pieņemt — jo labāk.

—   Man šinīs lietās maza saprašana, — Ajans pasmaidīja. — Ejiet, ja tas nepieciešams, taču man nav laika.

Viņš izturēja vēl vienu šāvienu, kas nāca no izbrīna pilnām, lieliski izdresētām sulaiņa acīm, un apsēdās kaktā. Gaidīšana viņu nomāca, viņam pārskrēja dīvainas trīsas; ziņkārība, klusa piesardzība, noslēpumi, kauns un dusmas, izklaidība un skaudra sasprin- gtība — tas viss rūga viņa galvā kā vīns.

Viņš bija viens gaišajā tukšajā istabā. Daudzkrāsainais stikla kupols, caur kuru iepiūda iekšā dienas gaisma, priekšmetu dabisko nokrāsu vērta mazliet citādu; šķita, ka caur kupolu birtu smalki krāsaini putekļi. Pulētas sidrabainā, skābarža mēbeles bija izvietotas gar sienām, sienas tapsētas ar gaišzilu puķainu drānu, bet puķes uz gaišzilā fona plaši izpletušas savas lapas ar smailiem galiem. Grīda — mozaīkas, melnām un sārtām arabeskām. Lielajā, plaši atvērtajā pusapaļajā logā mirdzēja debesis, caur dārza kuplo zaļumu varēja redzēt saplaisājušas mūra sienas malu.

Tas viss bija jauns, interesants un prasījās pēc salīdzinājuma. Lielākais «Degļa» greznums atradās kopkajītē, kur bija novietoti zagti bronzas svečturi un dažas ķīniešu lādītes,'kurās šad un tad mēdza iemest cigāru galus. Ajanam' izlauzās nepacietīga nopūta, viņa acis, kas bija pievērstas portjerām, pauda mokošu nepacietību. Doma, ka viņu varētu nepieņemt, šķita briesmīga. Klusums satrauca.

Laiks ritēja, neviens nerādījās; Ajana sasprindzinājums bija sasniedzis tādu pakāpi, kad mazākais klusuma traucēklis, mazākais troksnītis nes atvieglojumu. Viņš viegli piedauzīja ar kāju pret grīdu, pēc tam ieklepojās. Viņa galvā jaucās visdažādākie minējumi. Vispirms viņam iešāvās prātā, ka cilvēks, kurš solījās par viņu ziņot, nebūs bijis mājinieks un, viņu izjokojis, mierīgā garā aizgājis prom. Sī doma viņu vai traku padarīja. Tālāk viņš prātoja, vai nebūs notikusi kāda nelaime. Cilvēks ar spožajām pogām varēja, piemēram, pakrist, sasist galvu, zaudēt samaņu. Beidzot vēl viens pieņēmums, kas iegrūda Ajana iztēli visādu iespējamību jūklī un kā zibens spēriens uzrāva viņu kājās: viņš iekritis slazdā. Spožās pogas aizgājušas pēc policijas. Tikai kā viņi varēja zināt, kas viņš tāds ir?

Vispār, prātot vairs nebija laika. Ajans izņēma revolveri, uzlika pirkstu uz mēlītes un klusiem, zaglīgiem soļiem piegāja pie durvīm. Sejā kvēloja sašutums; iespējams, ka sulaiņa parādīšanās šai mirklī nozīmētu viņam galīgu norēķināšanos ar dzīvi šai pasaulē. Atrāvis portjeru, Ajans ieraudzīja zāli, kas viņam šķita kā liels laukums; zāles viņā galā bija redzamas durvis; caur milzīgajiem logiem plūda dzīvespriecīgs saules zelts un caurstrāvoja gaišo tukšumu.

Tagad nu, cik vien ātri iespējams, vajadzēja izpildīt savu uzdevumu un manīties prom. Nekas Ajanu netraucēja sameklēt jaunkundzi, nodot viņai svarīno sainīti un glābt savu ādu, ārkārtējā gadījumā pat laisties pa logu. Ja viņam stāsies ceļā, viņš kausies. Ajans apņēmīgi atrāva portjeru un straujā gaitā devās uz priekšu; tukšajā telpā viņa jūrnieka zābaki dobji klaudzēja; aiz satraukuma viņš sīkumus pat lāga neatšķīra: zāle un tās iekārta saplūda vienā lielā neredzētā stikla, griezumu un zelta raibumā.

Divi reizes viņam paslīdēja kāja. Tas tikko neatgrieza pie iepriekšējām domām, ka spožās pogas sa- triekušas sev galvu. Nākamajā mirklī, nezkur radies, kur ne, no kakta viņam pretī iznāca jauns, vingrs cilvēks, vēja appūstu seju, dzedrām platām acīm; ģērbies viņš bija ādas biksēs, blūzē un apjozies ar raibu jostu. Ajans izstiepa revolveri, to pašu darīja arī cilvēks, kas bez trokšņa virzījās viņam pretī; un tā nu viņi pāris mirkļu stāvēja, kamēr Ajans saskatīja spoguli. Apjucis un sasarcis viņš sāka raudzīties pēc durvīm, bet tās bija slēptas, visas sienas šķita vienādas, acis žilba, no zeltītiem ietvariem raudzījās stingi greznu sieviešu smaidi. Ajans sāka virzīties gar sienu — viņa acu priekšā pamirdzēja sprauga; viņš pastiepa roku — tur bija durvis, kas, viegli pastumtas, bez trokšņa atvērās.

Ajans gandrīz vai skriešus skrēja — viss bija tukšs, nekādu dzīvības zīmju. Viņš traucās no vienas istabas otrā. Trakais uzbudinājums viesa viņa smadzenēs jucekli un neskaidrību. Viņš neapstājās. Tikai vienu reizi, pārsteigts par dīvaino skatu: uz milzīgas melni pulētas kastes malas bija rindā saliktas baltas un melnas kaula nūjiņas, viņš gribēja tās paņemt, bet tās izslīdēja no pirkstiem, un negaidīti noskanēja skumīgs zvans. Ajans dusmīgi atrāva roku un trīcēdams ieklausījās: zvans apklusa. Tas bija neizprotami.

Šis pilnīga apstulbuma, izbrīna, baismīgas vientulības mirklis izraisīja viņa dvēselē trulas sāpes. Viņš izdrāzās mazā gaitenītī, izskrēja saules pielietajā stikla galerijā, atvēra vēl vienas durvis un apstājās, sastinga aiz pārsteiguma, sirds vai pamira, un aptrūka elpas.

VI

Istaba, kurā viņš tik trauksmaini iebrāzās, ar revolveri vienā rokā un svarīno sainīti otrā, bija neparasti dzīvespriecīga. Sienas klāja baltsārti svītrots audums, tādēļ telpa atgādināja milzīga čemodāna iekšpusi; saules pusē sienas nebija, to aizstāja no grīdas līdz pat griestiem stikla rūšu rindas sešstūrainos zaļos ietvaros, un tādēļ šī siena atgādināja bišu šūnas, tikai ar to starpību, ka tajās zeltoja nevis medus, bet gaisma. Istaba ar šo gaismu bija kā lietin pielieta. Zirandoles ar vīteņaugiem aizklāja stikla sienas apakšējo daļu; no griestiem lejup nokārās savijušies tropu ziedi, to stīdziņas trīsēja kā mazi nevainīgi taustek- līši. Kaktā virs bambusa šūpuļkrēsla tievā gredzenā šūpojās mazs cekulains papagailis. Vidū — galds, tam apkārt salikti sniegbalti mīkstie krēsli; saulē mirdzēja kafijas trauku sudrabs.

Ajans to visu neuztvēra — viņš redzēja, ka gaismas un zaļumu ietvarā iznira portreta dzīvā seja; sieviete nāca viņam pretī, izbijusies un bāla. Bet tūlīt pat viņas vaibstos iezīmējās rāms izbrīns: ieradums apvaldīt sevi. Viņa stāvēja taisni, nekustoties un lielām pelēkām acīm raudzījās Ajanam tieši sejā.

—   Tā esat jūs, — Ajans ar pūlēm izdvesa. — Es jūs pazinu pēc portreta. Tur bija viens cilvēks, viņš teica, ka ienāks pie jums un pieteiks mani. Es domāju, ka tas ir nodevējs. Izstaigāju daudz istabu, kamēr jūs atradu.

—   Nolieciet revolveri, — meitene sacīja.

Ajans paskatījās uz savu labo roku, kurā bija satverts ierocis, un aizbāza vesonu aiz jostas.

—   Es to izvilku visādam gadījumam, — viņš izdvesa, — mēs klusumam neuzticamies. Jūsu vārds ir

Stella, atvainojiet, ja es kļūdos, bet tā man teica tas skūtais vecais vīrs, kas jums kaut ko atsūtījis šinī sainītī. Kas tur iekšā — nezinu. Te tas ir. Es laikam jūs, jaunkundz, nobiedēju?

Meiča zobgalīgi paskatījās uz apmeklētāju.

—   Es varbūt būtu nobijusies, .ja jūs būtu atnācis naktī, bet tagad taču diena. Sēdieties un izstāstiet, kāds ir jūsu brāzmainā apmeklējuma iemesls.

—   Peds nomira,.— teica galīgi samulsušais Ajans.

Viņš bija pilnīgi zaudējis dvēseles līdzsvaru — tik

ļoti viņu meitene bija -apmulsinājusi. Viņš lūkojās meitenes sejā un nespēja no tās atraut skatienu. Viņa bija krietni jaunāka nekā portretā; mati palsi, sapīti vienā resnā bizē, kas sniedzās pāri gurniem; pelēkais tērps ar gaišzilo rotājumu cieši sedza kaklu un rokas; mirdzošās stirnas acis zem šaurām augstu izliektām uzacīm šķita paužam lepnumu. Kad viņa ko vaicāja, vaicāja visa viņas seja, bet labā roka pacēlās spēji, nepacietīgi.

—   Peds nomira, — atkārtoja Ajans. — Neviens negribēja braukt, jo izcēlās apjukums. Ja jūs neko nezināt, varu jums pastāstīt visu pēc kārtas. Kapteinis Peds ir atstājis novēlējumu un tajā lūdz, lai kāds no mums aizvestu pēc norādītās adreses jūsu portretu.

—   Jūs esat prātu zaudējis! — Stella, acis iepletusi, iesaucās. — Kādam gan kapteinim, mīļais cilvēk, varēja gadīties mans portrets?

Ajans sarka un bālēja. Prātu zaudējis! Viņa sejā ievilkās ciešanu vaibsti. Taču viņš šo mirkli bija jau pārvarējis, kad meitene pastiepa roku, it kā lūgdama, lai viņš nomierinās. Kad viņš sāka stāstīt tālāk, pēc katriem pāris vārdiem viņa balss aprāvās.

—   Es stāstu to, kas bija; es pats nezinu neko vairāk par jums, — viņš klusi sacīja. — Jūs nevarat uz

mani dusmoties. Es atbraucu un sameklēju skūto veco vīru, kurs, es nezinu — kādēļ, skatījās uz mani tā, it kā es viņam nazi būtu rīklē iegrūdis. Viņš man iedeva šo sainīti, ko vaļā neesmu raisījis, un parādīja jūsu māju. Nedomāju, ka būšu jūsu lielajās istabās ko saplēsis: es turējos pa vidu.

—   Ja tas ir man, tad dodiet, — Stella izbrīnījusies sacīja. — Taču es absolūti neko nesaprotu.

Te ir jūsu portrets, — Ajans sniedza mazu ovālu dēlīti. — Esmu sargājis to no ūdens un dubļiem, — viņš piebilda.

Gan maigs, gan it kā draudošs smaids ievilkās viņa melnīgsnējā sejā. Viņš pats sevi šinī mirklī lāga nesaprata, viss notiekošais viņam šķita kā sapnis. Stella paņēma portretu.

Un no viņas sejas pēkšņi nozuda satrauktais, saspringtais mulsums. Viņa- spēji pagriezās; roka, it kā triecienu dabūjusi, noslīga lejup, un uz tās noslīdēja palsā bize. Kad viņa atkal palūkojās uz Ajanu, viņas seja bija pilnīgi balta, lūpas nervozi trīcēja.

—   Tas man ir jaunums. — Istabas saulainajā klusumā noskanēja atsevišķi katrs viņas vārds. — Neskatieties manī tik lielām acīm — tā nav jūsu darīšana. Ceru, jūs sapratāt? Dodiet šurp sainīti.

Stellas pirksti darbojās bez panākumiem, jo kaņepāju aukliņa bija savilkusies ciešos mezglos.

—   Te būs nazis, — Ajans pastiepa duncīti ar raga spalu.

Meitene pieņēma palīdzību, pat nepaskatīdamās un paldies nepateikdama — visa viņas uzmanība bija pievērsta sainītim. Ar nazi viņa rīkojās kā bērns ar skārda rotaļu zobenu, tomēr asais asmenis vienā mirklī pārgrieza gan audeklu, gan auklu. Ajans, ziņkārī

bas pārņemts, stāvēja līdzās, domādams, ka viņa rokas to visu paveiktu daudz ātrāk.

Audeklā bija iešūta liela, tumša koka lādīte; slē- -dzene bija atslēgas caurumā un, šķita, noknikšķēja, pirms vēl meitene to bija satvērusi. Tai pašā mirklī biezs papīru žūksnis atspieda vaļā lādītes vāku, un pie Ajana kājām nolidoja sadzeltējušu vēstuļu birums.

Ajans noliecās, pacēla dažas lapiņas un atslējās, gribēdams tās iedot meitenei, bet viņa jau steidza lasīt pirmo, kas trāpījās viņai rokā.

—  Stella, — viņš bikli ieminējās, — es tūlīt visu uzlasīšu.

Likās, viņa to nedzirdēja. Plēsdama un vīkstīdama aploksnes, viņa pārlaida acis gan sīkraksta — sievietes, gan neveiklajām — vīrieša rindām; gandrīz katrai vēstulei bija citāds zīmogs, it kā rakstītāji būtu svaidīti no vienas pasaules malas līdz otrai. Visu izlasīt viņai tomēr pietrūka pacietības; bet patiesībā jau pilnīgi pietika ar izlasīto.

Kādu brīdi viņa stāvēja, galvu nodūrusi, mezdama vēstules citu pēc citas šķirstiņā, it kā gribēdama vispirms visu apjēgt un tikai tad atkal pacelt galvu augšup. Dažādas jūtas, netveramas kā vakara ēnas, uzpeldēja viņai acīs, kas bija pievērstas ar pagātnes atliekām piebārstītajai grīdai. Arī Ajans, ne mazāk uztraucies un saviļņots, piegāja pie Stellas.

—  Tur lādītē ir vēl kaut kas, — pavisam klusi, gandrīz čukstus viņš teica. — Paskatieties.

Neatbildējusi meitene paņēma šķirstiņu, nolika to uz galda un ar nepacietīgu kustību apgāza, tūlīt pat to nožēlodama, jo tai pašā mirklī līdz ar dobju koka klaudzienu galdauts uzliesmoja dimantu, sarkano granātu, pērļu un opālu ugunī. Zaļās smaragda dzirkstis

noripoja no augšas lejāk un ienira varavīkšņainajā, sniegbaltajā mirdzumā; vairums bija dimantu.

Tas bija pēdējais trieciens, bet jau salds, un Stella neizturēja. Pašai pilnīgi negaidot, lielas sievišķīgas sajūsmas asaras ritēja no viņas acīm, seja kvēlot kvēloja. Gandrīz vai ekstāzē viņa vilka ar trīcošiem pirkstiem pa saltajiem akmeņiem, it kā pūlēdamās atdot to vienaldzīgajam cēlumam visu savu bezgalīgo maigumu pret dārglietu varu un skaistuma triumfu. Saviļņota līdz sirds dziļumiem tādā pašā mērā kā jebkura sieviete pirmajā saldajā izredzētā apkampienu mirklī, Stella iekliedzās. Viņas skaņie, laimīgie smiekli izbira istabā, apklusa, un klusējošs smaids skāra Ajana seju.

Viņa pacēla acis augšup: pavisam tuvu, pirms ceturtdaļstundas svešs un aizdomīgs, stāvēja mežonīgs, iededzis jauneklis, vēl bez ūsām. Laimes pilns mulsums dzirkstīja viņa tumšajās acīs, kas gādīgi raudzījās uz meiteni. Tagad viņš Pedu mīlēja tā, kā vēl nekad; nelaiķis viņam tagad šķita kā labdaris burvis.

Stella nenovaldījās. Ja viņa šai brīdī nesāktu runāt, viņai kļūtu smagi no šīs nomācošās, neatvairāmās prasības izlādēties.

—   Kas bija mans tēvs? — viņa vaicāja. — Jums taču jāpazīst Peds — tas ir viņa vārds. Bet kas viņš bija?

—  Peds!? — Ajans atkāpās dažus soļus. — Peds — jūsu tēvs!?

—   It kā jūs .to nezinātu. — Stella iegremdēja rokas dārglietās. — Izbeigsim slēpšanās rotaļu. Jūs braucāt šurp, jūsu rokās bija manas mātes portrets. Izbei- dziet melus! Tātad … Peds? …

—   Jūsu mātes? — atkārtoja Ajans. — Kā es to varēju zināt? Jūs mani apdullinājāt, ticiet man, nekad mūžā es neesmu melojis. Man tagad galvā tikpat kā brikšņos. Es nezināju.

Viņa acis sastapās ar pelēkajām, augstprātīgajām acīm, bet viņš savējās nenolaida. Viņš pats meklēja izskaidrojumu, it kā viņam jau būtu tiesības uz to, un Peda akmeņi viņus saistīja. Ajans gaidīja.

—   Jūs … esat naivs, — pēc īsa klusuma brīža teica Stella. — Tagad jūs, es ceru, zināt?

—   Jā, jūs pateicāt.

Viņa atkal pagriezās pret galdu — tur bija magnets, kas pagrieza viņas galvu. Spalgi iekliedzās papagailis, tā brēciens, šķita, atrāva meiteni no samudžinātajām domām. Doma, ka būtībā daudz vairs nav palicis ko stāstīt un ka izstāstīt katrā ziņā būs labāk, nekā atstāt kaut vismazāko spraudziņu tenkām, šķita prātīga.

—  Mana māte bija dejotāja, — meitene lietišķi pateica, nepagriezusies pret Ajanu, — dejotāja Rioža- neirā. Jūs jau zināt, ka tur ir visdažādākā sabiedrība.

Ajans pamāja ar galvu.

—   Peds bija ar viņu pazīstams. Ja jūs esat ziņkārīgs un tas jums vēl nav pietiekami skaidrs — vaicājiet.

—   Man nav ko vaicāt.

—   Es ceru. Varējāt apsēsties.

Ajans apsēdās. Meitene palika stāvam, ar roku skardama galdu. Reiz parādījusi uzticību, viņa neuzskatīja par iespējamu apstāties.

—   Viņu sauca tāpat kā mani. Viņa apprecējās. Šī māja pieder manam patēvam. Viņš ir tējas tirgotājs. Sauc mani par meitu. Kas ir Peds?

—  Peds bija kapteinis, — teica Ajans, iegrimis jūtu atvarā, kur viņam šķita, ka tas, ko zina viņš, nez kādēļ jāzina visiem. — Viņš nomira.

—   To es jau zinu.

—        «Deglis uz pulvera» nav tirgotāju šoneris, — Ajans strupi iesmējās. — Mēs dažreiz aizturam va|u medniekus, bet ar tiem liela ķēpa. Peds deva priekšroku pastam.

Stella izslējās.

—        Tas ir pārmēru dāsni vienai dienai, — viņa sacīja, ziņkārīgi uzlūkodama Ajanu. — Jūs … aplaupāt?

—       Mēs ņemam vispiemērotāko, — pēc īsa klusuma brīža iebilda Ajans. — Nauda gadās ne visai bieži, bet zīda un tējas transporti arī ir ienesīgi.

—       Klusējiet! — kliedza Stella, staigādama pa istabu. — Bet apbruņotie … kara kuģi?

—        Spēks viņu pusē, — Ajans nopūtās. — Mēs tāpat zaudējam cilvēkus, — viņš piebilda, — nedomājiet, ka visi padodas kā zaj<i cilpā.

—       Tas nozīmē, ka "tur, uz galda … — Stella piegāja pie lādītes. — Vai jums neliekas, ka tie kļuvuši tumšāki pēc jūsu stāstītā?

—   Peds jūs ļoti mīlēja, — iebilda Ajans.

—   Jūs to zināt?

—   Jā.

—   Vai viņš ar jums par mani tika runājis?

—   Ne reizes.

—   Kā tad jūs to zināt?

—       Stella, — teica Ajans, — vai tad viņš varēja jūs nemīlēt?

Meitene pasmaidīja. Viņai priekšā, saules ugunī, tādi paši kā pirms ceturtdaļstundas, zaigoja dimanti, un tie nebija kļuvuši ne tumšāki, ne sliktāki. Viņu pagātne sadega viņu pašu mirdzuma ugunskurā.

Šī apcere beidzot meiteni nogurdināja, viņa nostājās pretī Ajanam.

—   Kā jūs sauc?

—   Ajs, arī — Ajans.

—   Kas jūs esat?

—   Matrozis.

—  Ajan, pastāstiet par jūsu kuģi un par manu … Pedu.

VII

Saraustītiem, juceklīgiem vārdiem, kas klupa cits pret citu kā ātri skrejošu cilvēku pūlis, Ajans izstāstīja visu, kas, pēc viņa domām, varēja interesēt Stellu. Stella viņu nepārtrauca, dažreiz tikai pamāja ar galvu, piesitot ar kurpes purngalu pa grīdu, kad viņš apstājās.

Ajans iesāka ar Pedu, bet drīz vien, pašam nemanot, izstāstīja visu. Ko viņš gribēja sacīt? Paklausieties mežoņa dziesmu, ko tas dzied rītausmā, braucot ar laivu lejup pa lielu upi. Viņš noliek airus un skaļi domā zemos rīkles skaņu toņos. Viņa domas ir puķainas un juceklīgi traucas cita pakaļ citai: pieminējis noasinātu bultu, viņš tūdaļ to aizmirst, lai cildinātu ziedošu koku. Ajans runāja par nāvi ložu krusā, un nāve šķita nenozīmīga kā parasta kontūzija; par tekošās takelāžas remontu, par to, ka karstā laikā klāju aplej ar ūdeni. Viņš stāstīja par svelmaino tornado un reizē arī par bezvēju; par nēģera rēgu, par nelaimēm, ko kuģim atnes kaķi, par manevrēšanas mākslu, kad jābrauc pret vēju, par pelnu derīgumu brūcēm, par ugunīm jūrā, par spoku kuģiem. Stingā ņirba, sānu un gareniskā šūpošanās, nakts signāli, pa gaisu lidojošās zivis, kravas iekraušana, magnētiskās vētras, kad kompasa adata šaudās kā neprātīga, — viss viņa vārdos bija stingrs un skaidrs kā svaigs riekstkoka dēlis. Viņš stāstīja par sadursmēm, kurās pusdzīvos pārmet pār bortu un, caurumu krūtīs aizžņaudzot, lādējās un dzen velnu. Tūlīt pat, it kā asinis noslaukot, stāsts pāriet uz brīzi, pasātu, mitrālu, Austrumindi- jas cikloniem, okeāna klusumu, nogurdinošo svelmes apnicību. Rītablāzma un vakarblāzma, vētras viltīgie paņēmieni; rifi, kas pārgriež kuģi kā bārdasnazis avīzes lapu …

Ajans apstājās, kad Stella piecēlās no krēsla. Jūras dzīve, kas bija iznirusi viņas acu priekšā, nobālēja, apdzisa, pārcēlās uz dimantu kaudzi. Meitene piegāja pie galda; rokas sāka kustēties, paceļoties pie sejas, kakla un sniedzoties atkal pēc jauniem dārgumiem. Viņa pagriezās, dārglietu apmirdzēta, pārvērstu, kvēlojošu seju.

—   Viss šeit, — Stella skaļi sacīja. — Viss, par ko jūs stāstījāt, — man virsū.

Ajans piecēlās. Meitene ar sāpēm sirdī pievilka viņu sev klāt. Smeldzošas jūsmas pārņemts, viņš kaut ko čukstēja ar pēkšņa karstuma uzplūdā sasprēgājušām lūpām, bāls kā audekls. Viņš nespēja vairs valdīt par sevi — satvēra Stellas roku, ātri noskūpstīja un atlaida. Šis skūpsts šķita kā kodiens.

Stella nepakustējās, pat nenodrebēja. Šai klusajā saulainajā dienā viss bija pārmēru dīvains, lai dusmotos par šo rupjo cieņas izrādīšanu, vienalga, no kā tā nāktu. Tikai uzacis virs augstprātīgi smaidošajām acīm mazliet pavilkās uz augšu: roku skūpstīja vīrietis.

—   Puisēn, — viņa teica, un viņas galva pagriezās tāpat kā pēc dažām dienām viesistabā sabiedrības ļaudīs, — vai es tev patīku?

—   Es skūpstīju portretu, — Ajans dobji sacīja. — Es domāju, ka tā esi tu.

Meitene iesmējās. Tai pašā mirklī viņu satvēra dzelžainu roku pāris; pavisam tuvu, pie pašas auss siltas elpas strāva apsvilināja ādu, bet mirdzošajās, vēl gluži bērnišķīgajās, kaut ko lūdzošās, kaut kam draudošās acīs dega tāds izmisums, ka bija mirklis, kad istaba salīgojās Stellas acu priekšā un spējās izbailēs sagrīļojās viss viņas augums; taču nākamajā mirklī viss atkal stingri nostājās savā vietā. Viņa izrāvās.

Iestājās klusums, ilgs kā gadu simtenis. Papagailis, gredzenā grozīdamies, trokšņaini skrapšķināja. Ajans smagi elpoja, viņa bēda bija liela, neizmērojama; sejā trīsuļoja nevaldāms, kautrs smaids. Vārdi, ko viņš dzirdēja, bija skarbi, aprauti kā pa ielu auļojoša jātnieka uzkliedzieni:

—   Tūlīt ejiet prom! Prom!

Viņš kādu mirkli pastāvēja nekustēdamies, it kā apsvērdams teiktā jēgu; pēc tam bez prātošanas un šaubīšanās, dusmās trīcēdams, pacēla pie deniņiem revolvera stobru. Viņš rīkojās neapzināti. Ierocis, ko izrāva maza, bet spēcīga roka, aizlidoja pie sienas.

Viņš pacēla acis; tās bija pilnas asaru, kas aizmigloja meitenes seju. Istaba līgojās no vienas puses uz otru.

—   Ajan, — meitene maigi iesāka un apstājās, pārdomādama, ko teikt tālāk, un pēkšņi jaunekļa vienkāršā, lētticīgā, spēcīgā dvēsele neapzinīgi uzveda viņu uz pareizā ceļa. — Ajan, jūs esat smieklīgs. Cita meitene pagrieztu jums muguru, es — nē. Ejiet, neprātīgais laupītāj, mācieties, kļūstiet par izglītotu, liela vēriena plēsoņu, par kapteini. Un kad simtiem cilvēku trīcēs no viena jūsu vārda — tad atnāciet. Vairāk neko es jums neteikšu.

Un tūlīt viņas vārdiem atbildēja līksms smaids — tik maz bija vajadzīgs, lai uzliesmotu pulveris.

—   Es jau par to biju domājis, — Ajans klusi sacīja. — Jums nebūs no manis jākaunas. Mums pašreiz ir viss ar kājām gaisā. Es pazīstu kuģi tikpat labi kā uzpūtīgais Harvejs. Esmu iemācījies lasīt kartes un rīkoties ar sekstantu. Es atnākšu.

Kaut kas līdzīgs žēlumam iemirdzējās Stellas acīs. Viņa noliecās, un viegls viņas lūpu pieskāriens apsvilināja Ajana pieri.

—   A! — viņš tikai izdvesa.

—   Nu ejiet taču! Ejiet!

Grījodarnies Ajans atvēra durvis. Sapņu meitene domīgi raudzījās viņa sejā, kas bija pilna pateicības. Pakļaudamies neizprotamajam, viņš izgāja galerijā; tikko pārdzīvotais gula viņa dvēselē kā mokošs salds smagums. Uz sliekšņa viņš pagriezās atpaka], un pēdējie vārdi, ko viņš teica, bija bezgalīgas uzticības pilni:

—   Es atnākšu!

VIII

No jūrmalas dzelzceļa stacijas līdz klusajai vietiņai pie krasta klinšainās kraujas, kur bija paslēpta laiva, Ajans gāja kājām. Viņš nejuta ne nogurumu, ne izsalkumu. Liekas, viņš ieēda kaut ko līdzīgu kukurūzas medusrausim, ko bija nopircis no iznēsātāja. Bet tas varēja arī nebūt.

Kad viņš paņēma airus, atgrūda laivu un viļņa līganā šūpošana nesa krastu atpakaļ, skumjas, līdzīgas ievainotā vientulībai tuksnesī, meta viņa sejā pilsētai pievērstu sāpīgu domu ēnas. Brīžam viņam šķita, ka viņš ilgi gulējis drudzī kaut kur saules svelmē un atmodies ar sāpēm sirdī, jo sapnis bijis maigas burvības pilns, un mīlestības smeldzes vīzijas aizsteigušās garām viņa slimības gultai, bet viņš pamodies pusdienas svelmainā klusumā viens pats. Viss, tieši tā, kā bija, dzīvs, ar īstenibas spilgtumu un asumu neatlaidīgi šaudījās gar viņa acīm, kurās spulgoja vienā punktā koncentrēta gribas spēka gaisma.

Jūra kūpēja, vakara vēja brāzmas raustīja gabalos krasta miglu, un Vētru šaurums aizvilkās ar mēju plīvuru. Viļņošanās pieauga; nolaidenas tumšas bangas ar vieglu vienmērīgu dunoņu vēlās izplatījumā; baltas putu mežģīnes uzvirmoja to galotnēs un izgaisa pieaugošajā tumsā.

Ajans, zobus sakodis, strādāja ar airiem. Laiva šūpojās viļņos iečīkstēdamās un drebēdama, dažreiz, it kā pārdomādama, uzkavējās uz viļņa muguras un šļakstēdama krita lejup, Ajanu augšup pasviezdama. Luktura gaisma mulsi mirkšķināja tumsā. Vējš nopūtās, dziedāja un griezās uz vietas virpulī, skumīgi gaudoja ausīs, pastāvīgi tumsā dzenādams vieglus saltuma matērijas radījumus, kuru valgie, jūras apšļakstītie apmetņi šaustīja Ajana seju un rokas.

Satrauktais matrozis pārstāja airēt. Krasts bija tuvu, taču te varēja sagaidīt drīzāk briesmas nekā aizsardzību, tāpēc ka vismaz pusjūdzi šeit stiepās kaila krauja, saplaisājusi klints. Ajans atkal satvēra airus, steigdamies tikt klintīm garām. Viņu skubināja briesmas; salīcis, ar kājām atspēries, Ajans airēja, un airi locījās viņa rokās, kas bija pārgurušas no ilgās piepūles. Dažreiz, kad spēcīgs grūdiens viņu pasvieda augšup, vajadzēja pietupties, lai noturētu līdzsvaru; atkal apsēsties uz sola viņam ļāva tikai instinkts, kas koordinēja kustības. Visapkārt plosījās gaisa brāzmas; šaurumu pārņēma mēms apjukums; viļņi šaudījās kā tumšs ganāmpulks, ko panika triec ugunsgrēka reizē. Tā bija vētra.

Pēc kāda laika vējš mainīja fronti. Tagad tas brāzās no krasta; ārkārtīgi spēcīga sāniskā šūpošana purināja Ajana laivu kā tukšu maisu, kūļāja to, nolika gan uz kreisajiem, gan labajiem sāniem, un tad viens no airiem bezspēkā šaustīja gaisu. Jūra ap- skurba; niknuma paroksisms satricināja dzelmi, ko bija saniknojusi ilgā klusēšana. Neskaidras balsis sasaucās gaisā: šķita, ka daba zaudējusi prātu, viņas aklais sašutums pārgāja elsāšanas lēkmē, un gaudas mainījās ar ilgu, nevaldāmu vājprātīgā rēkšanu.

Laivu strauji nesa uz citu pusi. Viļņi, kas tagad vēlās no krasta, grūdieniem trieca to atpakaļ, kā kājas spērieni atsviež ceļā pagadījušos priekšmetu. Ajans tagad dzirdēja ar katru nervu, redzēja tikai ar instinktu, cīnījās pēc taustes. Viņš cēla airus, kā kareivis paceļ ieroci, un ar visu savu muskuļu spēku atvairīja triecienu tieši tai mirklī, kad tumsa draudēja ar iznīcināšanu, — neko neredzēdams, lasīdams necaurredzamajā straujajā stihijas virpulī ar iekšējām gara acīm. Viņš centās paredzēt mirkli, kad nāks trieciens, lai to apsteigtu un atsistu; svieda bankā likmi un ņēma atpakaļ, spēle turpinājās neizšķirti. Viņu šūpoja, dauzīja pret laivas malām, cēla augstu jo augstu, gāza lejā, svaidīja. Sāļās šļakatas, kas sitās sejā, veseli ūdens lēveri, kurus vētra atrāva, šaustīja viņa galvu un ķermeni, slapjais apģērbs saistīja kustības, laiva šaudījās uz visām pusēm tik viegli kā baiļu pārņemts vajāts cilvēks.

Žilbinoša violeta plaisa sašķēla tumsu, un nakts nodrebēja — zemi apdullināja pērkona grāviens. Ilgs panisks rībiens rēca, valstījās, kauca, krita. Atkal salta uguns aizmiedza Ajana acis; tās atvēris, viņš redzēja vēl trakojošajā tumsā uz mirkli apgaismoto šaurumu, kas bija pārvērties nepārtrauktā putu un bezdibeņa orģijā. Vilnis pacēla laivu, pasvieda, izrāva vienu airi — Ajans nodrebēja.

Jūra viņu sāka uzveikt. Nebija vairs ko pretoties,- spēle gāja uz beigām. Visa notikušā apstulbots, viņš it kā pārakmeņojās, sastinga. Viņš varēja tikai gaidīt, krist izmisumā, aiz sašutuma kliegt, trakot.

Ajanu pārņēma mēms niknums. Nometis atlikušo airi laivā, viņš ieķērās laivas malā. Tālāku cīniņu viņš uzskatīja par pazemojumu, par smieklīgu mēģinājumu savaldīt zirgu baru. Viņš negribēja ienaidniekam parādīt savu apmulsumu. Jau doma vien par to, ka okeānam var sagādāt prieku viņa izbailes, viņa nožēlojamā aizstāvēšanās ar kailām rokām, viņu neprātīgi saniknoja. Viņš nicināja jūru, kas viņam vienam pašam uzbruka ar visiem saviem ūdens armijas spēkiem. Viņš nebaidījās no nāves — tieši otrādi, neapbruņots viņš bez šaubīšanās noraidītu saudzību, lai nenonāktu tik pazemojošā stāvoklī, ka dzīvi esi saņēmis kā žēlastības dāvanu. Viņš sagatavojās iespļaut sejā līksmojošajam uzvarētājam. Mierīgs, cik nu tas bija iespējams, Ajans kliedza:

—   Rij! Aizrijies! Suns! Ķēdes suns!

Izmircis, izmocīts, viņš svieda Vētru šaurumam nicinājuma pilnas lamas, bezkaunīgus apvainojumus, ņirgājās, izdomādams viskodīgākos, aizvainojošākos vārdus.

—   Zemiskais gļēvuli!… Tu gaudo kā hiēna!… Tu, jūrnieku piespļautā haizivs sile!… Baidi bērnus un vecenes, tu, pērkamais rāpuli. Jūdass!

Atkal nokrita zibens. Acumirklīgā gaisma apspīdēja izplatījumu. Pērkona grāvieni sekoja cits citam;

spējš grūdiens pasvieda laivu. Ajans nokrita. Piecēlies viņš bija pārliecināts, ka laivā būs radies caurums un viņam tad nāve. Bet laiva vēl arvien tāpat joņoja tumsā; rifa grūdiens bija tikai noslīdējis gar laivas sāniem, nesašķaidot koku.

—   Nu rij taču! — Ajans nicīgi atkārtoja.

Viņš piecēlās kājās, tik tikko varēdams nostāvēt. Arvien biežāk laistījās zibeņi; nu jau tie bija gandrīz nepārtraukta, trīsuļojoša nokaitētu, līkločus mainošu, netveramu plaisu gaisma, kas griezīgi žilbināja acis. Priekšā tieši uz laivu blenza klints. Tā bija mazliet noliekusies pār ūdeni kā vērsis, kas nodūris galvu, gatavodamies niknam triecienam. Ajans gaidīja.

Un pēkšņi kāds, varbūt gaiss, varbūt viņš pats, nesteidzīgi un skaidri pateica: «Stella.» Matrozis pieliecās, airis viņa rokās sāka darboties — viņš atkal gribēja dzīvot, par spīti Vētru šaurumam un rifiem. Zibeņi apgaismoja kauju. Ajans rūpīgi, ar saspringtu skatienu izmērīja nelielo atstatumu, kas ar katru mirkli kļuva mazāks. Šķita, ka nevis viņš, bet rifs, palēkdamies un pietupdamies, aulekšo uz viņu."

Ienaidnieki sadūrās un izšķīrās. Pazibēja gluma, ūdens izgrauzta akmens galva; airis brakšķēdams ar izmisīgu spēku atdūrās pret rifu, Ajans sagrīļojās, un tai pašā mirklī putās sakultais izplatījums aizrāva laivu sāņus. Tā nodrebēja, pacēlās uz viļņa muguras, apsviedās un drāzās tumsā.

—   Stella! — kliedza Ajans.

Viņu sāka kratīt drudžaini smiekli. Viņš nometa airi un apsēdās. Kas ar viņu notika tālāk — viņš neatcerējās; apziņa kļuva trula, bezspēcīga, sāpīga domu piepūle vēl uztvēra šņirkstoņu, laivai uzskrienot uz sēkļa, sausu krasta gaisu, rāmu klusumu; kāds — varbūt viņš pats — līdz ceļiem vilkās pa ūdeni, mīkstās dūņās grima kājas … meža šalkoņa, slapjas smiltis, bezspēks …

IX

Ajans izberzēja acis vientulīgā rīta klusumā, slapjš, -apreibis un gurds no nesenās pārpūles. Pleci bija uztūkuši un smeldza; apziņa klīda miglā, it kā neredzama roka visu laiku mēģinātu aizsegt viņa skatienam rāmās krasta bangas, līča zilos vārtus, kur stāvēja «Deglis uz pulvera», un pārlaisto diennakšu spilgto, dzīvo seju.

Ajans piecēlās, noāva kājas, mazliet pastaigāja šurp un turp, tīksminādams pārpūlētās pēdas-sasilu- šajās krasta smiltīs, izvingrināja locekļus un bija pilnīgi kā no jauna piedzimis. Netālu melnēja no ūdens izslējies applūdušās laivas ķīlis; jūra viļņojot šūpoja laivu, it kā pārdomās kavēdamās un nezinādama, ko darīt ar šādu neveiklu priekšmetu. Vētru šaurums likās rāms kā tikko laulību pārkāpušas sievas rimtās eņģeļa acis; apklusis, nomierinājies un izgaismojies, ar sidrabainām mēlēm tas laizīja dzeltenās smiltis kā prātīga cienīga kaķe, kas noņemas ar savu kaķēnu rīta tualeti.

Matrozis rūpīgi apskatīja laivu: cauruma nebija. Bise līdz ar saglabājušos airi atradās laivā, iemudži- nāti uzbriedušajā tauvā; bises stobrs bija smilšu un dūņu pilns. Ajans izņēma patronu, izmazgāja stobru un ievilka laivu dziļumā. Viņš steidzās; viņam blakus, ne mirkli viņu neatstājot, līdz ceļiem pa ūdeni brida snaidra pilsētas meitene.

Tās skatiens sekoja viņam. Viņš pacēla acis uz augšu un smaidīja valgajam, zaigojošajam jūras gaisam; tukšums viņam bija šķitis par tikko nolaistu, mēmu skatienu. Skatiens piederēja viņai; un šinīs stirnas acīs, kuras bija pilnas dzīves un slēpās aiz tālā krasta, bija ir prasība, ir solītā brīnišķīgā balva. Cilvēks, kurš uzdrošinātos apšaubīt Ajana uzticību, tiktu uz vietas kā ods saplacināts.

Laiva, kā no miega pamodusies, sāka šūpoties zem viņa kājām; Ajans airēja ar vienu airi, kājās stāvēdams. Rifi palika aiz muguras, priekšā pletās okeāns, pa kreisi — krīta klintis, kas izskatījās kā kaudzē sakrautas baltas aitas un aizsedza līci. Viņš airēja ar apskaidrotību sejā, droši vagodams ūdeni, kas vēl nesen draudēja viņam ar nāvi, un šinī brīdī nebija robežu viņa vēlmes spēkam mesties dvēseļu kaujā, ilgstošos klaiņojumos, kur ar katru stundu un dienu viņa jaunajā sirdī augtu varas dzelzs, bet vārds skanētu kā nesatricināma dziesma, ar spēku, ar desmitkāršotu uzmanību. Viņš piebrauca pie šonera kā laupīšanas un pārgalvību pavēlnieks, jauns, nepacietīgs, kuram dvē- * seli sadedzinājusi bezskaņas mūzika, atmiņas ufi cerības.

Ajanam asinis kūsāt kūsāja, saule pie debesīm kūsāja; kūsādams un noplakdams, skalojās ūdens. — Ho-ho! — kliedza matrozis, kad atstatums starp viņu un šoneri, kas stāvēja vecajā vietā, vairs bija tikai viena kabeļtauva. Viņš elpoja ātri, tādēļ ka airēt ar vienu airi nav nekāds joks, un laikam viņa kliedzieni bija pārmēru vāji, jo neviens neiznāca uz klāja. Ajans ievilka elpu, un atkal jautrs, nepacietīgs kliedziens noskanēja pār līci:

— Ehei! Nolaidiet trapu! Pašu ļaudis! …

Laiva piepeldēja cieši klāt. Netīrais, vecu šāvienu

Caururbtais šonera borts klusi snauda; snauda masti, štagas; miegaini blāvoja iluminatoru rūtis, vecā kuģa laiskajā, reizēm mazliet čīkstošajā klusumā bija jūtams skumjš miers, it kā vientulīgs ceļinieks atpūstos simtgadīgā aizaugušā dārzā, kur salūzušie soli apsūnojuši un Venēras dzeltenais marmors iestidzis krūmājā. Ajans uzkliedza:

—   Ei, uz šonera! Harvej! Sigbij! Rodek! Nolaidiet taču kādu trapu! Puiši!

Viņa sejā iegula ēna, viņš sacīja klusu, it kā pats sev:

—  Aizmiguši. Piemirsu, ka puišiem nav ko darīt.

Uzrāpties uz klāja ar pavisam parasta dzelzs kaķa

palīdzību — tas viņam tīrais nieks. Viņš piecēlās kājās, pietauvoja laivu, lai neaiznes projām, un piegāja pie kubrika. Pie trapa viņš apstājās, pārdomādams, ar ko apmierināt biedru pilnīgi saprotamo ziņkārību, un atcerējās skūtā veča netīro kantori, par kuru tika stāstījis Stellai.

—   Jā, — viņš sev domās sacīja, — man bija darīšanas ar veci, Stellas nebija. Vecis paņēma portretu, es atgriezos.

Jau smaidīdams par izsaucieniem un iztaujāšanu, Ajans nokāpa kubrikā. Pirmajā mirklī krēslainajā telpā viņš neticēja pats savām uzbudinātajām, plaši atplestajām acīm, bet tūlīt pārliecinājās, ka neviena nav. Kubriks bija zaudējis apdzīvotas telpas izskatu. Gultas bez segām bija skumīgi izstiepušās Ajana acu priekšā; grīda piemētāta ar gružiem, auklām, lupatām, sveču galiem, tukšām skārda bundžām; nozuduši bija mantu maisi, apģērbi, kas arvien karājās pie sienām, ieroči. Mēma pamestība un skumība raudzījās no katras spraugas, vaļā atvērtām kastēm, blāvi apgaismotās lūkas …

Pārsteigtais Ajans pūlējās kaut ko saprast, bet nevarēja. Pirmajā mirklī viņš izklaidīgi pabružāja rokas; viņa lūpas sašķobīja neapzināts smaids. Tas bija acumirklīgs, satraukuma pilns stingums, kad nav ne spriedumu, ne minējumu, — viņš bija apjucis. Mazliet izbijies, Ajans izgāja uz klāja. Tur, tāpat kā pirmāk, neviena nebija. Viņš aiztraucās uz kajītēm cerībā sameklēt Redžu vai Harveju, pa ceļam vēl iegriezās virtuvē. Tur viss bija nepiekopts; grīda apkaltuši ar iz- šļakstītām samazgām; plīts saltais čuguns kā līķa pieskāriens apsvilināja roku; ap sasilušo, iesmakušo gaļu mudžēt mudžēja mušas. Uz naglas karājās Seta priekšauts, it kā pavārs tikai nupat būtu aizgājis, lai drīz vien atgrieztos un ar aso nazi sāktu uz dēļa garšīgi klaudzināt. .

Pirmais, kā dēļ Ajans pēkšņi uz vietas sastinga kā zemē iemiets un sniedzās pēc revolvera, bija Redža līķis. Tas gulēja zem bezanburas un acīmredzot sāka jau trūdēt, jo no sejas, pie kuras Ajans noliecās, nāca pretīga salkana smaka. Kakls, ko bija caururbusi lode, uzblīdis un ar sārtiem puniem; labās pusviru palikušās acs baltums blāvoja; agonijā sakrampētie pirksti šķita kā izmežģīti. Viņš bija bez cepures, puskails.

Ajans lēnām atgāja nost, seju aizsegdams. Viņš virzījās klusi; krūtīs auga trulas, smagas sāpes, pārņēma izmisums. Matrozis aizgāja līdz kuģa pakaļgalam: iet kajītēs nozīmēja risku ieraudzīt bagātu nāves pļauju — uz grīdas pamestu līķu rindas. Viņš paskatījās visapkārt; līča zilais klusums viņu mazliet uzmundrināja.

Pēc katra soļa ieklausīdamies, Ajans nokāpa pa trapu un devās uz Harveja kajīti. Durvis nebija aizslēgtas. Viņš klusītiņām tās atvēra un palika stāvam, skatienu telpai pārlaizdams, tad nodrebēja aiz prieka;

no kojas, it kā viņu nepazīdamas, raudzījās smagas, tēraudcietas stūrmaņa acis.

—  Harvej! — jauneklis čukstēja, pieiedams tuvāk. — Harvej!

Stūrmanis atvēra muti un pakustināja lūpas. Pirmais mēģinājums runāt bija neveiksmīgs. Pēc tam — varēja redzēt, ka tas no viņa prasīja milzīgu piepūli, — Harvejs gārdza:

—   Puisēn!… Aj… Ar vārdu sakot: visi aizlaidās. Es sprāgstu nost, ievainojums pie sirds … Patiesību sakot, biju muļķis … mēs ar Redžu … esam ienaidnieki … tomēr ne …

Viņš pakustināja roku, paberzēja zodu gar segu un turpināja:

—   Sakaļi aizdieba katrs uz savu malu, Ajan. Mēs ar Redžu pretojāmies: zini, mūsu amata brāļiem citā jomā enkuru izmest ir par vēlu. Un jāsaka — Peds nomira … Nekādi nevarēja izvēlēt jaunu rīmu… lopu bars!… Jau todien, kad tu aizbrauci, sanāca matos … Kristofs aizgāja pie Peda … viņu nošāva Dže- ners. Es nevaru stāstīt, Aj, — visu laiku kaut kas žņaudz rīkli … un lauž muguru… Nu bet tu jau visu sapratīsi … nolēma dalīties, sakūdīja Sigbijs. Šoneris tukšs. Aj… Aizgāja … Visi aizgāja …

Harvejs apklusa, viņa iekritušās sejas asie vaibsti pauda ārprātīgu niknumu.

—   Padod ūdeni! — viņš strupi pateica.

Ajans pasniedza alvas krūzīti. Ievainotais pusi izlēja uz segas; rīkle viņam krampjaini raustījās. Ajans vaicāja:

—   Kad tas, Harvej, notika?

—  Vakar vakarā. Viņi visi … sanāks kopā … Viens … pie «Drauga» … Saprati?

—   Jā.

—   Izstāsti… — iegārdzās Harvejs. — Kaut gan…

Viņam aizrāvās elpa, viņš aizvēra acis un nekustējās. Ajans apsēdās, atspieda galvu rokās; viņa pleci un kakls smagi raustījās; tās bija raudas bez skaņām, bez asarām. Harvejs laikam bija aizmidzis. Piepūle bija atņēmusi visu viņa dziestošā, sašautā ķermeņa enerģiju.

—   Stella, — teica Ajans vēl klusāk nekā ievainotā Harveja elpa. — Ko tālāk? …

Bija aizritējusi kāda pusstunda; atjēdzies viņš ar sagrauztu sirdi vērīgi uzlūkoja stūrmani. Vēlēšanās, lai kāds viņu uzklausītu, lai varētu izteikt daļu smaguma kaut pusdzīvajam, ciešanu pārņemtajam Har- vejam, izraisīja veselu birumu vārdu; viņš sacīja:

—   Zināt, Harvej, man tāpat sāp kā jums. Es … ar mani ir noticis, bet jūs jau neko nezināt… Es varēju būt laimīgs, Harvej!…

Viņš apklusa, viņam atbildēja klusums.

—   Harvej, — Ajans sacīja pieceldamies, — es varu būt jums noderīgs. Es arī jūs tāpat mīlēju, Harvej, bet man viņi nebūtu aizdiebuši; tā tas ir. Es savaldītu viņus, kā savalda suņu baru, Harvej! Es saplūkāšu šarpiju un pārsiešu jūsu brūci. Turklāt jūs droši vien gribat ēst. Kas jūs ievainoja?

Viņš pastiepa roku un pieskārās stūrmaņa plecam. Harvejs klusēja. Ajans viņu paraustīja, tad noliecās un pielika ausi pie viņa krūtīm — visam beigas.

—  Ardievu, stūrman! — teica matrozis. — Tagad nu es šeit esmu vienīgais dzīvais. Ardievu!…

Uzgājis uz klāja, viņš sameklēja šo to ēdamu — sausiņus, žāvētu cūkgaļu — un piegāja pie borta. Laiviņa šūpodamās būkšķināja šonera sānu. Ajans devās lejā, bet pēkšņi, vēl neiekāpis laivā, kaut ko atcerējās, steidzīgi uzkāpa atpakaļ kruskamerā, kur glabājās muciņa ar pulveri.

Iedams laukā, viņš atstāja aiz sevis sīku degļa dūmu strūkliņu.

—   Tu attaisnosi savu nosaukumu, — viņš teica dusmīgi, bet jau valdīdams pār sevi. — Izkūpi!…

Pametis laivu un izkāpis krastā, Ajans izslējās. Vientuļā snaudošā kuģa cēlais siluets melnēja zilgmē. Pagāja minūte, un debesis nodārdināja trieciens. Lielās putās sakults vilnis atvēlās līdz krastam, nolaizīja Ajana kājas un lēnām kā asinis, vaigiem nobālot, atgriezās atpakaļ savās dzīlēs.

—   Vētru šaurums mani piemānījis, — teica jauneklis, — vai es izglābos tādēļ, lai pavēlētu līķiem? Tas taču nevar būt!

Viņš iesmējās. Tie bija tie paši dīvainie spalgie smiekli, vitālās stūrgalvības smiekli.

—   Es atnākšu, — viņš sacīja, sūtīdams smaidu uz ziemeļiem, — atnākšu! Man ir dziesma — mana dziesma.

Un viņš gāja uz apdzīvotajām vietām, pusbalsī dziedādams:

Ne jau pasaule visa uz šī kuģīša turas:

Saimniek, diezgan — lai norēķins skan!

Jo kā mežsargam mežā, tā no burām un stūres

Sava sajēga ir arī man!

Puikas gados vēl mani uz fregates pirmās

Vilnis šūpoja, osta līdz māj,

Un mans vecākais brālis bija okeāns sirmais,

Manas spējlietas — vantis un klājs!

Viņš aizgāja.

Mirstot, vientujš, viņš teiks tos pašus maigas ticības un skumju pilnos, tvirtos un lielos vārdus:

—   Es atnākšu!…

Viņš ir laimīgs — ne mēs,

TUKSNEŠA SIRDS

Dimanta lauka atklāšanai Kordonbrinā nāca līdzi tieksme uz civilizāciju. Mūs interesē vienīgi lieliskas kafejnīcas atklāšana. Citas publikas vidū mēs šeit minēsim trīs skeptiskus prātus — trīs mākslinieciskas dabas, trīs zudušas dvēseles, neapšaubāmi talantīgas, bet pārstājušas redzēt kodolu.

Pa dažādiem ceļiem viņas bija nonākušas pie tā, ka redzēja vienīgi čaumalu.

Šāds pasaules uzskats novirzīja viņu talantus uz mistifikāciju kā aicinājumu. Mistifikācija kļuva par viņu reliģiju. Un viņi tajā sasniedza pilnību. Tā, piemēram, leģendai par tūkstoš astoņi simti karātu briljantu, ko viņi ņirdzīgi un smalki apstrādājuši starp šampānieša pokālu un «2oselēna» āriju, bijusi ārkārtīga ietekme, tā aizrāvusi tūkstošiem afēristu meklēt šo brīnumu pie Alpetri ūdenskrituma, kur it kā virs ūdens, klintī, zaigojot nezvērs. Un tā joprojām. Stellu Dižonu viņi pārliecināja, ka bezcerīgi viņā iemīlējies Harijs Evanss (tā nebija patiesība) un izmisumā apprecējis jaunavu O'Neilu. Norisinājās drāma, kuras apkaunojošais noslēgums nevienam godu nedarīja: Evanss sāka domāt par Stellu un nošāvās.

Harts, Vebers un Konseils uzjautrinājās. Rēgi, kas iezīmējās stipro cigāru dūmos, noteica viņu izlaidīgo, bezrūpīgo dzīvi. Kādā rītā visi trīs sēdēja kafejnīcā ērtos šūpuļkrēslos, klusēdami un smaidīdami kā auguri, bāli, lai gan bija karsta svelme, laipni, domīgi, bez sirds un nākotnes.

Viņu jahta vēl stāvēja Kordonružā, un viņi novilcināja izbraukšanu, ar baudu uzņemdami briljantu azarta iespaidus alkatīgo acu spīdumā un dubļos.

Rīta svelme jau plaka banānu ēnā; pa kafejnīcas «Kongo» atvērtajām durvīm varēja redzēt aiz sānielas dūmainu zemes kaudzi, virs kuras cilājās cērte; starp uzbērumiem balsnīja korķa ķiveres un dzeltēja salmu platmales; bifeļi vilka furgonu.

Kafejnīca bija viena no nedaudzajām Kordonbrinas koka būvēm. Šeit bija spoguļi, pianīns, sarkankoka bufete. Harts, Vebers un Konseils dzēra. Ienāca Emanuēls Stils.

II

Ienācējs tik krasi atšķīrās no trim afrikāņu snobiem ar skaistumu, spēcīgo augumu, bērnišķīgas paļāvības mirdzumu nopietnajās acīs, ka neviens nevarētu iedomāties viņam ko ļaunu nodarīt. Viņam bija lielas un smagas rokas, karavīra stāja, vientieša seja. Viņš bija ģērbies lētā kokvilnas uzvalkā un lieliskos zābakos. Blūzi izspīlējis revolvera spals. Viņa platmale, pie kuras platās malas pakausī bija piešūts balts lakats, izskatījās kā telts, kurā mājo milzis. Viņš maz runāja un jauki māja ar galvu it kā kopā ar visu pasauli, kas ar interesi viņā klausās. īsi sakot, kad viņš ienāca, gribējās noiet maliņā.

Konseils, viegli pašūpojis kāju, paraudzījās kalsnajā, izvairīgi smaidošajā Harta sejā; Harts uzmeta skatienu Konseila marmorbaltajai pierei "un zilajām acīm; pēc tam abi samirkšķinājās ar melno, žultaini nikno Veberu; un Vebers savukārt caur brillēm uzmeta viņiem vissmalkāko šautru; un tad visi sāka sarunāties.

Pirms dažām dienām Stils sēdēja, dzēra un runājās ar viņiem, un viņi to pazina. Tā bija iekšēju, saltu smieklu pilna saruna, ar mazliet naivu ticību visam, kas pārsteidz un piesaista uzmanību. Taču Stils pat nenojauta, ka viņu izjoko.

—   Tas ir viņš, — sacīja Konseils.

—   Cilvēks no miglāja, — izmeta Harts.

—   Miglājā, — izlaboja Vebers.

—   Noslēpumu malas meklējumos.

—   Vai arī ceturtās dimensijas meklējumos.

—   Nē, tas ir retumu meklētājs, — paziņoja Harts.

—   Ko viņš toreiz runāja par mežu? — vaicāja Vebers.

Konseils, parodēdams Stilu, kā zirņus nobēra:

—    Sai milzīgajā mežā, kas iestiepjas kontinentā ka- das tūkstoš jūdzes, droši vien slēpjas ķēniņa Zālamana raktuves, Seherezadas pasakas un tūkstošiem lietu, kas gaida atklājumus.

—    Pieņemsim, — teica Harts, uzliedams konjaku mušai, ko jau bija apskurbinājusi uz galda nolijusī vīna lāse, — pieņemsim, ka tā nu gluži viņš neteica. Viņa doma toreiz izskanēja nenoteikti. Bet tās būtība bija tāda: «šai meža okeānā jābūt vislielāko un vispārsteidzošāko nezināmo iespaidu centram, kādam no vienas vietas izbārstītu iespaidu Himalajam». Un ja viņš zinātu, kā šo zenītu atrast, viņš dotos turp.

—    Nu lūk, kāds dīvains noskaņojums Kordon- brinā, — teica Konseils, — un bagāts materiāls spēlei. Pamēģināsim šo cilvēku.

—   Kādā veidā?

—    To lietiņu esmu pārdomājis. Tāpat, kā jau daudzreiz esam to darījuši. Man šķiet, ka es to izklāstīšu diezgan izturēti. Jums tikai uz katru vaicājošu skatienu sakarā ar materiālu jāatbild «jā».

—   Labi, — Vebers un Harts piekrita.

—    Ehē! — Konseils bez vilcināšanās uzsauca. — Stil! Apsēdieties pie mums.

Stils, kas sarunājās ar bufetnieku, pagriezās un piegāja pie kompānijas. Viņam tika pasniegts krēsls.

III

Sākumā saruna bija parasta, bet pamazām pārgāja interesantākās sliedēs.

—    Jūs, Stil, esat sliņķis, — teica Konseils. — Vienā bedrē izgrābāt dažus tūkstošus mārciņu un apmierinājāties. Vai jūs savus dimantus pārdevāt?

—    Sen jau, — Stils mierīgi atbildēja, — bet nav vēlēšanās vēl kaut ko tādu uzsākt. Atradnes man iepatikās kā jaunums.

—   Bet tagad?

—   Esmu jaunienācējs šai zemē. Tā man ir baisma un brīnišķīga. Gaidu, kad un pie kā mana iekšējā balss mani aicinās.

—    Ka jūs esat īpaša veidojuma cilvēks, es jau ievēroju mūsu pagājušajā sarunā, — teica Konseils. — Starp citu, otrā dienā pēc tās sarunas man iznāca tikties ar mednieku Pelegrinu. Viņš ieguvis daudz ziloņkaula viņpus upes, kādas piecdesmit jūdzes no šejienes, mežu vidū, bet meži taču tik ļoti valdzina jūsu sirdi. Viņš man pastāstīja par interesantu parādību. Meža vidū paceļoties neliels plato, kur atrodoties tīkama cilvēku mītne. So mītni varot uziet pavisam nejauši, jo krāšņo tropisko biezokni tās pustumsā šķērsojot augsta baļķu siena, kura veidojot ēku mugurpusi, bet to ārējās fasādes izejot uz iekšēju dārzu, kas esot pilns puķu. Viņš tur nodzīvojis vienu dienu un sastapis nelielo koloniju jau pievakarē. Viņš izdzir- dis ģitāras skaņas. Pārsteigts — jo tur taču varēja būt tikai mežs, tikai mežs un uz visām pusēm vismaz četrpadsmit dienu gājiena apkaimē nebijis pat nēģeru apmetnes — Pelegrins devies skaņu virzienā un atradis siltu uzņemšanu. Tur dzīvojot septiņas dzimtas, visas cieši saistītas vienādām gaumēm un mīlestību uz ziedošo pamestību, — lielāku pamestību šajos gandrīz nepieejamos biezokņos, protams, grūti esot iedomāties. Interesants kontrasts ar pilnīgi kulturālu dzīves veidu un māju iekārtu bijusi šo tuksneša robinsonu nodarbošanās — medības. Viņi nodarbojoties vienīgi ar medībām, bet medījumus ar laivām nogādājot Tankosā, kur ir rūpalu aģenti, un mainot tos pret visu vajadzīgo, pat elektriskajām spuldzēm.

Kā viņi tur gadījušies, kā nokļuvuši, kā iekārtojušies? Par to Pelegrins neuzzinājis. Viena diena ir tikpat kā magnēzija uzliesmojums drupās, — kaut kas satverts, bet pats būtiskākais varbūt palicis nepamanīts. Taču pūles bijušas lielas. Skaisti, griezumiem rotāti balkoni, ziedoši vīteņaugi starp logiem ar zilām un violetām markīzēm, lauvas āda, klavieres un līdzās tām bise, melnīgsnēji bezrūpīgi bērni ar bezbailīgām pasaku varoņu acīm, snaidras skaistas meičas ar revolveri kabatā un grāmatu pie pagalvja un mednieki ar ērgļa skatienu, — ko jums vēl?! Licies, ka šie cilvēki sapulcējušies, lai dziedātu. Un Pelegrins it īpaši skaidri atcerējās pirmo iespaidu, kas šķitis kā klusa glezniņa: šaura eja starp baļķu sienām, pa kreisi — maza roka māj no balkona, priekšā — saule un paradīze.

Jums, protams, būs gadījies pārlaist nakti svešā ģimenē. Apkārtējā dzīve jums rit garām kā valdzinošs fragments, kā no nelasītas grāmatas izrauta lappuse. Pazib kāda meitenes vai večiņas seja, bet pati būtne vakarīgajā skatuvē nav parādījusies; jūsu dzirdi skar īpaša, par kaut ko jums nezināmu ritoša saruna, bet jūs to nesaprotat. Savas jūtas jūs attiecināt uz parādībām un lietām, par kurām zināt tikai to, ka tās devušas jums patvērumu. Jūs neesat iegājis šajā dzīvē, un tādēļ tā jums šķiet sevišķas poēzijas apdvesta. Tā tas bija arī ar Pelegrinu.

Stils vērīgi klausījās, raudzīdamies Konseilam tieši acīs.

—   Es to visu redzu, — viņš vienkārši pateica, — tas ir vērienīgi. Vai nav tā?

—   Jā, — sacīja Vebers, — jā.

—   Jā, — apstiprināja Harts.

—   Neizsakāmas jūtas pārņem, — domīgi saviļņots turpināja Stils, — bet kā man bijusi taisnība! Kur dzīvo Pelegrins?

—   O, viņš ar karavāni izbrauca uz Oho.

Stils novilka ar pirkstu pa galdu taisnu līniju, sākumā lēnītiņām, bet tad ātri, it kā kaut ko notraukdams.

—   Kā to vietu sauc? — viņš vaicāja. — Kā Pelegrins to atradis?

—    Tuksneša sirds, — teica Konseils. — Viņš to uzgājis taisnā līnijā starp Kordonbrinas un Bana ezeru. Vai tā bija, Hart?

—   Jā gan.

—   Vēl kāds sīkums, — ieminējās Vebers, kodīdams lūpu, — Pelegrins minēja tramplīnu — vienpusēju nogāzi uz ziemeļiem, kura slīpi šķērsojusi viņa ceļu. Mednieks, meklēdams savējos, kas viņu jau noturējuši par bojā gājušu, lai gan viņu bija tikai apdullinājis krītošs koks, gājis visu laiku uz dienvidiem.

—   Un nogāze pāriet tajā plato?

Stils ar visu ķermeni pagriezās pret Veberu.

Vebers tad sniedza dažus topogrāfiskus norādījumus, tik precīzus, ka Konseils brīdinoši paskatījās uz viņu, uzsvilpodams: «Kur steidzies, skaistulīt, vēl saule uzlēkusi nav…» Tomēr nekas briesmīgs nenotika.

Stils visu noklausījās un vairāk reižu pameta ar galvu savu silto mājienu. Pēc tam viņš negaidīti aši piecēlās, un skatiens, viņam atvadoties, atgādināja no miega atmodušos. Viņš nemanīja, cik uzmanīgi katru viņa kustību tvarsta sešas vērīgas vienaldzīgu cilvēku acis. Vispār, pēc Stila ārienes grūti bija noprast, ko viņš doma, — tas bija cilvēks ar sarežģītām kustībām.

—   No kurienes jums, — Konseils vaicāja Veberam,

—   tik droša pārliecība par nezināmo, šī vietas pazīšana?

—   Pena ekspedīcijas pārskats. Un mana atmiņa.

—   Labi. Nu bet kas būs tālāk?

—   Tā ir viņa darīšana, — smiedamies teica Vebers,

—  bet, cik es pazīstu cilvēkus … Vispār, nedēļas beigās mēs laižamies.

Gaismu durvīs šķērsoja ēna. Durvīs stāvēja Stils.

—       Atgriezos atpakaļ, bet iekšā neiešu, — viņš ātri runāja. — Es izlasīju uz jahtas sāniem ostu. Konseils—Melburna, bet vēl…

—       Flagstrīta 2, — Konseils tādā pašā garā atbildēja. — Un …

—   Viss, pateicos. Stils nozuda.

—       Tas laikam izdosies, — Harts aukstasinīgi pateica, kad klusēšana ikvienam no viņiem kaut ko pauda citādi. — Un viņš jūs atradīs.

—   Ko?

—   Tādi nepiedod.

—       Nieki, — bilda Konseils. — Dzīve ir īsa. Bet pasaule — liela.

IV

Pagāja divi gadi, un Konseils pa šo laiku bija apceļojis vēl daudzas vietas, vērodams dzīves daudzveidību, un pastāvīgi mēģinājis iejaukties ar savām zobgalībām tās galvu reibinošajā lidojumā. Taču beidzot arī tas viņu nogurdināja. Tad viņš atgriezās mājās

pie vientulības sīvās baudas bez Dezesenta estētiskajām konvulsijām, bet ar saltu, pašam neapzināma tukšuma īgnumu.

Pa to laiku atdzima un lūza sirdis, dunēja pasaule; un šinī dunoņā varēja saklausīt vienmērīgu soļu troksni. Tie apklusa pie Konseila mājas parādes durvīm; un tad viņš saņēma vizītkarti, kas atgādināja Kordonbrinu.

—   Es pieņemu, — pēc īsa klusuma brīža sacīja Konseils, juzdams līdz ar smalkām nepatikšanām, kādās nonācis, dzīvinošu un saasinātu ziņkārību. — Lai ienāk Stils.

Sī sastapšanās notika desmit asu atstatumā milzīgā zālē, kuras sidrabainā gaisma ar visu savu caurspīdīgo masu, šķita, apstādināja Stilu uz sliekšņa. Tā viņš kādu brīdi stāvēja, ielūkodamies mājastēva noslēgtajā sejā. Šinī mirklī abi juta, ka atkalredzēšanās ir neizbēgama, pēc tam strauji gāja viens otram pretī.

—   Kordonbrinā, — Konseils laipni sacīja, — jūs pazudāt, un es aizbraucu, neuzdāvinājis jums Morada gravīru, ko es gribēju izdarīt. Tā ir jūsu gaumē — man jums jāsaka, ka fantastiskā Saturna ainava, kas tajā attēlota, uzvēdī visuma noslēpumu elpu.

—   Jā, — Stils pasmaidīja. — Kā redzat, es jūsu adresi atcerējos. Biju to pierakstījis. Esmu atnācis pateikt, ;ka biju Tuksneša sirdī un ieguvu tikpat daudz kā Pelegrins, pat vairāk, jo es tur dzīvoju.

—   Esmu vainīgs, — Konseils dzedri sacīja, — taču mani vārdi ir mana darīšana, un es par tiem atbildu. Esmu jūsu rīcībā, Stil.

Stils smiedamies saņēma viņa bezkaislīgo roku, pacēla to un papliķēja.

—   Nē taču, — viņš iesaucās, — tas nav tas. Jūs nesapratāt. Es izveidoju Tuksneša sirdi. Es! Es to neatradu, jo tās tur, protams, nebija, un sapratu, ka jūs jokojāt. Taču joks bija skaists. Par kaut ko tādu kādreiz ari es biju sapņojis. Jā, es vienmēr esmu mīlējis atklājumus, kas saviļņo sirdi kā skaista dziesma. Mani sauca par savādnieku — lai. Atzīstos, es šausmīgi apskaudu Pelegrinu un tādēļ devos viens, lai nonāktu tādos pašos apstākļos kā viņš. Jā, viens mēnesis ceļa man parādīja, kas ir šis mežs. Bads un slāpes … viens … desmit dienas drudzī. Telts man nebija. Sārta uguns šķita krāsaina kā varavīksne. No meža nāca laukā balti zirgi. Atnāca mirušais brālis, sēdēja un raudzījās manī. Bez apstājas viņš čukstēja un aicināja kaut kur. Es riju hinīnu un dzēru. Tas viss, protams, aizkavēja. Čūska iekoda rokā. To baiļu — tā taču nāve! Saņēmos, ieklausījos, kā izturēsies organisms. Tad man kā sunim iekārojās kādu zāli, un es to ēdu. Tā es izglābos, tomēr pārplūdu ar sviedriem un iemigu, pēc tam gulēju miegā. Tā sakot, laimējās. Viss bija kā pa sapņiem: zvēri, pārgurums, bads un klusums. Un es nogalināju zvērus. Bet tai vietā, par kuru toreiz tika runāts, nebija nekā. Es izpētīju visu plato, kas nolaideni stiepās līdz mazajai tērcei tai vietā, kur tramplīns paplašinās. Man viss, protams, bija kļuvis skaidrs. Taču tur ir īsts skaistums. Ir lietas, pret kurām vārdi sprakšķ kā krusa pret stiklu, — tikai zvindz …

—   Tālāk, — klusi teica Konseils.

—  Vajadzēja, lai tā tur būtu, — Stils rāmi turpināja. — Tādēļ es ar plostu aizlaidos uz fortu un tur pasūtīju ar kuģi vajadzīgo skaitu cilvēku, tāpat visus materiālus un ierīkoju visu tā, kā tas bija attēlots jūsu stāstā un kā man patika. Septiņas mājas. Tam bija vajadzīgs gads. Pēc tam pārskatīju tūkstošiem cilvēku, tūkstošiem siržu, meklējumos apbraukādams daudzas vietas. Protams, es nevarēju neatrast, ja jau esmu tāds es, — tas skaidrs. Nu tad aizbrauksim paskatīties. Redzams, jums ir mākslinieciskā iztēle, un man gribētos zināt, vai tā jūs visu iedomājāties.

Viņš to visu izstāstīja ar šausminošu vienkāršību, kā zēns, kurš runā īpar notikumiem ,no vispasaules vēstures.

Konseila seja nosārta. Viņa dvēselē ieskanējās sen aizmirsta mūzika, un viņš lūkoja izstaigāt pēkšņo saviļņojumu pa zāles diagonāli, pēc tam apstājās kā zemē iemiets.

—   Jūs esat turbīna, — viņš nomākts sacīja. — Vai jūs zināt, ka esat turbīna? Tas nav apvainojums.

—  Ja kaut kas ir tik skaidri redzams … — Stils iesāka.

—   Es ilgi esmu gulējis, — Konseils viņu skaudri pārtrauca. — Tātad… Cik tas viss līdzīgs sapņoju- mam! Varbūt vēl vajadzētu dzīvot, ko?

—   Ieteicu, — attrauca Stils.

—   Tomēr t ā s nebija. Nebija.

—   Bija. — Stils pacēla galvu bez mazākā nolūka atstāt kādu sevišķu iespaidu, bet tāds iespaids no šā žesta piepildīja ar dunoņu visus kaktus. — Tā bija. Tāpēc ka es to nesu savā sirdī.

No šīs tikšanās un no šīs sarunas izrietēja noslēgums, kas loti atgādināja izsmalcinātā prāta tukšos murgus Kordonbrinā. Divi cilvēki, kuru acis vēl pilnas ar aizmugurē pamesto milzīgo tukšo telpu, nonāca pie baļķu sienas, ko nosedzis biezoknis. Viņus sastapa saulrieta stars, un no balkona virs dabiskas dārza oranžerejas atskanēja klusa sievietes dziedāšana. "

Stils pasmaidīja, un Konseils saprata viņa smaidu.

slepkavība Kunstfišā

.

I

Kā norisinājās notikumi, kuriem loģiskāki prāti bija spiesti piedomāt ko lieku, vismaz — uzmest tiem neskaidrības un nenoteiktības plīvuru, bez kā laikam gan arī nebūtu vērts prātot par notikumiem Kunstfišas priekšpilsētā. Pēc manām tolaik zinātkārām domām, bija gaidāms tiesas izmeklēšanas triumfs. No tā izriet pareizs secinājums, ka vispār esmu domājis normāli; tikai nenoteiktas bailes mani no

visurienes trieca projām; no visurienes, jo visur man rēgojās vajātāji. Šī slimība ir diezgan labi pazīstama; tās simptomi izpētīti, izpausmes vienveidīgas; tādēļ v es iesaku uzreiz mani ieraudzīt Kunstfišas lepnajos parkos, slēpjoties krūmos vai arī rāpjoties pāri žogam bailēs no nāves briesmām, kas sažņaudz savu melno loku pa visiem ceļiem, uz kuriem savu kāju esmu spēris. Bet viņu nebija, — to briesmu, tāpat kā man nebija pietiekamas pašsavaldīšanās un saprāta, lai pārstātu sevi mocīt.

Kad mēnesi aizklāja mākoņi, es jutos labāk: tumsā ir garantijas, kas svarīgas noziedzniekiem un upuriem. Tai brīdī es atrados pie sienas, kas bija noaugusi ar vīnstīgām. Pēc blāvi iznirstošo statuju un solu baltuma tik tikko varēja nojaust aleju izkārtojumu un to virzienus. Kam šis dārzs piederēja, es nezināju, tāpat nevarēju tikt pie skaidrības par to apstākļu norises secību, kuru dēļ šeit biju nokļuvis, tikai ar rūgtumu un riebumu pret dzīvi atcerējos, ka bailes, neizskaidrojamas bailes trieca mani visu dienu no viena pilsētas gala uz otru, ka es klīdu, slēpos, skrēju un bēguļoju no nezināmiem ienaidniekiem, kas man uzglūnēja gan pūlī, gan aiz namu stūriem, gan visur citur, kur vien varēja savu kāju spert cilvēks.

Mēness pēkšņi izpeldēja un apspīdēja dārzu, skaidri atdalīdams manu ēnu no krūmu ēnām. Sidrabaini trīsoši koki stāvēja melnu apļu vidū. Pļaviņas kūpēja. Es biju redzams, redzams no galvas līdz kājām visiem un ikvienam, kas vēlētos ietriekt dunci vai lodi manā šausmās stingstošajā ķermenī.

Šai brīdī kaut kur ļoti tālu it mierīgi iedziedājās gailis.

Ko viņš brīdināja? Nebija laika domāt par viņa trīs- reizējā naksnīgā kliedziena neatminēto mīklu. Šķita,

ka noteiktās stundās uz viņa nerviem iedarbojas nakts spēki. Ko viņš pats varētu pastāstīt?! Taču šī doma, kā mirklīgi izgāzta šalts, izšļakstēja un bezveidīgi izšķīda.

Un es tai pašā brīdī atgriezos pie savām galvenajām raizēm — bēgt. Var taču būt, ka aiz sienas slēpjas jauni apstākļi, jaunas glābšanās iespējas. Es sameklēju kasti, uzkāpu uz tās un pārlēcu pāri sienai.

Sinī brīdī es jau jutu pagurumu, kas prasīja pēc patvēruma. Līdz ar rītausmu lēkme pierima; vakara ēnas to bija saasinājušas; nakts mocīja kā spīdzinātājs. Gribēju sameklēt kādu spraugu, suņu būdu, pagrabu — vienalga ko, lai tikai aizmirstos miegā, kas sāka mocīt tikpat stipri kā bailes. Apskatījies apkārt, es ieraudzīju augstu ozolu vidū nelielu māju ar vieglām asām kontūrām — šādu tipu, kas bija nācis modē, tolaik ieviesa Dorns, kurš ar tādām mājām bija apbūvējis daudzus ārpilsētas zemes gabalus.

Mēnesnīca atkal sāka tumst, un māju saskatīt es varēju tikai daļēji. Iekšējais logs, kas atradās zem pajumes, apgaismoja pusapaļu terasi, un es diezgan droši uzkāpu uz tās pa skaistām kāpnēm, kuru margas bija apvijušās ar ziedošiem austriešu tīteņaugiem. Tā kā bija jau vēlvēla stunda — dziļa nakts, es nedomāju, ka uz terases kādu sastapšu, un cerēju ātri sameklēt starp nišām un iekšējām kāpnītēm — ar šādiem praktiski nevajadzīgiem papildinājumiem šīs mājas bija pārbagātas — drošu tumšu kaktiņu, kur varētu aizmigt. Gāju klusītiņām, virzījos garām vienīgajam terases pusē apgaismotajam logam un uz mirkli ielūkojos tajā.

Muguru pret mani pagriezis, pie kamīna stāvēja snaidrs cilvēks, it kā gribēdams sist, pacēlis kaut ko tādu, pie kā mana uzmanība vēl nebija apstājusies:

bronzas kamīnknaibles, taču viņš tās lēnām nolaida un pagriezās.

Sekodams līdzi viņa skatiena virzienam, es ieraudzīju jaunu sievieti, kas sēdēja zemā atzveltnī; viņas kājas bija izstieptas, galva atgāzta un sejā nepacietībā saspringts smaids, kas — tā kā gaidītā kustība nebija notikusi — tūdaļ ieguva glāsainu un drosmu izteiksmi. Un tad pa viegli pievērto logu es varēju dzirdēt sarunu.

Bet vispirms man jāpiemin lieta, kas vienīgā varēja būt knaibļu trieciena mērķis, — vienīgā tādēļ, ka uz kamīna dzegas cita nekā nebija.

Tā bija neliela porcelāna statuja — skrejošs samu- rajs, kas bija satvēris zobena spalu. Lieki vēl pieminēt, ka kustību dinamika šajos japāņu izstrādājumos ir neatdarināmi pārliecinoša.

Dzeltenā seja ar iešķībajām acīm un smaili savirpi- nātiem nokareniem melno ūsu galiņiem, bet zem ūsām ar plānajās lūpās ievijušos aziāta smaidu tik dabiski izteica ķermeņa draudošo kustību, ka gribējās pavirzīties sāņus. Viņš bija ietērpts ar zīdu un zeltu izšūtā kimono. Aiz dārgās jostas bija aizbāzti divi zobeni. Kreisā kāja, kuras papēdis bija pacēlies no kurpes, izstiepta tieši tādā stāvoklī, kādu biju redzējis lugā «Kurosivo», kurā japāņu aktieris paklupis ķer aiz kājas bēgošu ienaidnieku.

Vairāk nav ko sacīt par šo nelielo statuju — manu uzmanību jau bija saistījusi īsa un dīvaina saruna.

—   Tā galu galā ir bērnišķība, — teica vīrietis, nosēdies līdzās tai, kas, vēl arvien domās nogrimusi, ar izsmieklu raudzījās samurajā. — Vinu var novākt, Eta.

—   Nē. — Sieviete iesmejas, un viņas smieklos skanēja kaut kas pārdomāts un ļauns. — Viņš vēlējās, lai dāvana atrastos šeit, šai viesistabā. It sevišķi tādēļ, ka viņš ar to saistīja sevi.

—   Kā tas saprotams?

—   Ak dievs, lai taču viņš skatās, ja viņam tā gribas, uz mums abiem ar šā elka acīm. Starp citu, viņam nekad nav veicies ar dāvanām. Viņš pērk to, kas patīk viņam, ne man.

—   To tak viņš nav gribējis pateikt?

—   Vai nu tev, Dik, būtu man jāpārmet? Tomēr es bieži vien pati nezinu, ko daru, es pārāk mīlu tevi un neieredzu viņu. Bet viņš drīz, — ak, pārmēru drīz! — atgriezīsies.

—   Nedomā, Eta. Pagaidām mēs kopā — pašreiz.

—   Tomēr viņš spēja sagandēt šo «pagaidām».

Viņa paņēma somiņu, kurā atradās vēstule, izgludināja to uz ceļgala un pacēlusi sāka lasīt tādā tonī, kā lasa avīzi:

«Kopš kāda laika mani aizvien vairāk satrauc un mulsina domas par Tevi. Jau gads, kopš esam šķīrušies. Tomēr tās lietas jānokārto, jo tur mūsu nākotne. Es redzu, mīļā, dīvainus un nejaukus sapņus: tevi skūpsta cits … Piedod, taču tas tikai sapnis … Tavas vēstules ir nervozas un īsas. Pārbraukšu pēc mēneša. Sūtu Tev senatnīgu samuraja statueti, ko esmu nopircis izsolē, — lai brauc manā vietā, jo es šo lietiņu ilgi aplūkoju, domādams par to, ka arī Tavas acis to redzēs, un pārdzīvodams tikšanos. Bet es neprotu izteikt, ko jūtu. Kaut jel aizsargātu un paglābtu Tevi šis kaujinieks tāpat kā es pats, ja būtu Tev līdzās.»

—   Es tikai redzu, Eta, — teica Diks, — ka tavs vīrs tevi dedzīgi mīl. Un ārkārtīgi ilgojas pēc tevis. Piedod man par to aizsvilšanos un … knaiblēm.

Es skatījos. Viņi piecēlās, apskāvās, un es aiz apjukuma atkāpos, jo skūpsts bija jauks. Lai šie cilvēki darīja ko darīdami, viņi mīlēja viens otru. Pēkšņi nodzisa gaisma.

Vai nu dzirde mani maldināja, vai arī to man iegalvoja dabiskais saviļņojums, bet es jutu troksni, čukstus, divu cilvēku elpu un jutu, ka tur tagad ir sava, visu noliedzoša pasaule. Pēkšņi šo kaislo klusumu pārtrauca kliedziens — stindzinošs, dvēseli plosošs bļāviens.

Es nodrebēju; manā dvēselē jaucās ledus un uguns. Vēl tagad, pēc tām biedējošām skaņām, ko saglabājusi atmiņa, es redzu, cik baismīgs bija tas šausmām pie kājām sabrukušas būtnes kliedziens, kas savā izmisumā tvarstīja tumsu.

Tas pieklusa, atkārtojās, pārgāja vaidos un izgaisa. Pēc tam atskanēja savāda sausu un cietu trokšņu virkne, no kuriem absolūti neko nevarēja saprast.

Man pietika jau ar to, ko biju pārdzīvojis līdz šim kliedzienam, līdz šai scēnai, kas beidzās tik satriecoši drūmi. Nedomāju, ka es būtu raustījis durvis, apjēgdams kaut ko tajā galvu reibinošajā mirklī. Tomēr biju tās uzlauzis un atvēris.

Ar sērkociņu palīdzību sameklēju slēdzi un apgaismoju ērtu greznu istabu, kur pēc skūpsta bija atskanējis un apklusis kliedziens. Viņi gulēja krustiski viens pār otru. Bet es vairs nebiju spējīgs raudzīties šai trīsošajā, gandrīz vēl dzīvajā nāvē, kas bija noplūdusi ar asinīm, bet tikai pirms maza brīža vēl ziedējusi rozēs un liesmās. Un es aizbēgu tumsā, bet kur maldījos, kur biju — nezinu.

Tiklīdz atausa gaisma — murgi beidzās, un, tūkstošo reizi apzvērēdams, ka vairs nelietošu kokaīnu, es, pārgurumā un skumjās trīcēdams, sildījos ar vīnu kafejnīcā, pa kuras logu bija redzami pilsētas vārti un lauki.

Es sēdēju un atcerējos to, ko jums izstāstīju, un atcerējos to visu no jauna ar otrreizēja pārdzīvojuma spilgtumu, kad jau dienā ar šausmām pamanīju avīzē virsrakstu: «Mīklaina slepkavība Kunstfišā».

Mazāk pakavējoties pie faktiem, jo tie laikam bija pakļauti pieklājības noteikumiem, ziņojumā bija sīki aprakstītas brūces, kas esot precīzi zobena cirtieni, spēcīgas, saltas rokas triekti.

Ko par to varēja domāt? Tomēr bija izteikta cerība, ka Van Forta — noslepkavotās sievietes vīra — steidzīga atgriešanās «ienesīs skaidrību» notikumos, kas noveduši strupceļā. Es neatceros, kur vēl biju lasījis līdzīgu izteicienu tādā pašā gadījumā, kur nebija ne laupīšanas nolūka, ne arī kādu pierādījuma pavedienu. Tomēr neviens nevar cilvēkus piespiest «piedomāt ko lieku», par ko tiku pieminējis šo lappušu sākumā.

Mana sirds ir pilnīgi samierinājusies, un es pateicos liktenim par skatienu, ar kādu eju garām punktiem un komatiem starp rindām.

NEIZDIBINĀMĀ SPĒKS

Tai pašā laikā kad vieni sapņoja par pasakainām austrumu bagātībām, citi — ka velni viņus aizrauj nezināmās okeāna tālēs, kur viņiem jāmaldās līdz mūža galam.

F. Kupers. «Mersedesa-de-Kastilja».

I

To cilvēku vidū, kuriem piemīt pārmēru ass garīgais jūtīgums, Gracians Diplē ieņēma vietu, kurā vitālā uzbudinājuma spēks ir tuvs bezprātam. Bieži vien kritiskā stāvoklī viņš nonāca tādos brīžos, kad,

brīvi ļaudamies iespaidu uzplūdiem, pēkšņi nodrebēja pievilcīgi drausmā mirkļa apskaidrotības priekšnojautā, kuras jēga būtu visa esošā jēgas atklāsme. Dabiski, ka cilvēka saprāts ar instinktīvām konvulsijām atgrūda tādus plūdus, un nervozitātes eksploziju nomainīja spēku atslābums; pretējā gadījumā — kaut kas milzīgāks par apziņu, kas varbūt bija pamatots uz homērisku sintēzi, neizbēgami būtu sagrāvis prātu kā lauku dzirnavas, ja tās sāktu apkalpot Niagāra.

Diplē dzīves vadmotīvs bija mūzikas burvības izjūta, kas viņu nekad neatstāja. Spilgtākais piemērs, kas itin labi var ilustrēt šo dvēseles dīvainību, ir kinematogrāfs, kurā ainas, kā zināms, pavada mūzika. Mēma darbība atbilstošu melodiju pavadījumā iegūst poētisku kolorītu. Zūd morālā perspektīva: varoņdarbs un izlaidība, svētīgums un neģēlība, izraisot dažādus redzes iespaidus, summējas tikai saistošā izrādē — jūtas ir uzbudinātas, bet uzbudinātas estētiski. Starp darbību un orķestri klājas neredzama elēģijas ēna, un šajā ēnā grimst faktu robežas, pārvēršot šos faktus — vēlreiz atkārtosim — par saistošu izrādi. Cēlonis tam ir mūzikas burvība; sekas — aizkustināto jūtu spēle, kas ved caur elēģijas ēnu pie saasināta vērojuma prieka.

Tieši tāda attieksme pret esošo — muzikāla pacilā- juma attieksme — bija Diplē dzīves nemainīgais tonis. Viņu it kā neredzams orķestris pavadīja, attīstot bezgalīgas variācijas kādai pamatmelodijai, kuras skaņas, neuztveramas ar fizisko dzirdi, sniedza visaugstāko mūzikas baudījuma prieku. Šīs uztveres sarežģītības dēļ Diplē personība ar visu to, ko viņš darīja, domāja un runāja, viņam pašam šķita it kā skatīta no ārienes, it kā persona lugā, kurai nav ne nosaukuma, ne beigu, it kā novērošanas objekts. Pat vismelnākās un mokošākās ciešanas Diplē pārdzīvoja tāpat — it kā novērodams no malas; viņš pats — publika un lugas varonis -— bija iegrimis spilgtā vērojumā, ko apvija muzikāls saviļņojums.

Līdz ar to trauksmainu un dīvainu sapņu laikā, kad savijās dzīve ar gandrīz vai taustāmi skaidru sapņu pasauli, viņš vairākkārt bija dzirdējis mūziku, no kuras pašām pirmajām taktīm pamodās pusārprāta trīsu pārņemts. Sī mūzika bija harmonijas atklāsme, tādas harmonijas, kāda vēl nekur nebija radusies. Tās skaistums šausmināja ar pārdabisku saskaņu, kuras spēks, šķita, varētu pārvērst elli par debesu zilgmi. Un šīs mūzikas ar prātu neaptveramā dievišķo gaviļu pilnība bija — kā to ar visu savu būtni juta Gracians Diplē — tās lielās burvības ēnu ideāls iemiesojums, ar kuru viņš gāja caur dzīvi un kura, domājams, bija spulgojoša pirmavota atbalss.

Taču Diplē atmiņa pēc atmošanās atsacījās dzirdēto restaurēt. Veltīgi viņš, vēl pilns vētrainu iespaidu, tvēra zīmuli un papīru maldīgā sajūsmā par to, ka izdevies satvert dārgumus; skaņas attālinādamās izplēnēja, retumis uzliesmodamas mokpilnā skaņu laimē, izdzisa, un nakts klusums kaismīgi slāpēja to atbalsi — muzikālo valdzinājumu.

Gracians Diplē bija vijolnieks.

II

Rumiera meklējumi krāsainās fotogrāfijas un hipnozes laukā — divās tik dažādās pētnieciskas darbības nozarēs — bija sasnieguši ievērojamus panākumus, un neatlaidīgais zinātnieks līdz ar to ieguva daudz jo daudz cienītāju, kuru pulks arvien vēl pieauga. Tādēļ durvju zvans Rumieram bija kļuvis nepanesams, un tajā dienā, par kuru būs runa, ar mokām noklausījies tā divdesmito klingstoņu, viņš pateica sulainim: ja apmeklētājs nebūs pārmēru uzstājīgs, tad nebūs lieki tam atgādināt, ka pēc piecām minūtēm ārstam pieņemšanas laiks beidzas.

Taču sulainis atgriezies paziņoja, ka apmeklētājs, ļoti slimīga izskata cilvēks, ir nepacietīgs un uzstājīgi pieprasa, lai viņu pieņem. Rumiers nolika malā ziedošu rīta mākoņu bālu uzņēmumu un piegāja pie rakstāmgalda, kur pieņēma apmeklētājus. Dodams zīmi, lai nepazīstamo ielaiž iekšā, viņš ieraudzīja cilvēku ar vulgāru ārieni, tirgus blēžu tipu, nevērīgu pret modi un ar apšaubāmu tīrību; viņš bija maza auguma, bet šausmīgi vājš, un tas viņam aizstāja augstos papēžus. Viņa iekritušajās acīs bija lasāmas trulas ciešanas; piere bija augsta, bet to sedza ķemmes aizmirstas melnu matu cirtas; šai sejā, kas liecināja, ka viņam ir vairāk nekā trīsdesmit, inteliģenta nervozitāte jaucās ar smagas dzīves skolas rupjumu.

— Esmu mūziķis, — viņš teica pēc parastajām abpusējām ievada frāzēm, — un ārkārtīgi jūs lūdzu neatteikt man lielu palīdzību. Tas, ko jūs redzat manā personā, diezin vai būs gadījies pat jūsu daudzveidīgajā praksē. Mans vārds ir Gracians Diplē. Pirms kāda gada pa sapņiem, kuru izjūtai un detaļām manā dzīvē ir gandrīz vai reāla nozīme, pateicoties, tā sakot, to grafiskajam spilgtumam, es uztvēru motīvu — neizskaidrojamu melodiju, kas mani no tās reizes vajā gandrīz katru nakti. Šīs melodijas raksturs un spēks sniedzas pāri visām izteiksmes līdzekļu un parasto vārdu robežām; to dzirdējis, esmu gatavs ticēt sfēru mūzikai; tās diženums ir pārcilvēcisks, un skaņu harmonijas skaistums tūkstoškārt pārsniedz visu līdz šim ar taurēm vai stīgām spēlēto. Tās pamatā ir mums nezināmas likumības. Pamodies es neko neatceros un, veltīgi tvarstīdams iespaidus, — vienīgo, kas man šajos gadījumos paliek kā ugunsputna spalva, — mēģinu atklāt avotu, kura saldā lāse desmitkāršo slāpes bez ūdens mirstošajam. Var jau būt, ka miegā mūsu dvēselei labākas uztveres spējas; jau zinādams, atcerēdamies, ka esmu dzirdējis šo brīnišķo mūziku, es tomēr esmu bezspēcīgs paturēt atmiņā kaut vienu takti. Lai nu tas būtu kā būdams, no sirds jūs lūdzu likt lietā visu savu mākslu vai nu lai pastiprinātu manu atmiņu, vai ari — ja tas iespējams — lai ar tiešas iedvesmas neatvairāmu spēku mani piespiestu nospēlēt (esmu paķēris līdzi vijoli) jūsu klātbūtnē visu to, kas tik skaidri mani saviļņo sapnī. Šim mēģinājumam var būt divas dažāda nozīmīguma konsekvences: pirmā. — noslēpumainās mūzikas pilnība var būt jūtu izkropļojums miegā, kā tas nereti mēdz būt ar tiem, kuri sapnī lasa apbrīnojami talantīgi uzrakstītu grāmatu, bet īstenībā pamodušies atceras tikai dažas bezjēdzīgas frāzes; tādā gadījumā, pārliecinājies par pašapmānu, es sākšu sistemātiski ārstēties, skaidri apzinādamies, ka neko daudz nezaudēju; otrā konsekvence — melodijas pakļaušana notīm — ir nesalīdzināmi svarīgāka. Var būt, ka visa līdzšinējā un pašreizējā mūzikas pasaule izzudīs jaunos atklājumos, tāpat kā sēklas izzūd, kļūstot par puķēm, vai arī kā kāpurs nolemtā brīdī pārstāj būt apslēpts, līksmojošs tauriņš. Var būt, ka, sakustējusies savos pamatos, mainīsies cilvēces apziņa, jo — es vēlreiz atkārtoju un šinī ziņā ticu sev — šim mūzikas spēkam piemīt kaut kas dievišķs un graujošs.

Diplē to visu stāstīja, pavadīdams savu runu enerģiskiem, slaidiem žestiem; viņa runāšanas maniere liecināja par cilvēku, kas radis' spriest ne tikai par banālām vai ģimenes lietām; viņa skatiens, kaut arī tas bija sasprindzināts un liecināja par ārkārtēju nervozitāti, tomēr bija brīvs no bezprāta ēnas, un Ru- miers secināja, ka mēģinājums katrā ziņā būs interesants. Tomēr pirms mēģinājuma viņš vēl uzskatīja par vajadzīgu brīdināt Diplē par briesmām, kas saistītas ar tik spēcīgu jūtu uzbangojumu hipnotiskā stāvoklī.

—  Jūs droši vien, — teica Rumiers, — nenojaušat, kādos slazdos var jūs ievilināt pārmērīga smadzeņu uzkurbulēšana, kas var izrādīties bezspēcīga (tas jāņem vērā) atjaunot neesošo. Pieļaujot, ka tā melodija ir vienīgi pārsteidzoši skaidra iztēle — vēlēšanās, alkas, viss kas cits, tikai ne pati mūzika, — es varu jūs apveltīt ar smagu garīgu saslimšanu; jums draud pat nāve smadzeņu asinsizplūduma gadījumā, kas ir iespējams.

— Esmu gatavs, — Diplē sacīja. — Lai atnes manu vijoli. -s

Kad tas bija izdarīts un Diplē ar vijoli un lociņu rokās iesēdās dziļā atpūtas krēslā, Rumiers ne vairāk kā minūtes laikā iemidzināja viņu ar skatienu un pavēli.

—  Gracian Diplē! — teica ārsts, juzdams neparastu satraukumu. — Pavēlu jums dzirdēt mani un pakļauties man pilnīgi bez atrunām.

—   Es pakļaujos, — kā bez dzīvības atbildēja Diplē.

Rumiera dzīvoklis atradās pirmajā stāvā ar logiem

nelielas ieliņas pusē. Kabineta logs bija vaļā. Mūziķis sēdēja loga tuvumā. Viņš bija bāls un nekustīgs; lielas saltu sviedru lāses ritēja pār viņa seju. Rumiers, mazliet nogaidījis, sacīja:

—  Diplē! Jūs dzirdat mūziku, par kuru man stāstījāt.

Diplē nodrebēja; neko neredzošas acis atvērās platas un neprātīgas, un ekstāzes uzliesmojums pārvērta viņa seju, tāpat kā saule uzspīdēdama pārvērš līdz tam pelēcīgi blāvu jūru. Istabu pārskanēja ilgs vaids kā apklustoša zvana skaņa.

—   Es dzirdu! — iekliedzās Diplē.

—  Tagad, — pats trīcēdams šajā nervu izstarojumu straumē, kas neredzama plūda no mūziķa, — tagad, — turpināja Rumiers, — spēlējiet to, ko jūs dzirdat. Vijole ir jūsu rokās. Sāciet!

Diplē piecēlās, strauji atvēzēja lociņu, un hipnotizētāja sirds mirklīgā asiņu uzplūdā sāka nedabiski dauzīties. Jau no pirmajām skaņām, kādās ietrīsējās Diplē vijoles stīgas, Rumiers saprata, ka tālāk klausīties nedrīkst. Sīs skaņas apžilbināja un grūda bezdibenī. Neviens tās nevarētu atstāstīt. Rumiers tikai juta, ka visa viņa dzīve, tāda, kāda tā bijusi līdz šim, ir viņam pilnīgi nevajadzīga, apnicīga un nederīga un ka cilvēks tādas mūzikas ietekmē — lai viņš būtu kas būdams — ar tikpat traku aizrautību izdarīs kā vislielāko neģēlību, tā cildenāko upuri. Viņu pārņēma bezcerīgas bailes; saņēmis visus — tai situācijā gandrīz pārcilvēciskos — spēkus, Rumiers izrāva vijoli no Diplē rokām ar tādu sajūtu, it kā dievībai būtu iespļāvis acīs, un, līdz ar to pārtraucis iznīcinošo burvību, kliedza:

—   Diplē! Jūs neko neesat dzirdējis un neko neesat spēlējis. Jūs esat pilnīgi aizmirsis visu, kas notika jūsu sapnī. Apsēdieties un atmostieties!

Diplē apsēdās un miegaini atvēra acis. Atmošanās izraisīja viņā neizmērojamu skumju izjūtu; viņš tikai atcerējās, kādēļ bija atnācis pie Rumiera, un, pilnīgi to apjautis, uzdeva atbilstošu jautājumu.

—   To jau varēja gaidīt, — sacīja Rumiers, pagriezis viņam muguru un pavērsdamies pret viņu, kad bija pārvarējis satraukumu. — Jūs nospēlējāt dažas operešu ārijas pārmaiņus ar Šuberta serenādes fragmentiem.

Pēc īsas sarunas, kas sekoja Rumiera paziņojumam, Diplē mulsi atvainojās, pateicās un izgāja uz ielas. Tūlīt pēc dažiem soļiem viņu apturēja svešs, pieklājīgi ģērbies vīrs; viņš bija ļoti satraukts; paskatījies uz Diplē vijoli un pavirši paklanījies, šis cilvēks vaicāja:

—   Atvainojiet, vai jūs tas bijāt, kas nupat spēlēja tai istabā aiz atvērtā loga? Jūsu spēle pēkšņi pārtrūka; nejauši tur garām iedams, es dzirdēju un vēlētos klausīties vēl. Ko īsti jūs spēlējāt?! Es nejautāju tikai ziņkārības pēc: es, bijušais virsnieks, dienas trauksmainā rosmē raudāju pilnā balsī kā mazs bērns aiz neizprotama jūtu saviļņojuma. Kas tas bija, sakiet dieva dēļ, un kas esat jūs?

Diplē, kas sākumā klausījās izklaidīgi, kad garāmgājējs savu runu beidza, pēkšņi saprata patiesību. Viņu pārņēma trakums. Pametis savu sarunu biedru, viņš ar aizvainojošu un satraucošu ātrumu aizdrāzās atpakaļ, piezvanīja, un nepagāja ne minūte, kad viņš atkal stāvēja pārsteigtā hipnotizētāja priekšā. Niknumā viņš pilnīgi zaudēja savu vārdu sakarību; aizelsies viņš kliedza:

—   Tu noslēpi!… Noklusēji!… Nelieti! Vai tu zini, ko tu man esi nolaupījis?! Tas ir ļaunāk nekā slepkavība! Tam nav piedošanas! Nav! Nāve par to!

Viņš metās Rumieram virsū un ar sitienu notrieca to gar zemi. Sinī mirklī, troksni izdzirduši, ieskrēja kalpotāji. Tie ar pūlēm sasēja Diplē, kurš ar ārsta norīkojumu tika aizvests uz psihiatrisko slimnīcu.

Kopš tās dienas viņš dzīvoja tur ar neārstējamas melanholijas pazīmēm, kas reizreizēm mijās ar pilnīgi nevaldāma trakuma lēkmēm. Lēkmju starplaikos viņš parasti ilgi ar skumjām un asarām spēlēja savu vijoli, meklēdams zaudēto un pārsteigdams ārstus ar dažu savu fantāziju oriģinalitāti, bet fantāzijas viņš sacerēja nepārtraukti. Dažreiz variācijās par kādu sevišķi skumju tēmu no stīgām izlidoja dīvainas taktis, kas lika nobālēt, — spēku zaudējuša skaistuma uzliesmojumi, mājieni par kaut ko lielāku. Taču tas atkārtojās arvien retāk un beidzās ar viņa nāvi, kas iestājās dedzīgu lūgumu pilnos murgos, lai paceļ nežēlīgo priekškaru, kurš aizklāj noslēpumaino, skaisto ainu.

UZVARĒTĀJS

T. Gotjē

I

Beidzot laime atradusi ari mūsu taku, — teica Henisons, aizvērdams durvis un pakārdams cauri izlijušo mēteli. — Pretīgs laiks, Džen, bet manā sirdī laiks ir labs. Mazliet aizkavējos tādēļ, ka sastapu profesoru Stersu. Viņš pastāstīja satriecošus jaunumus.

Runādams Henisons staigāja pa istabu, izklaidīgi palūkodamies uz klāto galdu un berzēdams nosalušās rokas kā' izsalkušais, kuram neveicas un kurš radis cerības vērtēt augstāk par pusdienām; viņš steidzās pavēstīt, ko teicis Sterss.

Džena, jauna sieviete ar nervozu stingrības izteiksmi dzedrajā acu mirdzumā, negribot pasmaidīja.-

—   Ai, es baidos no satraucošām vēstīm, — viņa teica un gribēja jau sākt ēst, bet, redzēdama, ka vīrs saviļņots, piecēlās, piegāja viņam klāt un uzlika roku uz viņa pleca. — Nedusmo. Es tikai gribu teikt, ka vienmēr, kad tu pārnāc ar «satraucošiem» jaunumiem, mums otrā dienā parasti nav naudas.

—   Šoreiz laikam būs, — iebilda Henisons. — Runa ir par to, ka darbnīcu apmeklējuši Sterss un vēl trīs cilvēki, kuriem kopā žūrijas komisijā ir balsu vairākums. Nu un tā, liekas, var pat sacīt — droši vien prēmiju piešķirs man. Pats par sevi saprotams, šī jautājuma noslēpumi ir relatīvas dabas; manu manieri ir tikpat viegli pazīt kā Punka, Staorti, Belgrava un citu, tādēļ Sterss sacīja: — Mīļais, taču tā «Sieviete, kurai rokās grāmata un kura pa stāvu taku ved kalnup bērnu», ir jūsu? — Es, protams, noliedzu, bet viņš, neko no manis neizdabūjis, turpināja: — «Varu jums pateikt, ka jūsu — nu tai statujai ir lielas izredzes. Mums, — tu ievēro, viņš teica «mums», — tātad par to bijusi runa, — mums tā vislabāk patīk. Tikai nevienam ne vārda! Es jums to pasaku tādēļ, ka jūs man patīkat un es uz jums lieku lielas cerības. Pavirziet savas lietas.»

—   Tev, protams, nav grūti uzzināt, — teica Džena,

—  bet cik grūti ir, nav spēka ticēt, ka ceļa galā beidzot būs atpūta. Ko vēl Sterss teica?

—   Ko viņš vēl teica, esmu aizmirsis. Atceros tikai to un nācu mājās kā pa sapņiem. Džen, es tos trīs tūkstošus redzēju apbrīnojami skaistā ainavā. Jā, tā tas, protams, būs. Runā, ka ari Punkam esot labs darbs, bet man labāks. Gizeram vairāk zīmējums nekā anatomija. Bet kādēļ Sterss neko neteica par Ledanu?

—  Vai Ledans savējo jau izlicis?

—   Droši vien nē, citādi jau Sterss būtu teicis. Ledans nekad tā sevišķi nesteidzas. Lai gan pirms dažām dienām viņš man teica, ka nokavēt nekādā ziņā nedrīkstot, jo viņa seši bērni — cits par citu mazāki — taču arī gaida prēmiju. Par ko tu domā?

—   Es domāju, — šaubās vilcinādamās, teica Džena,

—  ka tikmēr, kamēr mēs nezinām, kā savu uzdevumu veicis Ledans, mums vēl par agru runāt par triumfu.

—   Mīļā Džena, Ledans ir talantīgāks par mani, bet ir divi iemesli, kādēļ viņš prēmiju nesaņems. Pirmkārt: viņu nemīl pārmērīgās iedomības dēļ. Otrkārt, viņa stils nav cieņā iespaidīgās aprindās. Es taču visu zinu. Ar vienu vārdu — Sterss vēl teica, ka mana «Sieviete» ir ļoti izdevies zinātnes simbols un mazulis, ko viņa ved uz zinātnes kalngaliem, — Cilvēce.

—   Jā … Bet kāpēc viņš neko neteica par Ledanu?

—   Kurš?

—   Sterss.

—  Viņš to nemīl: gluži vienkārši — nemīl. Tur neko nevar darīt. Tikai tā to var izskaidrot.

Sī sasprindzinātā saruna norisinājās par konkursu, kuru bija izsludinājusi arhitektūras komisija, kas cēla universitāti Lisā. Ēkas galveno portālu bija nolemts izdaiļot ar bronzas statuju, un par labāko iesniegto darbu pilsēta izsolīja trīs tūkstoši mārciņu.

Henisons, ēzdams pusdienas, turpināja ar Dženu sarunu par to, ko viņi darīs, kad saņems naudu. Nekad vēl visus sešus mēnešus, kamēr Henisons strādāja konkursam, šīs sarunas nav bijušas tik konkrētas un spilgtas kā tagad. Desmit minūtēs Džena izstaigāja labākos veikalus, sapirkās visādas mantas, pārcēlās no istabas uz atsevišķu dzīvokli, bet Henisons pa šo brīdi no zupas līdz kotletei apbraukāja Eiropu, atpūtās no pazemojumiem un nabadzības un iecerēja jaunus darbus, pēc kuriem nāks slava un nodrošināts stāvoklis.

Kad satraukums noplaka un saruna bija zaudējusi savu spožumu, tēlnieks noguris paskatījās apkārt. Tā vēl arvien bija tā pati šaurā istaba ar lētajām mēbelēm, ar nabadzības ēnām kaktos. Bija jāgaida, jāgaida …

Henisonu pret paša gribu urdīja doma, kurā viņš pat sev nevarēja atzīties. Viņš paskatījās pulkstenī — bija gandrīz septiņi — un piecēlās.

—   Džen, es aiziešu. Tu saproti — tas nav nemiers, nav skaudība — nē; esmu pilnīgi pārliecināts par labu iznākumu, tomēr… tomēr es vēl paskatīšos, vai tur nav Ledana modelis. Mani tas interesē bez kādiem savtīgiem nolūkiem. Vienmēr ir labāk zināt visu, it īpaši svarīgos gadījumos.

Džena vērīgi paskatījās vīrā. Tā pati doma urdīja arī viņu, bet, tāpat kā Henisons, viņa to slēpa, to nodeva tikai viņas steigā teiktie vārdi:

—  Protams, mans draugs. Būtu dīvaini, ja tu neinteresētos par mākslu. Drīz būsi atpakaļ?

—  Ļoti drīz, — teica Henisons, uzvilkdams mēteli un ņemdams platmali. — Tā nu, pāris nedēļas, ne vairāk, mums vēl atlicis ko gaidīt. Jā.

— Jā, tā, — atbildēja Džena ne visai drošā pārliecībā, lai gan jautri smaidīdama, un, sakārtodama vīram no cepures apakšas izspraukušos matu šķipsnu, piebilda: — Ej vien. Es sēdīšos pašūt.

II

Studija, kas bija atvēlēta konkursam, atradās Glezniecības un tēlniecības skolas ēkā, un šinī vakara stundā tur vairs neviena nebija, izņemot sargu Nursu, kas Henisonu sen jau labi pazina. Ieiedams Henisons sacīja:

—   Nurs, atveriet, lūdzu, stūra istabu ziemeļu pusē, es gribu vēlreiz paskatīties uz savu darbu un varbūt vēl kaut ko palabot. Kā tad ir — vai šodien daudz modeļu atvests?

—   Pavisam laikam četrpadsmit. — Nursa skatiens pievērsās grīdai. — Zināt, kāda lieta. Tikai pirms stundas saņemts rīkojums nevienu neielaist, jo rīt sanāks žūrija un, jūs saprotat, ir vēlēšanās, lai viss būtu labākā kārtībā.

—   Protams, protams, — Henisons piebalsoja, — bet man patiešām sirds nav mierā, kamēr neesmu vēlreiz savējo apskatījis. Saprotiet mani tā cilvēcīgi. Es nevienam neteikšu un arī jūs nevienam pašam nesakiet, un nekāda nelaime nebūs. Un … ā, tepat jau ir, — ierādiet tai vietu «Grilla-Ruma» kasē.

Viņš izvilka zelta monētu — visu, kas viņam vēl bija, — un ielika Nursa nedrošajā plaukstā, ar savu karsto roku saspiezdams sarga pirkstus.

—   Nu, jā, — teica Nurss, — es to visu ļoti labi saprotu… Ja, protams… Ko lai dara — iesim.

Nurss pieveda Henisonu pie cerību cietuma, atvēra durvis, ieslēdza gaismu, pats nostājās uz sliekšņa, pārlaidis skeptisku skatienu saltajai, augstajai telpai, kurā uz paaugstinājumiem, pārklātiem ar zaļu vilnas drānu, bija novietotas nekustīgas vaska un māla būtnes, kurās bija iemūžināts tas savādais, pārveidotais dzīvīgums, kas raksturīgs skulptūrām. Divi cilvēki to uztvēra katrs citādi. Nurss redzēja lelles, turpretī He- nisona dvēselē tai pašā laikā no jauna uzbangoja mulsums un sāpes. Viņš ieraudzīja savu modeli starp svešiem, uzmanībā sasprindzinātiem tēliem un sāka ar acīm meklēt Ledanu.

Nurss izgāja laukā.

Henisons pagāja kādus soļus un apstājās pie nelielas baltas statujas, ne augstākas par trim pēdām. Ledana modelis, ko viņš uzreiz pazina pēc līniju brīnumainā viegluma un vienkāršības, izcirsts marmorā, atradās starp Punku un godīgā, čaklā Proisa nožēlojamo domu augli — trulu Junonu ar vairogu un pilsētas ģerboni. Arī Ledans nepārsteidza ar izdomu. Nekas vairāk — tikai domās nogrimusi jauna sieviete nevērīgi apņemtā, mazliet noslīdējušā sagšā noliekusies ar žagariņu zīmēja smiltīs ģeometrisku figūru. Sarauktās uzacis pareizi veidotajā sievišķīga spēka pilnajā sejā pauda saltu, nelokāmu pārliecību, bet nepacietīgi izstieptais slaidās kājas purngals šķita sitam takti kādam viņas domās topošam aprēķinam.

Henisons atkāpās, juzdams savu sakāvi un sajūsmu. — A! — viņš iesaucās, beidzot vīrišķīgi kļūdams tikai mākslinieks. — Jā, tā ir māksla. Tikpat kā notverts stars. Kā viņa dzīvo. Kā elpo un domā.

Tad — lēnām, ar drūmu ievainotā iedvesmu, kurš aplūko savu brūci vienlaikus kā ārsts un slimnieks, Henisons piegāja pie tās «Sievietes ar grāmatu», ko bija radījis pats, dodams viņai visas cerības uz atpestīšanu. Viņš pamanīja zināmu nebrīvību tās pozā. Ieskatījās naivajos trūkumos, slikti apslēptajā centībā, ar ko gribējis aizstāt precīza mākslinieciska redzējuma trūkumu. Relatīvi tā bija laba, bet pēc būtības, salīdzinājumā ar Ledanu, nē. Ar skumjām un sāpēm, ar visaugstāko taisnīgumu, kam vienmēr viņš bijis uzticīgs, viņš atzina, ka Ledanam ir neapstrīdamas tiesības tēlot marmorā, negaidot Stersa labvēlīgo mājienu.

Dažu minūšu laikā Henisons nodzīvoja otru dzīvi, pēc kam slēdziens un lēmums varēja pieņemt tikai vienu formu, kas raksturīga viņam. Viņš paņēma kamīna knaibles un ar trim spēcīgiem triecieniem pārvērta savu modeli par mālu, — bez asarām, bez mežonīgiem smiekliem, bez histērijas, — tik vienkārši un lietišķi, kā saplēš neizdevušos vēstuli.

—   Tos triecienus, — viņš teica Nursam, kas atskrēja, izdzirdis troksni, — esmu devis pats sev, jo esmu sadauzījis tikai pats savu darbu. Jums būs te mazliet jāsaslauka.

—   Ko?! — iekliedzās Nurss, — šo te… un tā bija jūsu … Bet es jums teikšu, ka man tā vislabāk patika. Ko jūs tagad iesāksiet?

—   Ko? — atkārtoja Henisons. — To pašu, tikai labāk, — lai attaisnotu jūsu glaimojošās domas par mani. Bez knaiblēm uz to cerības bija mazas. Katrā ziņā ērmotais, bārdainais Ledans, kas apkrāvies ar mazuļiem un talantu, var būt mierīgs — žūrijai citas izvēles te vairs nav.

ATGŪTĀ ELLE

.

I

Pārmērīga domu saspringtība, ārkārtīga nervozitāte, laikmetīgo pārdzīvojumu neciešama pārsāti- nātība, tas viss, savijies nedalāmā kopsakarā kā miljoniem šķiedru vienā asbesta gabalā, turēja mani, žurnālistu Galienu Marku, pēdējos desmit gadus apziņas spīlēs. Nebija tāda jautājuma vai fakta, ko es uztvertu izolēti: viss, ko redzēju, jutu vai pārdomāju, bija cieši

jo cieši saistīts ar bezgala daudzām pasaules parādībām, kas asociāciju plūsmā traucās apziņā. īsi sakot, es atrados nepārtrauktās mokošās filozofiskās pārdomās, kas vispār raksturīgas mūslaiku cilvēkiem, protams, dažādā intensitātē un dažādā pakāpē.

Tāpat kā zūd telpa, ko iznīcina bezgalīgo tehnisko izgudrojumu saskaņota darbība, pasaule zaudēja perspektīvu, kļuva līdzīga ķīniešu zīmējumam, kur tuvais un tālais, nenozīmīgais un kolosālais — viss vienā plaknē. Viss nāca virsū, viss māca apziņu, kas bija pārmērīga darba izmocīta. Zinātne, māksla, noziedzība, rūpniecība, mīlestība, sabiedrība — viss līdz galējībai izsmalcinātās un rafinētās izpausmes formās kā neizskaitāmu faktu leģions metās aplenkt saprātu, savelkot ap garīgo apvārsni visstingrāko problēmu mākoņus, un man gribot negribot visu šo iespaidu haosu vajadzēja turēt nožēlojamā un apšaubāmā kārtībā, relatīvā līdzsvarā.

Beidzot biju noguris. Es ļoti vēlējos kļūt muļķāks, pārvērsties par neizdarīgu stulbeni, viegli sasmīdināmu subjektu ar garlaicīgām un nabadzīgām domām, ar dzīvniecisku prieku un tieksmēm.

Iedams garām vājprātīgo namam, es arvien ilgi lūkojos tā logos, kas, noziesti ar krītu, lieku reizi atgādināja aiz šausminošajām restēm mītošo cilvēku prāta aptumsumu. «Iespējams, ka ir labi zaudēt saprātu,» es sacīju sev, cenzdamies iedomāties saslimušā gara noslēpumaino stāvokli, par ko liecināja svētlaimīgi idiotiskais smaids un viltīgā acu piemiegšana. Lāgiem es uzmācīgi slaistījos vulgāru cilvēku sabiedrībā, gribēdams aizrauties ar vecpuišu anekdošu un pašapmierinātu rupjību noskaņām, taču tas mani neglāba, jo pēc neilga laika ar šausmām redzēju, ka ari banālais ir piejūgts velnišķajam domāšanas ritenim.

Bet tas vēl nekas. Kurš tikai reizi būs domās pakavējies pie neskaidrā, histēriski asā nemiera izcelšanās un kurš, neapstājoties fizioloģisko doktrīnu kārdinošās ostās, būs meklējis tā cēloni realitātes hipertro- fijā un 1ās elektrizējošo pieskārienu daudzveidībā, — tas, protams, acis nepamirkšķinājis, dos attaisnojošu verdiktu nevainīgai sliktai gremošanai un atzīs, ka bez jūtām, kas uztver pasauli, tā sakot, savstarpēju rokasspiedienu veidā ar to un tās abstrakcijām, eksistē iespaidi no attāluma — dvēseles aparāta īpaša uztvere, kas laikmeta apstākļos kļuvusi par ikdienišķu parādību. Kāds saslimis, bet jūs to nemaz nezināt, taču jūs it kā vilktin velk pie viņa aiziet. Notiek arī otrādi, — kāds pārdzīvo lielu prieku, un jūs, kaut gan līdz tam esat bijis nelabojami drūms, pēkšņi kļūstat neizprotami jautrs, atbilstoši minētā «kāda» noskaņojumam. Tādas sakritības visvairāk gadās starp tuviem cilvēkiem vai ari tādiem, kuri viens par otru daudz domā. Šos piemērus es minu tādēļ, ka tie ir elementāri vienkārši, gandrīz ikvienam zināmi no savas pieredzes un tādēļ ir neapšaubāmi, bet neapšaubāmais ir pārliecinošs. Protams, minēto sakritību pārbaudā- mība nevar attiekties uz cilvēci visumā, tomēr tas vēl nenozīmē, ka mēs esam labi izolēti; ja iespaidi no attāluma konstatēti vispār, atstatumu lielums kā tāds atkrīt pēc jautājuma būtības; citiem vārdiem sakot, tādā parādību kārtībā, kur darbojas (būtu laiks atzīt) m a z i z p ē t ī t i cēloņi, attālums zūd.

Un es secinu, ka mēs ik mirkli esam pakļauti apslēptam psihiskam spiedienam, ko izdara miljardiem dzīvu apziņu, tāpat kā bite stropā dzird spieta dūkoņu, bet tas ir ārpus liecinieku liecībām, un es, piemēram, nevarēju pavaicāt Tonkinas iedzīvotājiem, — vai man nav jāpaieicas viņu reliģiskajiem svētkiem un jaukajam laikam par vienu vienīgu spilgta satraukuma minūti, kas nebija līdzīga pārējām, bet citurienes nianšu pilna? Noteikt tādu atkarību būtu vislielākais triumfs mūsu laikos, kad, kā jau teicu un arvien vēl domāju, mūsu nervu aparāta izsmalcinātība robežojas ar domu lasīšanu.

Manam pagurumam, kas bija radies no pārmērīgas nervozitātes un dzīves apnicīgās satraukuma pilnās komplicētības, varēja līdzēt, kā es cerēju, dzija vientulība, un es kāpu kuģī, kurš devās uz Heramu. Hera- mas apkaime ir mežonīga, bet tai trūkst diženuma. Grandiozais dabā un cilvēkos pa spēkam tikai stipriem gariem, bet es, noguris cilvēks, meklēju idillisku mežonību.

Simtjūdžu Gošas ezeru mēs pārbraucām Lilianas zelta rudens sākumā, kad vēji spirgti un skumīgi, bet tālumā garām slīdošo salu sarkanās lapotnes deg kā koši sārti. Man līdzi bija Vizija, meitene ar dīvainu, brīnišķīgu dabu. Es ar viņu sastapos Kasētā, viņas dzimtenē, sēru dienā. Viņa mani pazina labāk nekā es viņu, kaut gan es domāju par viņas sirdi vairāk nekā par visu citu pasaulē, un iepazīdams tomēr paliku neziņā. Nedomāju, ka tas notika iztēles trūkuma vai muļķības dēļ, bet man šķita, ka viņas daiļumam piemita tāda spēka un maiguma harmonija, ka tā iznīcināja manu izpratnes spēku. Es nenosaukšu savas jūtas pret viņu jau nolietotajā šaurajā vārdā — mīlestība, nē; līksma, alkaina uzmanība — tas būs īstais vārds tai gaismai, ko Vizija bija iededzinājusi. Šī gaisma sarkanajā apziņas ellē zaigoja kā dimants, kas nokritis liesmās sprēgājošā katla kurtuvē; tās mirdzums bija tik maigs un spožs, ka es, ja būtu brīvs no pasaules, vēlētos nemirstību.

Vēlu vakarā, kad es sēdēju uz klāja, pie manis pienāca cilvēks ar trīskāršu zodu, melniem, uz zemās pieres uzsukātiem matiem, svalbani, rupji ģērbies, tomēr ar pretenzijām uz švītību, ko pauda milzīgā sarkanā kaklasaite, un jautāja, vai es neesot Galiens Marks. Viņa balss skanēja spalgi un aizdomīgi. Teicu: «Jā.»

—   Bet es esmu Guktass! — viņš skaļi sacīja, izslie- damies un nolaizdams rokas gar sāniem.

Es redzēju, ka šis cilvēks meklē ķīviņu, un zināju, kādēļ. «Meteora» pēdējā numurā bija nodrukāts mans raksts, kas atmaskoja Rudens Mēneša partijas darbību. Guktass bija šīs partijas dvēsele, tās nepatīkamais smārds. Viņam tad arī šai rakstā bija krietni ķēris.

—   Tagad es jūs sodīšu. — Šķita, ka viņš nevis runāja, bet lēnām dvesa ļaunus vārdus. — Jūs esat neslavas cēlējs, rāpulis. Šito jūs esat pelnījis …

Viņš atvēzējās, bet es satvēru viņa gaļīgo roku un noliecu lejup, raudzīdamies tieši pretinieka šaudīgajās acīs. Guktass aizelsies izrāvās un sagrīļodamies atlēca atpakaļ.

—   Nu, — viņš sacīja, — kā tad būs?

—   Nu tad tā.

—   Kur un kad?

—   Kad piestāsim Heramā.

—   Es jūs pieskatīšu, — piedraudēja Guktass.

—   Pieskatiet, kas man tur. — Es viņam pagriezu muguru un tikai tad pamanīju, ka mūs ielenkuši pasažieri. Daudzās labi koptās un smalkās sejās es ieraudzīju mežonīgu tirgus ziņkāri: taču oda pēc slepkavības.

Es nogāju lejā pie Vizijas, no kuras es nekad neko neesmu slēpis, bet šoreiz negribēju būt atklāts: tas laupītu viņai mieru. Es nebiju uztraukts, vismaz ārēji ne, nenervozēju, valdīju balss noskaņu kā nevainojams aktieris. Es sēdēju pretim Vizijai un stāstīju viņai par Luksoras senajiem pieminekļiem. Tomēr pēc kāda laiciņa izdzirdu viņas kluso, sirsnīgo balsi:

—   Kas tev noticis?

Nezinu, kā biju sevi nodevis. Varbūt nedrošība skatienā, izklaidība roku kustībā, sasprindzinātas pauzes vai arī kas cits, ko pamana tikai mīlestība, bet man vairs nekas cits neatlika, kā salti melot.

—   Nesaprotu, — es teicu, — kāpēc «noticis»? Un kas?

Pēc tam es turpināju sarunu, vaicādams sev, vai tikai šī nav pēdējā reize, kad skatu šo daiļo, maigi sa- drūmušo seju, šīs skropstas, garas kā vakara ēnas uz zilo ezeru ūdeņiem, un muti, tik sirsnīgi smaidošu, un roku nervozo, dzīvo baltumu. «Tomēr nē», es domāju, «nē, nav pēdējā reize,» — un šī mierinājuma vienkāršība aizklāja nākotni.

—   Rīt no rīta mēs būsim Heramā, — pirms gulētiešanas teica Vizija, — bet es nezin kādēļ esmu uztraukusies; viss šķiet tāds nedrošs, grīļīgs. — Viņa iesmējās. — Es dažreiz domāju, ka tev derētu citāda draudzene — dzīvespriecīga, vienkārša, darbīga un jautra meiča, nevis es.

—   Es nevēlos dzīvespriecīgu, vienkāršu meiču, — es teicu, — un tādēļ tu aizmiedz. Es arī drīz likšos gulēt, tikai vēl izdomāšu rakstam virsrakstu.

Kad Vizija iemiga, es apsēdos, lai uzrakstītu vēstuli viņai, iemigušai, no manis, šeit pat līdzās sēdoša, un es iesāku ar vārdu «Ardievu». Nāves kandidātam tāda vēstule jāatstāj. Uzrakstījis es to iebāzu kabatā, kur to vajadzētu atrast gadījumā, ja tas viss beidzas man par ļaunu, un sāku domāt par nāvi.

Taču — ai, labvēlīgais mūžsenais alegorijas spēks! — nāve nostājās manā priekšā pazīstamo bildīšu veidā — nepavisam baismīga: dejojošs skelets ar garu izkapti rokās un tik veco, pazīstamo miroņ- galvas grimasi, ka es skaļi nožāvājos. Un tomēr mana atmošanās bija satraukuma pilna un spēja. Es uzlēcu kājās ar skaidru apziņu, kas mani sagaida, it kā es nemaz nebūtu gulējis. Augšā pārstāja skanēt sirēnas spalgais pūtiens — iluminatorā zibēja Heramas krasts; saule rotaļājās stiklā, un es klusi noskūpstīju aizmigušās Vizijas acis.

Viņa neatmodās. Atstājis uz galda zīmīti: «Drīz būšu atpakaļ, bet tu tikmēr savāc mantas un brauc uz viesnīcu,» — uzkāpu augšā uz gaišā klāja, kur pie kāpnēm sastapu niknumā sastingušo Guktasu. Viņa sekundanti stīvi palocījās pret mani, bet es palūdzu divus pasažierus, kuri pēc sejas man bija labāk iepatikuši, sev par lieciniekiem. Tie, abi apspriedušies, piekrita. Es kopā ar viņiem sēdos faetonā, un mēs devāmies uz Rieta birztalu, viņpus pilsētas. Mans pretinieks brauca pa priekšu, reizēm pagriezdamies atpakaļ. Viņa acis kā šāvienu uguns dzirksteļoja zem baltās platmales.

Rīts todien atausa sevišķi skaists. Savilcis pret debesīm no daudzkrāsainajiem rudenīgajiem mežiem visus spožuma un līksmes spēkus, viņš savienoja tos tālumā, virs vieglās kalnu zilgmes, liesmainajā saules diskā, ar kuru kā ar dārgu saktu bija sasprausts zemes tērps. No baltajiem akmeņiem dzeltenajos ceļa putekļos gulēja tumši zilas ēnas, nobirušās lapas visdažādākajās krāsu niansēs, sākot ar citrona dzeltenu un beidzot ar košu ķirškrāsu, klāja rasā zaigojošo zāli. Lāmu spoguļi, pār kuriem bija pārkrituši melni koku stumbri, deva apbrīnojami skaidrus atspulgus. Kā iko- nostasi krāšņā mirdzumā skuma birzis. Un dzidro debesu zilgā velve šķita rimta uz mūžiem.

Mani sekundanti runāja tikai par divkauju. Sērīgais tonis viņu balsis, kas tomēr neslēpa skatītāja ziņkāres alkatību, bija tik pretīgs, ka es klusēju un ļāvu viņiem apspriesties. Protams, es nebiju mierīgs. Vesela domu gāzma mani māca un apdullināja, radīdama skumjas. Kontrasts starp slepkavību un zilajām debesīm vērta mani par nepārvaramu barjeru starp šiem diviem krastiem, kur visi principi, tēli, satraukums un nojausma traucās kā haotisks ūdenskritums, kas nepazīst nekādus šķēršļus. Veltīgi es iznīcināju dažādos redzes punktus, no viena bojā ejas izauga desmitiem jaunu, un es biju bezspēcīgs, kā vienmēr, apturēt to cīņu, kā vienmēr, nevarēju novirzīt apziņu uz kādu vienkāršu lielumu; .pret savu gribu es domāju par tūkstošiem parādību, kas devušas cilvēcei vārdus: «Slepkavība» un «Debesis». Manā nelaimīgajā galvā patiesi noturēja sēdi bezveida rēgu parlaments, kas mocīja sirdi ar spriedumu kaismīgu straujumu. Ievilcis elpu tik dziļi, ka sānos ieskrēja dūrējs, es vaicāju sev: «Vai tev nāve ir pretīga? Tu esi ļoti, ļoti noguris…,» bet es nejutu sašutuma.

Un tad mēs piebraucām pie plašas noras un gājām katrs uz savu vietu, ko bija izvēlējušies sekundanti. Ar zināmu gandarījumu es pacēlu acu augstumā dārgo, smago Guktasa pistoli, paredzēdams, ka viņa paša lode var trāpīt sava īpašnieka pieri, un tēmēju droši, nevēlēdamies tēlot jēriņu. «Viens, divi, trīs!» — kliedza mans sekundants, kaklu izstiepis. Es izšāvu, tai pašā mirklī Guktasa rokā pazibēja pretšāviens, uz manām acīm uzkrita tumsas jums, un es uz ilgu laiku pazudu. Vēlāk man stāstīja, ka Guktass nomiris no brūces krūtīs, lai gan es viņam tēmēju galvā. No tā es spriežu, ka svešs ierocis vienmēr ir rūpīgi un vispusīgi jāpiešauj. Un tā, es uz laiku zaudēju apziņu.

II

Kad nācu pie samaņas, bija nakts. Petrolejas lampas mazās uguntiņas pustumsā (Vizijai nepatika elektriskā gaisma) es ieraudzīju krēslu pie gultas, bet uz krēsla aizsnaudušos, pusizģērbušos sievieti; viņas seja man šķita pazīstama, un, ievaidēdamies no stiprām galvassāpēm, es atbalstījos uz elkoņa, lai labāk saskatītu to, kurā ar zināmu piepūli pazinu Viziju. Viņa bija pārvērtusies. Es to konstatēju kā faktu, pagaidām bez kādām pārdomām par pārvērtības cēloņiem, un sāku vērīgi aplūkot aizmigušās seju. Es piecēlos, grīļodamies un turēdamies pie mēbelēm, klusītiņām pagriezu lielāku uguni un apsēdos Vizijai pretī, pārlaizdams skatienu viņas novājējušās, koncentrētās sejas smalkajiem vaibstiem. Mani joprojām interesēja, pats par sevi, tas, kam vispirms bija pievērsusies mana uzmanība.

Pats par sevi — tātad es domāju par niekiem, par ārējo, un tik cieši, ka domas tālāk nevirzījās. Vi- zijas sejā bija pastiprinājusies dzīves ēna, lūpu kaktiņos ievilkusies rūgta noguruma rieva, bet lūpas zaudējušas maigo sārtumu, un roka, kas dusēja uz ceļgala, kļuvusi bērnišķi tieva. Ar zālēm nokrautais galdiņš man vēstīja, ka esmu bijis smagi un varbūt ilgi slims. «Jā, ilgi,» apliecināja sniegs, kas balsnīja caur rūts melnumu naksnīgās ielas klusumā. Galvai bija neparasti silti, es pieskāros apsējam un, sasprindzinādams ietrīsējušos atmiņu, atcerējos divkauju.

— Jauki! — es teicu ar zināmu pilnīgi neizskaidrojamu apmierinājumu šinī sakarībā un uzsitu knipi ar vārgajiem pirkstiem. Vizija mani ir atveseļojusi, es redzēju to pēc viņas izmocītās sejas un it īpaši pēc modinātāja rādītāja, kas bija uzgriezts uz trijiem. Mo

dinātāju — to laimes bendi — ne es, ne Vizija nekad nepirkām, un šis likuma pārkāpums par daudz ko liecināja. Nekustīgais rādītājs uz trijiem, protams, nozīmēja nakts stundu. Skaidrs, ka Vizijai, ko zvans naktī uzcēla, bija man kaut kas jāgatavo, bet tas mani nenoskaņoja uz pateicību, tieši otrādi: es saraucu pieri, ka Vizija uzdrošinājusies traucēt manu personu — slimu, sašautu, nožēlojamu. Es pašūpoju galvu.

Nepagāja necik ilgs laiciņš, kamēr es, ļaudamies dīvainai domu novirzei, prātoju par pravieša Elijas spējām izsaukt pērkonu, kad ļoti īsa, maiga ietinkšķē- šanās acumirklī uzmodināja Viziju. Viņa izberzēja acis, pietrūkās kājās un traucās pie manis ar tādām bailēm sejā kā no tumšas istabas izskrējis izbiedēts bērns, un viņas liegās rokas apvijās ap manu kaklu. Es teicu: «Vizij, tu redzi, ka es esmu vesels,» un viņa izslējās, līksmi iekliegdamās, apjukdama, pati nezinādama, ko dara; un nu jau vairs nevis bailes, bet lielas, karstas asaras mirdzēja viņas brūnajās acīs. Pirmo reizi visā slimības laikā viņa dzirdēja no manis apzinīgi teiktus vārdus.

— Mīļais Gal, liecies guļus, — viņa lūdza, gurdi, bet ļoti uzstājīgi virzīdama mani uz gultu. — Tagad es redzu, ka tu esi glābts, bet vēl jāguļ līdz rītam, kamēr atnāks ārsts. Viņš pateiks …

Es apgūlos bez mazākā aizkustinājuma par viņas prieku un satraukumu. Es gulēju ļoti cienīgi, noskaņots labvēlīgi pret aprūpēšanu un savu horizontālo stāvokli. Vizija apsēdās pie pagalvja, stāstīdama par mani, un es ieraudzīju viņas stāstā cilvēku ar dzeltenu seju, ar karstumā sasarkušām acīm; viņš rāvis nost no sašautās galvas apsēju un triecis visādus niekus, Uz kuriem klātesošie atbildējuši ar ledu un tabletēm. Tā turpinājies vienu mēnesi. Komplicēto mehānisko barošanu es iedomājos kā mutē krītošu pīrādziņu un buljona karošu lietu. Vizija, starp citu, sacīja:

—   Man bija tikai viens mierinājums, gadījumā ja viss beigtos traģiski: ka arī es tad miršu. Bet tu tagad par to nedomā. Cik ilgi neesmu ar tevi runājusi! Ar labunakti, mīļais, izglābtais draugs! Mam arī nāk miegs.

—   Ak tā!… — es teicu, mazliet aizvainots par to, ka mani atstāj, bet visumā neparasti apmierināts. Lieliska, ne ar ko nesalīdzināma pabeigtības un kārtības izjūta visā notiekošajā mani apņēma kā silts vilnis. «Vīrs pelnī naudu, uztur sievu, kura viņam to atmaksā ar mīlestību un kopšanu slimības laikā, bet tā kā vīrietis vispār ir svarīgāks par sievieti, tad viss ir pareizi un labākā kārtībā.» Tā es nodomāju un tūdaļ devu sev šādu vērtējumu: «Es esmu labs un taisnīgs vīrietis.» Vēl lielāku sajūsmu manī izraisīja priekšmeti, kurus nejauši uzlūkoju: sienas kalendārs, papīru grozs un lampa ar tīkamu zaļu kupolu. Tie galīgi nostiprināja manī un ap mani valdošās kārtības laimīgo noskaņu. Tik labi, tik mierīgi man vēl nekad nebija bijis.

—   Lieliskā, mīļā Vizij! — es teicu. — Man noteikti nekas nav pretī, ka tu iemigsi. Ej. Ceru uz tavu modrību — ka tu vajadzīgā brīdī pamodīsies, ja man tas būs nepieciešams.

Viņa izklaidīgi pasmaidīja, teikto nesaprazdama,— kā man tagad liekas. Drīz es paliku viens. Lieliskais noskaņojums bija mani galīgi izlutinājis, nogurdinājis. Aiz prieka notirinājis kāju, es iemigu. «Puicis- kums,» jūs teiksiet. Ai, kaut tā būtu!

III

Pēc astoņām dienām Vizija atlaida mani pastaigāt. Viņai ļoti gribējās nākt man līdzi, bet es to nevēlējos. Es uzskatīju, 'ka viņas pārmērīgā nopietnība un nervozitāte neatbilst tām svētlaimīgajām jūtām, par kurām jau runāju iepriekšējā nodaļā. Nepamatota prieka, kā arī neierastas vienkāršības un iespaidu skaidrības pārņemts, es baidījos, ka Vizija, manas ilgās slimības nogurdināta, pastaigas laikā nepacelsies līdz mana noskaņojuma līmenim un tātad negribot to sapostīs. Es izgāju viens 'pats, atstādams Viziju satrauktu un izbrīnījušos.

Herama ir neliela pilsētiņa, un es ātri vien -pa loka ielu apgāju tai apkārt, tīksminādamies par klusumu un sniega baltumu. Garāmgājēju nebija daudz. Ar patiku es nolūkojos viņu provinciālajās stiprajās, rāmajās sejās. Pie tirgus, 'kur pītos grozos vizēja glumu, zilganu zivju pārpilnība, gozējās dārzeņi zaļā, sarkanā, violetā un sārtā apmalē, bet gaļas liemeņi vēlīgi stāstīja par garšīgiem, sviestā čurkstošiem bifštekiem, es dziļdomīgi .pastāvēju minūtes piecas gastronomiskā noskaņā, bet tad devos tālāk, domādams, cik jauki dzīvot šai brīnišķajā pasaulē. Ar kvēlas atzinības jūtām es atcerējos kādreiz ienīsto Guktasu. Ja nebūtu bijis Guktasa, nebūtu bijis divkaujas; ja nebūtu bijis divkaujas, es nebūtu mēnesi nogulējis bez apziņas. Slimības mēnesis devis atpūtu dvēselei. Tā es domāju, neapjauzdams sava stāvokļa patiesos cēloņus.

Nepieciešams pateikt, lai pie tā vairs nebūtu jāatgriežas, ka sakarā ar smadzeņu ievainojumu manas domas tagad kavējās tikai pie tām parādībām, pie tiem priekšmetiem, kurus uztvēru tieši ar pieciem jutekļiem. Tas pats attiecās ari uz manu atmiņu. Es atcerējos

tikai to, ko biju redzējis un dzirdējis, varēju atcerēties pat smaržu, vājāk — pieskārienu, vēl vājāk — ēdiena vai dzēriena garšu. Atcerēties noskaņojumu, domas nebija manos spēkos; pareizāk, domas un noskaņas izzuda no atmiņas pilnīgi bez pēdām, bez mazākās satraukuma ēnas.

Un tā es gāju vienmērīgiem ātriem soļiem, jautrā pacilātībā, kad pēkšņi ieraudzīju otrpus ielai izkārtni ar zelta burtiem. ««Mazās Heramas» redakcija» — es izlasīju un tūlīt iegriezos tur, vēlēdamies bez kavēšanās uzrakstīt rakstu, par ko, kā es labi atcerējos, man vienmēr labprāt maksāja naudu. Istabā, kurā bija manāmas pretenzijas uz zināmu stilu, tomēr ar lietišķu mājīgumu, sēdēja trīs cilvēki. Viens no viņiem, ar cieņu palocīdamies, teicās esam redaktors un īsām patīkamām frāzēm izteica prieku par manu izveseļošanos. Pārējie bez apstājas smaidīja, un ar šiem smaidiem visa sabiedrība mani sajūsmināja līdz sirds dziļumiem; es uzsitu redaktoram uz plecu un sacīju:

—   Nekas, nekas, cienītais! Kā redzat, viss kārtībā. Mēs jūtamies lieliski. Bet atļaujiet palūgt tinti un papīru. Es uzrakstīšu jums mazu rakstiņu!

—   Kāds gods! — iesaucās redaktors, rosīdamies ap galdu un pamādams citiem darbiniekiem, lai nozūd.

Viņi izgāja laukā. Es apsēdos atzveltnī un paņēmu spalvu.

—   Es jūs netraucēšu? — teica redaktors vaicājošā tonī. — Es arī iziešu.

—   Lieliski, — es piekritu. — Jo uzrakstīt rakstu … jūs zināt? He-he-he!…

—   He-he-he!… — viņš, zobus spīdinādams, atkārtoja un nozuda.

Es raudzījos uz balto papīra lapu bez mazākās nojausmas, ko rakstīšu, un tomēr nejutu nekāda domu spraiguma. Man vēl arvien .bija jautrs un mierīgs prāts. Padomājis par saviem senākajiem rakstiem, es konstatēju, ka tie ir ļoti smagi, nepārdomāti un samudžināti — nez kādas senatnīgas hartas, kuru drūmajā fonā parādījās un nozuda blāvi burti. Dvēsele prasīja minimālu piepūli. Palūkojies pa logu, es ieraudzīju sniegu un tūlīt pat uzrakstīju:

Sniegs

G. Marka raksts

Rakstīšanas laikā, kas ilga kādas desmit minūtes, es reizreizēm palūkojos pa logu, un man iznāca sekojošais:

Ārā aiz loga redzams balts sniegs. Aiz tā stiepjas dzeltenas, pelēkas un brūnas mājas. Pa sniegu aizgāja kāda dāma, jauna un skaisti ģērbusies, sniega baltumā atstādama mazas pēdas, kas jo bieži cita pie citas stiepās taisnā līnijā. Kādu bridi uz sniega nebija neviena. Tad aizskrēja suns, ošņādams dāmas iemītās pēdas, un tām līdztekus atstāja savas, ļoti maziņas suņa pēdas. Suns nozuda. Pēc tam parādījās vīrietis ar kažokādas cepuri galvā; viņš gāja lieliem soļiem pa suņa un dāmas pēdām un ar savām lielajām galošām sajauca tās vienā takā. Uz sniega, taku šķērsojot, guļ zilas ēnas trīsstūris.

G. Marks

Pilnīgā apmierinājumā es atgāžos atzveltnī un pazvanīju.

Redaktors, strauji ienācis, ar acīm ieurbās lapiņā.

—   Tas ir viss, — es teicu. — «Sniegs». Vai tāds gabaliņš jūs apmierina?

—   Ļoti oriģināli, — lasīdams uzrakstīto, viņš nospiestā balsī teica. — Te ir kaut kas.

—   Lieliski! — es teicu. — Tad samaksājiet man tik un tik.

Klusēdams, manī neskatīdamies, viņš pasniedza man naudu, bet es, to iebāzis kabatā, piecēlos.

—   Man gribētos, — redaktors klusi iesāka, raudzīdamies uz mani ar tālu, neizdibināmu, aiz brillēm slēptu skatienu, —dabūt no jums rakstu par politisku vai militāru tēmu. Mūsu darbiniekiem nav talanta. Tirāža krīt.

—   Skaidrs, ka krīt, — es pieklājīgi atzinu. — Darbiniekiem nav talanta. Bet kam jums militārs vai politisks raksts?

—   Ļoti vajadzīgs, — viņš žēli novilka caur zobiem.

—   Bet es nevaru! — Es atcerējos, ko nozīmē «politisks» raksts, bet pēkšņi uznāca šausmīgs slinkums runāt un domāt un neatvairāma vēlēšanās iet prom. — Ardievu, — es teicu, — ardievu! Visu labu!

Es izgāju, atpakaļ neatskatījies, gandrīz tai pašā mirklī aizmirsis gan redakciju, gan «Sniegu». Man loti gribējās ēst. Bez kavēšanās es sēdos ormanī, pateicu adresi un braucu mājās, atcerēdamies šo un to no senāk baudītiem ēdieniem. It īpaši garšīgi man šķ-i-ta gajas plācenīši ar dārzeņu pildījumu. Biju aizmirsis to nosaukumu. Pa to laiku ekipāža bija pieripojusi pie durvīm, es pieklauvēju, un man atvēra nevis kalpone, bet Vizija. Viņa, līksmi smaidīdama, nervozi sacīja:

—   Kur tu biji pagaisis, klaidonīt? Nāc nu ieturēt maltīti. Vai esi ļoti noguris?

—  Vai nu ne, — es teicu, vērīgi viņā raudzīdamies. Es viņu nenoskūpstīju, kā to biju paradis darīt. Kaut kas viņā mani mulsināja un darīja viņu, ja nu ne svešu, tad nesaprotamu, — neizsakāma sajūta, ko var salīdzināt tikai ar obligātu un grūti risināmu uzdevumu.

Es vairs neredzēju viņas dvēseli, — uz ilgu laiku tās priekšā bija it kā tērauda durvis aizvērušās, aiz kurām nu glabājas brīnišķīgi dārgumi, un ar šo reto likteņa rotaļu man bija liegta neizskaidrojamā garīgā saskare, kas kādreiz bija jaušama pat klusējot. Kaut kas no pagātnes tomēr pūlējās izlīdzināt spārnus manās satriektajās smadzenēs, bet gandrīz tai pašā mirklī apdzisa. Tāda sīka disonanse nespēja satricināt manu svētlaimību; to varētu salīdzināt ar mušu, kas uzmetusies uz smieklos trīcoša cilvēka pieres.

Man tikai bija skaidrs, ka uz Viziju patīkami skatīties, bet viņas lielās draudzīgās acis raugās pētījoši. Es novilku mēteli. Mēs apsēdāmies pie galda, un es klupu klāt ēdienam, bet tad pēkšņi atcerējos gaļas plācenīšus.

—   Vizij, kā sauc tos gaļas plācenīšus ar pildījumu?

—  «Kalešiņas». Tās tūdaļ pasniegs. Zinu, ka tev tās garšo.

Aiz labsajūtas es sirsnīgi un skaļi iesmējos, — tik spēcīgi uz mani iedarbojās negaidīts prieks, šī mirkļa nopietnais iprieks.

Pēkšņi Vizijas acīs saskrēja asaras, — bez elsām, bez straujām kustībām viņa aizklāja seju ar salvjeti un, muguru man pagriezusi, piegāja pie loga.

Es par to ļoti nobrīnījos. Neko nesaprazdams un neko citu nejuzdams kā vien nepatiku par pārtrauktām pusdienām, es vaicāju:

—   Vizij, kādēļ tā?

Iespējams, ka manas balss tonis viņu maldināja. Viņa aši pienāca man klāt, pārstāja raudāt, bet, trīcēdama kā nosalusi, piestūma krēslu līdzās manējam un saudzīgi, bet cieši mani apskāva, piekļaudama savu vaigu pie mana vaiga. Tagad es vairs nevarēju ēst zupu, jo nevarēju ne pakustēties. Pacietīgi un nikni es klausījos Vizijas ātrajā runā:

—   Gal, es raudu tādēļ, ka tev tik ilgi un smagi bija jācieš; tu biji bez apziņas, par matu no nāves, un es atcerējos savas bailes, veselu mēnesi ilgas bailes. Es atcerējos, kā tu stāstīji man par mazo mēness iedzīvotāju. Tu man pierādīji, ka tāds ir… un sīki aprakstīji: divi sprīži garš, apaļš un resns, uz galvas pūciņas … un viņš klepo… Ai, Gal, es domāju, ka tu man nekad vairs neko tādu nestāstīsi! Kādēļ tu uz mani dusmojies? Tu gribi atgriezties atpakaļ? Bet He- ramā taču ir labi, kluss! Gal! Kas tev kait?

Es lēnām atbrīvojos no Vizijas rokām. Tas nu bija skaidrs — šī sieviete dīvaini un ļaunprātīgi mani mulsina.

—   Mēness iedzīvotājs ir pasaka, — es viņai iespaidīgi paskaidroju. Pēc tam domāju, domāju, līdz beidzot apjēdzu: «Vizijai šķiet, ka es nejūtos labi.» — Ek, Vizij, — es teicu, — man tagad tik jauki klājas kā'vēl nekad! Es uzrakstīju rakstiņu, saņēmu naudu! Te ir nauda!

—   Kādu rakstu, kur?

Es pateicu — kur un piebildu: «Par sniegu.»

Vizija uzticīgi pamāja. Viņa laikam cerēja, ka es sākšu runāt tāpat kā senāk — nopietni un draudzīgi. Bet kalpone ienesa «kalešiņas», un es cītīgi ķēros pie tām. Mēs klusējām. Vizija neēda. Paceldams acis, es ikreiz sastapu viņas nervozi rāmo skatienu, no kura man, kā no pratināšanas, gribējās noslēpties. Es biju pilnīgi vienaldzīgs pret viņas klātbūtni.

Šķita, ka nav tāda spēka, kas varētu sagraut manu bezgalīgo, laimīgo līdzsvaru. Vizijas asaras un skumjas tikai uz mirkli skāra to un tikai tādēļ, lai darītu vēl vairāk nesatricināmu — ar kontrasta spēku — to neizsakāmo apmierinājumu, kādā, līdz ausīm iegrimis, es sēdēju pie mirdzoši balta galda, uz kura kūpēja aromātisks ēdiens, lielā, gaišā un siltā istabā kā pie sēkļa saulē sasilušā ūdenī. Paēdis es paskatījos uz Viziju un atkal viņa šķita man patīkama, pēc tam piecēlos, noskūpstīju viņu uz lūpām tā, kā skūpsta nepacietīgs vīrs. Viņa atplauka (es redzēju, kāda gaisma iemirdzējās viņas acīs), bet piecēlusies piegāja pie galdiņa un, jokodama pacēlusi virs galvas zāļu pudelīti (es vēl paretam dzēru zāles), šķelmīgi teica:

—   Divas karotes pēc pusdienām. Mēs, Gal, uz pusotra mēneša vēl esam šķirti.

—  Ak tā? — es teicu. — Bet es negribu zāles.

—   Un manis dēļ?

—   Kas par niekiem! Esmu taču vesels! — Pēkšņi paskatījies pa logu, es ieraudzīju ātri skrienam puisēnu ar sārtu, draiskulīgu seju, un man tūlīt uznāca neatvairāma vēlēšanās iet, skatīties, klausīties un ošņāt. — Es iešu, — sacīju, — uz redzēšanos, Vizij!

—   Nu nē! — viņa apņēmīgi iebilda, ņemdama mani zem rokas. — It īpaši tādēļ, ka tu tik' neparasti to vēlies!

Es izrāvos, uzvilku kažoku un uzliku cepuri. Mana jautrā, asā pretošanās pārsteidza Viziju, bet viņa vairs neraudāja. Viņas sejā parādījās bēdas un samulsums. Raudzīdamies uz viņu, es nodomāju, ka viņa ir vienkārši stūrgalvīga. Es viņu apveltīju ar vienu no tiem īsajiem, tukšajiem skatieniem, ar kādiem bez vārdiem runā par pašreizējā mirkļa apnicī- gumu, pagriezos un ieraudzīju sevi spogulī. Kāda seja! Trešo reizi es to pēc slimības aplūkoju un trešo reizi biju līksmi pārsteigts: rāma acu izteiksme, lūpu kaktiņos labsirdīga rieva, seja — ne tukla, ne vāja, ne balta, ne pelēka, bet kā uzbužināts un nogludināts spilvens. Tā acīmredzot es priekšstatu par savu iztēloto seju pārcēlu spoguļa attēlā, redzēdams pavisam ko citu, nekā patiesībā bija. Virs kreisās uzacs, ādu mazliet savilkusi, sārtoja rēta pupas apveidā — šo lodes zīmi es rūpīgi apskatīju un atradu par ļoti pikantu. Pēc tam es izgāju, durvis stipri aizcirzdams, tā parādīdams savu varu, un atrados uz ielas.

IV

Nezinu, cik ilgi un pa kādām vietām biju klīdis, kur apstājies un ko darījis; to es neatceros. Satumsa. Kā no miega pamodies, es izdzirdu grūtu, smagu un garu nopūtu — it kā no pašiem dvēseles dziļumiem. Uz stūra zem gaiši apgaismota loga, pie tumšas sienas piespiedies, stāvēja cilvēks bez cepures, trūcīgā, netīrā apģērbā. Viņš bija sagrauzts un raidīja izplatījumā smagas, bezgalīgu bēdu pilnas nopūtas, elsas, raudas. Cilvēka seju es neredzēju. Beidzot viņš teica drūmā un neizsakāmi aizkustinošā izmisumā: «Ak dievs! Ak dievs!» Es nekad neaizmirsīšu toni, kādā šie vārdi tika izdvesti.

Man kļuva baismi. Es jutu: vēl viena nopūta, vēl viens mirklis — un mans labais dvēseles līdzsvars izplūdis spalgā nervozā kliedzienā.

Es steigšus atgāju nost, atstādams elsojošo cilvēku vienu ar viņa apslēptajām bēdām, un devos uz pilsētas centru. «Ak dievs! Ak dievs!» es mehāniski atkārtoju, šis mazais incidents bija atstājis netīkamu sajūtu — sapīkuma vai nemiera ēnu. Un visai mierīgs es nejutos. Tumsa pa to laiku bija sabiezējusi ar visu savu klusās ziemas nakts spēku. Garāmgājēji gadījās retāk un steidzās ātrāk. Retajās laternās monotoni šņāca gāze, un es neviļus pieliku soli, traukdamies uz mirdzošajiem centra laukumiem.

Kāda fasāde, ko vāji apgaismoja attālāka laterna, piespieda mani apstāties un vērīgi to aplūkot. Man izbrīnu radīja sauso vīnstīgu daudzums, kuras no zemes pa sienas balto fonu stiepās uz balkoniem un pirmā stāva logiem. Melno līkloču līniju tīkls, draudīgi piesūcies fasādei, šķita kā tūkstošiem plaisu.

Viens no otrā stāva logiem bija pa pusei apgaismots, gaisma mirdzēja tā dziļumā, un gaišajos blāvajos atspulgos aiz rūtīm tikko bija samanāms sievietes profils — bāls zem melno matu kupluma. Es to nevarēju labi saredzēt jau minētā nedrošā un vājā apgaismojuma dēļ, tomēr nezin kāpēc cītīgi pūlējos tajā ieskatīties. Profils iezīmējās pārmaiņus brīnišķīgs un riebīgs, kroplīgs un dievišķīgs, ļauns un pavasarīgi gaišs, enerģisks un maigs. Loga stikla noklusinātas, bija sadzirdamas laiskas vijoles skaņas. Lociņš raisīja nepazīstamu, bet liegu un skaistu melodiju. Pēkšņi apgaismojums logā no neredzamas uguns iemirdzējās pilnā spožumā, un es, zemajiem akordiem liegi un lepni pieklustot, ieraudzīju padzīvojušas sievietes galvu ar spēcīgu, stipri uz priekšu izvirzītu apakšžokli; melnās acis zem sarauktās zemās pieres raudzījās uz šuvekli, ap ko čakli rosījās rokas.

Viss šis dīvainais redzes un dzirdes iespaidu mudžeklis tai mirklī izraisīja tik skaudru, melnu skumju uzplūdus, kas tā sažņaudza sirdi sāpēs, ka es ar asaru pilnām acīm mehāniski atgāju tālāk prom. Vijoles Skaņas šķita visdārgākās un vissērīgākās visā pasaulē. Es paildzināju skumjas neskaidrās brīnuma gaidās, it kā šo skumju dēļ vajadzētu plašā lokā atvērties kādam spokaini drūmam aizkaram, atklājot valdonīgas un nepārspējamas harmonijas skatu … Tā bija pirmā skumju lēkme. Beidzot tā kļuva neizturami skaudra. Ieraudzījis lukturu ugunīs laistāmies traktieri, es iegāju iekšā, pie letes vienā rāvienā izdzēru vairākas glāzes vīna un apsēdos stūrī, kļuvis atkal jautrāks, rupjāks un vienkāršāks — tāds pats kā pirms stundas.

Apskatīdams klātesošos, pīpodams un iekšēji priecādamies kaut kādu neskaitāmu jaukumu gaidās, no vīna sasilis un kļuvis možāks, es pievērsu uzmanību kāda večuka viltīgai sejai ar šaudīgām acīm. Viņš sēdēja turpat tuvumā slikti ģērbušās tumsnējas un korpulentas sievietes sabiedrībā. Sievietes nopūderētā seja ar valgajām melnajām acīm un nenormāli sarkanu muti pavisam nebija neglīta, taču viņas neatlaidīgais, man pievērstais skatiens pauda pašapziņu par savu sievietību, un es viņai pamāju, nolūkā ar viņu pie pudeles papļāpāt. Večuks, apspurājies kā noplucis kaķis, tūlīt piecēlās un apsēdās pie mana galdiņa.

—   Kādu tad vīnu … — viņš teica tik glaimīgi, it kā roku skūpstīdams. — Kādu vīnu dzerat? Dārgs vīniņš, labs, he-he-he! Vecīšam tādu! — Un viņš pastiepa roku.

—   Dzeriet, — es teicu, pieliedams viņam glāzi, ko pienesa sulainis trakā steigā, ne jau citādi kā aiz cieņas pret mani, kungu. — Kā jūs, vecais, sauc un kas jūs tāds esat? ,

Viņš alkatīgi izdzēra, samirkšķinādamies pār plecu ar savu dāmu.

—   Man jums jāsaka: pārtieku no pakalpojumiem, — vecais teica, gluži familiāri un viltīgi man pamirkšķinādams. — Pakalpoju ikvienam, kas maksā, bet ar vislielāko patiku tādos vircoti pikantos prieciņos. Saprotat?

—  Visu saprotu, — es teicu, apskurbis un saļimdams uz galda. — Pakalpojiet man.

—   Bet ko tad jūs gribat?

Es pablenzu uz nenoteikti smaidošo sievieti pie blakus galdiņa. Večuka līdzgaitniece tumšzilā kleitā ar dzelteniem atlokiem un sarkanā apmetnī bija viskošākais plankums traktiera drūzmā, un man iegribējās ar viņu pasēdēt.

—   Palūdziet savu dāmu, lai apsēžas pie mums.

—   Dāma ir brīnišķīga! Pirmā zorte! — večuks līksmi iesaucās un, pagriezies atpakaļ, spiedza pilnā kaklā: — Poļina! Pārcelieties šurp pie mums, tikai labi aši!

Viņa pienāca, apsēdās, un es, kamēr nebija piečā- pojis kaķis, acu no viņas vairs nenovērsu. Viņas pilnīgais taisnais kakls, tuklās rokas ar mazajām plaukstām, krūtis un apaļīgie deniņi pauda juteklīgumu. Es kāri lūkojos viņā, viņa vēroja mani, klusēja un smaidīja īpašu smaidu. Vecais, iedvesmodamies līdz ar katru jaunu vīna pudeli, ko pienesa sulainis, turēja īsas, bet dedzīgas runas par Poļinas neparastajām īpašībām vai par savu kādreizējo bagātību, kuras, uzdrošinos domāt, viņam nekad nav bijis.

Es apskurbu. Netīrie salašņas ar skaļajām rīklēm, kuri trokšņoja pie galdiņiem, man šķita gleznainu milžu sabiedrība, ikas bauda dzīves lieliskumu. Traktieri pildīja krāsainas gaismas jūra. Es saņēmu Poļinas rokas, cieši saspiedu tās un pateicu par savu kaislību, par atbildi saņemdams skatienu — vairāk nekā daudzsološu. Vecais jau piecēlās, sapogājās un aptina kaklu ar krāsainu šalli. Es zināju, ka braukšu kaut kur viņam līdzi, un sāku skaļi skandināt, pieprasīdams rēķinu.

Šinī brīdī mazs pelēks traktiera kaķis, panīcis un vājš kā skaidiņa, vilcinādamies pienāca pie manis, bikli apskatīja manus ceļgalus un, klusītiņām uzlēcis uz tiem, apsēdās, izsliedams gaisā savu necilo, noplukušo asti. Viņš glaudījās gar manu piedurkni un iztapīgi skaļi murrāja, acīmredzot prasīdams uzmanību pret savu dzīvi, kas ir ieinteresēta manās izpriecās. Es raudzījos viņā ar šausmām un pēkšņu sirds pagurumu, juzdams, ka ļaujos jaunam skumju vilnim, kas, pateicoties pudelei un sievietei, uz laiku bija atplūdis. Viss bija beidzies. Nodzisa skurbā uguns, — rūgts, neizskaidrojams izmisums satrieca mani, un es, atkal veltīgi pūlēdamies atcerēties kaut ko tādu, kas nav atmiņai pa spēkam, uzsviedu naudu uz galda, iesitu pa rokām vecajam, kas izbailēs ķērās man klāt, izgāju laukā un aizbraucu mājās.

Saltums, kamanu vieglā slīdēšana un ielu klusums pamazām skumjas izkliedēja. Gluži labvēlīgā, līdzsvarotā un miermīlīgā noskaņā es piezvanīju pie aizputinātām durvīm; man atkal atvēra Vizija, bet atvērusi tūlīt iegāja istabā. Es viņu atradu pie kamīna mazā mīkstā atzveltnī ar grāmatu rokā un apsēdos līdzās. Es ļoti labi apzinājos, ika esmu piedzēries un izpūris, un nemaz negribēju to slēpt. Vizija, vērīgi un bez smaida raudzīdamās manī, klusi sacīja:

—   Šodien bija ienācis ārsts un ļoti sirsnīgi apvaicājās par tevi. Viņš vēlas pie mums iegriezties biežāk. Lūdza atļauju. Kā tu domā? Man šķiet, ka tev ir garlaicīgi, un tāds sarunu biedrs kā ārsts ir neatsverams.

—   Ārsts — mācītie, — es murmināju, — bet man,

Vizij, ļoti apnikušas sarežģītas sarunas. Pacilātas! Analītiskas! Pie joda tās, patiešām! Es esmu vienkāršs un labsirdīgs cilvēks. Kas tur ko spriedelēt? Man ir labi, un es dzīvoju bez bēdu.

Vizija neatbildēja. Viņa domīgi raudzījās kvēlojošajās oglēs un satrūkušies man mīļi uzsmaidīja.

—   Negribu tev slēpt… Mani zināmā mērā biedē tava krasā pārvērtība pēc slimības.

—   Tās nu ir muļķības! — es teicu. — Tu runā pilnīgi nepieņemamas muļķības! Pārvērties! Jā, droši vien, ļoti!… Ak tu kungs! Vai tiešām tu, Vizij, mani apskaud?

—   Gal, kas tev nāk prātā? — Vizija izbijusies iesaucās. — Kam tas vajadzīgs?

—   Nē, — es turpināju, saklausījis Vizijas vārdos skaudīgu un greizsirdīgu piekasīšanos, — kad cilvēks jūtas labi, citiem arvien tas traucē. Kaut visi tā pārvērstos kā es! Lai arī neskaidri, es tomēr beidzot saprotu, kāds esmu 'bijis pirms slimības, līdz šim brīnišķīgajam ievainojumam, ko man pagādāja Guktass. Viss mani saviļņoja, satrauca, lika degt, steigties, rakstīt tūkstošiem rakstu, ciešot un lādot, — kas tas bija par šausmīgu laiku! Uh! Kāds muļķis gan var būt cilvēks! Viss, Vizij, ir ļoti vienkārši, kas tur tik daudz ko domāt.

—   Paskaidro, — Vizija mierīgi sacīja, — varbūt arī es sapratīšu. Kas ir vienkārši un — kādā ziņā?

—   Nu viss. Viss, ko tu redzi, tāds ari ir. — Brīdi klusējis, es ar zināmām pūlēm sagudroju piemēru, pēc manas saprašanas, pārliecinošu: — Teiksim, tu, Vizij, sēdi te manā priekšā un raugies uz mani, bet es raugos uz tevi.

Viņa aizklāja seju ar rokām, redzams, pārdomādama rņanus vārdus. Ar triumfu, ar cietsirdīgu pašpārliecinātību es gaidīju iebildumus, bet Vizija, atklājusi seju, ipēkšņi vaicāja:

—   Pasaki, Gal, ko tu domā par šo vietu? Tas ir tavs dievinātais Konfors. Nu paklausies!

«Diena aizrit sūrās rūpēs par maizi, nakts — brīnumaini zeltainos sapņos. Toties dienu spoži deg saule, bet naktī, kad pamostos, mani pieveic tumsa un klusuma šausmas. Svētlaimīgs tas, kurš domā tikai par sauli un sapņiem.»

—   Ļoti slikti, — es stingri pateicu. — Katram atļauts atcerēties visu pēc sirds patikas. Autors katrā ziņā ir nepieklājīgs pret lasītāju. Bet, otrkārt, es esmu mazliet apskurbis un vēlos gulēt. Ardievu, Vizij. Ar labunakti.

—   Ar labunakti, mīļais, — viņa izklaidīgi sacīja. — Vai tu rīt strādāsi?

—   Jā-ā,— es nenoteikti novilku. — Kaut gan, zini, par ko lai raksta? Viss taču nodrāzts. Ar labunakti!

—   Ar labunakti! — Vizija lēnām atkārtoja. Iziedams es vēl pagriezos atpakaļ, saklausījis īpašu nokrāsu Vizijas balsī, un pamanīju neslēptu skumīgu baiļu izteiksmi viņas uzbudinātajā sejā. Mūsu skatieni sastapās, Vizija pasteidzās pasmaidīt, kā arvien, maigi pamādama. Es aizgāju uz guļamistabu, izģērbos un apgūlos ar nospiestu sirdi, tomēr ar apslēptām svētulīgām domām, ka Vizija vienkārši ir stūrgalvīga un negrib mani saprast.

V

Tā tas atkārtojās vienu, divas, trīs — desmit reizes: pēkšņo skumju izraisītāji, kā es ievēroju, bija visdažādākie apstākļi, dažreiz pilnīgi pretrunīgi pašam jēdzienam «skumjas», lā kā man nebija nekādas iespējas no tiem izvairīties. Visbiežāk tā bija mūzika, vienalga, kāda un vienalga, kur dzirdēta, — svinīga vai bramanīga, jautra vai bēdīga — vienalga. Skumjām nolemtajās dienās viens atsevišķs akords sažņaudza sirdi, satrauca dvēseli ar bēdām par atmiņā neatsaucamo, par kādu citu laiku. Tā es to izskaidroju tagad, bet toreiz, brīnīdamies par savu grūtsirdību, es, nemēģinādams neko izskaidrot, meklēju glābiņu vīnā — melanholijas kliedētājā, ar nakts stundu uzbudinājumu atgriezdams iepriekšējo bezrūpību.

Es kļuvu pilnīgi un atklāti vienaldzīgs pret Viziju. Viņas arvien retākie mēģinājumi atgriezt senākās attiecības beidzās ar neveiksmi. Pats neapzinādamies, es sāku ar viņu runāt kā pilnīgi svešs, nepacietīgs, tomēr pieklājīgs cilvēks. Saltuma un savstarpēja sasprindzinājuma pilnas bija mūsu sarunas un tikšanās, — tieši tikšanās, jo es mājās nerādījos pa divas trīs dienas, pārnakšņodams pie nejaušiem paziņām, kuru saradās jo daudz. Tie bija staļļa puiši, laternu uzraugi, avīžu iznēsātāji, veļas mazgātājas, kalēji, zagļi, zaldāti, bddnieki… Šķita, visas profesijas piedalījās manos klejojumos pa Heramu iepriekš aprakstītajās bezizejas noskaņu dienās. Man patika šo cilvēku runāšana: vienkārša, primitīvi skaidra, brīva no divdomības un smeldzes — tā deva faktus neapšaubāmā, tā sakot, viņu aritmētiskā nozīmē: — «viens, divi… četri, vienpadsmit, — tādu gadījumu bija tik daudz, un tā tam jābūt.» Es ar lielāko prieku ievirzītu sarunu par manu rīcību, bet tik spilgtu gadījumu kā iepriekš minētie nebija un nevarēja būt. Apbrīnojama kārtības, visu lietu pilnības izjūta, izņemot skumju dienas, kļuva par manu normālo stāvokli, kas līdz ar to noliedza katru vēlēšanos darboties.

Ārsts, lai gan es to nemaz negaidīju, ieradās mūsu dzīvoklī, bija izveicīgs un pieklājīgs, jautrs un možs. Kā jau viltīgs mediķis, viņš nāca ar daudziem priekšlikumiem, kuros bija maskēti medicīniski mērķi: piedāvāja pastaigu uz izrakumiem, medības, slēpošanu, piedalīšanos mūzikas pulciņā, astronomijas pulciņā, beidzot ieteica nodarboties ar aviāciju, virpošanu, šahu un pārrunām par reliģiskām tēmām. Es klausījos viņā vērīgi un nekā viņam uz to visu neatbildēju, bet atvadījos tik salti, ka viņš vairs nenāca. Pēc tam es sacīju Vizijai:

—   No kā tad tu mani gribi izārstēt?

—   Es tikai gribu, lai tu negarlaikotos, — viņa dobji sacīja tik gurdā balsī, kas neviļus izteica vairāk, nekā viņa vēlējās, ka man iekšā kaut kas apdzisa. Bet tas bija tikai uz mirkli. Es skaļi iesmējos.

—   Tu, tu, Vizij, neskumsti! — es sacīju. — Bet man nemaz nevar būt garlaicīgi — tu dzirdi?! Es tiešām vairs sevi nepazīstu. Kas tā par jautrību, kas par garlaicību? Man nav ne vienas, ne otras. Nu, un es — vienkārši esmu apmierināts! Ko tad vēl vairāk? Es varu būt šim ārstam par ārstu, ja jau tā gribam runāt, Vizij.

—   Mēs viens otru nesaprotam, Gal. Tu uz mani raugies svešām acīm. Sen vairs neesmu redzējusi to izteiksmi, no kuras — tu zini? — gribas klusu dziedāt vai smaidot klusēt… Mūsu saruna ir pārtrūkusi… mēs to risinājām ar vārdiem un sirdi…

—  Man ir savādi to dzirdēt, — es teicu, — varbūt agrākā pārmērīgā uzbudināmība …

Tomēr es nepabeidzu. Es gribēju piebilst: «… tev patika,» — un, kā ar ciešu vāku pēkšņi noslēgts,

es uzreiz jutos tik svešs pats sev, ka man uznāca milzīgs riebums pret šo mēģinājumu atgriezties pagātnē.

—   Parunāsim par to kādu citu reizi, — es gļēvi sacīju, — šīs sarunias mani uztrauc.

Man neciešami gribējās aiziet. Vizijas vārdi bez cerībām un bez rezultātiem sasprindzināja manu dvēseli, tā sāka mocīties kā mēmais, kuram jāpasaka kaut kas sarežģīts un izšķirošs. Es klusēju.

—   Ej vien, ja vēlies, — Vizija bēdīgi sacīja, — es likšos gulēt.

—   Pareizi gan, es gribu pastaigāties, — es teicu, aši ņemdams platmali un klusā pateicībā skūpstīdams viņai roku. — Bet es drīz atgriezīšos.

—   Drīz? … Bet «Meteors» atkal lūdz rakstu.

Es pasmaidīju un izgāju. Kādreiz tik ļoti mīlētais darbs jau sen mani atvairīja ar tajā pārdzīvojamās otrās dzīves komplicētību. Pilnā mierā, no visa atrāvies, es tagad jutos kā silta, labi paēduša vakara klusumā gremdējies, it kā vakars, līdzīgi dzīvai būtnei, patiešām būtu kaut ko krietni saēdies un bezrūpīgi iesnaudies. Taču īstenībā, protams, es gāju ar labi paēdušu dvēseli un ilgi gāju tādā noskaņā, kamēr, paskatījies augšup, ieraudzīju zvaigžņu pulkā vienu spožu, triumfējošu zvaigzni. Kas tajā varēja būt bēdīgs? Ar kādu balsi un uz kā aicinājumu zvaigznes smalkajiem stariem atbildēja visa mana būtne, ko dziļi satrauca neaptveramais pasaules tuksnesis? Es nezinu … Man uznāca pazīstamās dīvainās skumjas. Es pieliku soli un nolēmu kādu laiku pasēdēt «Jautrā huzāra» piedūmotajā gaisā un paklausīties nomierinošu sarunu par trim mēriem malkas, kuri pārdoti ar peļņu.

VI

Ziema bija mirusi. Pavasaris sava pārgalvībā ar kailu sārtu kāju iespēra to drēgnās gravās,>kur tā, uz mutes gulēdama, spokaini baltu, apkusušu sniega blāvu veidā agonijā vēl ieelpoja salto tvaiku, tomēr vārgi un bezcerīgi. Saule apkūpināja zemi ar koku pumpuru un pirmo puķu ziedu smaržām. Es dzīvoju divējas dzīves. Mans mierīgais stāvoklis ne ar ko neatšķīrās no ziemas dienām, bet skumju lēkmes sāka uznākt biežāk, un dažreiz tām bija pavisam nenozīmīgs iemesls. Kad tās pārgāja, es atkal kļuvu apbrīnojami līdzsvarots cilvēks, mierīgs, aprobežots, ne par ko nežēlojos un neko nevēlējos. Dažreiz, sēdēdams kopā ar Viziju, es viņu redzēju it kā no tālienes, turklāt tik lielā attālumā, ka šķita — nedzirdēšu viņas balsi, kad viņa sāks runāt. Mēs runājām maz, reti un tikai par to, par ko es gribēju runāt, tas ir, par ļoti vienkāršām un nesvarīgām lietām.

Bija vēls vakars, kad traktierī «Jautrais huzārs» izsūtāmais pienesa man vēstuli, uz kuras nesen aizlīmētās aploksnes bija uzrakstīts: «Marka kungam no Vizijas». Apskurbis, bet ne tik lielā mērā, ka vairs nespētu lasīt, es atvēru aploksni ar stipru skatītāja ziņkāri, it kā vērodams pilnīgi svešu cilvēku lasām vēstuli citam, arī svešam. Kādu brīdi vēstules rindas ņirbēja kā dzīvas zem mana nedrošā un uzbudinātā skatiena. Šo neērtību pārvarējis, es izlasīju:

«Mīļais, man ļoti smagi rakstīt Tev pēdējo, pavisam pēdējo vēstuli, bet man vairs nav spēka tā dzīvot, kā es tagad dzīvoju. Nelaime Tevi ir pārvērtusi. Tu varbūt nemani, cik krasa pārmaiņa ar Tevi ir notikusi, cik sveši un tāli viens otram mēs esam kļuvuši. Visu ziemu es gaidīju, ka mūsu labā, brīnišķīgā pagātne atgriezīsies, bet tas nenotika. Man nav tādas apziņas, ka es rīkotos cietsirdīgi, Tevi atstādama. Tu vairs neesi tas, kas biji agrāk — uzmanīgais, saudzīgais, lielais un smalkjūtīgais Gals, kādu es pazinu līdz šim. Dievs ar Tevi! Es nezinu, kas noticis ar Tavu nabaga dvēseli. Bet tālāk tā dzīvot, piedod man, es nevaru! Es sīki par visu uzrakstīju «Meteora» izdevējam, viņš apsolīja noteikt Tev algu, ko Tu saņemsi, kamēr atkal varēsi sākt strādāt. Ardievu. Es aizbraucu! Ardievu, un nemeklē mani. Mēs vairs nekad neredzēsimies.

Vizija.»

— Vizija, — es skaļi atkārtoju, vēstuli salocīdams. Šinī mirklī starp galdiņiem, kas bija stipri ar vīnu nolaistīti, lēkājošu motīvu bārstīdama, iesmilkstējās kurinātāju kompāniju apkalpojošā algotā mūziķa vijole un es ievēroju, ka mūzika pastiprina vēstuli, darot traktieri un tā apmeklētājus par kaut ko atsevišķu, no manis un vēstules atšķirīgu. Es kļuvu vientuļš un, no vietas vēl nepiecēlies, it kā jau biju izgājis laukā no šīs telpas.

Pēkšņuma, paša negaidītā fakta satraukts, neatkarīgi no satura, ko pārvarēt vēl nebija manos spēkos, es braucu mājās, skaidri nojauzdams klusumu, kas mani tur gaidīja, nojauzdams klusumu un Vizijas prombūtni. Es braucu, domādams tikai par to. Nezin kādēļ es gaidīju, ka mājās atradīšu nozīmīgākas lietas nekā vēstule, ka šis notikums zināmā mērā noskaidrosies. Vēstules saturu, kas, loģiski spriežot, bija pilnīgi skaidrs, mana iekšējā būtība noliedza, tāpēc ka es nevarēju iedomāties sevi Vizijas vietā. Vispār neko vairāk par neskaidru satraukumu, ko izraisīja ierastu un gaidāmu stāvokļu spējas pārtraukšanas iespaids, es neizjutu, es nepārdzīvoju nekā tik bēdīga, nekā tāda, kas mani satricinātu, tomēr sirds sita stiprāk un ceļš līdz mājām šķita īss.

Es piezvanīju. Atvēra kalpone, padzīvojusi, melanholiska sieviete. Viņas skatiens apstājās pie manis stingi piesardzīgs.

—   Kundze mājās? — es vaicāju, kaut gan dzirdēju klusumu istabās un pulksteņa domīgo tikšķēšanu un redzēju, ka uz pakaramā nav Vizijas cepures un mēteļa.

—  Viņa aizbrauca, — sieviete klusi sacīja, — aizbrauca pulksten astoņos. Jums pasniegt vakariņas?

—   Nē, — es sacīju, dodamies uz tumšo kabinetu, un, brīdi pastāvējis tur tumsā pie loga, ko apgaismoja ielas laterna, aizdedzināju sveci, pēc tam pārlasīju vēstuli un apsēdos, domādams par Viziju.

Es viņu iztēlojos braucam vagonā, kuģa kajītē, karietē, — attālināmies no manis taisnā līnijā. Viņa sēdēja, — es redzēju tikai viņas pakausi un muguru un pat, kaut arī vāji, vaiga līniju, tomēr nevarēju ieraudzīt seju. Domās, bet ar ļoti spilgtu reāla pieskāriena izjūtu es saņēmu viņas galvu, lūkodams pagriezt pret sevi; iztēle atteicās šo rīcību pabeigt, un es joprojām viņas seju neredzēju. Skumīgā vēlēšanās ielūkoties viņas sejā kādu brīdi nedeva man miera, ipēc tam noguris es noliecos pār galdu nenoteiktā skumjā garlaicībā, kas bija brīva no jebkādām pārdomām.

Es nezinu, vai ilgi tā biju sēdējis, kad troksnis, ko sacēla kāds priekšmets, man pie kājām nokrizdams, lika man noliekties. Tā bija rakstāmgalda atslēga, ko ar elkoni biju nogrūdis zemē. Es noliecos, pacēlu atslēgu, brīdi padomāju, tad atvēru vidējo atvilktni, cerēdams atrast kaut ko tādu, kas varētu attiekties uz Viziju, — nenoteikta rīcība, ko drīzāk izraisīja nepieciešamība kustēties nekā loģisks pamatojums.

Atvilktnē es atradu daudz vēstuļu, kas man šai brīdī nemaz neinteresēja, dažādus sīkus priekšmetus: salauztus zīmuļus, zīmoglakas stienīšus, dažas atsevišķas aproču pogas, gumiju un ar aukliņu pārsietu avīžu izgriezumu žūksnīti. Tie bija pagājušā gada raksti no «Vēstneša» un «Meteora». Es atraisīju sainīti, ļaudamies ^pēdējā stundā pieaugošām tieksmēm turēt apziņas lokā visu, kas attiecas uz Viziju. Šos rakstus viņa izgrieza un savāca gadījumam, ja es sadomātu tos izdot atsevišķā grāmatā.

Atraisījis sainīti, es pārskatīju virsrakstus, atcerējos apstākļus, kādos bija radies viens vai otrs raksts, un aptuveni pat galvenos vilcienos saturu, taču biju ļoti tālu no mēģinājuma atjaunot, tā sakot, apziņas a t- m o s f ē r u, attiecīgo noskaņu, kas dod sacerējumam ietērpu. Pārskatījis virsrakstus, sāku ielūkoties tekstā, pārlaizdams tam acis ar vienaldzīgu neizpratni, — viss uzrakstītais šķita sveša prāta refleksija, turklāt nevajadzīga refleksija, jo šeit traktētie jautājumi, kā, piemēram, karš, reliģija, kritika, teātris un tā tālāk, skāra mani ne vairāk kā sniegs, kas uzsnidzis, teiksim, Austrālijā.

Tā pārcilādams un pārskatīdams sainīti, es uzdūros rakstam ar nosaukumu «Ciešanu vērtība», rakstam, kas bija veidots ar spēcīgu kontrastu paņēmienu un savā laikā sacēlis ne mazumu trokšņa. Pretēji iepriekš pārlasītajam daži šā raksta izteicieni piesaistīja manu uzmanību, it īpaši viens: «Cilvēkiem, kuriem, kā mēdz teikt, «sirds ikā uz delnas», trūkst klusēšanas skaudrās un laimīgās koncentrētības; bez aiztures, bez smalka iekšējo spēku sprieguma, viņu dvēselē iebrāzmo un

atkal to bez atlikuma pamet tās jūtas, kuras, ja būtu aizturētas, varētu kļūt par vērtīgu un dziļu pārdzīvojumu.» Es to izlasīju divas reizes, pūlēdamies atcerēties, kāds apstāklis sakarā ar Viziju šo frāzi radījis, un ar negaidītu skaidrību, iekšēji mudināts, atcerējos! — tik skaidri, tik izjusti un alkaini, ka es piecēlos ārkārtējā, gandrīz slimīgā satraukumā. To pavadīja manāma plašuma izjūta ar halucinatoriskiem priekšstatiem: sienas atkāpās un griesti pacēlās lielā augstumā. Es atcerējos, ka pagājušajā vasarā biju tuvojies Vizijai ar neizsakāmi spilgtu maiguma uzplūdu, kas ar varenu spēku lauzās laukā, taču, piegājis viņai klāt, atsēdos un neteicu nekā, skaidri iedomādamies, ka jūtas, kas izpaustas vārdos, mūsu valodas neprecizitātē un nosacītībā, atstās neizteiktā sūrmi un radīs, protams, vairs ne ar kādiem vārdiem neizsakāmu ekstāzes vājinājumu. Mēs ilgi klusējām, bet es, raudzīdamies Vizijas smaidošajās acīs, jo viņa mani pilnīgi saprata, biju pārpilns ar viņu un savu iesprostoto saviļņojumu. Pēc tam es uzrakstīju iepriekš minēto atzinumu.

Es to atcerējos spilgti, ar sirdi, un nevis automātiski. Es nevarēju nosēdēt, es pastaigāju pa kabinetu. Kaktā uz grīdas atradās saņurcīta papīra lapa, es to pacēlu, izlīdzināju un ar izbrīnu, kas nojausmai vēl bija sveša, ieraudzīju, ka lapa, kas pierakstīta — ne gluži pilna — Vizijas sīkajā, skaistajā rokrakstā, nav nekas cits kā nepabeigts, bet jau zināmā pakāpē izstrādāts m a n s raksts ar virsrakstu «Dzīvsudraba raktuves Heramā», G. Marka raksts. Es nekad nebiju to rakstījis un nevienam nebiju to diktējis, es nekā nebiju rakstījis.

Es izlasīju uzrakstīto ar tādu uzmanību kā noziedznieks sprieduma norakstu. Dzīvs, interesants un oriģināls izklāsts, spējas aptvert daudz parādību nedaudz vārdos, galvenā izcelšana no nebūtiskā drūzmas un kā ziedu smarža tādi īpaši vārdi, kas raksturīgi tikai sievietēm un nekad neienāks prātā mums, ļoti vienkārši un visiem pazīstami, ar mazliet intīmu nokrāsu, piemēram: «nu gluži vienkārši»,, «brīnum skaisti», «un raugi» — vērta uzrakstīto par lielisku darbu. «G. Marka raksts,» es vēlreiz izlasīju… un man neviļus, nevaldāmās glābjošu skaudru sāpju asarās viss kļuva skaidrs.

Es sēdēju nekustīgi, mēģinādams pārvaldīt stāvokli. «Es nekad vairs viņu neredzēšu,» — es teicu satraukuma un apmulsuma iespaidā, ar sevišķu uzmanību iedziļinādamies vārdā «nekad». Tas izteica aizliegumu, noslēpumu, varmācību un tūkstoš savas izcelšanās cēloņu. Viss «es» biju koncentrēts šinī vienā vārdā. Es pats ar savu dzīvi to biju radījis, rūpīgi nodrošinādams tam dzīvotspēju, spēku un neatvairā- mību, bet Vizijai tas bija tikai jāuzraksta, lai, iedegdamies melnās liesmās, tas kļūtu man par likumu, nepielūdzamu likumu. Es iztēlojos, ka esmu nodzīvojis miljoniem gadsimtu, mehāniski pārmeklējis visu zemeslodi, pūlēdamies atrast Viziju, un jau pazinu uz tās katru pēdu sauszemes, katru pēdu ūdens, — mehāniski, kā roka iztausta tukšu kabatu, meklējot pazaudētu monētu, drīzāk atceroties tās pieskārienu, nekā cerot uz brīnumu, un redzēju, ka «nekad» ņirgājas pat par bezgalību.

Es tagad domāju neatlaidīgi kā ievainotais, kurš ar aizturētu elpu cenšas uzminēt, cik dziļa ir brūce, kas satraukumā vēl nav visai sāpīga, bet izpaužas ar instinktīvām bailēm un sašutumu. Es vēlējos redzēt Viziju un redzēt viņu iespējami drīzāk, lai ar viņas klātieni aptaustītu savu brūci, bet šis melnais «nekad» patiesi aizžņaudza elpu, un es nedarīju nekā, kamēr mans skatiens no jauna uzkrita uz Vizijas nepabeigtā raksta. Mokošie priekšstati par viņas kluso, slepeno darbu, par viņas ilgstošajām pūlēm ar dižo viltojumu slēpt no citiem manu garīgo sastingumu bija neciešami spilgti. Es atcerējos viņas smaidu, gaitu, balsi, kustības, galvas noliekumu, viņas augumu gan gaismā, gan krēslā, — bet visā tajā, kas man bija tik dārgs šinī brīdī, nekad nebija pavīdējusi ne mazākā domu dzirkstīte par to, ko viņa darījusi manā labā. Manī atgriezās ilgi .klusējusī mīlestība, bet kā! Un ar kādām cerībām! — ar mazākām nekā uz nāvi slimajam, kurš vēl elpo, bet domā tikai par nāvi.

Es piecēlos, ieklausīdamies sevī un domādams tāpat kā agrāk: katrai domai apkārt precīzi savākdams ar to saskanīgu priekšstatu pūli un visu tā apdullinošo atbalsi apziņas dzīlēs. Es manīju, ka atmostos un atbrīvojos no miega. Es piecēlos ar vienu vienīgu neatliekamu lēmumu uzmeklēt Viziju, mierīgā prātā apjēgdams, ka, sākot ar šo brīdi, par manu vienīgo dzīves mērķi kļūst — uzmeklēt viņu. Līdz ar šo lēmumu es atguvu zināmu mieru, kādu jau nu vispār spēj sniegt ikviens lēmums, bet šo mieru es būtu atdevis ipret jebkurām vispazemojošākām mokām.

Balts rīts vēl bez saules atklāja aiz bāli zilganā loga klusu, tukšu ielu. Es izgāju un devos uz ezera piestātni. Man gribējās ticēt, ka Vizija vispirms būs braukusi uz Zurbaganu. Pēc mana aprēķina, viņa nevarēja neiegriezties šai pilsētā, jo tur dzīvoja viņas radi. Gadījumā, ja es viņu Zurbaganā vairs nesastaptu un cilvēki, kuriem uzticēts viņas noslēpums, atsacītos man pateikt viņas adresi — es ar ārkārtēju, bet mīlestības pilnu skaudrumu nolēmu mērķi sasniegt, sasniegt to ar neatslābstošu neatlaidību, kaut arī vajadzētu izmantot visus līdzekļus, kādi vien pasaulē iespējami.

Tuvodamies piestātnei, es ieraudzīju zemu sauli virs plašā ūdens klaida, tālu miglā tītu krastu un nelielu tvaikoni «Prīze», to pašu, ar kuru pagājušajā gadā braucām uz Heramu. Sažņaugtu sirdi es vēroju tā korpusu, dūmeni baltos gredzenos, mastus un stūrmaņa kabīni, — šis kuģis bija man dzīvs trešais, kas saglabājis Vizijas klātienes piemiņu un bija it kā uz mūžu saistīts ar mani kopējā atcerē.

Piestātnē gandrīz neviena nebija, — netraucēts klīda vājš suns, apostīdams dažādas drazas, bet tālajā mola galā mierīgā garā no vienas vietas uz otru staigāja agrs makšķernieks. Kantora priekšā paskatījos pie sienas piesistajā sarakstā:- — «Prīze» atgāja pulksten desmitos no rīta, bet pirms tam, vakar, pa to pašu reisu izgājis «Babuns», vienpadsmitos un četrdesmit minūtēs vakarā. Vizija varēja būt aizbraukusi vienīgi ar «Babunu». Tas mani mazliet uzmundrināja. Mūs šķīra divpadsmit stundu brauciens, — šajā laika sprīdī Vizija diezin vai paguva no Zurbaganas tālāk aizbraukt, pat ja viņa baidās, ka es varu viņu sākt meklēt. Es rūpīgi izsvēru šo jautājumu un ar skumjām secināju, ka viņa varēja nebaidīties mani sastapt. Visa mana izturēšanās viņu pilnībā būs pārliecinājusi, ka es atviegloti uzelpošu, palicis viens. Lai cik liels bija kauns, šis apstāklis tomēr man deva cerības Viziju pārsteigt, lai gan man nebija drošas pārliecības par labiem tikšanās rezultātiem. Aizsteidzoties notikumiem priekšā, es ar slimīgu sasprindzinājumu izsaucu rēgus un tikšanās balsis, variēdams tās daudzējādās nokrāsās un stāvokļos, un, domās uztraukdamies, runāju ar Viziju, stāstīju visus sava satricinājuma sīkumus.

Kad saule bija pacēlusies augstāk un ostā sāka du- nēt agrie darbi, es iegāju tuvākajā kafejnīcā un nosēdēju tur līdz pirmajai sirēnai. Kad kuģis atstāja krastu, taisnā līnijā dzīdams dzidrā ūdens vagu, kas palika aizmugurē, baltas putas virmodama, es ilgi ar neapmierinātu ziņkāri raudzījos uz Heramas jumtiem, kas tagad šķita vienā garā kaudzē sadrūzmējušies. Pilsētas raksturs, tās gars man bija palicis svešs, it kā es nemaz tajā nebūtu dzīvojis. Tas noticis tādēļ, ka uz laiku biju kļuvis akls pret daudzām lietām, kas saprotamas tikai rafinētam prātiam un nav uztveramas ar aprobežotu, pāri slīdošu uzmanību. Taču drīz vien es nokāpu kajītē, kur pret savu gribu, pagājušās nakts notikumu nogurdināts, aizmigu. Es pamodos tumsā, satraukumā un vienmuļā viļņu murdoņā, tiem trokšņaini gar kuģa sāniem skalojoties. Skumjas, bailes par nākamību, vientulība un tumsa nekustīgo stāvokli darīja neizturamu. Aizpīpoju un izgāju uz klāja.

Laikam jau bija dziļa nakts, jo mastu laternu vājajā gaismā bija redzams tikai vienas sievietes siluets, ar bortu un ezera tumsu gandrīz saplūdis. Viņa stāvēja ar muguru pret mani, ar elkoņiem pret margu apmali atspiedusies. Man gribējās parunāties, izklaidēties; es piegāju viņai tuvāk un sacīju klusā balsī, vēlajai naktij atbilstoši: «Ja jums, kundze, tāpat kā man nenāk miegs, parunāsim kādu pusstundiņu par kaut ko. Parastās ceļinieku tiesības.»

Taču es nepabeidzu. Sieviete izslējās, pagriezās pret mani, un pustumsā, ko nespēja izkliedēt no augšas krītošie gaismas stari, es pazinu Viziju … Es neuzdrošinājos ne ticēt tam, ne noliegt to šai pirmajā mirklī, tikai man šķita, ka visam nu ir beigas, ka viss sabrucis. Bet tūlīt pat, atvairot šo nomācošo satricinājuma spēku, manī iešalcās tāds prieks, ka gribējās kliegt, bet es nevarēju ne vārda, ne skaņas pār lūpām dabūt un stāvēju klusēdams, pārsteiguma pilnīgi apmulsināts. Mīļā, neizsakāmi mīļā Vizijas seja raudzījās manī ar skumjām izbailēm. Es tikai pateicu:

—   Tā esi tu, Vizij?

—   Es, mīļais, — viņa gurdi sacīja.

—   Vizij… — es iesāku, bet asaras un bezcerīgs apjukums neļāva īsos vārdos kaut ko izsmeļošu pateikt. — Es atkal esmu tas pats, — es beidzot ar ārkārtīgu piepūli pateicu, — tas pats, un meklēju tevil Paskaties manī tuvāk, paliec ar mani kaut tikai mēnesi, nedēļu, vienu dienu.

Viņa klusēja, un es, saņēmis viņas roku, arī klusēju, nezinādams, ko darīt un teikt tālāk. Pēc tam es dzirdēju:

—   Man ļoti žel, ka nokavēju vakara kuģi un ka mēs šeit satikāmies … Gal, nekas labs no tā neiznāks, tici man! Labāk atstāsim viens otru.

—   Labi, — es teicu, stingdams no viņas vārdiem, — bet vispirms mani uzklausi. Tikai uzklausi!

—   Runā … ja vari…

Sai vienā vārdā «vari» es izjutu visu Vizijas neticības dziļumu. Mēs apsēdāmies.

Ausa gaisma, kad es beidzu stāstīt to visu, kas šeit uzrakstīts par maniem dīvainajiem mēnešiem un tai pašā laikā par dzīvi, kas nemaz nebija man līdzīga, un tad es nemaz nepamanīju, kā tas notika, tikai jutu, ka Vizijas mazā roka aizslīdēja aiz manas piedurknes. Sis mēmais glāsts manu saviļņojumu noveda līdz kulminācijai, galējai robežai, ko sirds tikko spēj izturēt, kad nervu spēka uzplūdi līdzīgi nevaldāmās rokās zvinkstošam zobenam satriec visas apziņas važas. Smadzenes atbrīvojās no pēdējām snaudas ēnām, un es atgriezos vecajā ellē — līdz mūža galam.

SATURS

TOC \o "1-3" \h \z Č. Sklenniks. Grīns un «Gnnlande»………………………………. 5

Zaigojošā pasaule. Tulkojusi S. Cepurniece……………………… 15

I da|a. Apgāztā arēna……………………………………. 17

II daļa. Dziestošās skaņas . ………………………… 112

III daļa. Novakars un tāle……………………………. 180

Stāsti. Tulkojusi M. Paula………………………………………… 239

Mākoņu krastā…………………………………………. 241

Gnora dzīve…………………………………………….. 261

Vētru šaurums……………….. ……………………… 309

Tuksneša sirds…………………………………………. 358

Slepkavība Kunstfišā…………………………………. 369

Neizdibināmā spēks . -……………………………….. 376

Uzvarētājs………………………………………………. 385

Atgūtā elle………………………………………………. 392

Александр ГриМ БЛИСТАЮЩИЙ МИР Избранное

На латышском языке

Издательство «Зинатне» Рига, 1972

Aleksandrs Grīns ZAIGOJOŠĀ PASAULE

Redaktors C. Sklenniks. Māksi, redaktors G. Kru- tojs. Tehn. redaktore AL Kairiša. Korektore A. Zaks.

Nodota salikšanai 1972. g. 30. martā. Parakstīta iespiešanai 1972. g. 25. jūlijā. Tipogr. pap. Nr. 3, formāts 70Xl00'/3 2. 13,5 fiz. iespiedi.: 17,42 uzsk. iespiedi.; 19,41 izdevn. 1. Met'iens 50 000 eks. Maksā 68 kap. Izdevniecība «Zinātne», Rīga, Turgeņeva ielā 19. Iespiesta Latvijas PSR Ministrn Padomes Preses komitejas 2. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pašūt. Nr. 1004. K2

Pēdējā laikā sērijā «FANTASTIKAS PASAULĒ» iznākušas divas grāmatas: dažādu autoru fantastiskie stāsti «Dēmonu dzīres» un amerikāņu rakstnieka R. Seklija stāstu krājums «Šis tas par velti». Pašlaik izdevniecība «Zinātne» sagatavo H. Harisona stāstu krājumu «Fantastiskā sāga», M. Kraitona romānu «Andromēdas celms», R. Bredberija romānu «Pieneņu vīns» (iznāks kopā ar vairākiem viņa stāstiem), H. Velsa stāstus.

Godātie lasītaji!

Savus iespaidus par šīs sērijas grāmatām un vēlējumus lūdzam sūtīt izdevniecībai «Zinātne» Rīgā, Tur geņeva ielā 19.

Content

Grīns Aleksandrs STĀSTI

Stāsti Aleksandrs Grīns

mākoņu krastā

I

III

VI

VIII

Gnora dzīve

II

III

IV

V

VI

vētru šaurums

i

II

III

IV.

V

VI

VII

VIII

IX

TUKSNEŠA SIRDS

II

III

IV

slepkavība Kunstfišā

I

NEIZDIBINĀMĀ SPĒKS

I

II

UZVARĒTĀJS

I

II

ATGŪTĀ ELLE

I

II

III

IV

V

VI

SATURS