DARELS DŽERALDS

ZVĒRUDĀRZS MANĀ BAGĀŽĀ

DŽERALDS DARELS

ZVĒRUDĀRZS MANĀ BAGĀŽĀ

DŽERALDS DARELS

ZVĒRUDĀRZS MANĀ BAGĀŽĀ

DŽERALDS DARELS

ZVĒRUDĀRZS MANĀ BAGĀŽĀ

IZDEVNIECĪBA «ZINĀTNE» RĪGA 1971

Angļu zoologa un rakstnieka Džeralda Darela vārds ir pazīstams visā pasaulē. Daudzi viņa darbi tulkoti arī krievu valodā un iemantojuši padomju lasītāju atzinību. «Zvērudārzs manā bagāžā» ir pirmā latviešu valodā izdotā Dž. Darela grāmata. Tajā ietverti divi darbi: «Zvērudārzs manā bagāžā» un «Muiža dzīvniekiem». Autors stāsta par braucienu uz Āfriku, lai tur savāktu izmirstošu dzīvnieku sugu pārstāvjus un izveidotu savu zvērudārzu, stāsta par pašiem zvērudārza iemītniekiem. Tie ir reti sastopami dzīvnieki, galvenokārt sīkie zīdītājdzīvnieki — lemuri, grauzēji, ķirzakas, vardes —, kurus Darels grib saglabāt vismaz zooloģiskajā dārzā, lai tie uz visiem laikiem neizzustu no zemes virsus.

Džeralds Darels ir ļoti labs stāstnieks, viņam piemīt brīnišķīgs humors, lieliskas novērotāja un raksturotāja spējas, turklāt viņš ir teicams savas zinātņu nozares speciālists. Tādēļ Darela grāmatas lasītāji vienmēr gaida ar sevišķu nepacietību un lasa ar sevišķu aizrautību.

RALFA TOMPSONA ilustrācijas

No angļu valodas tulkojusi HELMA LAPIŅA

ZVĒRUDĀRZS

MANĀ BAGĀŽĀ

DAŽI VĀRDI IEVADAM

Šī ir sešus mēnešus ilga ceļojuma hronika. Mēs abi ar sievu devāmies uz Bafutu, uz kalnainu savannu karalisti Britu Kamerūnā Rietumāfrikā [1] . Mūsu ceļojuma iemesls bija, saudzīgi izsakoties, mazliet neparasts. Mēs gribējām sakomplektēt paši savu zvērudārzu.

Kopš kara beigām esmu finansējis un organizējis ekspedīcijas uz dažādām pasaules malām, lai ķertu dzīvniekus dažādiem zooloģiskajiem dārziem. Daudzu gadu rūgtā pieredze man bija mācījusi, ka ikvienas šādas ekspedīcijas grūtākais un sāpīgākais brīdis pienāk pašās beigās, kad jāšķiras no dzīvniekiem, kas mēnešiem ilgi ar maigumu kopti un aprūpēti. Ja esi bijis kādam dzīvniekam māte, tēvs, barības gādātājs un glābējs no briesmām, tad pusgada pilnīgi pietiek, lai ar viņu patiesi iedraudzētos. Dzīvnieks sāk tev pilnīgi uzticēties un, kas ir vēl svarīgāk, izturas, tev klāt esot, pavisam dabiski. Un tad, kad šī draudzība beidzot sāktu nest augļus, kad beidzot rodas retā iespēja pētīt dzīvnieka parašas un dzīves veidu, jums jāšķiras.

Es redzēju šai problēmai tikai vienu vienīgu atrisinājumu, proti, iekārtot pašam savu zooloģisko dārzu. Tad es vestu mājās dzīvniekus, priekšlaikus zinādams, kādos krātiņos viņiem būs jādzīvo, kādu barību viņi saņems un kā tiks kopti (diemžēl par dažu labu zooloģisko dārzu tas nav tik droši apgalvojams), un būtu pārliecināts, ka varēšu viņus pētīt pēc sirds patikas. Zooloģiskajam dārzam, protams, vajadzētu būt publiskam, tā ka pēc manām domam, tas zināmā mērā kļūtu par laboratoriju, kura spēj pati sevi uzturēt un kurā es varētu turēt un novērot dzīvniekus.

Bija arī kāds cits, manuprāt, vēl svarīgāks iemesls iekārtot savu zooloģisko dārzu. Man, tāpat kā daudziem citiem, nopietnas bažas sagādāja fakts, ka cilvēki, tieši vai netieši iejaukdamies, ar katru gadu vairāk lēnām, bet nemaldīgi droši iznīdē savvaļas dzīvniekus visā pasaulē. Kaut gan daudzas cienījamas sabiedriskās organizācijas, pūliņus nežēlojot, dara visu iespējamo šās problēmas atrisināšanai, es tomēr zinu krietnu skaitu dzīvnieku sugu, kas nevar pretendēt uz aizsardzību, jo ir pārāk sīkas, tām nav komerciālas vērtības un tās neder tūristu pievilināšanai. Jebkuras dzīvnieku sugas iznīdēšanu es uzskatu par kriminālnoziegumu, gluži tāpat kā vienreizīgu kultūras pieminekļu, piemēram, Rembranta darbu vai Akropoles, postīšanu. Manuprāt, zooloģiskajiem dārziem visā pasaulē jākļūst galvenokārt par reto, apdraudēto sugu pārstāvju rezervātiem un audzētavām. Tad būtu iespējams dzīvniekus, kam draud iznīcināšana savvaļas apstākļos, vismaz daļēji saglabāt. Ilgus gadus biju sapņojis iekārtot zooloģisko dārzu tieši ar šādu mērķi, un pašlaik man šķita ideālākais brīdis sākšanai.

Ikviens saprātīgs cilvēks, kas lolo šādus sapņus, protams, būtu vispirms iekārtojis zooloģisko dārzu un tikai pēc tam meklējis dzīvniekus. Taču man savā mūžā reti

izdevies vai pat nekad nav izdevies sasniegt kāroto, rīkojoties saskaņā ar loģikas likumiem. Tādē| es, ilgi nedomādams, vispirms savācu dzīvniekus un tikai pēc tam sāku meklēt vietu zooloģiskajam dārzam. Tas nebūt nebija viegli, un tagad, pametot skatienu pagātnē, nevaru vien nobrīnīties par savu pārdrošību — censties kaut ko panākt šādā veidā.

Te tātad tiks stāstīts par to, kā radās mans zooloģiskais dārzs, un paskaidrots, kādēļ zvērudārzs labu laiku glabājās manā bagāžā.

Vēstules ar kurjeru

Sēdēdams uz bugenviliem apvītā lieveņa, es vēroju zilo, vizmaino ūdeni Viktorijas ezera līcī, kur neskaitāmas mežiem apaugušas saliņas peld kā nevērīgi pa ūdens virsu izmētātas zaļas, pūkainas micītes. Aizlidoja divi pelēki papagaiļi, un mirdzoši zilajās debesīs skaļi noskanēja to vilinošais sauciens «ku-ī-ī». Mazās laiviņas kā melnu zivju bars šaudījās šurp un turp starp saliņām, un zvejnieku klaigas un tērgāšana klusināti atviļņoja pāri ūdenim pie manis. Augstu slaidajās palmās, kuras deva pavēni mājai, čaloja vesels bars audējputniņu, cītīgi plēsdami strēmeles no palmu lapām, lai darinātu savas groziņiem līdzīgās ligzdas, un aiz mājas, kur sākās mežs, kāds varakaļputniņš vienmuļi sauca: «Tink … tink . . . tink . . .», it kā visu laiku kāds monotoni sistu pa mazu ēzīti. Man pār muguru straumītēm tecēja sviedri, krekls samirka, un alus glāzē uz galdiņa ātri vien sasila. Es atkal atrados Rietumāfrikā.

Beidzis aplūkot lielu ķirzaku, kas bija uzrāpusies uz verandas margām un, it kā priecādamās par saules siltumu, atzinīgi māja ar oranžo galvu, es no jauna pievērsos savam uzdevumam — vēstules sacerēšanai.

Bafutas Fonam Fona pili, Bafutā,

Bemendas apriņķi, Britu Kamerūnā

To uzrakstījis, gaidīju iedvesmu. Aizkūpināju cigareti un domīgi vēroju sviedrainos nospiedumus, ko mani pirksti bija atstājuši uz rakstāmmašīnas taustiņiem. Iesūcu malciņu alus un īgni paskatījos uz vēstuli. Vairāku iemeslu dēļ bija grūti to uzrakstīt.

Bafutas Fons bija bagāts, gudrs un apburošs monarhs, kas pārvaldīja plašu savannu karalisti ziemeļdaļas kalnienē. Pirms astoņiem gadiem biju pavadījis viņa zemē vairākus mēnešus, ķerdams retus un vērtīgus dzīvniekus, kas atrodami šai novadā. Fons bija brīnišķīgs namatēvs, un mēs kopā tikām bieži un vareni dzīrojuši, jo viņš bija liels dzīves baudītājs. Es no visas sirds apbrīnoju viņa dzeršanas spējas, viņa milzu enerģiju un humoru un, atgriezies Anglijā, ļoti vēlējos pēc iespējas dzīvi attēlot Fonu grāmatā, kuru uzrakstīju par šo ekspedīciju. Centos parādīt gudru, laipnīgu cilvēku, kurš gaužām mīl mūziku, dejas, iedzeršanu un daudz ko citu, kas dara dzīvi tīkamu, cilvēku, kurš prot priecāties gandrīz vai ar bērna līksmi. Tagad es gribēju vēlreiz apciemot viņa nomaļo, skaisto karalisti un atjaunot mūsu draudzību, tomēr biju mazliet nobažījies. Man ienāca prātā, diemžēl pārāk vēlu, ka viņa portrets, kāds tas bija iznācis manā grāmatā, varētu radīt pārpratumus. Fonam būtu viegli nodomāt, ka esmu attēlojis viņu kā vecu žūpu, kas visu laiku pavada, nododamies plītēšanai savu sievu pulkā. Tādēļ jutos visai neveikli, sēzdamies pie vēstules rakstīšanas, lai uzzinātu, vai viņš vēl gribēs uzņemt mani kā viesi savā karalistē. Sapratu, ka grāmatu rakstīšanai ir arī Jaunā puse. Nopūtos, apdzēsu cigareti un sāku.

Mīļais draugs,

kā jau varbūt būsi dzirdējis, esmu atgriezies Kamerūnā, lai atkal ķertu dzīvniekus un vestu tos uz savu dzimteni. Tu droši vien atceries, ka, pēdējo reizi šeit uzturēdamies, biju ari Tavā zemē un ieguvu tur lielāko daļu pašu labāko dzīvnieku. Turklāt mēs abi kopā pavadījām daudz jauku brižu. Tagad es esmu ieradiēs kopā ar sievu, un man ļoti gribētos iepazīstināt viņu ar Tevi un parādīt viņai Tavu skaisto zemi. Vai mēs varētu doties uz Bafutu un dzīvot pie Tevis, kamēr būsim savākuši dzīvniekus? Man ļoti patiktu atkal — tāpat kā pagājušajā reizē — apmesties Tavā Atpūtas mājā, ja vien Tu atļautu. Varbūt Tu man dosi kādu ziņu?

Patiesā cieņā Tavs Džeralds Darels

Nosūtīju šo vēstuli ar ziņnesi, iedodams viņam līdzi divas pudeles viskija un cieši piekodinādams tās pa ceļam neizdzert. Pēc tam atlika vienīgi pacietīgi gaidīt dienu no dienas, kamēr mūsu bagāžas kalns zem brezenta pārsega cepinājās saulē un uz tā laiski snauduļoja oranžgalvainās ķirzakas. Pēc nedēļas ziņnesis atgriezās un izvilka vēstuli no savu noskrandušo haki krāsas bikšeļu kabatas. Es aši atplēsu aploksni, izplāju vēstuli uz galda, un mēs abi ar Džekiju nolīkām pār to.

Fona pili, Bafutā, Bemendā, 1957. gada 25. janvārī

Mans labais draugs,

Tava divdesmit trešajā rakstītā vēstule man sagādāja lielu prieku. Biju ārkārtīgi iepriecināts, tajā izlasījis, ka esi atkal Kamerūnā. Gaidīšu, brauciet, kad vien vēlaties. Varat palikt pie manis, cik ilgi gribat. Mana Atpūtas māja vienmēr ir Tavā rīcībā, lai Tu nāktu kad nākdams.

Lūdzu, nodod manus sirsnīgākos sveicienus savai sievai un saki, ka man būs liels prieks ar viņu patērzēt, kad viņa atbrauks.

Tavs Bafutas Fons

PIR M Ā DAĻA

Vēstule ar kurjeru

Zooloģijas inspektoram

pārvaldē Alamfē

Godājamais ser,

biju Jums par piegādātāju Jūsu pirmās ekspedīcijas laikā Kamerūnā un noķēru Jums dažādus dzīvniekus.

Nosūtu Jums ar savu kalpotāju kādu dzīvnieku, kura nosaukumu es nezinu. Lūdzu, nosakiet cenu pēc saviem ieskatiem un atsūtiet man naudu. Dzīvnieks sabija pie manis gandrīz trīsarpus nedēļas.

Patiesā cieņā Jūsu

Tomass Tembiks, mednieks

PIRMĀ NODAĻA STŪRGALVĪGAIS PITONS

I

CEĻA

Nolēmu, ka pa ceļam uz Bafutu mēs desmit dienas uzkavēsimies Mamfes pilsētiņā. Tur beidzas Krosas upes kuģojamā daļa un sākas milzīgi neapdzīvoti plašumi; turklāt abās pirmajās Kamerūnas ekspedīcijās biju pārliecinājies, ka Mamfe ir ļoti laba bāze dzīvnieku ieguvei. No Viktorijas izbraucām visai iespaidīgā karavānā, ar trim kravas mašīnām: pirmajā es ar Džekiju, otrā mūsu jaunais asistents Bobs un trešajā — mana daudz grūtu dienu pieredzējusī sekretāre Sofija. Ceļā bija karsti un putekļu pārpārēm, Mamfē iebrau

cām trešās dienas īsajā zaļā mijkrēšļa brīdī, izsalkuši, izslāpuši un no galvas līdz kājām smalku, sarkanu putekļu plēvē tīti. Mums bija ieteikts tūliņ pēc atbraukšanas nodibināt sakarus ar Āfrikas Apvienotās Sabiedrības pārvaldnieku, tādēļ mūsu mašīnas rēkdamas brāzās pa aleju, līdz, bremzēm kaucot, apstājās pie krāšņa nama, kas laistījās vienās ugunīs.

Uzreiz bija redzams, ka šī māja uzcelta Mamfes labākajā vietā. Tā atradās konusveidīgā pakalnā, gar kura vienu nogāzi tecēja Krosas upe. Ja nostājās ar neizbēgamo hibisku krūmu dzīvžogu ietvertā dārza malā, varēja no četrsimt pēdu augstuma ieskatīties tieši aizā, kur zemi krūmāji un slaidāki koki gūzmām vien visai nedroši turējās uz trīsdesmit pēdu augstām, krokotām granīta klintīm, kas biezi jo biezi bija noaugušas ar savvaļas begonijām, sūnu un papardēm. So klinšu pakājē starp vizmojoši baltiem, smilšainiem krastiem un dīvainām, svītrainām klinšu plāksnēm līkumoja upe kā brūns, viļņains muskulis. Pretējā krastā gar upes malu stiepās mazi lauciņi un aiz tiem slējās mežs bagātās krāsās un formās, sniegdamies tālē, līdz pēdīgi pārvērtās par dūmakainu, zaļu okeānu, kas karstajā gaisā virmoja.

Taču es nebiju noskaņots uz skaistu ainavu apbrīnošanu, kad iztrausos no kravas mašīnas kabīnes, kas bija piekarsusi kā spelte, un nolēcu zemē. Tai mirklī par visu vairāk pasaulē biju iztvīcis pēc dzēriena malka, vannas un azaida, turklāt tieši šādā secībā. Gandrīz tikpat karsti ilgojos pēc koka kastes, kurā varētu ievietot mūsu pirmo dzīvnieku. Tas bija ārkārtīgi reti sastopams zvēriņš — mazs melnkājainais mangusts, ko biju dabūjis divdesmit piecus kilometrus no Mamfes kādā iezemiešu ciemā, kur apstājāmies nopirkt augļus. Es bezgala priecājos, ka atklājam savu kolekciju ar šādu retumu, bet pēc tam, kad biju divas stundas ar viņu nocīnījies smagās mašīnas kabīnē, mans entuziasms sāka izplēnēt. Mazulis gribēja izpētīt kabīnē katru kaktiņu un spraudziņu, un, bīdamies, ka viņš ne- iestrēgst starp svirām un nesalauž ķepiņas, ieslodzīju viņu aiz sava krekla. Pirmo pusstundu zvēriņš zem krekla nemitīgi tekalēja man apkārt, skaļi šņaukādamies. Nākamajā pusstundā viņš vairākkārt enerģiski

nopūlējās ar saviem visai asajiem nadziņiem izplēst man vēderā caurumu; kad biju mazuli pārliecinājis atteikties no šis darbošanās, viņš sakampa mutē krietnu gabalu manas pakrūtes ādas un sāka kārīgi to zīst, visu laiku mitrinādams mani ar nebeidzamu silta, asi smakojoša urīna strūkliņu. Tas mani, tāpat jau putekļos apkūpējušu un nosvīdušu, nebūt nepadarīja izskatīgāku, un, kad es kāpu augšup pa ĀAS pārvaldnieka nama kāpnēm, ģērbies cieši aizpogātā, ar urīnu notraipītā kreklā, no kura rēgojās ārā mangusta aste, es izskatījos, maigi izsakoties, diezgan ekscentrisks. Dziļi ievilcis elpu un cenzdamies izturēties nepiespiesti, iegāju spoži apgaismotā viesistabā, kur ieraudzīju trīs cilvēkus sēžam pie kāršu galda. Tie mani jautājoši uzlūkoja.

Labvakar, — es sacīju, juzdamies visai samulsis. — Mans vārds ir Darels._

Man šķiet, šī replika Āfrikā kopš Stenlija un Living- stona tikšanās laikiem nebija no izteiksmīgākajām. Tomēr no galda piecēlās neliela auguma vīrietis gariem, melniem matiem un, apburoši smaidīdams, nāca man pretī. Pastiepis roku un satvēris manējo, viņš, nelikdamies ne zinis par manu negaidīto ierašanos un ne- reprezentablo izskatu, nopietni ielūkojās man sejā.

Labvakar, — viņš atņēma. — Vai jūs gadījumā nespēlējat kanastu?

Nē, — es diezgan pārsteigts atteicu, — bīstos, ka ne.

Viņš nopūtās, it kā būtu apstiprinājušās viņa briesmīgākās aizdomas. — Zēl.,. ļoti žēl, — viņš sacīja, tad piešķieba galvu un noskatīja mani vēl vērīgāk.

Kā, lūdzu, bija jūsu vārds? — viņš pārjautāja.

Darels . . . Džeralds Darels.

Žēlīgā debess! — vīrietis iesaucās, sākdams kaut ko atskārst. — Vai tikai jūs neesat tas apsēstais dzīvnieku ķērājs, par kuru valde mani brīdināja?

Šķiet, ka tas pats.

Bet, mīļais cilvēk, es jūs gaidīju ierodamies jau pirms divām dienām. Kur jūs bijāt-palicis?

Mēs būtu ieradušies šeit pirms divām dienām, ja mūsu mašīna nebūtu tik neatlaidīgi regulārās laika atstarpēs bojājusies.

Jā, šejienes kravas mašīnas bojājās sasodīti bieži, — viņš atzina, it kā uzticēdams man noslēpumu. — Vai gribat ko iedzert?

Ar lielāko prieku, — es dedzīgi atsaucos. — Vai drīkstu aicināt iekšā arī pārējos? Viņi gaida mašīnās.

Jā, jā, vediet tikai šurp. Protams. Visus pacienāšu.

Sirsnīgi pateicos, — es sacīju un pagriezos, lai ietu.

Namatēvs satvēra mani aiz rokas un pavilka atpakaļ. — Es negribu jūs aizskart, bet sakiet — varbūt man tikai no džina dzeršanas tā rādās —, vai jums vēders vienmēr tā kūļājas?

— Nē, — es mierīgi atbildēju. — Tas nemaz nav vēders. Man zem krekla ir mangusts.

Viņš mirkli noraudzījās manī ar stingu skatienu.

— Ļoti saprātīgs paskaidrojums, — viņš beidzot noteica.

Jā, — es atbildēju, — turklāt patiess.

Viņš nopūtās. — Patiesībā man ir gluži vienalga, ko jūs bāžat sev aiz krekla, ja tikai man tas nerādās no džina dzeršanas, — viņš nopietni sacīja. — Vediet šurp pārējos un ierausim pa mēriņam, pirms jūs dabūsiet ēst.

Tā mēs iebrukām Džona Hendersona mājā, un pāris dienu laikā bijām viņu padarījuši par nelaimīgāko namatēvu visā Āfrikas rietumu piekrastē. Ja cilvēks, kas mīl vientulību, uzņem savā mājā četrus svešiniekus, tad gan jāsaka, ka viņš rīkojas gaužām cildeni. Ja viņš turklāt nemīl dzīvniekus, pat izjūt lielu neuzticību pret jebkuru faunas pārstāvi, un tomēr dod pajumti četriem dzīvnieku ķērājiem, tad vispār trūkst vārdu, lai aprakstītu šādu varonību. Divdesmit četras stundas pēc mūsu ierašanās Džona verandā jau mājoja ne tikai mangusts, bet arī vāvere, bušbēbijs un divi pērtiķi.

Kamēr Džons pamazītēm mēģināja pierast pie tā, ka ikreiz, tiklīdz viņš iziet pa savas mājas durvīm, kājās metas pusaugu babuīns, es sūtīju ziņu apkārtnes medniekiem — saviem agrākajiem paziņām —, savācu viņus vienkop un pastāstīju, kādi dzīvnieki mūs interesē. Pēc tam atlika vienīgi gaidīt rezultātus. Tie nebija panākami uzreiz. Tad kādu dienu tūliņ pēc pusdienlaika pa aleju tuvojās vietējais mednieks, vārdā Ogastins; viņš bija tērpies sarkanzilā sarongā un, kā vienmēr, izskatījās Joti kārtīgs un lietišķs. Viņu pavadīja pats lielākais rietumafrikānis, kādu man jel kad gadījies redzēt, — milzīgs drūma izskata tēvainis, kura augums sasniedza vismaz sešas pēdas un kura āda — atšķirībā no Ogastina zeltainā bronzas vizrriojuma — bija sodrēju melnumā. Viņš klumburoja blakus Ogas- tinam ar tik milzīgām kājām, ka es sākumā nodomāju — viņš slimo ar elefantiāzi. Abi palika stāvam pie lieveņa kāpnēm, un, kamēr Ogastina seja atplauka līksmā smaidā, viņa pavadonis blenza uz mums ar tādu skatienu, it kā kulināros nolūkos klusībā aprēķinātu mūsu neto svaru.

Labrīt, ser, — Ogastins sveicināja, savilkdams savu spilgto sarongu stingrāk ap slaidajiem gurniem.

Labrīt, ser, — piebalsoja milzenis, un viņa balss nogranda kā tālīns pērkona dārds.

Labrīt . . . vai atnesāt zvērus? — es cerību pilnā balsī jautāju, kaut gan redzēju, ka viņiem nav līdzi neviena dzīvnieka.

Nē, ser, — Ogastins ar nožēlu atteica, — mēs nedabūt zvērus. Es atnākt paprasīt, lai masa aizdot mums virvi.

Virvi? Kam jums vajadzīga virve?

Mēs atrast lielu boa, ser, mežā. Bet mēs nevarēt to bez virvi saķert, ser.

Bobs, kura specialitāte bija reptiļi, salēcās.

Boa? — viņš satraukts iesaucās. — Ko viņš ar to grib teikt — boa?

Viņi domā pitonu, — es paskaidroju.

Viena no lielākajām nelādzībām iezemiešu angliskajā žargonā no dabaszinātnieka aspekta ir nepareizie nosaukumi, kādos viņi dēvē daudzus dzīvniekus. Pitonus iezemieši sauc par boa, leopardus par tīģeriem, un tā joprojām. Boba acīs iezibējās fanātiķa kaisle. Kopš mēs Sauthemptonā uzkāpām uz kuģa, viņš runāja gandrīz vienīgi par pitoniem, un es zināju, ka Bobs nejutīsies laimīgs, iekams nebūs pievienojis mūsu kolekcijai vienu no šiem rāpuļiem.

Kur tas atrodas? — viņš jautāja, nespēdams apslēpt satraukumu balsi.

Tur mežā, — Ogastins atbildēja, nenoteikti pavē- zēdams roku lokā, kas aptvēra mežu aptuveni piecsimt jūdžu ietvaros. — Tas ir alā apakš zemes.

Liels? — es apvaicājos.

Vā! Liels? — Ogastins iesaucās. — Briesmīgi liels.

Tik liels, — ierunājās milzis, uzsizdams sev pa gurnu, kas bija krietna vērša gurna vērts.

Mēs staigāt pa mežu no paša rīts, ser, — paskaidroja Ogastins. — Tad mēs ieraudzīt boa. Mēs skriet žigli, žigli, bet nelaimēt noķert. Tā čūska ir pārāk stiprs. Tā ieskriet alā apakš zemes, un mums nav virves, mēs nevarēt noķert.

Vai atstājāt kādu, lai uzmana alu? — es apjautājos. — Lai čūska nevar aizbēgt mežā?

Jā, ser, mēs tur atstāt divus vīrus.

Pagriezos pret Bobu.

Redzi, kā tev laimējas: īsts savvaļas pitons sagūstīts alā. Vai iesim un lūkosim to notvert?

Žēlīgais dievs, protams! Ejam tūliņ un ķeram ciet! — Bobs iesaucās.

Pievērsos Ogastinam. — Mēs aiziesim čūsku apskatīt, Ogastin, ja?

Jā, ser.

Tu pagaidi mazu brītiņu, un mēs tūliņ iesim. Paņemsim tikai virvi un ķeramo tīklu.

Kamēr Bobs aizsteidzās uz mūsu bagāžas kaudzi, lai no tās izraktu virvi un tīklus, es piepildīju dažas pudeles ar ūdeni un sameklēju mūsu dzīvnieku kopēju Benu, kurš tupēja pie virtuves durvīm, amizēdamies ar kādu kārdinoši burvīgu jaunkundzi.

Ben, liec nu šo nelaimīgo jaunavu mierā un sagatavojies. Mēs iesim uz mežu gūstīt boa.

Jā, ser, — Bens atteica, negribīgi pamezdams savu draudzeni. — Kur tā boa ir, ser?

Ogastins saka, ka esot ielīdusi alā. Tādēļ man esi vajadzīgs tu. Ja ala būs par šauru misteram Gol- dingam vai man, tad tur iekšā būs jālien tev un jāsaķer boa.

Man, ser? — Bens pārjautāja.

Jā, tev. Vienam pašam.

Lai iet! — viņš atteica ar filozofa vīpsnu. — Man nav bail, ser.

Tu melo, — es sacīju. — Tu pats labi zini, ka esi nobijies kā diegs.

Man nudien nav bail, ser, — Bens pašapzinīgi noteica. — Vai es masa nekad nestāstīt, kā es nogalināju meža govi?

Stāstīji jau, stāstīji pa divi lāgi, un.es tomēr tev neticu. Tagad ej pie mistera Goldinga un paņem virves un ķeramos tīklus. Žigli!

Lai sasniegtu vietu, kur gaidīja mūsu zvērs, vajadzēja noiet lejā pa kalnu un pārcelties pār upi laivā, lielā banānveida kanoe, kas šķita būvēta pirms kādiem trīssimt gadiem un pa šo laiku lēnām gājusi pretī sairumam. Pie airiem sēdēja ļoti vecs vīrs, kas izskatījās tā, it kā viņu tūdaļ ķers sirdstrieka; viņam līdzās mazs puišelis, kura pienākums bija smelt ārā no laivas ūdeni. Tā nebija vienlīdzīga cīņa, jo zēna rīcībā bija vienīgi sarūsējusi konservu bundža, bet laivas malas — cauras kā siets. Braucējs visu laiku, līdz nokļuva pretējā krastā, neizbēgami dabūja mirkt apmēram sešas collas dziļā ūdenī.

Kad mēs ar visu savu bagāžu nonācām pie granīta klintī izcirstajiem, ūdens nogludinātajiem pakāpieniem, kas kalpoja par laivu piestātni, ieraudzījām, ka laiva atrodas pretējā krastā, un, kamēr Bens, Ogastins un milzīgais afrikānis (mēs viņu bijām nokristījuši par Gargantuā) pacēla balsi un dimdoši sauca laiviniekam, lai brauc šurp, cik ātri vien māk, mēs ar Bobu apsēdāmies ēnā un vērojām, kā Mamfes ļaudis peldējās un velējās lejā, upes brūnajos ūdeņos.

Mazi puišeļi bariem spiegdami lēca no klintīm ūdenī ka plunkšķēja vien un tad atkal strauji iznira virspusē. Viņu plaukstas un kāju pēdas margoja kā sārti gliemežvāki, bet ķermeņi izskatījās kā spoža, brūna šokolāde. Meitenes, kas bija kautrīgākas, gāja peldēties ar visiem sarongiem, taču, kad tās iznira, ūdens bija pieplacinājis drānu viņām pie augumiem tik cieši, ka tikpat nekas nepalika apslēpts. Kāds mazs ķipars, kuram nevarēja būt vairāk par gadiņiem pieciem vai sešiem, piesardzīgi, sasprindzinājumā mēli izkāris, kāpa lejup pa klinti, nesdams uz galvas milzīgu ūdens krūzi. No

nācis krastā, viņš neapstājās, lai noceltu krūzi no galvas vai ari novilktu sarongu. Viņš brida upē iekša un lēnam, bet enerģiski soļoja tālāk, līdz pilnīgi pazuda; vienīgi krūze noslēpumaini slīdēja uz priekšu pa ūdens virsu. Beidzot nozuda arī tā. Pēc mirkļa krūze atkal parādījās. Tagad tā virzījās uz krasta pusi, un pēdīgi zem krūzes iznira arī zēna galva. Viņš sirsnīgi nosprauslājās, lai izelpotu gaisu no plaušām, tad nopietni soļoja uz krastu, nesdams uz galvas līdz malām pilno krūzi. Sasniedzis ūdens malu, zēns uzmanīgi nostatīja krūzi uz akmens un tad, joprojām sarongu nenovilcis, atgriezās atpakaļ ūdenī. No kādas slēptas ieloces savā apģērbā viņš izvilka mazu ziepju gabaliņu un ļoti apzinīgi sāka berzēties no galvas līdz kājām, laizdams ziepes arī pār sarongu. Kad mazais bija rūpīgi ieziepējies un izskatījās pēc maza rožsārta sniegavīriņa, viņš panira zem ūdens, lai putas noskalotu, tad izbrida krastā, atkal uzcēla krūzi uz galvas, uzrāpās pa klints nokāri augšā un pazuda. Tas bija lielisks piemērs Āfrikas variantam par tematu «Laiks un kustība».

Nupat bija piebraukusi arī laiva, un Bens un Ogastins dedzīgi sāka kaulēties ar tās vecīgo īpašnieku. Viņi negribēja celties pāri upei tieši, bet prasīja, lai vecais mūs aizved pusjūdzi tālāk pret straumi līdz kādam lielam sēklim. Tas mums ietaupītu apmēram jūdzi gājiena gar krastu, lai sasniegtu taku, kas ved uz mežu. Taču večuks nezin kādēļ šķita tiepjamies pretī.

Kas viņam vainas, Ben? — es vaicāju.

Ek! — nikni atsaucās Bens. — Tas vīrs muļķis, ser, negrib vest mūs pa upi uz augšu.

Kādēļ tu nevēlies, draugs? — es apvaicājos večukam. — Ja tu mūs aizvedīsi, es tev samaksāšu vairāk un vēl kaut ko uzdāvināšu.

Masa, — vecais noteikti atbildēja, — laiva nav mana. Un, ja es to pazaudēt, es vairs nevarēt pelnīt… man nebūt ko ēst manam vēderam … man nebūt neviens, neviens penijs.

Bet kāpēc lai tu pazaudētu laivu? — es izbrīnījies jautāju, jo labi pazinu šo upes nogabalu un zināju, ka te nebija ne atvaru, ne zemūdens straumju.

Ipopo, masa, — vecais vīrs paskaidroja.

Es lūkojos uz laivinieku, nesaprazdams, ko viņš melš.

Ipopo varbūt bija kāds bīstams vietējais juju, par kuru līdz šim nebiju dzirdējis?

Sis ipopo, — es piesardzīgi klaušināju, — kur tad tas dzīvo?

Vai! Masa nekad to neredzēt? — vecais vīrs izbrīnījies jautāja. — Tur — tur ūdenī, tuvu pie apriņķa priekšnieka mājas. . . Tads liels, tads kā motors — oho! — tāds briesmīgi stiprs.

Par ko viņš runā? — Bobs pilnīgā neizpratnē vaicāja.

Un pēkšņi man atausa gaisma. — Viņš runā par hi- popotamu ganāmpulku upē lejpus apriņķa priekšnieka majas, — es paskaidroju, — bet viņš lieto tik jaunu saīsinājumu, ka es pats uz mirkli apstulbu.

Vai viņš domā, ka tie ir tik bīstami?

Laikam gan, kaut nevaru iedomāties, kādēļ. Kad pēdējo reizi biju šeit, tie bija ļoti rāmi.

Cerēsim, ka tie joprojām ir rāmi, — piebilda Bobs.

Es atkal pagriezos pret večuku. — Paklausies, draugs. Ja tu mūs aizvedīsi pa upi uz augšu, es tev maksāšu sešus šiliņus un uzdāvināšu cigareti, nu? Un, ja reiz šis ipopo salauzīs tavu laivu, es samaksāšu, lai tu vari nopirkt jaunu, dzirdi?

Es dzirdēt, ser.

Vai esi ar mieru?

Es ar mieru, ser, — atbildēja vecais vīrs, vēl joprojām cīnīdamies ar šaubām. Mēs lēnītēm braucām pa upi uz augšu, tupēdami laivas dibenā puscollu dziļā ūdenī.

Man šķiet, tie nevar būt sevišķi bīstami, — ierunājās Bobs, nevērīgi vilkdams roku pa ūdeni.

Kad es biju šeit pēdējo reizi, piebraucu tiem laivā klāt līdz trīsdesmit pēdām un nofotografēju tos, — es sacīju.

Sie ipopo tagad niknāki, — nesmalkjūtīgi iejaucās Bens. — Pirms divi mēneši viņi nogalināja trīs vīrus un salauza divas laivas.

Tas skan ļoti nomierinoši, — Bobs noteica.

Mums priekšā no brūnā ūdens daudzās vietās pacēlās klinšu izciļņi. Jebkurā citā reizē tie tiešām būtu arī izskatījušies pēc klinšu ciļņiem, taču tagad ikviens no licm atgādināja hipo galvu, viltīga, ļauna hipo galvu, kurš pats noslēpies tumšajos ūdeņos un gaida mūs piebraucam tuvāk. Bens — acīmredzot atcerēdamies leģendu par savu drosmi, tiekoties ar meža govi — lūkoja pat uzsvilpot, bet mēģinājums iznāca gaužām nevarīgs, un es pamanīju, ka viņš bailīgi pētī ūdens klaju mums priekša. Galu gala tādam hipo, kas pasācis uzbrukt laivām, tas iepatīkas, tāpat kā cilvēkēdājam tīģerim, un viņš visiem spēkiem centīsies tīrā sporta pēc sagādāt cilvēkiem nepatikšanas, bet mani nebūt nevilināja divkauja ar pustonnas smagu zvēru divdesmit pēdu dziļā, duļķainā ūdenī.

Vecais vīrs, kā vēroju, vadīja mūsu laivu gar pašu krastmalu, manevrēdams tā, lai mēs, cik vien iespējams, turētos seklumā. Krasts bija kraujš, taču tur bija daudz zālēm apaugušu izciļņu, pret kuriem varētu atsperties, ja vajadzētu glābties, jo klintis bija rievainas, atgādināja nekārtīgās kaudzēs samestus žurnālus. Koki, kas auga klinšu virsotnēs, stiepa savus zarus pāri ūdenim, mēs peldējām kā pa ēnainu tuneli, izbiedēdami brīžiem kādu zivju dzeni, kas aizzibēja mūsu laivai pa priekšu kā dzīva, zila asteszvaigzne, vai arī kādu melnbaltu tārtiņu, kurš aizlaidās pret straumi, muļķīgi ķiķinot savā nodabā un kājām skarot ūdeni; gar knābi abās pusēs tam plīvoja garas, dzeltenas ūsas.

Pamazām apliecām upes līkumu un tad apmēram trīssimt jardu priekšā pretējā krastā pamanījām baltu sēkli sīki robotām malām. Večuks, to ieraudzījis, atvieglots nogrudzināja un sāka airēt možāk.

— Esam jau gandrīz galā, — es priecīgi sacīju, — un nesastapām neviena hipo.

Nebiju lo vel lāgā izteicis, kad pēkšņi kād$ klints bluķis, kuram peldejam garam apmēram piecpadsmit pēdu attālumā, iznira no ūdens, paraudzījās uz mums ar izbrīna pilnām, izvalbītām acīm un izšļāca divas slaidas ūdens šaltis kā mazs valītis.

Par laimi, mūsu drosmīgā komanda pārvarēja vēlēšanos visi barā lēkt ārā no laivas un peldus traukties uz krastu. Vecais laivinieks svelpjoši ievilka elpu un iegrūda airus tik dziļi ūdenī, ka laiva apstājās, sakuldama putas. Tad mēs klusi sēdējām un blenzām uz hipo, un hipo tupēja un blenza uz mums. Viņš šķita vēl vairak pārsteigts nekā mēs. Izblīdušais pelēksārtais purns peldēja ūdens virsū kā ķermenim atšķelta galva spiritistu seansā. Platās acis pētīja mūs ar maza bērna nevainīgo skatienu. Ausis kustējās šurp un turp, it kā mādamas mums. Hipo smagi nopūtās un pavirzījās mazliet tuvāk, vēl joprojām raudzīdamies uz mums ar plaši ieplestajām, nevainīgajām acīm. Piepeši Ogastins tik spalgi iesvilpās, ka mēs visi salēcāmies, bezmaz apgāzdami laivu. Klusi, bet nikni viņu apsaucām, turpretim hipopotams turpināja mūs vērot tikpat nesatricināmā mierā.

Nav ko baidīties, — Ogastins skaļi ierunājās, — tā ir mātīte.

Viņš izrāva vecajam no rokām airi, kuru tas gan negribēja dot, un sāka ar aira galu sist pa ūdeni tā, ka uzlēca augstas šļakatas. Hipo plaši pavēra muti, atklādams tādus zobus, kādus katram gan būtu vērts redzēt pašam savām acīm. Tad pēkšņi, turklāt, šķiet, bez kādas fiziskas piepūles, lielā galva nozuda zem ūdens. Kādu brīdi visi bijām pārliecināti, ka zvērs papeldējis tieši zem mums, bet tad galva atkal iznira, šoreiz — mums par lielu atvieglojumu — apmēram divdesmit jardus tālāk. Hipo vēlreiz izšļāca divas ūdens strūklas, itin laipni pakustināja ausis un iegrima atpakaļ, lai pēc dažiem mirkļiem iznirtu vēl tālāk. Večuks atkal nokrekšķējās un atņēma Ogastinam airi.

Ogastin, kāpēc tu darīji tādas muļķības? — es vaicāju, cenzdamies savai balsij piešķirt stingru un bargu izteiksmi.

Ser, tas ipopo nebija vīrietis … tas mātīte, —

Ogastins paskaidroja, aizvainots par manu neuzticēšanos viņam.

Kā tu to zināji?

Masa, es pazīt visus ipopo šajā upē, — viņš teica. — Sitais — mātīte. Ipopo vīrietis mūs aprīt uzreiz. Šī mātīte nav tik nikna kā viņas vīrs.

Lai dzīvo vājais dzimums! — es uzbildu Bobam, kamēr večuks, pēkšņi kļuvis drudžaini aktīvs, tik ātri pāršāvās ar laivu šķērsām pāri upei, ka kanoe ņirkstē- dama atdūrās pret sēkļa oļiem. Mēs izcēlām krastā savu mantību, pieteicām vecajam, lai mūs pagaida, un posāmies uz pitona alu.

Taka sākumā veda cauri veciem iezemiešu tīrumiem, kur bija nogāzti un, krustu šķērsu sakrituši, trūdēja milzu koki. Starp to stumbriem kādreiz bija audzēta un novākta manioka, bet pēc tam zeme pamesta atmatā, un tagad līdums blīvi apaudzis ar pamežu — ērkšķu krūmiem un dažādiem staipekņiem. Šādos pamestos plēsumos allaž ir daudz dzīvas radības, arī tagad, kad mēs lauzāmies cauri tīteņaugu un krūmu biezoknim, putnu te bija baru bariem. Gaisā laidelējās skaistie, mazie mušķērāji kā zilpelēki traipiņi leknajā zaļumā; staipekņiem apvīto koku stumbru krēslībā, sienāžus ķerstīdami, rosīgi lēkāja mazi putneļi, kas ļoti atgādināja mūsu sarkanrīklītes; koši raiba vārna pacēlās spārnos un smagnēji aizlidoja, brīdinoši ķērkdama; rožainiem ziediem klātu ērkšķu krūmu biezoknī, kurā sanēja lielas, zilas bites, mūs sagaidīja strazds ar veselām skaistu treļļu kaskādēm. Labu brīdi taka veda pa šo miklo, piekarsušo pamežu, kas sniedzās mums līdz jostas vietai, tad tas pēkšņi izbeidzās un taciņa izvijās zeltainā savannā, kura virmoja karstajā gaisā.

Lai arī cik jaukas šādas savannas izskatās, iešana pa tām ir gaužām grūta. Zāle bija asa un dzelkšņaina un auga kumšķiem, lai kā lamatās notvertu neuzmanīgu gājēju. Tur, kur saules stari krita uz pelēkiem klinšu bluķiem, to neskaitāmiem vizlas graudiņiem izraibinātā virsma neganti žilbināja acis. Saule karsēja mūsu muguras, un tās atspīdums, ko reflektēja akmeņu vizuļojošā virsma, dedzināja seju ar pārkurinātas krāsns svelmi. Sviedriem noplūduši, bridām pa saules sakaitēto āri.

Ceru, ka tam sasodītajam rāpulim būs pieticis sajēgas ielīst alā kādā ēnainākā vietā, — es sacīju Bobam. — Uz šīm klintīm taču var cept olas.

Ogastins, kurš enerģiski soļoja mums pa priekšu un kura gaiši sarkanais sarongs sviedru miklumā bija pārvērties tumša vīna krāsā, pagriezās atpakaļ un, pār visu sviedriem aplāsojušo seju ņirgdams, līdzjūtīgi apvaicājās:

Masa — karsti?

Briesmīgi karsti, — es atteicu. — Vai iīdz tai vietai vēl tālu?

Nē, ser, — viņš atbildēja, rādīdams uz priekšu, — tepat ir… Vai masa neredzēt to vīru, ko es atstāju par sargu?

Sekoju viņa pirksta norādītajam virzienam un tālumā ieraudzīju laukumu, kur senlaikus kāds vulkāna izvirdums bija sagūzmējis klintis kā nekārtīgā kaudzē samestas gultas drānas un pa diagonāli pāri savannai izveidojusies miniatūra klinšu grēda. Tās virsotnē ieraudzīju saulē pacietīgi sēžam divus medniekus. Pamanījuši mūs, viņi piecēlās un sveicienam māja mums ar draudīga izskata šķēpiem.

Vai šī ir alā? — uztraucies uzsauca Ogastins.

Alā, alā,— viņi atkliedza.

Kad mēs sasniedzām mazās grēdiņas pakāji, es uzreiz sapratu, kādēļ pitons izraudzījies sev tieši šīs aizsardzības pozīcijas. Klints virspuse bija saskaldīta daudzās savstarpēji savienotās seklās alās, ko vējš un ūdens bija nogludinājis, un tās visas lēzeni tiecās augšup, tā ka iemītniekiem nedraudēja briesmas lietus periodā noslīkt. Ikvienas alas ieeja bija pēdas astoņas plata un apmēram trīs pēdas augsta, pietiekami liela čūskai, bet par mazu, lai pa to varētu brīvi kustēties citi dzīvnieki. Mednieki ar gudru ziņu bija aizdedzinājuši zāli alas apkaimē, gribēdami rāpuli izsvēpēt. Taču čūsku tas nebija uztraucis, toties mums tagad vajadzēja līdz potītēm brist pa biezu ogļu un putekļainu pelnu kārtu.

Mēs abi ar Bobu nometāmies uz vēdera un plecu pie pleca līdām iekšā alā, lai uzzinātu pitona atrašanās vietu un izplānotu operāciju. Drīz vien konstatējām, ka jau trīs četras pēdas no ieejas ala kļūst šaurāka, tā ka uz priekšu varēja tikt tikai viens cilvēks, pavisam pie- plakdams pie zemes. Pēc žilbinošās saules gaismas ārpusē ala šķita divtik tumša, un mēs neko nevarējām saskatīt. Vienīgais norādījums, ka čūska patiesi atrodas alā, bija skaļi, nikni šņācieni, kas atskanēja, tikko mēs pakustējāmies. Mēs pilnā balsī saucām, lai padod kabatas bateriju, un, kad tā bija izsaiņota un mums pasniegta, palaidām gaismas strēli šaurajā ejā.

Astoņas pēdas tālāk eja izbeidzās ar apaļu iedobumu klintī, un tajā saritinājies gulēja pitons, spuldzītes gaismā zvīļodams kā nospodrināts. Tas bija aptuveni piecpadsmit pēdu garš, cik no acu uzmetiena varēja spriest, un tik resns, ka Gargantuā nebija velti to salīdzinājis ar savu milža gurnu. Turklāt rāpulis bija ļoti sliktā omā. Jo ilgāk spīdinājām tam virsū gaismu, jo intensīvāki un spalgaki kļuva šņācieni, līdz beidzot tie pārgāja negantā spiegšanā. Izlidām atpakaļ saules gaismā un apsēdāmies, ādas krāsa mums abiem bija gandrīz tāda pati kā medniekiem, jo tumšie pelni bija biezā kārtā pielipuši pie mūsu sasvīdušās miesas.

Tam zvēram jāapmet ap kaklu cilpa, un tad vilk- sim cik spēka, kamēr dabūsim to laukā, — Bobs ieminējās.

Jā, bet cilpa ir jādabū tam ap kaklu. Man nebūtu nekāda prieka iestrēgt šajā ejā, ja pitonam ienāktu prātā uzbrukt. Tur nav kur apgriezties, un neviens arī nevarēs steigties palīgā, ja sāktos divkauja.

Tiesa gan, — Bobs piekrita.

Ir tikai viena iespēja, — es teicu, — Ogastin, aizteci aši, aši un nocērt man dakšotu zaru … labi lielu … saprati?

Jā, ser, — Ogastins atbildēja un, vicinādams mācēti ar plato asmeni, devās uz mežmalu, kas atradās apmēram trīssimt jardu atstatu.

Iegaumē, — es brīdināju Bobu, — ja mums izdo-, sies to izvilkt ārā, mēs nevaram paļauties uz medniekiem. Kamerūnā visi pārliecināti, ka pitoni ir indīgās čūskas; viņi par nāvējošu uzskata ne tikai pitona kodienu, bet domā, ka pitons var noindēt cilvēku arī ar piešiem, kas atrodoties tam zem astes. Tādēļ, ja sagūstīsim čūsku, mēs nevaram satvert to aiz galvas un gaidīt, ka viņi ķersies pie astes. Tev vajadzēs satvert vienu galu, kamēr es turēšu otru, un mēs varam vienīgi cerēt, ka viņi nebaidīsies pieturēt čūsku pie vidus daļas.

Lieliskas izredzes, — noteica Bobs, domīgi vilkdams gaisu caur zobiem.

Pa to laiku atgriezās Ogastins ar garu nūju, kurai galā bija žāklis. Pie žākļa es piestiprināju cilpā smalku auklu, kas, pec tirgotāja apgalvojuma, spējot izturēt trīssimt mārciņu smagumu. Tad atritināju apmēram piecdesmit pēdu garu auklas gabalu un atlikušo kamolu iedevu Ogastinam.

Es tagad līdīšu alā un mēģināšu apmest cilpu čūskai ap kaklu, skaidrs? Ja man izdosies, es uzkliegšu, un tad visiem medniekiem kopā tā jāvelk, saprati?

Sapratu, ser.

Kad būs jāvelk, — es sacīju, piesardzīgi nolaizdamies uz vēdera pelnu klājienā, — dieva dēļ, neļauj viņiem raut pārāk spēcīgi… es negribu, lai tā negantniece uzveļas man virsū.

Lēnām līdu pa eju uz priekšu, turēdams nūju ar auklu rokā, bet bateriju — zobos. Pitons joprojām šņāca tikpat nikni. Nu vajadzēja lūkot nūju izbīdīt uz priekšu tā, lai cilpu varētu dabūt pāri čūskas galvai. Tas man šķita neiespējami, kamēr baterija jātur zobos, jo pat pie mazākās kustības gaismas strēle aizmaldījās visur, tikai ne tur, kur vajag. Izņēmu bateriju no mutes, noliku uz klints tā, lai gaisma apspīdētu čūsku, un ārkārtīgi uzmanīgi virzīju nūju uz rāpuļa pusi. Pitons, protams, bija saritinājies blīvā kamolā, galvu nolicis pašā kamola vidū. Kad biju nūju dabūjis izejas pozīcijā, man

vajadzēja panākt, lai čūska pace] galvu. Vienīgā iespēja to izdarīt bija sāpīgi bakstīt rāpuli ar nūjas galu.

Pēc pirmā pieskāriena mirdzošie līkumi šķita aiz niknuma pietūkstam un alā atbalsojās tik spalgs un sirdīgs šņāciens, ka man bezmaz nūja izkrita no rokas. Satvēris to stingrāk sasvīdušajā plaukstā, es pabakstīju atkal un atkal izdzirdu spalgu šņācienu. Piecas reizes man vajadzēja čūskai piebakstīt, lai beidzot gūtu panākumus. Pitona galva pēkšņi izslējās virs gredzenu ritu]a un pašāvās pretī nūjas galam, atvērtā mute spuldzes gaismā sārti ielāsmojās. Taču kustība bija tik spēja, ka es nepaguvu uzmest cilpu. Čūska pašāva galvu uz priekšu trīs reizes, bet visi mani mēģinājumi uzmest cilpu beidzās neveiksmīgi. Visļaunākais bija tas, ka es atrados par tālu; visā garumā izstieptā roka kopā ar nūjas svaru padarīja manas kustības gaužām neveiklas. Beidzot, samircis sviedros gluži slapjš, izlīdu saules gaismā papūtināt sāpošo roku.

Tas neder, — sacīju Bobam. — Čūska galvu paslēpusi rituļa līkumos un tikai lāgiem to pašauj uz priekšu . . . nav nekādas iespējas uzmest cilpu.

Ļauj man arī pamēģināt, — Bobs dedzīgi teica.

Viņš paķēra nūju un ielīda alā. Pagāja labs brīdis,

un mēs redzējām vienīgi viņa lielās kājas, kas spirinājās, meklēdamas atbalstu alas ieejā. Tad parādījās arī viņš pats, neganti lādēdamies.

Nav nekādas jēgas, — Bobs sacīja. — Ta mes nekad netiksim tai klāt.

Ja mednieki mums dabūtu kūju ar līku galu, tādu, kādas mēdz lietot aitu gani, vai tu domā, ka varētu ar to aizķert vienu gredzenu un izvilkt čūsku ārā? — es vaicāju.

Šķiet, ka varētu, — Bobs teica. — Vismaz es varētu to piespiest atritināties, lai mēs tiktu tuvāk pie galvas.

Tā nu Ogastins tika vēlreiz sūtīts uz mežu, kad bijām viņam īsi izskaidrojuši, kāda kūja mums vajadzīga, un drīz vien viņš atgriezās ar divdesmit pēdas garu zaru, kurš vienā galā bija līks kā makšķerāķis.

Būtu labi, ja tu varētu ielīst līdzi alā un man pār plecu rādīt gaismu, — Bobs sacīja. — Ja nolieku bateriju uz akmens, es katrreiz pakustoties to nogāžu.

Mēs ielīdām alā abi un gulējām cieši plecu pie pleca. Kamēr es spīdināju bateriju, Bobs lēnām virzīja milzīgo āķi tuvāk čūskai. Lēnītēm, lai rāpuli bez vajadzības nesatramdītu, viņš uzlika to uz virsējā gredzena, novietoja kārti pa tvērienam, ierīkojās pats ērtāk un tad rāva no visa spēka.

Rezultāts bija spējš un negaidīts. Mums par lielu pārsteigumu, viss čūskas ritulis, īsu mirkli pretojies, sāka slīdēt lejup pa eju mums pretī. Bobs priecīgi parāpās atpakaļ (tādējādi saspiezdams mūs abus vēl ciešāk kopā) un parāva no jauna. Čūska pieslīdēja mums tuvāk un tad sāka ritināties vaļā. Bobs parāva vēlreiz, un čūska atritinājās vēl vairāk; tā paslēja galvu un mēģināja mums uzbrukt. Saspiesti kā lielas sardīnes pārāk mazā kārbā, mēs spējām virzīties vienīgi atpakaļ, un tā nu šļūcām uz vēdera atpakaļiski, cik ātri vien spējām. Beidzot mums izdevās sasniegt mazliet platāku vietu ejā un iegūt lielāku telpu manevrēšanai. Bobs satvēra kārti un drūmā apņēmībā pavilka vēl. Man viņš atgādināja neveiklu, ļoti nopietnu melno strazdu, kas stīvē laukā no zemes milzīgu tārpu. Mēs atkal ieraudzījām ārprātīgā niknumā šņācošo čūsku; pitona gredzeni drebēja no muskuļu sasprindzinājuma, kad tas centās atbrīvoties no āķa, kas bija apžņaudzis ķermeni. Vēl viens pamatīgs rāviens, es kalkulēju, un Bobs atraus čūsku līdz alas ieejai. Žigli izrāpos ārā.

— Atnesiet virvi! — uzbļāvu medniekiem. — Aši… aši… virvi!

Viņi jau traucās izpildīt pavēli, kad Bobs parādījās alas ieejā, pietrausās kājās un atkāpās pēdējai ofensīvai, lai izrautu čūsku ārā, kur mēs varētu to sagūstīt. Bet, kāpjoties atpakaļ, viņš nejauši uzkāpa uz ļodzīga akmens un atmuguriski novēlās zemē. Kārts viņam izšļuka no rokām, čūska ar varenu atspērienu atbrīvojās no āķa un tik ātri, kā ūdens iesūcas dzēšlapā, ieslīdēja kādā alas spraugā, kas šķita par mazu pat pelei. Kad jau pēdējās četras pēdas čūskas astes dzīrās pazust zemes ciļņos, mēs abi ar Bobu metamies tai virsū, sagrābām ciet un ar izmisīgu spēku centāmies to noturēt. Jutām vareno muskuļu pulsāciju, kad čūska, paslēpusies dziļi klints aizā, centās atbrīvot asti no mūsu tvēriena. Pamazām, collu pa collai glumās zvīņas slīdēja ārā no mūsu sasvīdušajām plaukstām, un tad pēkšņi čūska bija pazudusi. Kaut kur no klints dzīlēm atskanēja triumfējošs šņāciens.

Nojaukušies ar pelniem un sodrējiem, nobrāztiem delmiem un lieliem, sviedros samirkušās drānās abi ar Bobu apsēdāmies un aizelsušies skatījāmies viens uz otru. Parunāt mēs nespējām.

Viņa aizbēgt, masa, — aizrādīja Ogastins, kuram, šķiet, piemita liels talants konstatēt acīm redzamus faktus.

— Tā ir loti stipra čūska, — Gargantuā drūmi piebilda.

Neviens cilvēks nevaret to noturēt ciet ala iekšpusē, — Ogastins sacīja, cenzdamies mūs mierināt.

Ļoti, |oti stipra čūska, — atkal atsāka Gargantuā, — daudz stiprāka nekā cilvēks.

Klusēdams es pasniedzu visiem cigaretes, un mēs, nosēdušies uz pelnu paklāja, uzsmēķējām.

Nu labi, — es beidzot filozofiski noteicu, — esam darījuši, ko varējām. Cerēsim, ka nākamreiz veiksies labāk.

Taču Bobs nespēja samierināties. Ieraudzīt savu sapņu pitonu tik tuvu, bezmaz jau sagūstīt to un tad tomēr pazaudēt — tas gandrīz gāja pāri viņa spēkiem. Kamēr mēs kravājām kopā tīklus un virves, viņš klimta apkārt, nikni kaut ko savā nodabā purpinādams, un, kad posāmies mājup, drūmi mums sekoja.

Saule bija noslīdējusi jau pavisam zemu, un, kad bijām pārgājuši pāri savannai un iebriduši pamestajā līdumā, pār zemi nolaidās zaļgana krēsla. Miklajā krūmu biezoknī malu malās gailēja milzīgi jāņtārpiņi, margodami kā safīri, un siltajā gaisā šaudījās uguns- mušas, uz mirkli iezalgodamās kā rožainas pērles tumšajā biezoknī. Gaiss bija piesātināts ar vakara smaržām — malkas, dūmu, valgas zemes un rasā samirkušu ziedu smaržu. Vecīgā, drebošā balsī iebrēcās pūce, kaut kur tai atsaucās otra.

Upe mijkrēslī šķita kā dzīva bronzas sega, kad mēs devāmies pāri pienaini baltajam sēklim. Večuks un zēns, čokurā sarāvušies, bija aizmiguši laivas priekšgalā. Viņi pamodās un klusēdami vizināja mūs lejup pa tumšo straumi. Pakalna, galā, augstu virs mūsu galvām, redzējām lielās mājas gaišos logus un dzirdējām patafona muziķu, kas šķita pavadījums mūsu airu šļakstiem. Sīku, baltu kodīšu mākonis ietina laivu, kad tuvojāmies krastam. Gaužām vārs, smalks mēnessirpis irās caur meža filigrānu mums aizmugurē, un koku tumšajā ēnā atkal smeldzīgi un skumji brēca pūces.

OTRA NODAĻA

PLIKGALVAINIE PUTNI

Vēstule ar kurjeru

Misteram Dž. Darelam Zooloģijas sektorā, ĀAK pārvaldē, Mamfē

Godājamais ser!

Se es nosūt Jums divas dzīvniekus, tie ir līdzīgi tiem dzīvnieki ko Jūs man parādij uz bildītēm. Vis naudu, ko jūs grib man sūtīt, lūdzu, ietin mazā papīr gabaliņā un iedod tam zēnam kas atnes dzīvniekus. Jūs zin ka mednieks allažiņ ir nitīrs, tāpēc jūs varbūt atsūtit man ziepes gabaliņu.

Ar sirsnīgu sveicienu Jūsu

Pīters N'amabongs

Astoņu jūdžu atstatu Krosas upes pretējā krastā aiz bieza meža atrodas mazais Ešobi ciematiņš. Es labi pazinu šo ciematu un tā iedzīvotājus, jo kādā no saviem iepriekšējiem ceļojumiem nodzīvoju tur vairākus mēnešus. Tur bija daudz dzīvnieku, un Ešobi ļaudis ir labi mednieki, tādēļ arī tagad, uzturēdamies Mamfē, loti gribēju atkal nodibināt kontaktu ar ciema iedzīvotājiem un uzzināt, vai viņi nevarētu nākt man talkā dzīvnieku sagādē. Tā kā labākā iespēja iegūt informāciju vai nosūtīt vēstis ir izmantot vietējo tirgu, tad ataicināju pie sevis mūsu pavāru Filipu. Viņš bija jauks puisis, vienmēr platā smaidā pavērtām lūpām; Filips bija. ieņēmies soļot stīvā, militārā gaitā un, kad tika uzrunāts, nostājās miera stājā; varēja domāt, ka viņš dienējis armijā, kaut gan īstenībā nebija to ne acīs redzējis. Smagiem soļiem viņš uzkāpa lievenī un nostājas manā priekšā kā īsts gvardes kareivis.

Filip, man jāsastop kāds cilvēks no Ešobi, saprati?

Jā, ser.

Kad tu ej uz tirgu, sameklē man kādu cilvēku no Ešobi un atved šurp, es viņam iedošu vēstuli, ko aiznest uz Ešobi, saprati?

Jā, ser.

Tikai neaizmirsti, dzirdi? Sameklē kādu no Ešobi.

Jā, ser, — noteica Filips un aizsoļoja atpakaļ uz virtuvi. Viņš nekad netērēja laiku liekām sarunām.

Pagāja divas dienas, bet pie manis neviens no Ešobi neparādījās, un, būdams aizņemts ar citiem darbiem, es to biju pavisam aizmirsis. Taču ceturtajā dienā pa aleju uz manu pusi uzvarētāja gaitā soļoja Filips, vezdams līdzi visai iztrūcinātu gadus četrpadsmit vecu zēnu. Jauneklis, posdamies ceļā uz «lielpilsētu» Mamfi, acīmredzot bija uzcirties savās labākajās drānās, aizkustinošā garderobē, kas sastāvēja no skrandainām haki krāsas bikšelēm un balta rupja auduma krekla, kurš laikam bija pašūts no veca maisa, jo uz muguras vēl rēgojās noslēpumains, toties dekoratīvs uzraksts ar ziliem burtiem «RAŽOTS LIE». Galvā viņš bija uzmaucis salmu platmali, kam laiks un ilga valkāšana piešķīruši blāvu, sudrabaini zaļu vizmu. Sī nedrošā būtne tika stumšus uzstumta uz lieveņa, un tās sagūstī- tājs sastinga miera stājā tāda cilvēka izskatā, kuram pēc ilgas un grūtas vingrināšanās beidzot izdevies sevišķi sarežģīts burvju mākslas triks. Filipam bija ļoti savdabīgs runas veids, un man vajadzēja krietni ilgu laiku, kamēr sāku saprast, ko viņš saka, jo viņš bēra žargona vārdus neiedomājamā ātrumā, turklāt dīvainās balss modulācijās, kas reizē atgādināja gan fagoti, gan pulka feldfēbeli, un tik nelabi rēca, it kā visi cilvēki būtu kurli. Kad Filips bija uztraucies, viņu gandrīz nemaz nebija iespējams saprast.

Kas viņš ir? — es vaicāju, norādīdams uz puisi.

Filips izskatījās aizvainots.

Tas ir tas cilvēks, ser, — viņš norēcās, it kā censtos kaut ko ieskaidrot bērnam, kuram sevišķi grūta galva. Viņš ar lielu maigumu palūkojās uz savu protežējamo un uzbelza tam pa muguru tik spēcīgi, ka zēns bezmaz novēlās no lieveņa.

Redzu, ka tas ir cilvēks, — es pacietīgi atteicu, -— bet ko viņš grib?

Filips, uzacis saraucis, uzmeta niknu skatienu drebošajam zeņķim un iebelza tam vēlreiz starp lāpstiņām.

— Runā! — viņš iebaurojās. — Runā, masa gaida!

Mēs pacietīgi gaidījām. Puisis mīņājās, mulsi kustināja kāju pirkstus, bailīgi, pamuļķīgi smaidīja un urbās ar skatienu grīdā. Mēs pacietīgi gaidījām. Pēkšņi viņš pacēla skatienu, noņēma platmali, palocīja galvu un vārgā balsī noteica:

Labrīt, ser.

Filips ar starojošu smaidu pavērās manī, it kā šis labrīts būtu pilnīgākais izskaidrojums zēna klātbūtnei. Nolēmis, ka mūsu pavāram daba nav piešķīrusi prasmīga un smalkjūtīga pratinātāja talantu, es iztaujāšanu uzņēmos pats.

Kā tevi sauc, draugs? — es jautāju.

Pīters, ser, — viņš vārgi atteica.

Viņu sauc Pīters, ser, — ierējās Filips gadījumam, ja es teikto varbūt nebūtu sapratis.

Labi, Pīter, un kādas vajadzības dēļ tu esi pie manis atnācis? — es turpināju iztauju.

Masa, šis cilvēks, jūsu pavārs, man sacīja, ka masa vajadzīgs cilvēks aiznest vēstuli uz Ešobi, — samulsis paskaidroja zēns.

Ā! Tu esi no Ešobi? — es noprasīju, sākdams atskārst sakarību.

Jā, ser.

Filip, — es noteicu, — tu taču esi muļķis no dzimšanas.

Jā, ser, — Filips, iepriecināts par šo atestāciju, atteica.

Kādēļ tad tu man neteici, ka šis cilvēks ir no Ešobi?

Kā! — Filips iesaucās, satriekts līdz savas feld

fēbeļa sirds dziļumiem. — Es taču masa teicu, ka tas ir tas cilvēks.

Redzēdams, ka ar Filipu nav ko iesākt, pievērsos atkal zēnam.

Paklau, draudziņ, vai tu pazīsti Ešobi kādu vīru, vārdā Eliāss?

Jā, ser, pazīstu.

Jauki. Tad aizej pie Eliāsa un pasaki, ka esmu atkal atbraucis uz Kamerūnu zvērus ķert, skaidrs? Aizej un pasaki, ka es vēlos, lai viņš atkal medī man zvērus. Aizej un pasaki, lai viņš atnāk uz Mamfi ar mani aprunāties. Pasaki viņam, ka šis masa dzīvo AAK masa mājā, saprati?

Sapratu, ser.

Labi, tātad aizskrien aši, aši uz Ešobi un pasaki to Eliāsam, ja? Es tev iedošu cigaretes, lai tev būtu patīkamāk iet pa mežu.

Zēns saņēma cigaretes kopā saliktās plaukstās, palocīja galvu un uzsmaidīja man.

Paldies, masa, — viņš noteica.

Labi… un tagad steidzies uz Ešobi. Laimīgu ceļu!

Paldies, masa, — zēns vēlreiz noteica, iebāza cigaretes sava ērmīgā krekla kabatā un teciņiem aizdi- pināja prom pa aleju.

33

Eliāss ieradās pēc divdesmit četrām stundām. Kad es uzturējos Ešobi, Eliāss bija mans pastāvīgais mednieks, tādēļ jutos gaužām priecīgs, ieraudzījis pa aleju tuvojamies resno, lācīgo afrikāni, kura pitekantropa fizionomija, redzot vecu paziņu, bija atņirgta platā smaidā. Kad bijām sasveicinājušies, viņš svinīgi pasniedza man duci banānu lapās rūpīgi ievīstītu olu un es savukārt revanšējos ar kārbu cigarešu un mednieka nazi, ko biju šim nolūkam atvedis līdzi no Anglijas. Tad uzsākām nopietnas sarunas par dzīvniekiem. Vispirms viņš man sīki izstāstīja par visiem zvēriem, ko nomedījis un sagūstījis šajos astoņos gados pēc manas aizbraukšanas, un pastāstīja, kā klājas maniem daudzajiem draugiem medniekiem. Veco N'ago nonāvējusi meža govs, Andrajam kāds ūdenszvērs sakodis kāju, Semjuelam šaujot sasprāgusi šautene, un viņam (tavu nelaimi!) norauta gandrīz visa roka, bet Džons

pavisam nesen nogalinājis lielāko mežacūku, kāda jebkad redzēta, un pārdevis ga|u par vairāk nekā divām mārciņām. Un tad Eliāss negaidot ieminējās par kaut ko, kas lika man saausīties.

Vai masa vēl atceras to putnu, kas masa tik dikti patika? — viņš savā piesmakušajā balsī vaicāja.

Kādu putnu, Eliās?

To putnu, kam nav spalvu uz galvas. Kad masa pagājušo reizi dzīvot Mamfē, es atnest divus putnēnus.

To putnu, kas ligzdu aplipina ar māliem? To ar sarkano galvu? — es satraukts prašņāju.

To pašu, — viņš apstiprināja.

Kas ir ar to putnu? — es jautāju.

Kad es dzirdēt, ka masa atkal Kamerūnā, es aiziet uz mežu meklēt to putnu, — Eliāss paskaidroja. — Es atcerēties, ka masa tik dikti patīk tas putns. Es rņeklet un meklēt pa mežu divas, trīs dienas.

Viņš apklusa un, aci piemiedzis, noraudzījas manī.

Nu?

Es viņu atrast, masa, — viņš sacīja, smaidīdams pār visu ģīmi.

Tu to atradi? — Es bezmaz nespēju ticēt šādai laimei. — Kur tad … kur tas dzīvo? . . . Cik putnu tu redzēji? .. . Kāda tā vieta izskatās? . . .

Tas ir tur, — Eliāss turpināja, pārtraukdams manu draudžaino jautājumu straumi, — tur vienā vietā liela, liela klints. Viņš dzīvo uz kalna, ser. Viņam māja uz augstas klints.

Cik māju tu redzēji?

Es redzēt trīs, ser. Bet viena māja nav gatava, ser.

Par ko te tāds uztraukums? — apvaicājās Džekija, iznākdama uz lieveņa.

Picatliartes, — es īsi atteicu, un Džekijai par godu jāsaka, ka viņa tūliņ saprata, par ko es runāju.

Picatliartes ir putns, kuru vēl pirms dažiem gadiem pazina vienīgi no izbāzeņiem nedaudzos muzejos un kuru savvaļā bija redzējuši varbūt tikai divi eiropieši. Sesilam Vebam, kas toreiz bija Londonas zooloģiskā dārza pastāvīgais dzīvnieku kolekcionētājs, izdevās notvert un pārvest dzīvu pirmo šā retā putna eksemplāru. Sešus mēnešus vēlāk, kad biju Kamerūnā, man atnesa

divus pieaugušus putnus, bet tie pa ceļam uz mājām diemžēl nobeidzās no aspergilozes, sevišķi bīstamas plaušu slimības. Un nu Eliāss ir uzgājis šo putnu ligzdošanas vietu un mēs, ja vien laimēsies, varēsim iegūt dažus putnēnus un paši tos izaudzēt.

Vai tiem putniem mājās jau bija mazuļi? — vai- caju Eliāsam.

Varbūt ir, ser, — Eliāss šaubīdamies atteica. —- Es mājās neskatīties. Man bail, putns var aizskriet.

Paklau, — es sacīju Džekijai, — te atliek tikai viens — doties uz Ešobi un pārliecināties. Jūs ar Sofiju palieciet te un uzraugiet dzīvniekus; es paņemšu līdzi Bobu un pāris dienu pavērošu Picathartes. Pat ja tiem nav mazuļu, būs interesanti apskatīt šo putnu savvaļā.

Labi. Kad jūs iesiet? — Džekija jautaja.

Rīt, ja varēšu sadabūt nesējus. Pasauc Bobu un saki viņam, ka nu mēs beidzot tiešām dosimies ekspedīcijā. Pasaki, lai viņš sagatavo vajadzīgos rīkus čūsku ķeršanai.

Nākamajā rīta pavisam agri, kad gaiss vēl bija samērā vēss, pie Džona Hendersona mājas ieradās astoņi afrikāņi. Pēc parastās patielēšanās, kuram kādu nesamo ņemt, viņi uzlika mūsu bagāžu uz sprogainajām galvām, un mēs sākām iet uz Ešobi. Šķērsojusi upi, mūsu mazā karavāna devās pāri savannai, kur bija notikušas neveiksmīgās pitona medības; pretējā pusē tikuši, iegājām noslēpumu pilnā mežā. Taka, kas veda uz Ešobi, vijās un locījās starp koku stumbriem tik sarežģītos zigzagos, ka būtu novedusi izmisumā pat senās Romas ceļu būvētājus. Dažuviet tā apmeta lielu līkumu, vairīdamās no kāda milzu klints bluķa vai nokrituša koka, bet citā vietā veda tieši šādiem šķēršļiem virsū, tā ka mūsu nesējiem vajadzēja vai nu apstāties un izveidot dzīvu konveijeru, lai pārceltu nastas pār koka stumbru, vai arī slidināt nesamo lejup pa klints sienu.

Biju Bobu brīdinājis, ka pa ceļam sastapsim ļoti maz dzīvu būtņu vai pat nesastapsim nemaz, bet viņš tomēr uzbruka katram satrunējušam stumbram, kam gājām garām, cerēdams, ka atradīs tajā kādu retu dzīvnieku. Man ir bezgala apnicis dzirdēt un lasīt nostāstus par

briesmu un šausmu pilnajiem tropu mežiem, kur čum un mudž plēsīgie zvēri. Pirmkārt, šis mežs nav bīstamāks par mūsu Ņū Forestu vasarā, un, otrkārt, dzīva radība ne čum, ne mudž; nebūt nav katrā krūmā noslēpies kāds mežonīgs plēsoņa, kas gaidīt gaida, kad varēs uzbrukt. Dzīvnieki mežā, protams, mīt gan, bet tie ļoti piesardzīgi turas pa gabalu. Varu droši teikt, ka cilvēks, kas būs gājis cauri mežam līdz Ešobi, galā nonācis, varēs uz pirkstiem saskaitīt «meža zvērus», ko ceļā redzējis. Cik ļoti es vēlētos, lai šie nostāsti būtu patiesi! Cik ļoti es vēlētos, lai katrā krūmā slēptos «neganti meža iemītnieki» un uzglūnētu laupījumam! Cik nesalīdzināmi vieglāks tad būtu dzīvnieku ķērāju darbs.

Vienīgās savvaļas būtnes ceļā uz Ešobi bija tauriņi, kas droši vien nebija lasījuši attiecīgās grāmatas, jo neizrādīja nekādu tieksmi mums uzbrukt. Visur, kur taka noslīdēja nelielā ielejā, pašā apakšā irdzēja mazs strautiņš un abos dzidrās urdziņas miklajos, ēnainajos krastos bija nometušies tauriņu bari; tie lēnām cilāja spārnus, tā ka pa gabalu strauta krasti mirgoja dažādās krāsās, kuras mainījās no ugunssarkanas uz baltu, no gaišzilas uz mēļu un purpurkrāsu; tauriņi šķita it kā transā ar spārniņietn aplaudējam spirdzinošajai ēnai. Nesēju brūnās, muskuļotās kājas nevērīgi kāpa tiem tieši virsū, un pēkšņi mēs līdz jostas vietai atradāmies virpuļojošā, krāsainā tauriņu karuselī; tie, spārnos sacēlušies, lidinājās mums apkārt un, kad bijām pagājuši garām, atkal nometās uz melnās zemes, kas bija trekna un valga kā augļu torte un tikpat labi arī smaržoja.

Milzīgs, vecs koks iezīmēja pusceļu uz Ešobi, koks, kas bija tik biezi notīts liānām, ka stumbru gandrīz nemaz nevarēja redzēt. Tā bija atpūtas vieta, un mūsu nosvīdušie nesēji, elsdami un elpu svelpjoši caur priekšzobiem izgrūzdami, nolika nešļavas zemē un sa- tupās rindā turpat līdzās. Es piedāvāju visiem cigaretes, un mēs sēdējām, smēķēdami tās ar baudu un nesteidzīgi; meža mijkrēslī, kur bija ēnains kā katedrālē, nejuta ne mazākās vējpūtas, un dūmi taisnās, svēdrai- nās strūkliņās cēlās taisni gaisā. Vienīgās skanas bija lielo, zaļo cikādu — ar tām bija pilni koki — nerimstošā, vienmuļā sisināšana un degunragputnu bara apskurbušās klaigas tālumā.

Smēķēdami vērojām brūnās meža scinku ķirzaciņas, kas medīja starp koku saknēm mums visapkārt. Sīs mazās ķirzaciņas vienmēr ir ļoti glītas un spožas, it kā būtu iemērktas šokolādē un nule iznākušas no veid- nītes — mirdzošas un gludas. Tās kustējās lēni un apdomīgi, it kā bītos notraipīt savu skaisto tērpu, un spožām ačelēm lūkojās visapkārt, slīdēdamas pa savu mazo pasaulīti — brūnām, satrunējušām lapām, sīku sēnīšu biezokņiem un sūnu mauriņiem, kas sedza akmeņus kā paklājs. Ķirzaciņu laupījums bija neskaitāmas sīkas radībiņas, kuras dzīvo pamežā, — mazās, melnās vabolītes, steidzīgas kā bēres nokavējuši kaprači, gausie, glumie gliemezīši, kas ar savām gļotām auda sudrabainu filigrāna rakstu uz lapām, un mazītiņie riekstbrūnie circenīši, kas tupēja pakrēslī, kustinot šurp turp savas milzīgi garās ūsas kā makšķernieki, upes krastā, sēdēdami.

Tumšajos, mitrajos dobuļos starp koka platajām saknēm turpat sev līdzās ieraudzīju sīkus kukainīšus, kas mani vienmēr ļoti interesējuši. Atpūtas brīdī tie izskatās kā sīciņi garkāju odi, bet tiem ir puscaurspīdīgi, bālgani spārniņi. Kukainīši tupēja bariņos, apmēram pa desmit katrā, viegli trīsināja spārniņus un mīņājās ar tievajām kājiņām kā nepacietīgi rumaki. Kad tos iztramda, tie visi kopā paceļas spārnos un uzsāk gaisā sarežģītu deju, ko ļoti interesanti vērot. Pacēlušies apmēram astoņu collu augstumā, tie izveido apļi laukumiņā, ko varētu nosegt ar apakštasīti, un sāk ļoti ātri virpuļot, pie tam daļa lidinās tikai augšup lejup, bet pārējie — horizontāli kā ritenis. No tālienes skats ir visai dīvains, jo kukaiņu bariņš atgādina virpuļojošu, palsi mirgojošu bumbu, kas brīžiem nedaudz maina formu, tomēr visu laiku turas gaisā tai pašā vietā. Kukainīši lidinās ātri, un to ķermenīši ir tik sīki, ka acs spēj uztvert vienīgi bālgano spārniņu vizmojumu. Jāatzīstas, šī izrāde gaisā mani bezgala, valdzina, un gājienos pa mežu es parasti noklīstu sānis, lai uzietu šo insektu barus, iztramdītu tos un liktu tiem dejot man par prieku.

Ešobi mēs sasniedzām pusdienlaikā; es konstatēju, ka ciems ļoti maz pārvērties, kopš biju te pirms astoņiem gadiem. Redzēju to pašu saujiņu putekļos nokūpējušo niedru būdu divās nevienāda garuma rindās un plašo eju starp tām, kas bija vienlaikus arī ciema galvenā iela, rotaļu laukums bērniem un suņiem un kašņā- šanās vieta kārnajiem mājputniem. Eliāss lāčoja preti mūs apsveikt, gaužām uzmanīgi laipodams bērneļu un dzīvnieku ņudzeklī, viņam pa pēdām sekoja mazs puišelis, kas uz galvas nesa divus lielus zaļus kokosriekstus.

Sveicināts, masa, jūs esat ieradies? — viņš aizsmakušā balsī uzsauca.

Sveiks, Eliās! — es atbildēju.

Viņš līksmi mums uzsmaidīja, kad nesēji, vēl joprojām pūzdami un elsdami, nokrāva mūsu bagāžu pašā ciema ceļa vidū.

Vai masa padzersies no kokosrieksta? — Eliāss jautāja, savicinot mačeti.

Jā, ar lielāko prieku, — es atteicu, izslāpis paskatīdamies uz milzīgajiem riekstiem.

Eliāss sāka enerģiski rosīties. No tuvākās būdas tika iznesti divi sagrabējuši krēsli, mūs abus ar Bobu apsēdināja mazā, ēnainā laukumiņā ciema ceļa vidū, kur mūs apstāja vesels bars pieklājīgi klusējošu, bet ļoti ieinteresētu ešobiešu. Ātri un veikli rīkodamies ar mačeti, Eliāss atlobīja riekstiem biezo virskārtu. Kad rieksta smailais gals bija atlobīts, viņš ar mačetes asmeni aši nošķēla smailīti un pasniedza mums katram pa riekstam; tie bija glīti attīrīti, un mēs varējām nodzerties vēso, saldo sulu. Katrā kokosriekstā bija apmēram divarpus glāzes šā slāpes veldzējošā, higiēniski nevainojami saglabātā nektāra, un mēs ar lielu patiku izbaudījām ik malku.

Kad bijām atpūtušies, tūliņ ķērāmies pie apmetnes iekārtošanas. Divsimt jardu no ciema tecēja maza upīte, kuras krastos izraudzījāmies laukumu, ko nebija grūti nolīst. Vairāki vīri, ar mačetēm apbruņojušies, devās turp un sāka izcirst sīkos krūmus un kociņus, bet otra grupa ar īskātainiem, platiem grābekļiem nolīdzināja sarkano zemi. Beidzot — pēc parastajiem ķīviņiem, kuros cits citu godā par stulbeņiem, pēc dažiem sēdstreiķiem un citādām nelielām sadursmēm — lau- kūms bija notīrīts; tas izskatījās pēc slikti uzarta lauka, bet mēs nu varējām uzsliet teltis. Kamēr tika vārītas pusdienas, nogājām lejā pie upītes un ledainajā ūdenī mazgājām nost melnumus un sviedrus, vērodami rožaini brūnos vēžus, kas no klinšu spraugām māja mums ar savām šķērēm, un juzdami, kā sīkās, mirdzošās zilsarkanās zivtiņas maigi skrubinās gar mūsu kājām. Atspirguši devāmies atpakaļ uz nometni un redzējām, ka tur nodibinājusies zināma kārtība. Kad bijām paēduši, atnāca Eliāss, aptupās mūsu telts nojumes paēnā, un mēs sākām apspriest medību plānus.

Kad iesim apskatīt putnu, Eliās?

-— Ē, masa, zin, pašreiz ir par karstu. Šajā laikā putns mežā meklē ēst. Vakarā, kad kļūst auksts, putns laižas uz mājām strādāt, un tad mēs iesim skatīties.

Labi, atnāc pulksten četros, saproti? Tad iesim skatīt putnu.

— Jā, ser, — Eliāss pieceldamies sacīja.

Ja tu nebūsi runājis patiesību, ja mēs to putnu nedabūsim redzēt un tu būsi mani muļķojis, es tevi nošaušu, saprati?

Ē! — viņš smiedamies iesaucās. — Es nekad masa nemuļķoju, goda vārds, ser.

Labi, iesim un pārbaudīsim.

Jā, ser, — viņš noteica, savilkdams sarongu ciešāk ap resnajiem gurniem, un aizlāčoja atpakaļ uz ciemu.

Pulksten četros saule bija jau aizslīdējusi aiz meža augstākajiem kokiem un gaisā valdīja vakara siltais, rēnais klusums. Eliāss atgriezās, šoreiz košā saronga vietā ap gurniem aptinis netīru skrandu. Nevērīgi viņš pamāja ar mačeti.

Es atnācu, masa, — viņš paziņoja. — Vai masa gatavs?

Jā, — es atbildēju, pakārdams plecā tālskati un somu. — Iesim, medniek.

Eliāss veda mūs vispirms pa putekļaino ciema galveno ielu, tad spēji iegriezās šaurā gatvē, kas vijās starp būdām. No turienes nonācām nelielā nolīstā laukumiņā, kur auga spilvaini maniokas krūmi un noputējuši banānu koki. Tad taka šķērsoja mazu strautiņu un ielocījās mežā. Pirms bijām nogriezušies no ciema ielas, Eliāss man parādīja kādu kalnu un teica, ka tur esot Picatliartes mājokļi, un, lai gan kalns šķita paceļamies turpat netālu, es tomēr zināju — tam nevar ticēt. Kamerūnas mežs ir lidzigs burvju spoguļu dārzam. Šķiet, jūsu mērķis ir tepat, tepat, pavisam tuvu, bet, ja sākat iet turp, tas it kā nemitīgi atkāpjas. Un reizumis jums, tāpat kā Alisei Brīnumzemē, jāiet uz pretējo pusi, lai to sasniegtu.

Gluži tā bija ar šo kalnu. Taka neveda vis taisni pie tā, bet visneiedomājamākā veidā līkločoja šurp un turp pa mežu, līdz man jau sāka likties, ka neesmu noskatījis īsto kalnu, kad Eliāss man rādījāt Taču tajā pašā brīdī taka sāka vest strauji augšup, un bija skaidrs, ka esam nonākuši kalna pakājē. Eliāss nogriezās no takas, ienira pameža krūmos un, caur zobiem klusi šņākuļodams, cirta sev ar mačeti ceļu cauri liānu biezoknim un ērkšķu krūmiem, klusi sperot kājas mīkstajā lapu paklājā. Pēc īsa brītiņa mēs jau rāpāmies augšup tik stāvā kraujā, ka Eliāsa pēdas reizēm rēgojās man pie pašām acīm.

Vairākums pauguru un kalnu Kamerūnā veidoti visai dīvaini, un tajos grūti uzrāpties. Tie radušies senos laikos no vulkānu izvirdumiem; apakšzemes spēki kalnus izspieduši zemes virspusē, piešķirot tiem savdabīgu formu. Kalni ir apbrīnojami ģeometriski pareizi — gan vienādmalu trijstūri, gan šauri leņķi, gan konusi vai skaldni — un slienas augšup tādā neiedomājamā formu daudzveidībā, ka es nemaz nebrīnītos, ja vienu vai otru no šīm kalnu grupām izmantotu par uzskates līdzekli kādas sevišķi sarežģītas un nesaprotamas Eik- līda teorēmas demonstrēšanai.

Kalns, pa kura nogāzi mēs patlaban rāpāmies augšup, veidoja gandrīz ideālu konusu. Kad esat kādu gabalu parāpies, jums sāk likties, ka tas ir daudz stāvāks, nekā jums šķitis iesākumā, un vēl pēc ceturtdaļstundas jūs esat cieši pārliecināts — kalna virsotne būs līdzīga adatas smailei. Eliāss devās augšup tik viegli, it kā ietu pa līdzenu zemes ceļu, pieliekdamies un veikli izlocīdamies pa zaru starpu un izlīkumodams starp krūmiem, turpretī mēs abi ar Bobu svīzdami, elsdami un pūzdami cīnījāmies viņam nopakaļ, brīžiem mezdamies pat četrrāpus, lai tikai noturētos ar viņu solī. Tad, mums par atvieglojumu, gandrīz pašā kalna virsotnē pamatne izlīdzinājās plašā terasē, un cauri koku biezoknim mēs ieraudzījām turpat netālu pēdas piecdesmit augstu, ar papardēm un begonijām apaugušu granīta klinti un tās piekājē milzīgus, ūdens nogludinātus akmens bluķus.

šī ir tā vieta, masa, — Eliāss teica apstādamies un atbalstīja savu resno dibenu pret klints bluķi.

Labi, — mēs ar Bobu vienā balsī atsaucāmies un piesēdāmies atvilkt elpu.

Kad bijām atpūtušies, Eliāss izveda mūs cauri akmens bluķu labirintam līdz vietai, kur klints nokare bija izvirzījusies uz priekšu, pāri apakšējām klintīm. Pagājām nelielu gabaliņu zem šīs nokares, tad Eliāss pēkšņi apstājās.

Tur viņiem māja, masa, — viņš sacīja, atņirdzis skaistos zobus lepnā smaidā. Viņš norādīja augšup uz klinti, un pēdas desmit virs mums es ieraudzīju Picatliartes ligzdu.

Pirmajā acu uzmetienā tā šķita līdzīga milzīgai bezdelīgas ligzdai, kas darināta no sarkanbrūna māla un sīkām saknītēm. Ligzdas apakšējā daļā mālos bija ievītas garākas saknes un zāļu stiebri; tie nokarājās lejup kā bārda, un bija grūti pateikt, vai putns, ligzdu vijot, bijis nevīžīgs vai arī tas darīts maskēšanās nolūkā. Lai nu kā — pinkainā sakņu un zāļu stiebru bārda labi nomaskēja ligzdu, tā izskatījās kā dubļos saķepis zāļu kumšķis, kas pielipis pie klints nelīdzenās, ūdens izgrauztās sienas. Ligzda bija apmēram futbola bumbas lielumā un atradās lieliski izraudzītā vietā — klints nokare to pasargāja no lietus.

Mūsu pirmais uzdevums bija izpētīt, vai ligzdā ir kas iekšā. Par laimi, turpat tuvumā auga slaids, jauns kociņš, kurā mēs pārmaiņus uzrāpāmies, lai ielūkotos ligzdā. Jutāmies vīlušies: tā bija tukša, kaut gan sagatavota olu novietošanai, jo bija izoderēta ar atsperīgā paklājiņā savītām sīkām saknītēm. Pagājāmies pa klinti mazliet tālāk un ieraudzījām vēl divas ligzdas, vienu gluži tādu pašu kā pirmāk apskatīto, otru — pusgatavu. Taču ne vēsts no mazuļiem vai olām.

Ja mēs paslēpties, putns pēc maza laiciņa pārnāks mājās, ser, — ieminējās Eliāss.

Tu domā? — es šaubīdamies jautāju.

Jā, ser, noteikti, ser.

Labi, pagaidīsim brītiņu.

Eliāss aizveda mūs nostāk, kur klintī bija izgrauzta ala, kuras ieeju gandrīz pilnīgi aizsedza milzīgs akmens bluķis, un mēs paslēpāmies šajā dabiskajā aizsegā. No šejienes varējām labi pārredzēt klinti, pie kuras karājās ligzdas, bet paši palikām neredzami, jo mūs turpat vai pavisam noslēpa akmens siena. Apmetāmies tur un sākām gaidīt.

Mežs satumsa, jo saule bija noslīdējusi jau pie paša apvāršņa. Debesis caur lapu biezokni un liānu pinumiem mums virs galvas šķita zaļas, ar zeltainiem plankumiem un izskatījās kā milzu pūķa sāns, kas vizuļo starp kokiem. Ieskanējās vakaram raksturīgie trokšņi. Tālumā dzirdējām mona pērtiķu bara kāju ritmisko dunoņu, kad tie, uz naktsmītni steigdamies, lēca no koka kokā, radot tādu troksni, it kā bangas sistos pret klinšainu krastu; pa vidu šad tad noskanēja kāda pērtiķa. sauciens: «Oink . . . oink.» Bars devās mums garām kaut kur lejāk, kalna pakājē, bet krūmu un koku biezoknis bija pārāk blīvs, lai mēs varētu tos ieraudzīt. Tiem sekoja parastā degunragputnu svīta; putniem pārlidojot no koka uz koku, spārni izraisīja fantastiski skaļu, negantu troksni. Divi ielaidās zaros virs mums, palika tur tupam, tumši iezīmēdamies zaļajās debesīs, un uzsāka garu, sarežģītu sarunu, klanīdami un šūpodami galvas, plātīdami knābjus, spiegdami un histēriski ķērkdami viens uz otru. Putnu ērmīgās galvas ar lielajiem knābjiem, uz kuriem kā cīsiņi izlocījās kaulaini izciļņi, rēgojās pret debess fonu kā šaušalīgas velnu maskas Ceilonas iezemiešu dejā.

Kad sāka krēslot, insektu nerimtīgais orķestris ieskanējās tūkstoškārt skaļāk, un ieleja pie mūsu kājām trīsēja šai sanoņā. Kaut kur dziesmu uzņēma koku varde — izgrūda garu trelli un tad pieklusa, it kā būtu urbusi ar mazu pneimatisko urbīti kokā caurumu un vajadzējis darbarīku apstādināt un pagaidīt, kamēr tas atdziest. Pēkšņi man ausīs iesitās kāda pavisam jauna skaņa. Tādu vēl nekad nebiju dzirdējis, un es uzmetu Eliāsam jautājošu skatienu. Viņš bija sastindzis un vērīgi raudzījās tumšajā liānu un lapu mudžeklī.

Kas tas ir? — es čukstus vaicāju.

Putns, ser.

Pirmais kliedziens bija atskanējis kaut kur krietni patālu lejā, bet nu sekoja otrs, daudz tuvāk. Tā bija dīvaina skaņa, kuru aprakstīt iespējams tikai aptuveni, izklausījās ta ka pēc Pekīnas sunīša spalga rējiena, tomēr kliedziens bija daudz smalkāks un žēlabaināks. Tas atskanēja vēl un vēlreiz, taču neparko nevarējām putnu ieraudzīt, kaut krēslā vai acis no pieres izskatījām.

Vai tu tiešam domā, ka tas ir Picatliartes? — Bobs čukstēja.

Nezinu . . . Nekad vēl neesmu dzirdējis šādu skaņu.

Pēc īsa pārtraukuma kliedziens atskanēja vēlreiz, jau

pavisam tuvu, un mēs gulējām aiz klints bluķa, neuzdrošinādamies ne pakustēties. Netālu no mūsu slēpņa auga pēdas trīsdesmit augsts jauns koks, nolīcis no lianas smaguma, kura zvana virves resnumā bija apvijusi kociņu cilpu cilpām, bet savu galveno stumbru paslēpusi otra, tuvumā augoša koka lapotnē. Visa apkārtne jau tinās biezā, necaurredzamā krēslā, vienīgi jauno koku, kas gura sava slepkavas mīlas pilnajās skavās, apmirdzēja rietošās saules pēdējie stari, tā ka tas spilgti izdalījās uz tumšā fona. Un, it kā būtu pacēlies aizkars un atklājis mums šo miniatūrskatuvi, mūsu acu priekšā piepeši parādījās īsts, dzīvs Picatliartes.

Es teicu — piepeši, un tā paliesi arī bija. Tropu mežā dzīvnieki un putni kustas ārkārtīgi klusi un jūs tos ieraugāt tik pēkšņi un negaidīti, it kā tikko uzburtus. Resnā liāna meta milzu cilpu no jaunā kociņa galotnes, un šai cilpā sēdēja putns, viegli šūpodamies un galvu piešķiebis, it kā klausītos. Redzēt savvaļas dzīvnieku dabiskos apstākļos allaž ir pārdzīvojums, bet apziņa, ka tu vēro izcilu retumu, kuru līdz šim vispār skatījuši tikai daži cilvēki, padara pārdzīvojumu vēl daudz satraucošāku. Tāpēc mēs ar Bobu gulējām un raudzījāmies uz putnu kaislīgi un alkatīgi kā divi filatēlisti, kas maza puišeļa albumā ieraudzījuši melnā penija marku.

Picatliartes bija apmēram kovārņa lielumā, tikai augums tam bija apaļīgs, gludens, kā melnajam strazdam. Kājas bija garas un spēcīgas, acis lielas, ar caururbjošu skatienu. Krūtis liegi gaišdzeltenas, bet mugura un garā, skaistā aste grafīta pelēkuma, palsa, it kā nopūderēta. Spārnu ārējās malas bija melnas, kas brīnum jauki izcēla krūšu un muguras krāsu. Taču vislielāko interesi izraisīja putna galva. Uz tās nebija nevienas spalviņas: piere un galvvi'dus bija spilgtā debess ziluma, pakausis koši sārts, bet galvas sani un vaigi — melni. Parasti plikgalvains putns rada visai nepatīkamu iespaidu, liekas, ka tas sirgst ar kādu nelāgu nedziedināmu slimību, bet Picatliartes ar savu trīskrāsaino galvu izskatījās lieliski — it kā tam galvā būtu valdnieka kronis.

Apmēram minūti pašūpojies uz liānas, putns nolaidās zemē un sāka lēkāt starp klintīm dīvainiem, lieliem lēcieniem, kurus bija ārkārtīgi interesanti vērot. Tā nebija parastā putniem raksturīgā lēkāšana, Picatliartes atrāvās no zemes tā, it kā spēcīgo kāju vietā tam būtu atsperes. Putns pazuda no mūsu redzes loka klinšu starpā, un mēs dzirdējām to iekliedzamies. Gandrīz tajā pašā mirklī atskanēja atbildes sauciens klints virsotnē, un, paraugoties turp, ieraudzījām otru putnu zarā virs mums; tas no augšas pārlūkoja ligzdas, kas bija piestiprinātas pie klints nokares. Pēkšņi tas spirālveidīgā lidojumā metās lejup, nosēdās uz vienas ligzdas malas, mirkli vēroja apkārtni un tad paliecās uz priekšu, lai sakārtotu mata resnuma saknīti, kas bija izspraukusies no vijuma. Pēc tam putns uzlēca gaisā — citādi to nav iespējams pateikt — un šāvās lejup gar klints nokāri tumšajā mežā. Otrs putns pacēlās no zemes un aizlidoja tam pakaļ, pēc īsa brītiņa mēs dzirdējām, kā tie biezoknī žēlabaini sasaucas.

Ē, — ierunājās Eliāss, pieceldamies un izstaipīdamies, — prom ir.

Vai tie atpakaļ nenāks? — es vaicāju, berzēdams kājas lielu, kas bija notirpis.

Nē, ser. Viņi aiziet mežā meklēt lielu koku, kur gulēt. Rīt viņi nāks atpakaļ būvēt māju.

Nu, tad jau arī mēs varam iet atpakaļ uz Ešobi.

Mūsu kāpiens lejup veicās daudz ātrāk nekā rāpša- nās kalnā. Zem koku lapotnēm tagad bija tik tumšs, ka mēs vai ik brīdi pazaudējām pamatu zem kājām un krietnu gabalu šļūcām uz dibena, pa ceļam izmisīgi tverdamies pie kokiem un saknēm, lai kaut mazliet piebremzētu. Ešobi galveno ielu sasniedzām nobrāzušies, saskrāpēti un aplipuši ar trūdzemi. Es jutos pacilāts, jo biju redzējis dzīvu Picatliartes, bet vienlaikus mani apbēdināja apziņa, ka mums nav nekādu cerību iegūt mazu|us. Skaidrs, ka tad nebija nekādās jēgas ilgāk kavēties Ešobi, tādēļ nolēmu nākamajā dienā doties atpakaļ uz Mamfi un, ejot cauri mežam, šo to savākt mūsu dzīvnieku kolekcijai. Viens no labākajiem veidiem, kā Kamerūnā vākt dzīvniekus, ir izsvēpēt cauros kokus, un mūsu ceļā uz Ešobi biju ievērojis vairākus lielus kokus ar dobumiem, kurus šķita vērts pārmeklēt.

Nākamajā rīta paša agruma savācām savas mantiņas un aizsūtījām nesējus ar tām pa priekšu. Tad mēs ar Bobu Eliasa un vēl trīs Ešobi mednieku pavadībā sekojām viņiem lēnākā gaitā.

Pirmo koku atradām, kad bijām nogājuši pa mežu trīs jūdzes, un tas atradās paša Ešobi ceļa malā. Pusotra simta pēdu augsts, un lielākā daļa stumbra caura kā taure. Izsvēpēt cauru koku ir īsta māksla. Tas ir ilgs un reizēm visai komplicēts process. Pirms ķeras pie grūtā darba, jācenšas, ja vien iespējams, uzzināt, vai dobumā vispār atrodas kaut kas tāds, ko būtu vērts izsvēpēt. Ja kokam ir liels dobums stumbra apakšā, kā tas parasti arī mēdz būt, tad tas ir visai vienkārši. Jāiebāž tikai galva dobumā un jāpalūdz, lai kāds padauza ar kūju pa stumbru. Ja tur ir kāda dzīva radība, jūs izdzirdēsiet nemierīgu rosīšanos, kad klaudziena troksnis būs apklusis. Un, pat ja jūs nedzirdēsiet dzīvnieku kustamies, par ta klātbūtni liecinās satrunējuša koka putekļi, kas strūklām birs lejup pa cauro stumbru. Ja noskaidrots, ka stumbra iekšienē kāds mitinās, nākamais darbs ir paņemt tālskati un vērīgi izpētīt stumbra augšdaļu, lai konstatētu visas iespējamās izejas, kuras tad jāaizklāj ar tīkliem. Kad arī tas paveikts, vienam cilvēkam jāuzrāpjas augšā kokā, lai savāktu dzīvniekus, kas sapīsies tīklos, jo dobuma apakšējās izejas būs aizsprostotas. Tad jāsakur uguns, un tā ir operācijas viskomplicētākā daļa, jo šādi koku dobumi ir sausi kā labi izkaltuši skali, tātad, ja vien nebūsiet pietiekami piesardzīgs, viss' koks aizdegsies kā lāpa. Vispirms jāsakur maza liesmiņa no sausiem zariņiem, sūnām un lapām un, kad tā labi iedegusies, pakāpeniski jāuzsedz krietni daudz zaļu lapu, lai ugunskurs neliesmotu, bet gruzdētu un no tā paceltos kodīgi dūmi, kas vīsies augšup pa koka dobumu kā pa īstu skursteni. Un tad nu var notikt viss kas, un parasti arī notiek, jo šādos cauros kokos bieži vien majo ļoti dažādi iemītnieki, sākot ar spļaujošajām kobrām un beidzot ar civetu kaķiem, sākot ar sikspārņiem un beidzot ar milzu gliemežiem; pusi burvības un satraukuma šādā svēpēšanas piedzīvojumā sagadā tas, ka nekad nav zināms, kas no turienes vispirms līdīs ārā.

Pirmais koks, kuru mēs izdūmojām, nekādus lielos panākumus nedeva. Mūsu vienīgais guvums bija pāris sikspārņu ar sevišķi ērmīgām sejiņām, trīs milzu tūk- stoškāji, kas izskatījās pēc Frankfurtes desiņām, kurām apakšā piestiprinātas neskaitāmas kājiņas, un maza, pelēka gulētājpele, kas iekoda vienam no medniekiem īkšķī un aizmuka. Tādēļ mēs savācām tīklus, apdzēsām ugunskuru un devāmies tālāk. Nākamais caurais koks bija krietni augstāks un ļoti resns. Stumbra pamatnē bija baznīcas durvīm līdzīgs caurums, un četri no mums varēja ērti nostāties tumšajā koka dobuma. Kad lūkojāmies augšup stumbra izdobtajā iekšienē, kamēr ārpusē kāds dauzīja pa koku ar mačeti, izdzirdām augšā klusas, švīkstošas skaņas un sejas un acis mums pieputēja ar satrunējuša koka smelkmi. Acīmredzot dobumos kaut kas atradās. Mūsu galvenā problēma tagad bija uzdabūt vienu mednieku koka galotnē, lai tas aizsegtu izejas caurumus; koka stumbrs sniedzās apmēram simt divdesmit pēdu augstu un bija gluds un līdzens kā pastaigu spieķis. Sastiprinājām visas trīs virvju kāpnes kopā un vienā galā tām piesējām stipru, vieglu virvi. Tad, iesējuši virvē atsvaru, sviedām to augšup zaru vainagā, kamēr mums sāka sāpēt rokas; beidzot tas pārkrita pār kadu zaru un mēs varējam kāpnes uzvilkt gar koku augšā un nostiprināt. Kad nu visām izejām bija aizvilkti priekšā tīkli, mēs iekūrām uguni stumbra pakājē un gaidījām rezultātus.

Parasti ir jāgaida minūtes četras piecas, līdz dūmi izklīst pa visu dobumu un sākas reakcija, taču šoreiz rezultāts sekoja gandrīz vai tai pašā mirklī. Pirmie pa- radījās pretīga izskata radījumi, ko dēvē par plakanajiem skorpioniem. Kopā ar garajām, tievajām kājām tie ir apmēram zupas šķīvja lielumā un izskatās kā drausmīgi zirnekļi, kuriem pārbraucis pāri ceļa tvaika veltnis un sapresējis tos papīra plānumā. šī īpašība dod tiem iespēju atbaidošā kārtā ložņāt pa visšaurākajām spraugām, kas nav pieejamas nevienam citam dzīvniekam. Turklāt skorpioni slīd pa koka virsmu kā pa ledu gandrīz neticamā ātrumā. Tieši šis ātrums, kustēšanās bez mazākās skaņas un piedevām vēl neskaitāmo tievo kāju mudžeklis padara plakanos skorpionus tik pretīgus un liek cilvēkam instinktīvi atrauties, kaut arī zināms, ka tie ir gluži nekaitīgi. Es stāvēju, pret koku atspiedies, un, kad pirmais skorpions, kā uz burvja mājienu izlīdis no kādas spraugas, sāka rāpot pa manu kailo rokas delmu, man, maigi izsakoties, dūša saskrēja papēžos.

Tikko biju paspējis no pārdzīvotā atjēgties, kad bariem sāka līst ārā pārējie dobuma iemītnieki. Pieci resni, pelēki sikspārņi ieskrēja tīklos un palika tur karājamies, mežonīgi plivinādami spārnus un trakās dusmās vaibstīdamies. Tiem tūliņ pievienojās divas zaļas meža vāveres ar dzeltenbrūniem lokiem ap acīm; tās nikni urkšķēja, ķepurodamās pa tīklu, kamēr mēs nopūlējāmies dzīvnieciņus izvilkt no turienes piesardzīgi, lai tie mūs nesakostu. Vāverēm sekoja sešas pelēkas gulētājpeles, divas lielas, zaļganas žurkas ar oranž- krāsas purnu un dibenu, kā arī slaida, zaļa koku čūska ar milzīgām acīm, kura, izskatīdamās mazliet apvainota, bez pūlēm izslīdēja caur tīkla aci un nozuda pamežā, pirms kāds no mums vispār paguva iedomāties, kā to notvert. Sākās neiedomājama kņada un troksnis: afrikāņi šaudījās dūmu mutuļos, skanēja komandklie- dzieni, kurus neviens ij nedomāja ievērot, sakostie spalgi brēca, mēs kāpām cits citam uz kājām un vicinājām mačetes, ne druskas nedomādami par savu vai citu drošību. Mednieks, kas atradās koka galotnē, arī uzjautrinājās kā mācēdams, spiedza un klaigāja, un lēkāja pa zariem tādā ekstāzē, ka man likās: kuru katru mirkli viņš nogāzīsies zemē. Asaras mums plūda straumēm, bijām aizrijušies dūmos, bet mūsu maisi pildījās ar dzīvo kravu, kas ķepurojās, locījās un lēkāja.

Beidzot pēdējais koka iemītnieks bija izlīdis dienas gaismā, dūmi izklīduši un mēs varējām uzpīpēt un apskatīt cits cita cīņā gūtos ievainojumus. Kamēr darbojāmies ar to, mednieks no koka galotnes nolaida garās virvēs divus maisus, pirms pašam atgriezties zemes

virsū. Es uzmanīgi paņēmu maisus, nezinādams, kas tajos atrodas, un vaicāju medniekam:

Kas tev ir šajā maisā?

— Zvēri, masa, —, viņš saprātīgi atbildēja.

To es zinu, ka zvēri, bet kādus zvērus tu esi noķēris?

Ē! Es nezināt, kā masa tos saukt. Tads kā žurka, bet ar spārniem. Tur iekšā ir viens zvērs ar lielām, lielām acīm, ser, kā cilvēkam.

Mani pēkšņi pārņēma liels satraukums.

Vai tas izskatās kā žurka vai kā pērtiķis? — es saucu uz augšu.

Kā pērtiķis, ser.

Kas tas tāds var būt? — Bobs ieinteresēts vaicāja, kad es sāku raisīt vaļā auklu, ar kuru maiss bija aizsiets.

Nezinu droši teikt, bet man šķiet, ka tas ir buš- bēbijs … Ja nu tiešām, tad tas var būt tikai viens no diviem paveidiem, bet abi ir liels retums.

Pēc ārkārtīgiem pūliņiem es atraisīju auklu maisa augšgalā un piesardzīgi to pavēru. No maisa man raudzījās pretī jauka, maza, pelēka sejiņa ar vēdekļa veidā atpakaļ atšautām ausīm un divām milzīgām, zeltainām acīm, kas uzlūkoja mani tādā izbīlī, ar kādu varētu skatīties padzīvojusi Jaunava, kas pēkšņi savas vannas istabas skapī atklājusi vīrieti. Mazajam radījumam bija garas, cilvēka rokām līdzīgas roķelītes ar slaidiem, kaulainiem pirkstiem. Katram pirkstiņam, izņemot rādītājpirkstu, galā bija mazs, plakans nadziņš, kas izskatījās kā tikko rūpīgi manikirēts, bet rādītājpirkstam bija garš, līks zvēra nags, kurš nepavisam nepiederējās pie tādas mazas cilvēka rociņas.

— Kas tas ir? —Bobs čukstus godbijīgi vaicāja, redzēdams, ka es ar svētlaimīgu ģīmi noraugos uz mazo radījumu.

Tas, — es jūsmīgi atteicu, — ir dzīvnieks, kuru esmu pūlējies saķert ik reizi, kad ierados Kamerūnā. Euoticus elegantulus jeb, kā tas plašāk pazīstams, adatnagainais lemurs, jeb bušbēbijs. Tie ir ārkārtīgi reti dzīvnieki, un, ja mums izdosies šo aizvest uz Angliju, tas būs pirmais eksemplārs Eiropā.

Velns parāvis! — Bobs piedienīgā pārsteigumā iesaucās.

Parādīju mazo zvēriņu Eliāsam.

Tu šito zvēru pazīsti, Eliās?

Jā, ser, es pazīt.

Sādu zvēriņu man ļoti vajag. Ja tu sadabūsi vēl kādu, es tev par katru maksāšu mārciņu. Dzirdēji?

Dzirdēju, ser. Bet masa zin, ka šitie zvēriņi nākt ārā tikai naktī. Sitos zvēriņus medīt vajag ar mednieka lukturi.

Labi, bet tu pasaki visiem medniekiem Ešobi, ka es par katru tadu zvērinu maksāju mārciņu, saprati?

Ja, ser. Es pateikt.

Un tagad, — sacīju Bobam, rūpīgi siedams ciet maisu, kura atradas dārgais guvums, — iesim labi žigli atpakaļ uz Mamfi un ievietosim mazo pieklājīgā krātiņā, kur varēsim to labi apskatīt.

Sasaiņojām savas mantas un straujā solī devāmies pa mežu uz Mamfi, tomēr diezgan bieži apstādamies, lai pavērtu maisu un pārliecinātos, vai dārgajam retumam pietiek gaisa un vai kāds drausmīgs juju nav to aizbūris prom. Mamfi sasniedzām īsi pirms pusdienlaika un drāzāmies iekšā maja, saukdami Džekiju un Sofiju, lai nāk apskatīt mūsu ieguvumu. Uzmanīgi atvēru somu, un Euoticus pastiepa ārā galviņu, noskatīdams mūs visus pēc kārtas ar savām milzīgajām, spožajām acīm.

Ai, cik tas jauksi - iesaucās Džekija.

Vai nav burvīgs?! — piebalsoja Sofija.

Jā, — es lepni paskaidroju, — tas ir . . .

Kā mēs viņu nosauksim? — jautāja Džekija.

Mums jāizdomā viņam piemērots vārds, — teica Sofija.

Tas ir ārkārtīgi rets … — es atsāku.

Kā būtu — Burbulītis? — Sofija ierosināja.

Nē, viņš nemaz neizskatās pēc Burbuļa, — Džekija noteica, zvēriņu kritiski aplūkodama.

Tas ir Euoticus . . .

Varbūt par Sapnīti?

Līdz šim vēl neviens nav tādu aizvedis …

Nē, Sapnltis ari neder.

Nevienā Eiropas zooloģiskajā dārzā vēl . . .

Bet ja nu par Pūciņu? — Sofija nerimās.

Es sāku trīcēt.

— Ja jau nu jums viņš kaut kā jānosauc, sauciet par Bolaci, — es sacīju.

Jā, jā! — Džekija piekrita. — Tas viņam piederas.

Labi, — es noteicu, — priecājos, ka esat beidzot to nokristījušas. Vai nevarētu dabūt kādu krātiņu?

Protams, krātiņš mums ir, — Džekija sacīja. — Par to neraizējies.

Ielaidām dzīvnieciņu krātiņā, kur tas pieplaka pie grīdas un neslēptās šausmās vērās uz mums.

Nu, vai viņš nav jauks? — Džekija atkārtoja.

Tāda lellīte, — vāvuļoja Sofija.

Es nopūtos. Redzēju, ka, par spīti visiem maniem pūliņiem, tiklab mana sieva, kā sekretāre mūžīgi mūžam tūliņ sāks nejēdzīgi salkani čivināt, līdzko ieraudzīs kaut ko pūkainu.

Labi, — es rezignēti noteicu, — jūs droši vien gribēsiet pabarot savu lellīti? Bet jūsu otrs lellītis pa to laiku ies istabiņā un iekamps malciņu džiniņa.

OTRĀ DAĻA

ATKAL BAFUTĀ

Vēstule ar kurjeru Mans mīļais draugs,

priecājos, ka esi atkal Bafutā. Sveicu Tevi. Kad būsi atpūties no ceļojuma, gaidīšu Tevi ciemos.

Tavs uzticamais draugs Bafutas Fons

TREŠA NODAĻA FONA ZVĒRI

Pēc atgriešanās no Ešobi sakrāvām smagajā mašīnā krātiņus ar jau notvertajiem dzīvniekiem un mēs ar Džekiju devāmies ceļā uz Bafutu, atstādami Bobu un Sofiju kādu laiciņu turpat Mamfē, lai viņi lūko iegūt vēl dažus miklā tropiskā meža dzīvniekus.

Ceļojums no Mamfes uz kalniem ir ilgs un nogurdinošs, tomēr tas mani allaž valdzinājis. Sākumā ceļš ved cauri biezajam mežam ielejā, kur atrodas Mamfe. Mūsu kravas mašīna rēkdama lauzās uz priekšu pa sarkano ceļu starp milzu kokiem, ap kuriem vijās liānas un citi tīteņaugi. Lapotnēs, mežonīgi klaigādami, lidinājās degunragputnu bari vai pa pāriem nefrīta krāsas turako, kuru spārni laižoties lāsmoja fuksiju sarkanumā. Uz kritušo koku stumbriem ceļa malā oranžas, zilas un melnas ķirzakas ķīvējās ar sīkajiem zivju dzenīšiem zirnekļu, siseņu un citu gardumu dēļ, kas bija atrodami starp purpurkrāsas un baltziedu tīteņiem. Katrā mazā ielejiņā čaloja pa strautiņam, pār kuriem veda sagrabējuši koka tilti, un, kad tiem pāri rēkdama traucās mašīna, no krastmalu miklās zemes pacēlās spārnos veseli tauriņu mākoņi un mirkli virpuļoja ap dzesinātāju. Pēc pāris stundu brauciena ceļš sāka kāpt kalnā, sākumā gandrīz nemanāmi, mezdams pa mežu daudzas lielas, platas cilpas, un šur tur no zema pameža ka brīnumainas, zaļas strūklakas slējās kokveida papardes. Taču, braucot arvien augstāk kalnos, mežs lāgiem jau atkāpās, dodams vietu savannas laukumiem, kas saulē bija izbalojuši gluži balti.

Pakāpeniski, it kā mestu nost biezu, zaļu mēteli, mežs sāka izzust un tā vietā uzradās savannas. Jautras, saulē apskurbušas ķirzakas skraidīja pāri ceļam, lieli sīko žubīšu bari pacēlās no pameža un šaudījās mašīnai pa priekšu, to koši sarkanās spalvas zibēja kā dzirksteļu lietus lielā uguņošanā. Mašīna rēca un drebēja, no radiatora cēlās garaiņi, kad auto ar pēdējo mežonīgo piepūli uzrāpās plakankalnes korē. Mums aiz muguras palika tūkstoš zaļās nokrāsās margojošais Mamfes mežs, bet priekšā pletās savannas un kalnu grēdas simtiem jūdžu tālu — kroka aiz krokas, līdz pat dūmakā tītajam apvārsnim, zeltainas un zaļas, vietām mākoņu ēnu pāršķeltas; tālas un skaistas tās vizmoja saulē. Šoferis aizbrauca līdz plakankalnes virsotnei, tad strauji nobremzēja, tā ka gaisā sacēlās sarkanu putekļu virpulis, kas nogūla pār mums un mūsu mantību. Viņš laimīgi pasmaidīja pār visu seju kā daždien cilvēks, kas paveicis kaut ko svarīgu.

Kādēļ mēs apstājāmies? — es apjautājos.

Es iet čurāt, — šoferis vaļsirdīgi paskaidroja un nozuda ceļmalas garajā zālē.

Mēs ar Džekiju arī izrausāmies no pārkarsušās kabīnes un aizgājām uz mašīnas pakaļgalu aplūkot, kā jūtas mūsu dzīvnieki. Filips, kas, stalti izslējies, sēdēja uz brezenta rituļa, pagrieza pret mums putekļos gluži sarkanu nokūpējušu seju. Arī viņa platmale, ceļojuma sākumā maigi gaišpelēka, tagad bija kļuvusi koši sarkana. Viņš skaļi nošķaudījās zaļā mutautā un, it kā vainīgs juzdamies, pavērās manī.

Ļoti daudz putekļu, ser, — viņš paziņoja, ja es gadījumā to nebūtu pamanījis. Bet, tā kā mēs ar Džekiju kabīnē bijām gandrīz tikpat nokūpējuši, tad man ne prātā nenāca just viņam līdzi.

Kā klājas dzīvniekiem? — es apvaicājos.

Pavisam labi, ser. Tikai tā krūmu cūka, ser, gan ir briesmīgi nikna.

Ko tad šī tev nodarījusi?

Nozaga manu spilvenu, — Filips sašutis atteica.

Paraudzījos Tikijas, melnkājainā mangusta, krātiņā.

Kliedēdama ceļojuma garlaicību, tā bija izbāzusi ķepu caur režģiem un pamazām vien iestīvējusi krātiņā mazo spilventiņu, kas piederēja pie mūsu pavāra gultas garnitūras. Tagad Tikija omulīgi sēdēja dūnu kupeniņā uz spilvena atliekām un izskatījās gaužām apmierināta.

Neraizējies, — es mierināju pavāru, — nopirkšu tev jaunu. Bet vai tu arī uzmani savas pārējās mantas? Viņa var tev nozagt vēl kaut ko.

Jā, ser, uzmanu, — atteica Filips, uzmezdams drūmu skatienu spalvam aplipušajai Tikijai.

Mēs braucām tālāk pa zeltaino, zaļo un balto savannu, pār mums pletās zilas debesis ar smalkām, vēja izpluinītām baltu mākoņu plēksnītēm, it ka debesīs lidotu sīkas aitu vilnas šķipsniņas. Šai ainavā viss šķita vēja rokudarbs. Lielos, pelēkos klinšu bluķus vējš bija izgrauzis un izdobis fantastiskās formās; garo zāli sagāzis veldrē kā sastingušus viļņus, sīkos kociņus pie- liecis, aplauzījis un izkropļojis. Vēja šalkas un dziesma skanēja visā apkārtnē — zālē tas klusi šņākuļoja, mazos kociņus brīkšķināja un raudināja, bet ap augstajiem, torņveidīgajiem klinšu ragiem taurēja un gaudoja kā negudrs.

Turpinājām ceļu uz Bafutu, un dienas nogalē debesis pārvērtās bālganzeltainās. Kad saule nolaidās aiz vistālākajām kalnu virsotnēm, visa pasaule ietinās dzedrā, zaļā mijkrēslī, un bija jau krietni tumšs, kad mūsu mašīna rēkdama iegriezās pēdējā līkumā un iebrauca Bafutas centrā, Fona rezidencē. Pa kreisi pletās liels pagalms, aiz tā gūzmējās būdas, kurās dzīvoja Fona sievas un bērni. Visam pāri pacēlās kāda liela būda, kur mitinājās Fona tēva gars un liels pulks zemāku gariņu; spokaini, kā lietū un vējā nosūbējis milzu bišu strops, būda slējās pret naksnīgajām zeltainzaļajām debesīm. Pa labi no ceļa uz paugura atradās Fona Atpūtas māja, kas izskatījās kā divstāvu villa Itālijā; tā bija celta no akmeņiem un glīti apjumta ar dakstiņiem. Abus kurpju kastēm līdzīgos stāvus apjoza lielas verandas, ap kurām vijās bugenvili ar rožainiem un ķieģeļsarkaniem ziediem.

Noguruši izrāpāmies no mašīnas un uzraudzījām, kā dzīvniekus un visus piederumus nogādā uz otrā stāva verandu. Tad izkrāva un novietoja mūsu pārējo bagāžu, un, kamēr mēs pūlējāmies cik necik nomazgāt no miesas sarkanos putekļus, Filips savāca savu gultas drānu atlikumu, paņēma kasti ar virtuves piederumiem un pārtiku un aizsoļoja uz virtuves pusi tik stīvi un kareiviski, it ka viņš vadītu militāru patruļu, kurai jāapspiež neliels, bet nikns dumpis. Mēs tikko bijām pabarojuši dzīvniekus, kad viņš atgriezās un pasniedza apbrīnojami garšīgu maltīti; paēduši tūliņ atkritām gultās un gulējam kā beigti.

Nākamajā rītā tūliņ pēc ausmas, kamēr vēl bija vēss, devāmies apliecināt savu cieņu mūsu namatēvam Fonam. Pārgājām pāri lielajam pagalmam un ienirām šauru ieliņu un nelielu laukumiņu labirintā, ko veidoja Fona sievu būdas. Beidzot nonācām maza, milzīgas guaves apēnotā pagalmiņā, kur atradās paša Fona villa, neliela, glīta mūra māja ar dakstiņu jumtu un plašu verandu vienā pusē. Un tur, uz verandas kāpņu augšējā pakāpiena, stāvēja mans draugs Bafutas Fons. Tur viņš stāvēja — garš, slaids, ģērbies vienkāršā baltā tērpā ar ziliem rakstiem. Galvā viņam bija maza micīte tādās pašās krāsās. Šķērsām pāri visai sejai pletās līksmais, draiskais smaids, kuru es tik labi pazinu, un viņš pastiepa mums pretī milzīgu, slaidu roku.

Sveicināts, mans draugs! — es iesaucos un steidzos augšup pa kāpnēm.

Sveicināti, sveicināti . .. Esat atbraukuši . .. Sveicināti! — viņš sauca, satverdams manu roku savā milzīgajā plaukstā, ar otru roku mani apskaudams un sirsnīgi uzsizdams uz pleca.

Kā tev klājas, mans draugs? — es vaicāju, lūkodamies augšup Fona sejā.

Labi, man labi, — viņš atbildēja, smaidīdams pār visu ģīmi.

Man tas likās par maz teikts: viņš ziedēt ziedēja. Kad es viņu pirms astoņiem gadiem pēdējoreiz redzēju, Fonam jau bija krietni pāri septiņdesmitiem, bet aizritējušajos gados viņš bija novecojis mazāk nekā es.

Iepazīstināju viņu ar Džekiju un klusībā uzjautrinājos par milzīgo kontrastu. Fons, sešas pēdas un trīs collas garš, turklāt savā tērpā izskatīdamies vēl garāks, maigi noliecās pār Džekiju (piecas pēdas un viena colla), un viņas roka pazuda kā bērna rociņa Fona lielajā, tumšajā ķepā.

Nāciet, iesim iekšā, — viņš aicināja un, satvēris mūs pie rokas, ieveda savā miteklī.

Mājas iekšiene bija gluži tāda, kādu es to atcerējos, — vēsa, tīkama telpa ar leopardu ādām uz grīdas un koka dīvāniem, ko rotāja skaisti griezumi un kas bija apkrauti ar spilveniem. Mēs apsēdāmies, un viena no Fona sievām atnesa paplāti ar glāzēm yn dzērieniem. Fons ar dāsnu roku ielēja skotu viskiju trīs glāzēs un, smaidā starodams, sniedza tās mums. Es palūkojos uz neatšķaidīto viskiju, kas sniedzās manā glāzē četru collu augstumā, un nopūtos. Lai nu Fons manas prombūtnes laikā būtu darījis ko darīdams, atturībnieku biedrībā iestājies viņš nebija, to es redzēju uzreiz.

Čiri-ho! — uzsauca Fons un vienā malkā iztukšoja pusi savas glāzes satura. Mēs ar Džekiju dzērām nesteidzīgāk.

Mans draugs, — es sacīju, — esmu ļoti priecīgs, tevi atkal redzēdams.

Vā! Priecīgs? — Fons atsaucās. — Es gan esmu priecīgs, tevi redzot. Kad dabūju zināt, ka tu atkal Kamerūnā, es briesmīgi priecājos.

Piesardzīgi iesūcu mazu malciņu viskija.

Man viens cilvēks teica, tu esot dusmīgs uz mani par to, ka es uzrakstīju grāmatu par jauko laiku, ko mēs abi kopā te pavadījām. Tāpēc baidījos braukt uz Bafutu, — es sacīju.

Fons paskatījās uz mani platām acīm.

Kas tas bija par cilvēku teikt tev tādas lietas? — viņš nikni jautāja.

Man to stāstīja viens eiropietis.

Ha! Eiropietis, — atsaucās Fons, paraustīdams plecus, it kā pārsteigts, ka esmu -varējis noticēt tam, ko stāsta kāds baltais. — Skaidri meli.

Cik labi, — es atvieglots atteicu. — Es būtu bijis ļoti bēdīgs, ja zinātu, ka tu uz mani dusmojies.

Nē, nē, es nemaz nedusmojos uz tevi, — Fons sabija, ieliedams manā glāzē jaunu pamatīgu porciju1 viskija, pirms paguvu viņu apturēt. — Tā grāmata, ko tu uzrakstīji . . . man ta traki patika … tu aiznesi manu vārdu pa visu pasauli . . . tagad visi cilvēki zina manu vārdu . . . tas ir jauki.

Es no jauna pārliecinājos, ka esmu par zemu novērtējis Fona spējas. Viņš acīmredzot atzina, ka labāk kļūt populāram jel kādā veidā nekā nemaz.

Tu zini, — Fons turpināja, — te uz Bafutu sāka braukt daudz, daudz ļaužu, visādi, visādi cilvēki, un visi rādīja man tavu grāmatu, kur iekšā mans vārds . . . nu traki jauki.

Jā, jauki gan, — es diezgan satriekts piekritu. ' Man nebija ne sapnī rādījies, ka es, nemaz to neapzinādamies, esmu padarījis Fonu gandrīz vai par literāru varoni.

Toreiz, kad es aizbraucu uz Nigēriju, — viņš sacīja, domīgi pacēlis viskija pudeli pret gaismu, — toreiz, kad es biju Lagosā sagaidīt karalieni, visiem eiropiešiem bija tava grāmata. Daudz, daudz cilvēku lūdza, lai es ierakstu savu vārdu tavā grāmatā.

Raudzījos viņā, muti iepletis; priekšstats, kā Fons Lagosā sēdējis un rakstījis autogrāfus manā grāmatā, laupīja man valodu.

Vai karaliene jums patika? — apvaicājās Džekija.

Vā! Patika? Man viņa trakoti patika. Varena sieva. Maza maziņa, taisni tāda pati kā tu. Bet spēcīga gan, uzreiz var redzēt. Vā! Tā tikai ir viena spēcīga sieva!

Vai tev Nigērijā patika? — es jautāju.

Nepatika, — Fons nevilcinādamies atteica. — Pārāk karsts. Saule, saule, saule, es svīdu vienā gabalā. Bet tā karaliene, tai tik ir spēks … Viņa tik iet un iet, un nesvīst nemaz. Varena sieva.

Viņš, atmiņās kavēdamies, pasmējās un izklaidīgi atkal ielēja mums viskiju.

Es tai karalienei, — viņš turpināja, — uzdāvināju ziloņa zobu. Vai tu to redzēji?

Jā, redzēju, — es atbildēju, atcerēdamies milzīgo, grieztiem ornamentiem rotāto ilkni, ko Kamerūna pasniedza viņas majestātei.

— Es dāvināju to zobu no visas Kamerūnas tautas, — Fons paskaidroja. — Karaliene sēdēja tādā krēsla, un es gāju lēni, lēni un nesu viņai to zobu. Viņa to paņēma. Bet tad visi eiropieši sacīja, ka nav labi radīt karalienei pakaļu, tāpēc visi cilvēki kāpjas atmuguriski. Es arī kāpos atmuguriski. Vā! Tur taču bija pakāpieni! Man bija bail, ka nogāzīšos, bet es gāju lēni, lēni un nenovēlos vis … Bet man bija briesmīgi bail.

Atcerēdamies, kā pieņemšanā pie karalienes kāpies atpakaļ, viņš tā smējās, ka asaras sakāpa acīs.

Nigērija nav laba vieta, — viņš teica, — pārāk karsts … es tā svīdu.

Redzēju, ka, pieminot svīšanu, viņa skatiens atkal pievēršas viskija pudelei, tādēļ steigšus piecēlos un aizbildinājos, ka mums nu patiesi jādodas atpakaļ, jo jāizsaiņo daudz mantu. Fons iznāca līdzi saules pielijušajā pagalmā un, turēdams mūsu rokas, nopietni raudzījās lejup mūsu sejās.

Vakarā taču jūs atkal atnāksiet, — viņš sacīja, — tad iedzersim, vai ne?

Protams, vakarā atnāksim, — es nosolījos.

Viņš starodams paraudzījās uz Džekiju.

Vakarā es tev paradīšu, cik jautri mēs Batutā mākam dzīvot, — viņš sacīja.

Labi, — Džekija, varonīgi smaidīdama, atteica.

Fons atvadīdamies ar cēlu žestu paplēta rokas, tad

pagriezās un iegāja atpakaļ savā namā, bet mēs devāmies uz Atpūtas māju.

Man šķiet, pēc tādas viskija dzeršanas es uz brokastīm pat paskatīties nevarēšu, — Džekija sacīja.

Tā taču nebija nekāda dzeršana, — es protestēju. — Tas bija tāds ka maigs aperitīvs dienas iesākšanai. Šovakar gan tu redzēsi.

Šovakar es nedzeršu . . . Jūs varēsiet dzert divi vien, — Džekija stingri noteica. — Iedzeršu tikai vienu glāzīti un vairak ne.

Kad mēs pēc brokastīm apkopām dzīvniekus, es nejauši pametu skatienu par verandas margām uz ceļa pusi un ieraudzīju mājai tuvojamies pulciņu vīru. Kad viņi pienāca tuvāk, redzēju, ka katrs nes uz galvas vai nu rafijas [2] grozu vai kalabašu [3] , kura kakls bija aizbāzts ar zaļam lapām. Gandrīz nespēju ticēt, ka jau tik drīz sāk nest šurp dzīvniekus, jo parasti mēdz paiet apmēram nedēļa, līdz vēstis izplatās un sāk ierasties mednieki ar saķertajiem dzīvniekiem. Kamēr es, elpu aizturējis, nācējus vēroju, vīri nogriezās no ceļa un sāka kāpt augšup pa verandas daudzajiem pakāpieniem, savā starpā tērgādami un smiedamies. Sasnieguši augšējo pakāpienu, viņi apklusa un nolika savas nešļavas zemē.

Sveiki, draugi! — es viņus uzrunāju.

Labrīt, masa, — viņi, plati smaidīdami, korī atbildēja.

Kas jums tur ir?

Zvēri, ser.

Kā tad jūs zinājāt, ka es braucu uz Batutu zvērus pirkt? — es, bezgala pārsteigts, apjautājos.

Ē, masa, Fons mums pateikt, — atbildēja viens no medniekiem.

Žēlīga debess, ja Fons izplatījis vēstis jau pirms mūsu atbraukšanas, tad mūs tuvākajā laikā pārplūdinās ar dzīvniekiem, — sacīja Džekija.

Mēs jau tagad stāvam ūdenī līdz kaklam, — es atteicu, skatīdamies uz taras klāstu pie savām kājām, — turklāt vēl nemaz neesam izsaiņojuši krātiņus. Bet gan jau kaut kā galā tiksim. Paraudzīsimies, kas viņiem tur ir.

Es noliecos un pacēlu vienu rafijas kurvi. To rokā turēdams, vaicāju:

Kurš no jums atnesa šo?

Es, ser.

Un kas tur ir iekšā?

Mazvavīts, ser.

Kas ir mazvavīts? — jautāja Džekija, kamēr es sāku raisīt vajā auklas, ar kurām kurvis bija pārsiets.

Nav ne mazākās jausmas, — es atbildēju.

—" Vai tomēr nebūtu labāk pavaicāt? — Džekija prātīgi apsvēra. — Kas zina, tur var būt iekšā kāda kobra vai kaut kas tamlīdzīgs.

Tā jau nu ir gan, — es padomājis piekritu.

Pagriezos pret mednieku, kurš bažīgi mani vēroja.

Kas par zvēru tas mazvavīts ir?

Maziņš zvērs, ser."

Vai slikts zvērs? Cilvēkam kož?

Nē, ser, ko nu! Sitais maziņš, ser … mazulītis.

Sā apgalvojuma iedrošināts, atvēru kurvīti un paskatījos iekšā. Pašā dibenā zāles ligzdiņā kūņojās mazs, apmēram trīsarpus collas garš vāverēns. Tas izskatījās tikai dažas dienas vecs, jo vēl bija pārklāts ar jaun- piedzimuša mazuļa maigo, spīdīgo pūku, arī actiņu tam vēl nebija. Uzmanīgi izcēlu zvēriņu ārā, un tas gulēja manā plaukstā, vāri pīkstēdams, pavēris sārto mutīti «o» veidā kā kora zēns, ar sīkajām kājiņām taustīdamies gar maniem pirkstiem. Pacietīgi nogaidīju, kamēr manai sievai pāries antropomorfisma uzplūdi.

Labi, — es sacīju, — ja gribi, paturi to sev. Bet brīdinu tevi, ka būs tīrās briesmas ar barošanu. Vienīgi tādē] vērts pūlēties, ka šī ir melnausainā vāvere, kas ir liels retums.

Gan jau būs labi, — Džekija optimistiski atteica. — Mazais ir dūšīgs, un tas ir galvenais.

Es nopūtos. Atcerējos neskaitāmos vāverēnus, ar kuriem biju cīnījies visās pasaules malās, un katrs nākamais, izrādījās, bija vēl vārgulīgāks un vairāk bojā ejai nolemts par iepriekšējo. Pagriezos pret mednieku.

Sis zvēriņš, draugs, ir labs zvēriņš. Man tas ļoti patīk. Bet maziņš, vai ne? Var tūliņ nomirt, vai ne?

Jā, ser, — mednieks bēdīgi piekrita.

Tāpēc es tagad tev samaksāšu divus šiliņus un iedošu papīru. Pēc divām nedēļām atnāc atkal, saprati, un, ja mazulis būs dzīvs, es tev samaksāšu vēl piecus šiliņus. Vai esi ar mieru?

Jā, ser, ar mieru, — priecīgi smaidīdams, noteica mednieks.

Samaksāju viņam divus šiliņus, izrakstīju saistību par atlikušajiem pieciem šiliņiem un noskatījos, kā viņš rūpīgi noglabā papīru sava saronga ielocē.

Tikai nepazaudē, — es piekodināju. — Ja būsi pazaudējis, es tev nemaksāšu neko.

Nē, masa, es nepazaudēt, — viņš smiedamies sacīja.

Paklau, mazulim ir ļoti skaista krāsa, — teica Džekija, aplūkodama vāverēnu, ko turēja plaukstās. Tur nu viņai bija taisnība. Mazā galviņa bija košā oranžkrāsā, ar glītu melnu svītriņu aiz katras aušte- les, it kā māte nebūtu mazo kārtīgi nomazgājusi. Pār muguru stiepās zaļa josla, bet vēderiņš bija gaiši dzeltens, smieklīgā aste — tumši zaļa virspusē, bet liesmaini oranža apakšpusē.

Kā lai es to nosaucu?

Paskatījos uz drebošo kamoliņu viņas plaukstās, kurš vēl joprojām vingrinājās dziedāšanā.

— Sauc to tāpat, kā mednieks nosauca: par Mazvavīti Mazo, — es ieteicu. Tā vāverīte kļuva par Mazvavīti Mazo, bet vēlāk ērtības dēļ saucām to tikai par Mazo.

Aizrāvies ar vārda došanas problēmu, jau raisīju vaļa otru rafijas grozu, nemaz nepavaicljis medniekam, kas tajā atrodas. Tiklīdz biju bez kādas piesardzības pavēris grozu, no tā izšāvās mazs, smails žurkas ģīmim līdzīgs purniņš, spēji iekoda man pirkstā, nikni izgrūda spalgu brēcienu un nozuda atpakaļ kurvja dziļumā.

Kas tas tāds bija? — jautāja Džekija, kamēr es ladēdamies sūkāju pirkstu un mednieki korī sauca: — Piedošanu, ser, piedošanu, ser! —, it kā viņi visi kopā būtu vainojami manā muļķībā.

Sis mazais sirdīgais jaukumiņš ir pundurman- gusts, — es paskaidroju. — Salīdzinājumā ar savu augumu tie laikam gan ir negantākie radījumi visā Bafutā un spiedz trakāk par jebkuru mazo dzīvnieku, kādu vien eš pazīstu, izņemot mērkaķus.

Kur mēs to turēsim?

Vajadzēs izsaiņot dažus krātiņus. Pagaidām atstāšu to grozā, līdz būsim apskatījuši visu, kas atnests, — es atteicu, rūpīgi siedams grozu atkal ciet.

Cik jauki, ka mums būs divi dažādi mangusti, — Džekija sacīja.

Jā, — es piekritu, sūkādams pirkstu. — Burvīgi.

Atlikušajos grozos, kurus pārbaudīju, nekā ievērojama nebija — trīs parastie krupji, maza zaļā odze un četri audējputniņi, kuru man nevajadzēja. Atlicis tos atpakaļ un izvadījis medniekus, sāku domāt par pundur- mangusta novietošanu. Sliktākais, ko dzīvnieku vācējs šādā ekspedīcijā var izdarīt, ir priekšlaikus nesagatavot krātiņus. Es šo kļūdu biju pieļāvis pirmajā ekspedīcijā; kaut gan bijām apgādāti ar visu nepieciešamo, nebiju paņēmis līdzi gatavus krātiņus, domādams, ka mums būs laika atliku likām uztaisīt tos uz vietas.

Rezultātā pirmais dzīvnieku uzplūds mums uzbruka gluži nesagatavotiem, un mēs dabūjam nostrādāties melnās miesās dienām un naktīm, līdz varējām visus pienācīgi novietot; tad tūliņ sekoja nākamais vilnis, un visas mokas sākās no jauna. Vienu brīdi pie manas saliekamās gultas bija piesieti seši dažādi dzīvnieki. Sī pieredze mani izmacīja katram gadījumam vest ceļā līdzi saliekamus krātiņus, lai justos drošs, ka varēšu tur novietot vismaz pirmos četrdesmit piecdesmit dzīvniekus.

Saslēju vienu no mūsu speciālajiem krātiņiem, piepildīju to ar sausām banānu koka lapām, un man izdevās iedabūt pundurmangustu tur iekšā tik laimīgi, ka tas nepaguva man iekost. Zvēriņš palika stāvam krātiņa vidū, vērodams mani mazām, spulgām ačtelēm, un, pacēlis vienu ķepiņu, ilgi un neganti dusmās spiedza tā, ka mums vai ausis krita ciet. Troksnis bija tik griezīgs un neciešams, ka es neizturēju un iemetu krātiņā prāvu gaļas gabalu. Mangusts metas tam virsū, mežonīgi sapurināja, lai pārliecinātos, ka gaļa nav dzīva, iestiepa to kaktā un notupās ēst. Kaut arī tas nemitējās spiegt, tomēr tagad barība apslāpēja skaņas spalgumu. Novietoju krātiņu līdzās Tikijas, melnkājainā mangusta, miteklim un pats apsēdos novērot dzīvniekus.

Pirmajā acu uzmetienā nevienam pat prātā neienāktu, ka abi šie dzīvnieki varētu būt kaut vai attāla rada. Melnkājainais mangusts, kaut arī vēl mazulis, bija divas pēdas garš un apmēram astoņas collas augsts. Tam bija parupja, suņa purnam līdzīga fizionomija ar tumšām, apaļam, mazliet uz āru izspiestām acīm. Ķermenis, galva un aste bija sulīgā krēmkrāsā, bet slaidās kājas tumši brūnas, gandrīz melnas. Tikija bija gluda, lokana un smuidra un atgādināja man daiļu parīzieti, kuras vienīgais apģērbs ir divi pāri melnu zīda zeķu. Pundur- mangusts turpretim ne mazākā mērā neizskatījās pēc parīzietes. Asti ieskaitot, tas nebija garāks par desmit collām. Tam bija mazs, ļoti smails purniņš ar niecīgu apaļu, sārtu deguntiņu un zibošām ķirškrāsas ačelēm. Samērā biezā un gara spalva bija tumšā šokolādes brū- numā, ar gaišākiem rūsganiem plankumiem vietvietumis.

Tikija, kas caurcaurēm bija grande dame, raudzījās

no sava sprosta uz jaunpienācēju ar nepārprotamām šausmām sejā, izbrīna vērodama, kā tas spiegdams un ņurdēdams rij asiņaino gaļas gabalu. Tikija pati bija ļoti izvēlīga un izlepusi, tai nemūžam nebūtu ienācis prātā uzvesties tik nepiedienīgi — ar pilnu muti spiegt un ķērkt un rīt tik negausīgi, it kā nekad nebūtu kārtīgs ēdiens redzēts. Kādu brītiņu tā pavēroja zvērēnu, tad nicinoši nošņācās, pāris reižu eleganti apgriezās, nolikās savā vietā un aizmiga. Mazais, nelikdamies ne zinis par šādu viņa uzvešanās novērtējumu, zobus šņakstinādams un spiegdams, notiesāja maltītes pēdējās asiņainās atliekas. Kad beidzamā kripatiņa bija aprīta un grīda visapkārt rūpīgi pārmeklēta, vai kaut kur nav patvēries vēl kāds krislītis, zvēriņš notupās un labu brīdi intensīvi kasījās, tad saritinājās un arī likās gulēt. Kad mēs pēc kādas stundas pundurman- gustu pamodinājām, lai iemūžinātu tā balsi magnetofona lentē, zvērēns laida vaļā tādus dusmu un sašutuma brēcienus, ka bijām spiesti pārnest mikrofonu uz verandas viņu galu. Pievakarē bijām veiksmīgi ierakstījuši lentē ne tikai pundurmangusta, bet ari Tikijas balsi un izsaiņojuši apmēram deviņdesmit procentus savas bagāžas. Nomazgājāmies, pārģērbāmies un paēdām pusdienas, juzdamies gaužām apmierināti ar paveikto.

Pēc pusdienām, apbruņojušies ar pudeli viskija un pieklājīgu cigarešu arsenālu un paņēmuši aizdegtu petrolejas lukturi, devāmies pie Fona. Gaiss bija silts un tveicīgs, malkas dūmu un sakarsušas zemes smaržas , piesātināts. Ceļmalas zālē zvanīja un sisināja sienāži, un tumšajos augļu kokos visapkārt Fona plašajam pagalmam varēja dzirdēt sikspārņus klaigājam un švīkstinām spārnus. Pagalmā bariņš Fona bērnu bija sastājušies aplī un, rokas plaukšķinādami, dziedāja rotaļu dziesmu, tālumā aiz kokiem kāds sita mazas bundžiņas, un dimdieni izklausījās kā nevienmērīgi sirdspuksti. Gājām atkal cauri Fona sievu būdu labirintam; ikvienā būdā spīdēja pavarda sarkanā gaisma, plūda grauzdētu jamsu, ceptu banānu un sautētas gaļas smarža vai kaltētu sālīto zivju asā, nepatīkamā smaka. Beidzot nokļuvām līdz Fona villai; viņš jau bija iznācis uz kāpnēm mūs sagaidīt — varens un liels vakara mijkrēslī —, un viņa drānas nošalca, kad viņš mums sniedza roku.

Sveicināti, sveicināti, — Fons smaidīdams teica, — nāciet, iesim iekšā.

Atnesu viskiju, ar ko iepriecināt sirdi, — es sacīju, iekšā ejot, un parādīju viņam pudeli.

— Vā! Labi, labi, — Fons iesmiedamies atsaucās.

— Tāds viskijs varen noder, tas dara cilvēku priecīgu.

Viņš bija apvilcis brīnišķīgu sarkandzeltenu tērpu, kas lampas maigajā gaismā vizuļoja kā tīģera āda, un vienu slaidās rokas locītavu greznoja plata, skaistiem izgriezumiem rotāta ziloņkaula rokassprādze. Apsēdāmies un klusēdami gaidījām, kamēr viņš pabeigs pirmās glāzes piepildīšanas rituālu. Kad nu katram bija rokā puskausa neatšķaidīta viskija, Fons pagriezās pret mums un pasmaidīja savu plato, viltīgi draisko smaidu.

— Čiri-ho! — viņš uzsauca, paceldams glāzi. — Šovakar mēs priecāsimies.

Tā sākās dzīres, ko mēs vēlāk allaž pieminējām vienīgi kā Lielo paģiru vakaru.

Kad līmenis viskija pudelē bija jūtami nokrities, Fons vēlreiz atsāka stāstu par savu ceļojumu uz Nigē- riju, cik tur bijis karsts un cik trakoti viņš svīdis. Karalieni viņš slavināja bez mēra un mitas, tūliņ paskaidrodams: viņš taču bijis pats savā zemē, un tomēr karstums viņu mācis nost, bet karaliene, nopūlēdamās daudz vairāk, tomēr visu laiku pratusi saglabāt svaigu un jauku izskatu. Fona dedzīgā un neviltotā sajūsma mani ļoti pārsteidza, jo viņš taču piederēja pie sabiedrības, kur sievietes tiek uzskatītas vienīgi par derīgiem jūga lopiem.

Vai tev patīk mūzika? — Fons apvaicājās Dže- kijai, kad temats par braucienu uz Nigēriju bija izsmelts.

Jā, — Džekija atteica, — ļoti patīk.

Fons veltīja viņai starojošu smaidu.

Vai tu atceries manu mūziku? — viņš jautāja man.

Protams, atceros. Tādas mūzikas nav nekur citur, mans draugs.

Fons aiz prieka gari ieķērcās.

Tu par manu mūziku uzrakstīji ari savā grāmatā, vai ne?

Tiesa gan.

Un, — Fons turpināja, tuvodamies galvenajam, — tu rakstīji arī par dejošanu un par to, cik jautri mums gāja?

—- Jā … visas dejas bija lieliskas.

Vai tu gribētu parādīt savai sievai, kādas mums Bafutā ir dejas? — viņš jautāja, pastiepis pret mani savu garo rādītājpirkstu.

Protams, ļoti gribētu.

Jauki, jauki… nāciet, iesim uz deju māju, — viņš uzaicināja, majestātiski pieceldamies un ar slaido roku aizsegdams muti, lai noslāpētu atraugas. Divas no viņa sievām, kas klusi bija sēdējušas kaut kur kaktā, piesteidzās, paņēma paplāti ar dzērieniem un aiztipi- nāja mums pa priekšu, kad Fons mūs veda cauri visai rezidencei uz deju māju.

Deju māja bija liela, četrstūraina ēka, stipri līdzīga jebkuram ciema klubam, vienīgi tai bija zemes klons un tikai daži ļoti mazi lodziņi. Telpas vienā galā bija

novietoti pīti atzveltnes krēsli, kas veidoja tādu kā valdnieka ložu, un pie sienas virs tās karājās dažādu valdnieka ģimenes locekļu fotogrāfijas ietvaros. Kad mēs iegājām zālē, tur sapulcējušās Fona sievas, skaitā četrdesmit vai piecdesmit, sagaidīja mūs ar parasto sveicienu — dīvainu, spalgu lalināšanu: viņas skaļi kliedza un vienlaikus ātrām kustībām sita sev pa lūpām. Troksnis bija tāds, ka ausis krita ciet. Zemākie valdnieka padomnieki, tērpušies spožās, košās drānās, piedevām sita plaukstas, padarot troksni vēl nepanesamāku. Kad bijām no šā apsveikuma bezmaz dzirdi zaudējuši, mūs abus ar Džekiju nosēdināja krēslos, katru savā pusē Fonam, mums priekšā novietoja galdiņu ar dzērieniem, un Fons, krēslā atgāzies, skatījās uz mums, laimīgi smaidīdams.

Nu varēsim papriecāties, — viņš sacīja un, paliecies uz priekšu, pielēja katram puskausa skotu viskija no jaunas pudeles, kas tikko bija atkorķēta.

Čiri-ho! — uzsauca Fons.

Čin-čin, — es izklaidīgi atbildēju.

Kas tas ir? — Fons ieinteresēts apvaicājās.

Kas tad? — es pārsteigts atjautāju.

Tas, ko tu nupat teici.

O, tu domā — čin-čin?

Jā, jā, tas pats.

To mēdz uzsaukt pie dzeršanas.

T'as ir tas pats, kas čiri-ho? — Fons saintriģēts taujāja.

Tas pats.

Brītiņu viņš sēdēja, klusēdams un lūpas kustinādams, acīmredzot salīdzināja, kurš tosts labāks. Tad atkal pacēla glāzi.

Šin-šin, — sacīja Fons.

Čiri-ho! — es atbildēju, un Fons, atgāzies krēslā, vai aizrijās no smiekliem.

Pa to laiku bija ieradies orķestris. Tajā ietilpa četri jaunekļi un divas Fona sievas, bet instrumenti kom- plektējās no trim bungām, divām flautām un viena ka- labaša, kurā bija sabērti izkaltēti kukurūzas graudi, kas radīja tīkamu, šalcošu skaņu, līdzīgu marimbas mūzikai. Orķestris iekārtojās vienā deju mājas kaktā, pāris reižu izmēģinot parībināja bungas un nogaidoši lūkojās

uz Fonu. Fons, atguvies no smiekliem, valdonīgi uzkliedza kādu pavēli, un divas viņa sievas novietoja deju grīdas vidū mazu galdiņu, uz kura uzlika lukturi. Bundzinieki gaidot norībināja savus instrumentus vēlreiz.

Mans draugs, — sacīja Fons, — vai tu atceries to eiropiešu deju, kuru iemācīji man toreiz, kad biji Batutā?

Jā, — es atbildēju, — atceros.

Runa bija par kādām dzīrēm, kad es, Fona viesmīlības iejūsmināts, nolēmu viņam, viņa padomniekiem un sievām iemācīt dejot kongu. Piekrišana bija ārkārtīga, taču es biju domājis, ka aizritējušajos astoņos gados Fons to sen aizmirsis.

Es tev ko parādīšu, — Fons ar mirdzošām acīm sacīja. Viņš norēca otru pavēli, un apmēram divdesmit viņa sievu izslīdēja deju laukumā un izveidoja apli ap galdiņu, cieši turēdamas cita citu pie vidukļa. Tad tās nostājās dīvainā pozīcijā, salīkušas kā skrējēji pirms starta, un gaidīja.

Ko viņas tagad darīs? — Džekija man čukstus vaicāja.

Es vēroju sievietes neprātīgā jautrībā. — Man šķiet, — es sapņaini atbildēju, — ka viņš licis tām dejot kongu visā manas prombūtnes laikā, un tagad mums tiks demonstrēti rezultāti.

Fons pacēla lielo roku, un orķestris jūsmīgi sāka spēlēt kādu Bafutas tautas melodiju, kurai bija nepārprotams kongas ritms. Fona sievas tajā pašā dīvainajā, salīkušajā pozā, koncentrējoties saraukušas pieres, sāka kustēties aplī ap lukturi, ik pēc sestās takts piesizdamās kāju. Efekts bija brīnišķīgs.

Mans draugs, — es, izrādes aizgrābts, sacīju,

tas tev ir izdevies lieliski.

Brīnišķīgi, — sajūsmā piebalsoja arī Džekija,

viņas dejo ļoti jauki.

Tā ir tā deja, ko tu man iemācīji, — Fons paskaidroja.

Jā, atceros.

Smiedamies viņš sacīja Džekijai: — Tas tavs vīrs ir varen stiprs … Mēs dejojām un dejojām, un dzērām … Vā! Mums gāja ļoti jautri.

Melodija nevienmērīgi aprāvās, un Fona sievas-, ar biklu smaidu pateikušās par mūsu aplausiem, izslējās taisni un atgriezās savās līdzšinējās vietās pie sienas. Fons atkal norēca kādu pavēli, tika ienests liels kala- bašs ar palmu vīnu, ko sadalīja dejotājām, katrai viņas tiesu ielejot riekšavā. Sis skats ierosināja Fonu piepildīt no jauna arī mūsu glāzes.

Jā, — viņš, atmiņās kavēdamiēs, sacīja, — tavam vīram ir daudz spēka gan dejot, gan dzert.

Man vairs nav tik daud-z spēka, — es teicu, — esmu jau vecs vīrs.

Nē, nē, mans draugs, — Fons smiedamies attrauca, — vecs esmu es, tu esi jauns.

Tu tagad izskaties jaunāks nekā tad, kad es iepriekšējo reizi biju Bafutā, — es viņam sacīju un patiesi tā arī domāju.

Tas tādēļ, ka jums tik daudz sievu, — piebilda Džekija.

Vā! Nē! — Fons sašutis iesaucās. — Sievas mani briesmīgi nogurdina.

Viņš īgni paskatījās uz sievu baru, kas stāvēja pie sienas, un iedzēra mazu malciņu.

Sievas man par daudz jauc galvu, — viņš turpināja.

Mans vīrs arī saka, ka es viņam jaucot galvu, — sacīja Džekija.

Tavs vīrs var būt laimīgs, viņam ir tikai viena sieva. Man ir daudz, — teica Fons, — un viņas man nekad nedod miera.

Bet sievas taču ir ļoti noderīgas, — Džekija iebilda.

Fons uzmeta viņai skeptisku skatienu.

Ja jums nebūtu sievu, jums nebūtu arī bērnu vīriešiem jau bērni nevar būt, — Džekija prātīgi paskaidroja.

Par šo piezīmi Fonam uznāca tāda smieklu lēkme, ka es tīri iztrūkos, vai tikai viņu neķers trieka. Viņš atgāzās krēslā un smējās, līdz apraudājās. Beidzot iz- slējies, viņš, asaras slaucīdams un vēl joprojām smieklos raustīdamies, sacīja: — Tai tavai sievai galviņa strādā, — un atzinībā par Džekijas saprātu, aizvien vēl iesmiedamies, piepildīja ārpus kārtas viņas glāzi ar viskiju. — Tu būtu laba sieva man, — viņš sacīja, mīlīgi noglaudīdams Džekijai galvu. — Šin-šin!

Orķestranti, kuri nezin kādās noslēpumainās darīšanās bija izgājuši ārā, atgriezās, lūpas slaucīdami, un, acīmredzot labi iestiprinājušies, sāka spēlēt vienu no manām visiemīļotākajām Bafutas melodijām — Tauriņu deju. Tā bija tīkama, jautra melodija, un Fona sievas atkal iznāca laukumā un melodijas pavadījumā sāka šo burvīgo deju. Viņas dejoja rindā, tikai nedaudz kustinot rokas un kājas, taču kustības bija Joti sarežģītas; tad divas dejotājas nostājās rindas priekšgalā un sadevās rokās, bet viena no rindas pēdējā gala atvir- puļoja uz priekšgalu un atmuguriski krita sadotajās rokās, abas priekšējās viņu uztvēra un pasvieda atpakaļ. Deja turpinājās, un mūzika sāka skanēt arvien straujāk un straujāk, dejotāja, kas tēloja tauriņu, griezās aizvien ātrākā virpulī, un abas rokās sadevušās dejotājas katapultēja viņu aizvien aizrautīgāk. Un tad, kad dejas ekstāze bija sasniegusi kulmināciju, Fons majestātiski piecēlās un, skatītāju sajūsmas kliedzienu pavadīts, devās uz dejotāju rindas beigu galu. Viņš sāka virpuļot garām dejotājām, un viņa sarkanzeltainais tērps pārvērtās par vienu vienīgu zibošu krasu plankumu. Skaļā balsī viņš dziedāja līdzi dziesmas vārdus.

Es dejoju, dejoju, dejoju, un mani apturēt nespēj neviens, — viņš līksmi dziedāja, — bet jābūt piesardzīgam gan, lai zemē nenokristu kā šis tauriņš.

Kā vilciņš viņš griezās gar sievu rindu, un viņa balss dobji dūca pāri sievu balsīm.

Lai nu dievs dod, ka tās nenomestu viņu zemē, — es sacīju Džekijai, vērodams divas augumā nelielās, apaļīgās sievas, kas, rokās sadevušās, stāvēja rindas augšgalā un diezgan satrauktas gaidīja, kad varēs uztvert savu kungu un pavēlnieku.

Fons vēl pēdējo reizi plašā lokā apgriezās un tad metās atmuguriski savu sievu rokās, kuras viņu droši uztvēra, kaut arī sagrīļojās no spēcīgā trieciena. Atkritis augšpēdus, Fons paplēta rokas sānis, un uz mirkli sievas pazuda zem viņa tērpa platajām piedurknēm, un viņš patiesi izskatījās kā milzīgs, raibs taurenis. Gulēdams sievām uz rokām, Fons jautri mums uzsmaidīja,

micīte viņam bija mazliet sašķiebusies, tad sievas ar jūtamu piepūli nostatīja viņu atkal uz kājām. Smiedamies un smagi elsdams, viņš atgriezās pie mums un atkrita krēslā.

Tā nu gan bija varena deja, mans draugs, — es ar apbrīnu sacīju. — Un cik tev daudz spēka!

Jā, — piebiedrojās Džekija, jo arī viņu redzētais bija saviļņojis, — jums ir ļoti daudz spēka.

Sī ir jauka deja, laba deja, — Fons smiedamies piekrita un mehāniski atkal piepildīja mūsu glāzes.

Jums te Bafutā ir vēl viena deja, kas man ļoti patīk, — es sacīju, — tā, kur dejotāji izliekas par zirgiem.

Kā tad, kā tad, zinu! — Fons iesaucās. — Tā, kuru mēs dejojam ar zirga asti.

Pareizi. Vai kādreiz, draugs, tu parādīsi āri manai sievai šo deju?

Jā, jā, mans draugs, — viņš atteica. Paliecies uz priekšu, viņš kaut ko uzsauca, un viena sieva aši izsteidzās no deju nama. Fons pagriezās pret Džekiju un pasmaidīja.

Pēc maza laiciņa atnesīs zirga asti, un tad mēs uzdejosim.

Drīz vien sieva atgriezās, nesdama veselu saišķi baltu, zīdainu zirga astu, katra bija pēdas divas gara un piestiprināta pie glīta, no ādas strēmelēm izvīta roktura. Fonam domātā aste bija sevišķi gara un mirdzoša, un siksnas, no kurām novīts rokturis, bija nokrāsotas zilas, sarkanas un zelta krāsā. Fons ar līganu, graciozu rokas kustību izmēģinādams pavēzēja asti gaisā, un zīdainā aste noplīvoja kā bālganu dūmu mākonis. Divdesmit Fona sievas, katra turēdama rokā pušķi, izveidoja deju laukumā apli. Fons aizgāja turp un nostājās apļa vidū; viņš pamāja ar zirgasti, muzikanti uzņēma melodiju, un deja sākās.

No visām Bafutas tautas dejām šī deja ar zirgu astēm neapšaubāmi ir jutekliskākā un skaistākā. Tai ir ļoti savdabīgs ritms; mazās bundžiņas sit asā stakato, lielās dobji dimdina, bet bambusa stabules spiedz un trillina melodiju, kurai, šķiet, ar bungām nav nekāda sakara, bet kura tomēr lieliski ar tām harmonē. Fona sievas maziem, glītiem solīšiem lēni gāja aplī pulksteņ

rādītāju virzienā, vieglām kustībām vēdinādamas zirgu astes gar seju. Tai laikā Fons dejoja pa apļa iekšpusi pulksteņrādītājiem pretējā virzienā, palēkdamies, kājas piecirzdams, locīdamies, tomēr visu to darīja kaut kā ļoti stīvi, nesaskanīgi, vienlaikus ar neticami vieglu rokas kustību vicinādams gaisā zirga asti, ļaudams tai izveidot daudzas skaistas, sarežģītas figūras. Efekts bija dīvains, gandrīz neaprakstāms: vienu brīdi dejotāju grupa atgādināja baltu ūdensaugu dobi, kas jūras viļņos ceļas un plok, bet nākamajā mirklī Fons ar stīvām kājām lēkāja un locījās kā svešatnīgs, baltspal- vains putns, aizrāvies rituālā pielūgsmes dejā savu sievu vidū. Uz skatītāju šī lēnā pavana un zirgu astu graciozās kustības atstāj dīvainu, hipnotisku iespaidu, un pat tad, kad deja ar bungu dārdoņu beidzās, man acu priekšā vēl plīvoja un vēdīja baltās astes.

Fons graciozi nāca pāri deju laukumam pie mums, nevērīgi vicinādams rokā zirgasti, un atslīga krēslā. Vēl elpu neatguvis, viņš uzsmaidīja Džekijai.

Vai tev šī deja patika? — viņš jautāja.

Tā bija skaista, — Džekija atbildēja. — Man tā ļoti patika.

Labi gan, — Fons iepriecināts noteica. Viņš paliecās uz priekšu un ar cerību pilnu skatienu appētīja viskija pudeli, bet tā nepārprotami bija tukša. Smalkjūtīgi noklusēju, ka Atpūtas mājā man vēl ir vairākas pudeles. Fons skumji raudzījās uz pudeli.

Tukša, — viņš norādīja.

Jā, — es vienaldzīgi apstiprināju.

Labi, — Fons samierinājies noteica, — dzersim džinu.

Man pavisam sašļuka dūša, jo biju cerējis, ka tagad mēs pāriesim uz vieglākiem dzērieniem, piemēram, alu, lai mazliet neitralizētu lielā daudzumā iedzertā tīrā alkohola efektu. Fons uzrēca vienai no savām sievām, tā aizskrēja un drīz atgriezās ar pudeli džina un pudeli rūgtā. Fona izpratnē dzert džinu nozīmēja pieliet pusi lielās glāzes ar džinu un tad to ar rūgto iekrāsot tumši brūnu. Sāds dzēriens divdesmit soļu attālumā nogāzīs ziloni no kājām. Džekija, redzēdama, kādu kokteili

Fons sabrūvē man, steigšus lūdza viņu aizbildināt, jo viņai ārsts aizliedzis dzert džinu. Kaut ari Fons neslēpa nicināšanu pret ārstu, kuram kaut kas tamlīdzīgs vispār var ienākt prātā, tomēr augstsirdīgi piekrita.

Orķestris no jauna sāka spēlēt, un visi birtin izbira deju laukumā un sāka dejot — gan pa pāriem, gan pa vienam. Kad melodijas ritms šķita piemērots, arī mēs ar Džekiju piecēlāmies un sākām dejot apkārt laukumam ātro fokstrotu. Fons rēkdams mūs uzmundrināja, un viņa sievas aiz sajūsmas spiedza.

Smalki, smalki! — sauca Fons, kad dejojām viņam garām.

Paldies, draugs! — arī es uzsaucu viņam, uzmanīgi cenzdamies izvadīt Džekiju starp Fona padomniekiem, kuru raibie tērpi zalgoja kā vesela puķu dobe.

Man gan labāk patiktu, ja tu man nekāptu uz kājām, — Džekija žēlabaini sacīja.

Lūdzu, atvaino. Tik vēlā nakts stundā manas kompasa ierīces nekad vairs nedarbojas, kā nākas.

To es jūtu, — Džekija dzēlīgi atteica.

Kāpēc tu nedejo ar Fonu? — es apvaicājos.

Man tas ienāca gan prātā, bet es nezināju, vai pieklājas viņu uzlūgt, ja esi tikai sieviete.

Man šķiet, viņš būs sajūsmināts. Uzaicini viņu uz nākamo deju, — es ieteicu.

Ko mēs varētu dejot? — Džekija jautāja.

Iemāci viņam kaut ko tādu, ar ko viņš varētu papildināt savu Latīņamerikas repertuāru, — es sacīju. — Varbūt rumbu?

Domāju, ka tik vēlā nakts stundā vieglāk būs iemācīties sambu, — Džekija sprieda. Kad deja beidzās, mēs devāmies atpakaļ pie Fona, kas patlaban papildināja manas glāzes saturu.

Mans draugs, — es teicu, — vai tu atceries to eiropiešu deju, kuru es tev iemācīju, kad pagājušo reizi biju Batutā?

Jā, jā, lieliska deja, — viņš starodams-atbildēja.

Mana sieva gribētu ar tevi to uzdejot un iemācīt tev vēl kādu citu eiropiešu deju. Vai esi ar mieru?

Vā! — Fons sajūsmā ierēcās. — Jauki, jauki. Tava sieva mani mācīs. Jauki, jauki, esmu ar mieru.

Sameklējām orķestra repertuārā melodiju, kuras ritms atgādināja sambu, un Džekija un Fons piecēlās; visi, kas vien bija zālē, elpu aizturējuši, viņus vēroja.

Kad redzēju abus izejam deju laukumā, milzīgais kontrasts starp Fona sešas pēdas un trīs collas garo augumu un Džekijas piecas pēdas un vienas collas mazumiņu mani tā sasmīdināja, ka es bezmaz aizrijos ar džinu. Džekija viņam ļoti ātri ierādīja vienkāršākos sambas pamatsoļus, un, man par pārsteigumu, Fons tos iemācījās bez mazākajām grūtībām. Tad viņš satvēra Džekiju, un viņi sāka dejot. Mani visvairāk uzjautrināja tas, ka viņš bija piespiedis Džekiju sev cieši klāt, tā ka viņa gandrīz pilnīgi pazuda Fona plando-

šajā tērpā; dažā dejas pagriezienā viņa tiešām nernaz nebija redzama, un izskatījās, it kā Fonam noslēpumainā kārtā būtu pieaugušas vēl divas kājas un viņš dejotu viens pats. Bez tam man vēl kaut kas neparasts dūrās acīs šai dejā, taču es uzreiz nespēju atskārst, kas īsti tas ir. Tad piepeši apjēdzu, ka Džekija dejojot vada Fonu. Viņi padejoja man garām, smaidīdami pār visu seju, acīmredzot viņiem abiem šī izprieca varen patika.

Tu lieliski dejo, mans draugs! — es uzsaucu.

Mana sieva tevi labi apmācījusi.

Jā, jā, — nodārdināja Fons pāri Džekijas galvai. — Brīnišķīga deja. Tava sieva labi derētu man par sievu.

Beidzot, nodejojuši veselu pusstundu, viņi atgriezās sakarsuši un piekusuši. Fons iemeta pamatīgu malku tīra džina, lai atgūtu spēkus, un pieliecās man tuvāk.

Tev gan ir lieliska sieva, — viņš aizsmacis čukstēja, acīmredzot bīdamies, ka tāda uzslava varētu Džekijai sakāpt galvā. — Viņa jauki dejo. Viņa tik jauki iemācīja to arī man. Es viņu pacienāšu ar mim- bo … ar speciālu mimbo es viņu pacienāšu.

Es pagriezos pret Džekiju, kas, nezinādama, kāds liktenis viņu gaida, sēdēja un vēdinājās.

Skaidrs, ka tu esi iekarojusi mūsu namatēva sirdi, — es sacīju.

Viņš ir ļoti mīļš vecs zēns, — Džekija atteica,

un burvīgi dejo… vai redzēji, ka viņš viens un divi iemācījās sambu?

Jā, — es atbildēju, — un viņš ir tik sajūsmināts par tavu mācīšanu, ka vēlas tevi atalgot.

Džekija uzmeta man aizdomīgu skatienu.

Kā viņš taisās mani atalgot? — viņa jautāja.

Tu tagad saņemsi veselu kalabašu ar speciālo mimbo-… palmu vīnu.

Ak dieviņ, man taču tā dzira ir pretīga! — Džekija šausminājās.

Neko darīt. Iebaudi vienu glāzi, nogaršo, pasaki viņam, ka tas ir gardākais, ko tu jebkad esi dzērusi, un tad palūdz atļauju izdzert vīnu kopā ar viņa sievām.

Tika atnesti pieci kalabaši, visiem kakliņš bija aizbāzts ar zaļām lapām, un Fons svinīgi nogaršoja no

visiem, lai pārbaudītu, kurā ir vislabākais vīns. Tad tika piepildīta glāze un pasniegta Džekijai. Sakoncentrēdama vienkop savas labākās manieres, viņa iedzēra malku, labu brīdi paturēja to mutē, tad norija un ļāva sejā atplaukt vislielākajai tīksmei.

Ļoti labs mimbo, — viņa paziņoja tādā jūsmīgā pārsteigumā, kādā to būtu pavēstījis cilvēks, kas nule nobaudījis glāzi Napoleona konjaka. Fons staroja. Džekija iedzēra vēl mazu malciņu; Fons visu laiku viņu uzma-, nīgi vēroja. Viņas sejā atplauka vēl lielāka sajūsma.

Sis ir labākais mimbo, kādu man jel kad bijusi izdevība nogaršot.

Ha! Redzi nu! — Fons sacīja. — Tas ir labs mimbo. Pavisam svaigs.

Vai jūs atļausiet man iedzert to kopā ar jūsu sievām? — Džekija jautāja.

Jā, jā, — atteica Fons, ar karalisku žestu pamādams; viņa sievas, bikli smaidīdamas, tūdaļ pieslīdēja klāt, bet Džekija steigšus salēja atlikušo mimbo tām rožainajās plaukstās.

smagu darbu rītdien, es ieteicu dzīres beigt. Fons pastāvēja uz to, ka pavadīs mūs līdz Atpūtas mājas verandas pakāpieniem; orķestris gāja pa priekšu.

Atvadījis viņš mūs mīļi apskava.

— Ar labu nakti, mans draugs, — viņš sacīja, paspiezdams man roku.

— Ar labu nakti, — es atbildēju. — Paldies. Tu mums sagādāji ļoti jauku vakaru.

Ar labu nakti,

— Ja, — piebalsoja Džekija, — liels, liels paldies.

Redzēdams, ka līmenis džina pudelē katastrofāli krītas, es pēkšņi paskatījos rokas pulkstenī un konstatēju, ka pēc divarpus stundām sāks svīst gaisma. Tāpēc, aizbildinādamies ar

— Vā! — sacīja Fons, nopaijādams viņai galvu. — Mēs tik labi izdejojāmies. Tu gan man derētu par sievu, ko?

Mēs noskatījāmies Fonam pakaļ, kad viņš gāja pāri lielajam laukumam, liels un elegants savā greznajā tērpā, kāds puišelis tecēja viņam blakus ar lukturi, kas meta pār valdnieku zeltainu gaismas strēli. Tad abi pazuda būdu jūklī, stabuļu dūdošana un bungu rīboņa kļuva arvien klusāka, līdz pagaisa pavisam, un drīz dzirdēja vairs vienīgi sienāžu sisināšanu, koku varžu kurkstēšanu un sikspārņu vārās klaigas. Kad mēs palī- dām zem moskītu tīkliem, kaut kur tālumā aizsmacis un samiegojies iedziedājās pirmais gailis.

CETURTA NODAĻA

ZVĒRI KASTĒS

Vēstule ar kurjeru

Mans labais draugs! Laburltu jums visiem.

Tavu man rakstīto zirnīti saņēmu un saturu sapratu.

Ar klepu man ir drusku labāk, bet ne visai. Man nav iebildumu izīrēt Tev manu apvidus mašīnu, sākot ar šodienu, un saņemt nomas maksu ik nedēļu. Gribu Tev darīt zināmu, ka, sākot ar šodienu, mašina ir Tavā rīcībā, bet ikreiz, kad man būs jābrauc uz kādu sanāksmi N'dopā, Bemendā vai kur citur vai arī citās svarīgās darīšanās, es Tev došu ziņu un palūgšu mašīnu uz to dienu. Atļaujos Tev atgādināt, ka pēdējo reizi, kad Tu biji paņēmis mašīnu, mēs par nomu vēl nebijām vienojušies.

Tavs uzticamais draugs Bafutas Fons

Tiklīdz Bobs un Sofija bija atbraukuši pie mums uz Batutu, mēs sākām kārtot savu prāvo un aizvien vēl pieaugošo kolekciju. Lielā, ēnainā veranda, kas stiepās visapkārt Fona Atpūtas mājas otrajam stāvam, tika sadalīta trīs nodalījumos: rāpuļiem, putniem un zīdītāj- dzīvniekiem. Tādējādi katram no mums bija jārūpējas par vienu noteiktu nodalījumu, un, kurš pirmais beidza, tas palīdzēja citiem. Vispirms mēs no rīta, vēl tāpat pidžamās, apstaigājām verandu, rūpīgi aplūkodami katru dzīvnieku un pārbaudīdami, vai ar tiem viss kārtībā. Vienīgi ik dienu dzīvniekus rūpīgi novērojot, iespējams tos iepazīt tik labi, lai var konstatēt visniecīgāko slimības pazīmi, kad jebkuram citam cilvēkam liktos, ka tie ir pilnīgi veseli un normāli. Pēc tam iztīrījām krātiņus un padevām ēst jutīgākajiem iemītniekiem, kas nedrīkst ilgi gaidīt uz brokastīm (piemēram, nek- tārputniņi, kuriem savs nektārs jāsaņem, tikko ataususi gaisma, un mazuļi, kas ik rītu agri jāpazīda no pudelītes), pēc tam paēdām brokastis paši. Brokastu laikā apmainījāmies domām par saviem aizbildināmajiem. Šādas sarunas maltītes laikā būtu kuru katru normālu mirstīgo aizbiedējušas no galda, jo mēs runājām galvenokārt par mūsu dzīvnieku vēdera darbību; savvaļas dzīvniekiem caureja vai vēdera aizcietējumi bieži vien ir ļoti labs kritērijs, pēc kā var noteikt, vai dzīvnieki tiek pareizi baroti, šīs parādības var arī būt pirmais (un bieži — vienīgais) slimības simptoms.

Jebkurā dzīvnieku kolekcionēšanas ekspedīcijā visvieglākais darbs ir to iegūšana. Tiklīdz vietējie iedzīvotāji uzzinājuši, ka jūs pērkat dzīvus savvaļas radījumus, tie sāk birt kā no pilnības raga; protams, deviņdesmit procentu mēdz būt visparastākie dzīvnieki, taču reizēm viņi atnes īstus dārgumus. Ja vēlaties kaut ko sevišķi retu, jums parasti jāiet un jāmeklē tas pašam, bet tad esiet drošs: kamēr jūs ziedosiet savu laiku šim mērķim, jums mājās tiks sanesta visa apkārtējā fauna. Tātad gandrīz var teikt, ka dzīvniekus iegūt ir viegli; īsteni grūtais darbs ir tos pēc tam uzturēt.

Lielākās grūtības, ar ko jāsastopas, kad esat ieguvis tikko noķertu dzīvnieku, ir ne tik daudz izbīlis, kādu dzīvnieks pārdzīvojis, kad ticis noķerts, bet gan fakts, ka gūsts piespiež to eksistēt sava šķietami visļaunākā ienaidnieka, tas ir, jūsu, tiešā tuvumā. Daudzos gadījumos dzīvnieks nebrīvē iejūtas lieliski, tomēr nekad nespēj pierast pie tuvības, kādā tam jādzīvo ar cilvēku. Sis ir pirmais lielais šķērslis, kas jāpārvar, un tas panākams vienīgi ar pacietību un laipnību. Mēnešiem ilgi dzīvnieks šņāks un mēģinās uzbrukt, tiklīdz tuvosieties, tā ka jūs jau sāksiet zaudēt cerības jebkad iekarot tā simpātijas. Un tad kādu dienu ne no šā, ne no tā tas čāpos pretī, paņems barību no jūsu rokas un ļaus, lai tam pakasāt aizausi. Sādi brīži ir atmaksa par visilgāko gaidīšanu.

Barošana, protams, ir viena no vissvarīgākajām problēmām. Jums ne tikai labi jāzina, kādu barību katras sugas dzīvnieki ēd savvaļas apstākļos, bet arī jāsagatavo piemērota aizstājējbarība, ja īstā nav dabūjama, un jāpieradina dzīvnieki pie tās. Turklāt jums jāizdabā katra atsevišķa dzīvnieka gaumei, un gaumes ir neiedomājami atšķirīgas. Reiz man gadījās kāds grauzējs, kas, kategoriski atteikdamies pieņemt grauzēju parasto barību — augļus, maizi un dārzeņus —, trīs dienas ēda vienīgi makaronus. Man bija arī pieci pērtiķi — visi vienas sugas un vecuma —, kuriem piemita visērmīgākās atšķirības gaumes ziņā. Divi no šiem pieciem bija ļoti kāri uz cieti vārītām olām, turpretim pārējie trīs baidījās no nepazīstamajiem baltajiem priekšmetiem un neparko neaiztika tos, pat spiedza aiz šausmām, ja tiem būrī ielika tādus šausmoņus. Visi pieci pērtiķi dievināja apelsīnus, bet, kamēr četri no viņiem augli rūpīgi nomizoja un mizu aizmeta, piektais savu apelsīnu nomizoja tikpat rūpīgi, bet pēc tam aizmeta projām augli un apēda mizu. Ja nu jums ir vairāki simti dzīvnieku un visiem ir šādas ērmotas kaprīzes, tad lāgiem liekas, ka sajuksiet prātā, nopūloties apmierināt to iegribas, lai tikai visi būtu veseli un laimīgi.

Taču nav nekādu šaubu, ka no visiem daudzajiem darbiem, kas šādā ekspedīcijā jūs dzen vai izmisumā, visgrūtākais ir dzīvnieku mazuļu mākslīgā barošana. Pirmām kārtām, gandrīz neiespējami ir pieradināt mazos muļķīšus zīst no pudelītes, un ir ārkārtīgi nepatīkami cīnīties ar tādu mazu dzīvnieciņu pa remdena piena jūru. Otrkārt, tiem pastāvīgi nepieciešams siltums, īpaši naktī, un tas nozīmē (ja vien jūs tos nepaņemat pie sevis gultā, kā šis uzdevums bieži tiek atrisināts), ka jums naktī vairāk reižu jācejas augšā, lai apmainītu karstā ūdens pudeles. Celties pēc nogurdinošas darba dienas trijos no rīta augšā un no jauna piepildīt pudeles ar karstu ūdeni ir darbs, kas ļoti drīz zaudē pievilcību. Treškārt, visiem dzīvnieku mazuļiem ir ļoti vārīgi vēderiņi, un jums jābūt acīgam kā vanagam, uzmanot, lai piens, ko tiem dodat, nav par treknu vai par liesu; ja tas ir pārāk trekns, rodas gremošanas traucējumi, kas var novest līdz nefrītam un mazos nogalināt, bet, ja piens pārāk liess, mazuļi novājē un kļūst uzņēmīgi pret dažādām postīgām slimībām.

Par spīti maniem drūmajiem paredzējumiem, meln- ausainais vāverēns Mazvavīts Mazais (draugi to drīkstēja saukt vienkārši par Mazo) izvērtās par paraug- mazuli. Dienu tas drebinādamies gulēja vates ligzdiņā uz silta ūdens pudeles skārda biskvītu kastes dibenā; nakti nolikām kasti līdzās savām gultām un sildījām to ar infrasarkano staru lampu. Nepagāja nemaz ilgs laiks, kad bijām spiesti atzīt, ka Mazajam ir ļoti noteikts raksturs. Bija jāpabrīnās, cik daudz trokšņa var sacelt tāds mazs zvēriņš; kad tas laida vaļā veselām sērijām īsus brēcienus, izklausījās, it kā tarkšķētu lēts modinātājpulkstenis. Jau pirmajās divdesmit četrās stundās mazulis bija atskārtis, kurā laikā tam pienākas ēdiens, un, ja mēs nokavējāmies kaut vai par piecām minūtēm, tas brēca un tarkšķināja bez mitas, līdz atsteidzāmies ar barību. Un tad pienāca diena, kad Mazais pirmoreiz atvēra ačteles un varēja pamest skatienu uz saviem audžuvecākiem un pasauli vispār. Taču tas izvirzīja atkal jaunu problēmu. Todien mums gadījās mazliet noseboties ar barošanu. Bijām paši ilgāk pakavējušies pie lenča, dziļi iegrimuši sarunās un, diemžēl jāatzīstas, Mazo galīgi piemirsuši. Pēkšņi izdzirdu aizmugurē vieglu skrapstoņu; pagriezies ieraudzīju Mazo tupam uz ēdamistabas sliekšņa, turklāt, maigi izsakoties, ļoti saniknotu. Ieraudzījis mūs, tas tūliņ sāka tarkšķēt kā modinātājpulkstenis, teciņiem pārskrēja pār istabu, elsdams uzrāpās pa Džekijas krēslu un tad uzlēca viņai uz pleca, kur aptupās, sirdīgi šaudīdams asti uz augšu un leju un nelabi brēkdams Džekijai ausī. Tādam mazam vāverēnam tas bija īsts varoņdarbs. Tur-

klāt es jau minēju, ka viņam tikko bija atvērušās actiņas. Tomēr viņš bija pratis izrāpties no kastes un izlī- kumot cauri guļamistabai (tā bija krautin piekrauta ar fotografēšanas un filmēšanas iekārtu); pēc tam Mazais bija nogājis pa visu garo verandu, drosmīgi virzīdamies starp daudzajiem krātiņiem, kuros mita vāverē- nam potenciāli bīstami zvēri, un beidzot sameklējis mūs (droši vien, vadoties pēc skaņas) ēdamistabā, kaut ari tā atradās pašā verandas galā. Vāverēns bija noskrējis septiņdesmit jardu pa nepazīstamu teritoriju, cauri neskaitāmām briesmām, lai pateiktu, ka ir izsalcis. Lieki

būtu pieminēt, ka tas saņēma uzslavu un — kas tam pašam gan šķita svarīgāk — pusdienas.

Tiklīdz Mazajam acis bija atvērušās, tas sāka strauji augt un drīz izveidojās par vienu no burvīgākajām vāverēm, kādas jebkad esmu redzējis. Oranžā galviņa un glītās ausis ar melno apmalīti skaisti izcēla lielās, tumšās acis, un apaļā muguriņa sulīgā sūnu zaļumā koši atšķīrās no divām dekoratīvām baltu plankumiņu rindām sānos, kas izskatījās kā jāņtārpiņi uz tumša ceļa. Pats galvenais tomēr bija aste. Gara un kupla, virspusē zaļa, apakšpusē mirdzoši oranža — nenoskatīties. Vā- verēnam patika sēžot atliekt asti pār muguru, tā ka galiņš šūpojās tieši virs deguna, un, kad Mazais asti viegli salīgoja, tā saviļņojās un noplīvoja kā sveces liesma vējā.

Pat pieaudzis būdams, Mazais gulēja savā skārda kastē pie manas gultas. Rītos viņš agri jo agri pamodās un, spalgi iebrēcies, ielēca no kastes kādā gultā un palīda zem segas. Minūtes desmit pētījis miegā nekustīgo ķermeni, tas nolēca uz grīdas un devās izlūkot verandu. No šīm ekspedīcijām zvēriņš parasti atgriezās ar kādu tur atrastu dārgumu (iepuvušu banāna gabaliņu, sausu lapu vai tīteņauga ziedu) un nog^bāja to mūsu gultās, gaužām dusmodamies, ja mēs so balvu izmetām uz grīdas. Tas turpinājās vairākus mēnešus, līdz es nolēmu, ka Mazajam jāsāk dzīvot būrī, tāpat kā pārējiem dzīvniekiem: kādu rītu mani pamodināja mokošas sāpes — Mazais pūlējās iebāzt man ausī zemesriekstu. Atradis verandā tādu kārumu, viņš acīmredzot bija nodomājis, ka nebūs pietiekami droši to vienkārši paslēpt gultā, turpretī mana auss būtu ideāla uzglabāšanas vieta.

Otrs mazulis mums bija Bolacis, adatnagainais le- murs, ko sagūstījām netālu no Ešobi, kaut gan tas vairs nebija zīdainis, kad mēs to atradām. Lemurs ļoti ātri pierada un drīz vien kļuva par vienu no mūsu mīluļiem. Salīdzinājumā ār augumu zvēriņam bija milzīgas rokas un kājas, ar gariem, smailiem pirkstiem. Bija patiesi burvīgi komisks skats, kad tas, uz pakaļkājām skraidīdams, ķerstīja krātiņā kādu kodi vai tauriņu, ko bijām tur ielaiduši: garās rokas saslietas augšup kā lielās briesmās, acis vai sprāgst no pieres

ārā. Laupījumu noķēris un cieši samiedzis sārtajā plaukstā, bušbēbijs aptupās un mežonīgi ieplestam acīm to aplūkoja, it kā nevarētu vien nobrīnīties, kur tāds dīvains radījums pēkšņi gadījies. Tad zvēriņš iebāza to mutē un turpināja sēdēt, bet ģīmi viņam tagad kā dreboša Ūsiņa rotāja tauriņa spārns, ko viņš izbrīnījies vēroja ar savām lielajām acīm.

Bolacis bija pirmais, kuram man izdevās novērot kādu ārkārtīgi dīvainu paradumu, kas piemīt bušbēbi- jiem un ko, ar kaunu jāatzīstas, nekad vēl nebiju pamanījis, kaut arī man jau bija piederējuši daudzi bušbēbiji. Kādu rītu vēroju Bolaci, kad tas bija izlīdis no savas kastes, lai notiesātu dažus miltu tārpus un aši nomazgātos un sasukātos. Kā jau iepriekš minēju, Bolacim bija lielas ausis, maigas kā puķes ziedlapiņas. Tās bija tik plāniņas, ka tām gandrīz varēja redzēt cauri, un, droši vien tāpēc, lai savvaļas apstākļos ausis nesaskrāpētu vai citādi nesabojātu, viņš spēja tās salocīt tikpat kā jahtas buras un cieši pieglaust pie galvas. Bija skaidri redzams, ka ausis bušbēbijam ir ārkārtīgi svarīgs orgāns. Jebkuru skaņu, lai cik klusa tā būtu, ausis uztvēra, saslējās un pavērsās skaņas virzienā kā radari. Biju jau sen ievērojis, ka Bolacis daudz laika pavada, tīrot un beržot ausis ar ķepiņām, taču tajā rītā es noskatījos visu procedūru no sākuma līdz galam, un redzētais mani gaužām pārsteidza. Sēdēdams uz zara un sapņaini vērdamies tālē, Bolacis vispirms klīrīgi ņēmās post asti. Viņš rūpīgi šķirstīja spalvu, lai pārliecinātos, ka tur nav neviena gruzīša vai ērkšķa, atgādinādams mazu meiteni, kas pin matus. Tad bušbēbijs pabāza vienu no pārlieku garajām marionetes rokām sev apakšā un ielaida plaukstā lāsīti urīna. Lielā nopietnībā tas paberza plaukstas vienu pret otru un ieberzēja ar urīnu ausis, apmēram tā, kā vīrieši ziež matos briljantīnu. Ar otru urīna lāsīti viņš ieberzēja kāju pēdas un plaukstas, bet es to visu vēroju, gluži mēms aiz pārsteiguma.

Novēroju Bolaci šajā nodarbībā trīs dienas no vietas, līdz pārliecinājos, ka man nerādās halucinācijas; tas man šķita visdīvainākais dzīvnieku paradums, kādu jebkad biju novērojis. Varu vienīgi secināt, ka jēga ir šāda: ja ļoti plānā un maigā ausu āda netiktu mitrināta, tā neizbēgami izkalstu un varbūt sasprēgātu, kas varētu kļūt liktenīgi dzīvniekam, kurš paļaujas galvenokārt uz dzirdi. Tas pats notiktu ar maigajām roku plaukstiņām un kāju pēdiņām, taču urīns pasargā arī tās. Plaukstas un pēdas bušbēbijiem ir mazliet iedobtas, un, kad dzīvnieks lēkā no zara uz zaru, tās funkcionē gandrīz tāpat kā piesūcekņi koku vardes plez

nām. Tagad, iemitrināti ar urīnu, šie piesūcekņi kļūst divkārt efektīvi. Kad, ekspedīcijai turpinoties, mēs vēlāk sagūstījām lielu skaitu Demidova bušbēbiju (savas sugas vismazākos pārstāvjus, krietnas peles lielumā), novēroju, ka tie visi dara tāpat.

Manuprāt, šādā dzīvnieku vākšanas ekspedīcijā vislabākais ir pastāvīgais ciešais kontakts ar dzīvniekiem, kas dod iespēju novērot, mācīties un piezīmēt. Ik dienu un bezmaz ik mirkli mūsu kolekcijā notika kaut kas jauns un interesants. Daži dienasgrāmatas fragmenti rāda, cik pārpilna jauniem darbiem un interesantiem vērojumiem bija katra diena.

14. februāri. Iegūti divi sarkanie pērtiķi; abiem roku un kāju pirksti nopietni iekaisuši, vainīgas smilšu blusu oliņas. Vajadzēja ar lanceti tās izņemt un injicēt pērtiķiem penicilīnu pret infekciju. Mazais civetu kaķēns pirmoreiz izrādīja pieauguša kaķa pazīmes: sacēla pakausī krēpes, kad es negaidot piegāju pie krātiņa. Piedevām tas vairākkārt skaļi iešņācās, daudz skaļāk, nekā parasti šņākuļo ēdot. Atnesta liela ragainā varde ar retu acu slimību. Proti, aiz acs ābola tai ir liels ļaundabīgs audzējs, kas padarījis dzīvnieku aklu; audzējs izspiedies uz āru, tādēļ izskatās, it kā vardei virs vienas acs būtu liels pūslis. Neliekas, ka tas darītu sāpes, tādēļ es necentos audzēju izoperēt. Tā, lūk, dzīvniekiem klājas, laimīgi dzīvojot brīvē.

20. februāri. Beidzot, pēc ilgiem meklējumiem un maldiem, Bobam izdevies noskaidrot, ko ēd matainās vardes: gliemežus. Bijām izmēģinājušies ar pelēniem, žurkulēniem, maziem putnēniem, olām, vabolēm un to kūniņām, ar siseņiem, bet viss velti. Gliemežus šīs vardes kārīgi rij, un tādēļ mēs ļoti ceram aizvest tās dzīvas uz mājām. Demidova bušbēbijiem uznācis kaut kas līdzīgs nefrītam. Šorīt divi bušbēbiji bija galīgi samirkuši urīnā. Sāku viņiem dot liesāku pienu, treknais varbūt bijis par stipru. Sagādāju arī vairāk kukaiņu barībai. Pieci Demidova bušbēbiji joprojām labi panes «Komplana» pienu, par ko gan jābrīnās, jo tas ir ļoti trekns, un, ja parastais sausais piens reizēm ir par stipru pieaugušiem dzīvniekiem, tad varētu domāt, ka «Komplana» piens izraisīs tādu pašu efektu mazuļiem.

martā. Atnesa divas skaistas kobras, vienu aptuveni sešas pēdas, otru apmēram divas pēdas garu. Abas tūliņ tika pabarotas. Vislabākais guvums šodien ir pun- durmangustu mātīte ar diviem mazuļiem. Mazajiem vēl nav actiņu, un tie ar savu bālgani gaišo krāsu ļoti atšķiras no tumši brūnās mātes. Atņēmu mātei mazuļus, lai barotu no pudelītes, jo māte bērnus droši vien pamestu novārtā vai nogalinātu, ja tos atstātu pie viņas.

martā. Mazie pundurmangusti kategoriski atsakās zīst pienu no pudelītes vai pildspalvas pipetes. Tādēļ (tikpat ir ļoti maz cerību, ka tie paliks dzīvi) noliku tos atpakaļ krātiņā pie mātes. Man par pārsteigumu, māte mazuļus pieņēma un labprāt zīdī. Ļoti neparasti. Šodien man vajadzēja noņemties ar diviem kājas lūzumiem: Vudforda pūcei, kas noķerta cilpā, un jaunam vanagam. Neticu, ka pūces kāja pilnīgi sadzīs: tai

sarautas visas cīpslas un kauls stipri sašķaidīts. Vanagam kāja būs kārtībā, jo putns ir jauns. Abi ēd labi. Mazie Demidova bušbēbiji, naktī iztraucēti, vāri ņaud un šņāc; tā ir vienīgā skaņa, ko esmu no tiem dzirdējis, izņemot sikspārņu pīkstieniem līdzīgās skaņas, kad zvēriņi plēšas cits ar citu. Piešainās vardes naktī klusi brēc: «pīp-pīp-pīp», it kā kāds ar nagu viegli tinkšķi- nātu pa glāzes malu.

aprīli. Šodien atnesa jaunu šimpanzes tēviņu, gadus divus vecu. Tas bija drausmīgā stāvoklī. Sagūstīts stiepļu cilpu lamatās, kādas lieto antilopju ķeršanai; ievainota kreisā roka un delms. Plauksta un rokas locītava galīgi saplosīta, sākusies smaga asins saindēšanās. Dzīvnieks bija ļoti vārgs un nespēja noturēties sēdus, āda bija dīvainā dzeltenpelēkā krāsā. Apkopu brūces un injicēju penicilīnu. Aizvedu viņu uz Bemendu pie Lauksaimniecības departamenta veterinārārsta izmeklēšanai, jo man nepatika dzīvnieka ādas krāsa un dīvainā letarģija, kaut gan biju tam devis tonizējošas vielas. Ārsts izdarīja asins analīzi un konstatēja miega slimību. Esam darījuši visu, ko varējām, taču dzīvnieks sakrītas acīm redzami. Viņš, liekas, ir ārkārtīgi pateicīgs par visu, ko darām viņa labā.

aprīli. Šimpanze nomira. Šimpanzes pieder pie «saudzējamiem» dzīvniekiem, tomēr šeit, tāpat kā pārējos Kamerūnas novados, regulāri tiek nogalināti un izmantoti barībai. Lielā degunragodze pirmoreiz pieņēma barību: mazu žurciņu. Vienai no zaļajām meža vāverēm uz muguras krīt ārā spalva, — acīmredzot vitamīnu trūkums, tādēļ palielinu polivitamīnu devu. Tā kā mēs patlaban esam labi apgādāti ar audējputniņu olām, tad vāveres saņem ik dienu arī tās piedevām pie parastās barības. Otastes dzeloņcūkas, nakti iztraucētas, ātri

bungo ar pakaļkājām (kā savvaļas truši), tad pagriežas ar mugurpusi pret draudošajām briesmām un sāk žvadzināt garo dzeloņu pušķi astes galā; šis troksnis atgādina klaburčūskas žvadzoņu.

5. aprīli. Esmu atklājis iespēju viegli un ātri noteikt poto dzimumu. Šodien mums atnesa skaistu, jaunu tēviņu. Pirmajā acu uzmetienā abiem dzimumiem ārējās ģenitālijas ir ļoti līdzīgas; esmu atklājis, ka visvienkāršāk ir tos apostīt. Ja dzīvnieku paņem rokā, tēviņa dziedzeri izdala vieglu, saldenu smaržu, kas līdzīga bumbieru esences smaržai.

Mēs nebijām vienīgie, kas interesējās par dzīvniekiem. Daudzi vietējie iedzīvotāji savu mūžu nebija redzējuši zvērus, kādi bija mūsu kolekcijā, un tādēļ lūdza atļauju tos apskatīt. Kādu dienu pie manis ieradās šejienes misiones skolas pārzinis un jautāja, vai drīkstot atvest šurp visu savu skolu, ap divsimt zēnu, lai parādītu tiem kolekciju. Priecīgi piekritu, jo man šķiet ļoti vērtīgi, ja, parādot dzīvus zvērus, var cilvēkos modināt interesi par viņu dzimtās puses faunu un tās aizsardzību. Tā nu norunātajā dienā zēni kolonnā pa divi piecu skolotāju vadībā soļoja šurp pa ceļu. Pie Atpūtas mājas zēni tika sadalīti grupās pa divdesmit un tad skolotāja pavadībā pēc kārtas vesti iekšā. Džekija, Sofija, Bobs un es pats nostājāmies dažādās vietās verandā, lai atbildētu uz bērnu jautājumiem. Zēni uzvedās priekšzīmīgi, nebija nekādas grūstīšanās, klaigāšanas, blēņošanās. Viņi gāja no krātiņa pie krātiņa, ieinteresēti un aizrāvušies, pie katra jauna brīnuma jūsmīgi iesaukdamies «Vā!» un aiz prieka sizdami knipjus. Beidzot, kad pēdējā grupa bija izvadāta, pārzinis lika zēniem nostāties kāpņu pakājē un starodams pavērsās pret mani.

Ser, — viņš sacīja, — esam jums ļoti pateicīgi par atļauju apskatīt jūsu zooloģisko kolekciju. Vai jūs būsiet tik laipns un atbildēsiet uz dažiem zēnu jautājumiem?

Jā, labprāt, — es atteicu, pakāpdamies dažus pakāpienus augstāk.

Zēni! — pārzinis skaļi uzsauca. — Misters Darels laipni apsolījās atbildēt uz jautājumiem. Kuram būtu kas vaicājams?

Tumšo seju jūra kāpņu pakājē saspringa koncentrācijā, mēles sāka šaudīties, kāju pirksti urbināja putekļaino zemi. Tad, sākumā gausi, bet pēc tam aizvien straujāk, zēni pārvarēja mulsumu, un jautājumi sāka birtin birt, turklāt tie visi bija gudri un lietišķi. Ievēroju, ka bara pirmajā rindā stāv mazs zēniņš un nenovērš no manis acu. Piere viņam bija domīgi saraukta, un viņš bija nostājies miera stājā. Beidzot, kad jautājumu straume sāka apsīkt, mazais pēkšņi saņēma drosmi un strauji pacēla roku.

Nu, Uano, ko tu gribi jautāt? — pārzinis apvaicājās, mīlīgi nolūkodamies uz zēnu.

Puišelis dziļi ievilka elpu un tad kā no pistoles izšāva man domāto jautājumu:

Lūdzu, ser, vai misters Darels var mums pateikt, kādēļ viņš tik daudz safotografējis Fona sievas?

Smaids pārziņa sejā izgaisa, un viņš apbēdināts palūkojās uz mani.

Tas nav zooloģisks jautājums, Uano, — viņš bargi norādīja.

Bet, lūdzu, ser, kāpēc? — bērns stūrgalvīgi atkārtoja.

Pārzinis uzmeta zēnam niknu skatienu.

Tas nav zooloģisks jautājums, — viņš ierēcās. — Misters Darels solījās atbildēt tikai uz zooloģiskiem jautājumiem. Fona sievas neattiecas uz zooloģiju.

Nu, plašāk runājot, to varētu nosaukt par bioloģisku jautājumu, vai tad tā nav? — es vaicāju pārzinim, gribēdams zēnu izpestīt.

Bet, ser, viņiem nav jāuzdod tādi jautājumi, — pārzinis atteica, slaucīdams seju.

Kāpēc gan ne, es labprāt atbildēšu. Redzi, manā zemē ļaudis ļoti interesējas par to, kā dzīvo cilvēki citās zemēs un kādi tie izskatās. Es jau, protams, varētu viņiem to pastāstīt, bet tas nebūs tik labi kā parādīt fotogrāfiju. Fotogrāfijā uzreiz redzams, kāds cilvēks izskatās.

Nu … — sacīja pārzinis, pavilkdams ar pirkstu krekla apkaklīti vaļīgāk. — Nu misters Darels ir atbildējis uz jūsu jautājumiem. Viņš ir ļoti aizņemts cilvēks. Tādēļ diezgan jautāts. Lūdzu, stājieties.

Zēni atkal sastājās divās kārtīgās rindās, pārzinis paspieda man roku un dedzīgi apgalvoja, ka viņi visi man ļoti pateicoties. Tad viņš vēlreiz pagriezās pret zēniem.

Nu, tagad uzsauciet par godu misteram Darelam trīskārtēju «Lai dzīvo!».

Divsimt jaunu balsu trīsreiz nodimdināja «Lai dzīvo!». Tad zēni kolonnas priekšgalā izvilka no līdzpaņemtajām somām vairākas bambusa stabules un divas mazas bundžiņas. Pārzinis pacēla roku, un viņi sāka soļot pa ceļu projām. Pa priekšu gāja skolas orķestris, spēlēdams brašu maršu. Pārzinis, seju slaucīdams, gāja nopakaļ, un drūmais skatiens, kas urbās mazā Uano mugurā, nesolīja zēnam nekā laba, kad viņi būs atgriezušies skolā.

Tajā vakarā Fons atnāca pie mums sadzert kādu glāzīti; kad bijām izrādījuši viņam jaunos papildinājumus kolekcijā, apsēdāmies verandā un es pastāstīju par

Uano zooloģisko jautājumu. Fons smējās tā, ka nemaz nevarēja rimties, īpaši par skolas pārziņa samulsumu.

Kāpēc tad tu viņam nepateici, — viņš jautāja, asaras slaucīdams, — kāpēc tu viņam nepateici, ka esi safotografējis manas sievas tādēļ, lai parādītu visiem savas zemes eiropiešiem, cik Bafutas sievietes skaistas?

Tas zēns vēl ir mazs, — es svarīgi atteicu. — Man likās, ka viņš ir par mazu, lai saprastu tādas runas par sievietēm.

Pareizi, pareizi, — Fons smiedamies sacīja, — par mazu. Viņš var būt laimīgs, ka sievieši viņam vēl nejauc galvu.

Mans draugs, es esmu dzirdējis, — ierunājos, cenzdamies aizvirzīt sarunu tālāk no temata par visiem laulības dzīves «par» un «pret», — esmu dzirdējis, ka tu rīt braukšot uz N'dopu. Vai taisnība?

Taisnība gan, — Fons atbildēja. — Aizbraucu uz divām dienām, uz tiesas sēdi. Atgriezīšos aizparīt.

Nu, tad laimīgu ceļu, mans draugs! — es sacīju, paceldams glāzi.

Nākamajā rītā, ģērbies lieliskā dzeltenmelnā tērpā un uzlicis galvā dīvainu, bagātīgi ornamentiem izrakstītu cepuri ar gariem, nokareniem ausu aizsegiem, Fons apsēdās savas jaunās apvidus mašīnas priekšējā sēdeklī. Aizmugurē atradās viss ceļam nepieciešamais: trīs pudeles skotu viskija, Fona mīļākā sieva un trīs padomnieki. Viņš enerģiski māja mums atvadas, līdz mašīna pagriezās aiz stūra un izzuda skatienam.

Tovakar, pabeidzis pēdējos dienas darbus, izgāju verandā paelpot svaigu gaisu. Lejā lielajā pagalmā ieraudzīju sapulcējušos veselu baru Fona bērnu. Ar interesi sāku viņus vērot. Sagrupējušies plašā aplī, bērni, vispirms ilgi un dedzīgi apspriedušies un izstrīdējušies, sāka dziedāt un ritmā sist plaukstas; viņus pavadīja gadus septiņus vecs puišelis, kas stāvēja loka vidū un rībināja bungas. Bērni ar savām jaunajām balsīm dziedāja vienu no skaistākajām un burvīgākajām Bafutas tautas dziesmām. Sapratu, ka bērni nav sanākuši kopā nejauši; viņi bija sapulcējušies noteiktā nolūkā, bet es nevarēju iedomāties, ko viņi tik svinīgi atzīmē (varbūt vienīgi sava tēva aizbraukšanu). Ilgi stāvēju un norau- dzījos viņos, līdz man blakus klusi un nemanīts kā vienmēr iznira mūsu bojs Džons.

Pusdienas gatavas, ser, — viņš sacīja.

Paldies, Džon. Pasaki, kāpēc tie bērni tur lejā Fona pagalmā dzied?

Džons bikli pasmaidīja. — Tādēļ, ka Fons aizbraucis uz N'dopu, ser.

Jā, bet kādēļ viņi dzied?

Kad Fona nav mājās, ser, bērniem ik vakaru pagalmā jādzied, lai Fona māja neatdziest.

Kāda brīnišķīga iedoma! Skatījos lejup uz bērnu pulku, kas līksmi dziedāja tumšajā, lielajā pagalmā, lai saglabātu siltumu sava tēva namā.

Kādēļ viņi nedejo? — es apvaicājos.

Viņiem nav gaismas, ser.

Aiznes viņiem lukturi no mūsu guļamistabas. Pasaki, ka es to sūtīju, gribēdams viņiem palīdzēt saglabāt siltu Fona māju.

Labi, — atteica Džons. Viņš aizsteidzās pēc luktura, un drīz es redzēju zeltainas gaismas apli, ap kuru stāvēja bērnu pulciņš. Iestājās īss klusuma bridis, kamēr Džons viņiem pavēstīja manu novēlējumu, un tad cits pēc cita atskanēja smalko balstiņu spalgie sajūsmas saucieni:

Paldies, masa, paldies!

Kad apsēdāmies pie pusdienu galda, bērni lejā gavilēja kā cīruļi, turklāt virpuļoja un tipināja apkārt gaismas lokam. Viņu garās, neskaidrās ēnas stiepās pāri puspagalmam, un loka vidū klusi sīca lukturis.

PIEKTĀ NODAĻA

DZĪVNIEKI — KINOZVAIGZNES

Vēstules ar kurjeru Mans labais draugs,

vai Tu neatnāktu šovakar pulksten astoņos pie mums uz vienu glāzīti?

Tavs draugs Džeralds Darels

Mans labais draugs, gaidi mani 7.30. Paldies.

Tavs uzticamais draugs Bafutas Fons

Ir vairāki veidi, kā uzņemt filmu par dzīvniekiem, un šķiet, ka viena no labākajām metodēm ir nolīgt grupu operatoru, kuri pavada kādā tropu apgabalā gadus divus un uzņem filmā dzīvniekus to dabiskajos dzīves apstākjos. Diemžēl šī metode ir Joti dārga, un, ja jums nav tik daudz laika un jūsu rīcībā nav Holivudas resursu, tad par to nevar būt ne domas.

Tādiem kā es, kam ierobežots gan laiks, gan nauda, ko drīkst iztērēt ekspedīcijai, pastāv vienīgi iespēja uzņemt filmu mākslīgos apstākjos. Grūtības, ko sagādā mēģinājums uzņemt savvaļas dzīvniekus tropu mežā, ir tik lielas, ka atvēsinās pat visdedzīgāko operatoru. Vispirms, džungļos ļoti reti vispār izdodas ieraudzīt kādu savvaļas dzīvnieku, un. ja kādreiz tiešām izdodas, tad tikai uz acumirkli, jo dzīvnieks tūliņ atkal pazūd biezoknī. Sagadīšanās, ka jūs ar sagatavotu kameru īstajā laikā atrastos īstajā vietā, turklāt ar pareizu ekspozīciju un piedevām dzīvnieks būtu nostājies uzņemšanai piemērotā pozā un darītu kaut ko tādu, ko vērts uzņemt filmā, būtu uzskatāma par īstu brīnumu. Tātad vienīgā iespēja ir dzīvnieku vispirms sagūstīt un pieradināt pie dzīves nebrīvē. Kad tas daļēji zaudējis bailes no cilvēka, jūs varat ķerties pie darba. Apjoziet ar stiepļu pinumu palielu platību, kas iekārtota pēc iespējas līdzīgi dzīvnieka dabiskajai videi un turklāt ir piemērota uzņemšanai filmā. Tas nozīmē, ka tur nedrīkst būt pārāk daudz alu un dobumu, kuros tramīgs dzīvnieks varētu paslēpties, ka krūmāji nedrīkst būt pārāk biezi, lai tie nemestu neglītas ēnas, un tā joprojām. Tad jūs pieradināt filmējamo dzīvnieku pie jaunās apkārtnes, ļaujat tam iejusties, kas var ilgt gan kādu stundu, gan vairākas dienas.

Protams, ir ļoti svarīgi pazīt dzīvniekā ierašas un zināt, kā tas reaģēs attiecīgos apstākļos. Piemēram, ja izsalkusi maisu žurka, palaista šādā iežogojumā, atradīs zemē bagātīgās devās meža augļus, tā nekavējoties sāks bāzt tos savos milzīgajos vaigu maisos, cik tikai līdīs iekšā, un beigu beigās izskatīsies kā saslimusi ar cūciņu smagā formā. Ja jūs negribat uzņemt vienīgi garlaicīgu attēlu sēriju ar dzīvnieku, kas bez mērķa pastaigājas pa krūmiem un zālāju šurp un turp, jums jā.rada apstākļi, kas ļautu dzīvniekam nodemonstrēt kādu interesantu darbību vai parādīt savu iedabu. Pat tad, kad būsiet jau ticis tik tālu, jums vēl nepieciešami divi faktori: pacietība un veiksme. Nav iespējams dzīvniekam, arī piejaucētam, kā īstam aktierim iestāstīt visu, kas tam darāms. Dažkārt dzīvnieks, kurš nedēļām ilgi ik dienu kaut ko regulāri darījis, kameras priekšā pēkšņi saslimst ar īstu lampu drudzi un atsakās darboties. Un, ja jūs esat neskaitāmas stundas saules svelmē nopūlējies, lai visu sagatavotu, tad šāds rezultāts jūs var novest līdz trakumam.

īsts paraugs grūtībām, kādas rodas, filmējot dzīvniekus, šķiet, bija diena, kad mēģinājām uzņemt filmā ūdensbriedīti. Sīs burvīgās mazās antilopes ir apmēram foksterjera augumā, un tām ir skaists kastaņkrā- sas kažociņš ar glītām baltām svītrām un plankumiņiem. Mazie, jaukie ūdensbriedīši ir ārkārtīgi fotogē-

niski. ūdensbriedītim ir daudz interesantu īpatnību, no kurām viena ir piemērotība daļējai dzīvei ūdenī savvaļas apstākļos. Dzīvnieks lielāko tiesu laika pavada, bradājot un peldoties meža upītēs, un var pat nopeldēt krietnu gabalu zem ūdens. Otra interesanta iezīme ir ūdensbriedīša kāre pēc gliemežiem un vabolēm; šādas gaļēdājas antilopes ir ļoti neparasta parādība. Trešā dīvainība — dzīvnieks ir ārkārtīgi rāms un viegli pieradināms: man reiz gadījās ūdensbriedītis, kas stundu pēc sagūstīšanas ņēma no manas rokas barību un ļāva pakasīt aiz auss, it kā tas būtu jau piedzimis nebrīvē.

Mūsu ūdensbriedītis nebija nekāds izņēmums; tas bija ļoti rāms un bezgala laimīgs, ja tam pakasīja galvu vai vēderiņu, un ar lielu labpatiku tiesāja nost gliemežus un vaboles jebkurā daudzumā, cik vien mēs spējām viņam piegādāt. Visu brīvo laiku tas pavadīja, cenzdamies izpeldēties savā ūdens traukā, kurā ar lielām mokām varēja iebāzt vienīgi dibengalu.

Lai labāk varētu nodemonstrēt mūsu briedīša gaļ- ēdāja un ūdens dzīvnieka īpašības, nolēmu uzņemšanas laukumu iekārtot upmalā. Pamežu izvietojām ļoti rūpīgi, tā, lai tas optimāli uzsvērtu dzīvnieka lielisko aizsargkrāsu. Kādu rītu, kad debesīs nebija neviena mākonīša un saule atradās īstajā vietā, iznesām ūdensbriedīša krātiņu upmalā un taisījāmies jau palaist dzīvnieku ārā.

Baidos vienīgi, — es sacīju Džekijai, — ka nespēšu panākt, lai tas brīvi darbojas. Tu taču zini, cik tas ir lēnīgs … droši vien aizies līdz laukuma vidum un tālāk nekustēs.

Nekas, es viņu no otras puses lūkošu pievilināt ar kādu gliemezi vai kaut ko tamlīdzīgu, gan jau tad viņš pāries pāri laukumam, — Džekija mani mierināja.

Ja tikai viņš nestāvētu kā govs ganībās. Man viņš jāpiespiež kaut nedaudz pakustēties.

Taču briedēns todien kustējās krietni vairāk, nekā es jel kad būtu spējis iedomāties. Tikko krātiņa durvis bija atdarītas, tas graciozi iznāca ārā un mirkli pastāvēja, vienu slaido kājiņu pacēlis. Es sagatavoju kameru un gaidīju nākamo kustību. Nākamā kustība bija kaut kas pavisam negaidīts. Kā raķete briedītis pāršāvās pāri manam rūpīgi sapreparētajam uzņemšanas laukumam, izbrāzās cauri stiepļu pinumam, it kā tur vispār nekā nebūtu, un nozuda krūmos tik ātri, ka mēs nepaguvām pat sarosīties, lai to aizturētu. Mūsu reakcija bija gausa, jo nemūžam nebijām gaidījuši šādu iznākumu, bet, kad redzēju savu vērtīgo ūdensbriedīti izgaistam, es izgrūdu tādu briesmu brēcienu, ka visi, pat pavārs Filips, acumirklī pameta savu darāmo un kā uz burvja mājienu parādījās uzņemšanas laukumā.

— ūdensbriedis aizbēga! — es kliedzu. — Maksāšu desmit šiliņus tam, kurš to notvers.

Sā dāsnā solījuma efekts bija zibenīgs. Afrikāņi kā ķīlis triecās krūmājā, kur bija nozudusi antilope, metās tai pakaļ kā izsalkušu siseņu bars. Pēc piecām minūtēm, savā vecākā seržanta balsī triumfāli rēcot, no krūmiem izlīda Filips, turēdams klēpī antilopi, kas neganti spārdījās un spēra. Tiklīdz bijām to novietojuši atpakaļ krātiņā, tā palika stāvam pavisam mierīgi, raudzīdamās mūsos ar dzidru skatienu, it kā brīnītos, par ko te sacelta tāda kņada. Dzīvnieciņš draudzīgi nolaizīja man roku un, tikko biju pakasījis tam aiz auss, acis pievēris, iegrima parastajā pustransā. Visu atlikušo dienas daļu nopūlējāmies uzņemt neganto antilopi. Krātiņā tā uzvedās brīnišķīgi — plunčājās ūdens bļodā, lai parādītu, ka ir ūdens dzīvnieks, ēda vaboles un gliemežus, lai parādītu, ka ir gaļēdājs —, bet, tiklīdz antilopi palaida uzņemšanas laukumā, tā metās pretim apvārsnim tādā ātrumā, it kā pa pēdām dzītos vesels bars leopardu. Līdz vakaram, pats pārkarsis un nomocījies, biju uzņēmis piecdesmit pēdu filmas, kas rādīja antilopi stāvam sastingušu pie krātiņa, lai nākamajā mirklī mestos prom kā plēsta. Noskumuši nesām krātiņu atpakaļ uz Atpūtas māju, bet antilope rāmi gulēja savā banānu lapu midziņā un gremoja vaboles. Tā bija pēdējā reize, kad mēģināju uzņemt filmā ūdensbriedīti.

Otrs radījums, kas man filmēšanas sfērā sagādāja neizsakāmas mocības, bija kāda jauna Vudforda pūce, kuru mēs fantāzijas trūkuma dēļ saucām par Vudiju. Vudforda pūces ir ļoti glītas, ar tumšu šokolādes krāsas spalvojumu, kas nolāsots baltiem plankumiem; tik skaistu acu laikam gan nav nevienai citai pūcei. Tās ir lielas, tumšas un mirdzošas, ar smagiem, mēļiem, maigi iesārtiem plakstiem, kurus pūce lēnām paceļ un nolaiž, gluži kā paveca kinoaktrise, nespēdama izšķirties par to, vai viņai vēlreiz rādīties publikai vai ne. So valdzinošo mirkšķināšanu pavada skaļi, kastaņešu klabināšanai līdzīgi knābja klikstieni. Ja putns ir uztraucies, tas mirkšķina acis sevišķi izteiksmīgi, šūpojas savā laktā šurp un turp, it kā nupat grasītos sākt hula-hula deju, un tad piepeši paplēš spārnus un klik- stinādams draud ar knābi; šai brīdī pūce izskatās kā īsts nāves eņģelis uz kapa pieminekļa. Vudija lieliski to visu nodemonstrēja savā krātiņā un darīja tāpat arī pēc komandas, ja vien tai parādīja kādu kārumu, piemēram, pelēnu. Biju pārliecināts, ka bez liekiem pūliņiem uzņemšu šo izrādi filmā, ja vien sagādāšu pienācīgu fonu.

Ar sietu apvilktā laukumā, kur es filmēju putnus, izveidoju kaut ko līdzīgu īstam meža kokam, kas no vienas vietas apaudzis tīteņiem un citiem parazītau- giem, par fonu izmantodams zaļas lapas un zilas debesis. Tad iznesu Vudiju ārā un nosēdināju to uz zara pašā lapu biezumā. Aina, ko Vudijai vajadzēja notēlot, bija tik dabiska un vienkārša, ka, manuprāt, nevarētu pārpūlēt pat pūces smadzenes. Ja vien Vudija man nedaudz piepalīdzētu, desmit minūtēs viss būtu darīts. Pūce tupēja uz zara un, šausmās iepletusi acis, vēroja mūs, bet es ieņēmu savu vietu pie kameras. Tikko nospiedu slēdzi, pūce vienreiz aši samirkšķināja acis, bet tad, it kā tai pēkšņi būtu apriebusies mūsu klātbūtne, demonstratīvi uzgrieza mums muguru. Pūlēdamies neaizmirst, ka dzīvnieku fotogrāfa pirmais bauslis ir pacietība, es noslaucīju sviedrus no pieres, aizgāju pie zara, pagriezu pūci uz mūsu pusi un devos atpakaļ pie kameras. Kad biju tur nonācis, Vudija jau atkal bija uzgriezusi mums muguru. Iedomājos, ka varbūt gaisma tai šķiet par spilgtu, tādēļ aizsūtīju dažus kalpotājus sacirst zarus, kurus saspraudām tā, lai putns būtu pasargāts no tiešas saules gaismas. Taču pūce joprojām rādīja mums tikai mugurpusi. Bija skaidrs — ja gribu to uzņemt, man visas dekorācijas jāpārkārto otrādi. Ar lielām pūlēm pārnesām apmēram tonnu krūmu un zaru un sakārtojām tos tādā veidā, kā Vudijai, šķiet, patika labāk.

Visu laiku, kamēr mēs svīzdami stiepām smagos za-

rus un tīteņaugu cilpas, pūce mūs vēroja izbrīna pilnām acīm. Tā augstsirdīgi man atļāva ari kameras iekārtu novietot pareizajā pozīcijā (tas bija sarežģīts darbs, jo tagad vajadzēja uzņemt gandrīz tieši pret sauli), bet pēc tam aukstasinīgi uzgrieza kamerai muguru. Man uznāca vēlēšanās pūci nožņaugt. Pa to laiku debesīs bija savilkušies milzīgi, melni mākoņi, kas draudēja pilnīgi aizsegt sauli, un filmēt vairs nebija iespējams. Sakravāju iekārtu un ar slepkavības domām sirdī devos pie koka, lai noņemtu no zara savu kinozvaigzni. Kad es tuvojos Vudijai, tā pagriezās pret mani, sajūsmā noklikstināja knābi, nodejoja strauju hula-hula, tad paplēta spārnus un paklanljas man ar tāda aktiera šķietamo kautrību, kurš pēc izrādes septiņpadsmito reizi parādās publikai.

Protams, ne jau ar visām mūsu kinozvaigznēm iznāca tāda nojēgšanās. Jāsaka, ka vienu no veiksmīgākajām epizodēm es uzņēmu filmā bez īpašām pūlēm, turklāt .rekordīsā laikā. Tomēr, filmu skatoties, varēja likties, ka tas bijis daudz grūtāks uzdevums nekā piespiest pūci izplest spārnus. īsi sakot, es gribēju dažos kadros parādīt olēdāju čūsku, kad tā patlaban izlaupa putna perēkli. Olēdājas čūskas ir apmēram divas pēdas garas un ļoti slaidas, sārtbrūnā krāsā ar tumšāku rakstu; ļoti savdabīgas ir čūsku izvalbītās, palsi sudrabainās acis ar šauriem, vertikāliem redzokļiem kā kaķim. Taču visīpatnējākais ir tas, ka šīm čūskām trīs collas aiz rīkles (protams, iekšpusē) pie mugurkaula skriemeļiem ir izaugumi, kas nokarājas uz leju kā sta- laktīti. Reptilis olu norij veselu; kad tā nonākusi zem šiem skriemeļiem, čūska savelk muskuļus, smailie izaugumi olu saspiež un čaumala pārplīst. Dzeltenumu un baltumu čūska sagremo, bet plakani saspiesto čaumalu atvemj. Sis process ir ļoti interesants un, cik man zināms, vēl nekad nebija fiksēts filmā.

Tolaik mums bija sešas olēdājas čūskas, visas, man par prieku, vienāda lieluma un vienas krāsas. Šejienes bērneļi rāvās ko mācēja, piegādādami mums audēj- putniņu olas, ar ko barot šos rāpuļus, kuri šķita spējīgi apēst olas jebkurā daudzumā, ja vien nebijām slinki salikt tās krātiņā. Vajadzēja tikai iebāzt krātiņā olu, lai gulošais čūsku kamols pārvērstos par kustīgu ņudzekli: katra centās pirmā aizsteigties pie kāruma. Lai nu arī čūskas krātiņā izturējās tik priekšzīmīgi, pēc piedzīvojumiem ar Vudiju un ūdensbriedīti es biju noskaņots mazliet pesimistiski. Tomēr sagatavoju piemērotu vidi (ziedošu krūmu, kura zaros novietota maza ligzdiņa) un rekvizītus — duci mazu, zilu oliņu. Tad čūskām trīs dienas nedeva kārtējo olu devu, lai mēs būtu droši, ka tām visām būs laba apetīte. Tas rāpuļiem nekādu ļaunumu nenodarīja, jo visas čūskas spēj izturēt ilgstošu gavēni, dažas lielākās žņaudzējčūskas

var iztikt neēdušas mēnešiem un pat gadiem. Kad manas kinozvaigznes bija sasniegušas, pēc manām domām, vajadzīgo izsalkuma pakāpi, mēs ķērāmies pie darba.

Čūsku krātiņš tika nogādāts uzņemšanas laukumā, ligzdā bija ieliktas piecas skaistas, zilas oliņas, tad vienu no čūskām saudzīgi novietoja krūma zaros tieši virs perēklīša. Sagatavoju kameru un gaidīju.

Čūska laiski gulēja zaros, šķiet, mazliet apžilbuši, jo bija no vēsā, tumšā krātiņa nokļuvusi saules gaismā. Taču pēc brītiņa tā sāka šaudīt mēli un ieinteresēta grozīt galvu. Pēc tam čūska kā ūdens strūkliņa aizvijās pa zariem uz ligzdas pusi. Lēnām tā slīdēja ligzdai aizvien tuvāk, bet, kad bija sasniegusi ligzdas malu, pastiepa galvu tai pāri un ar dzēlīgajām, sudrabainajām acīm sāka blenzt uz olām. Mēle atkal šaudījās, it kā ostītu olas, tad čūska viegli piegrūda tām purnu kā suns biskvītu kaudzītei. Pavilkusies vēl mazliet tālāk pāri ligzdas malai, tā pagrieza galvu sānis, plati atpleta muti un sāka rīt vienu olu. Visām čūskām žokļi savienoti tā, ka tos var izplest, rijot laupījumu, kas pirmajā acu uzmetienā šķiet pārāk liels, lai vispār to iedabūtu mutē. Mūsu olēdāja nebija nekāds izņēmums, tā akurāti atbrīvoja žokļu viras, āda uz kakla sastie- pās, līdz katra zvīņa izdalījās atsevišķi un bija skaidri redzams, kā zilā ola spīd cauri plānajai izspīlētajai ādai, lēnām slīdēdama uz priekšu. Kad čūska bija ieri

jusi olu apmēram par collas tiesu, viņa uz mirkli sastinga kā apcerē, tad izvijās ārā no ligzdas un ielīda zaros. Rāpdamās uz priekšu, tā starp zariem berzēja norītās olas veidoto pietūkumu, tādējādi stumdama olu aizvien tālāk uz leju.

Iepriecināti par šādu veiksmi, mēs aiznesām čūsku atpaka| uz krātiņu, lai tā netraucēti varētu sagremot maltīti, es pārcēlu kameru jaunā vietā un ieliku lielās lēcas tuvplāna uzņēmumiem. Novietojām ligzdā jaunu olu apēstās vietā un izvilkām no krātiņa otru olēdāju. Labi, ka visas čūskas izskatījās vienādas, jo pirmā čūska vairs neliktos par olām ne zinis, kamēr nebūtu sagremojusi norīto, tādēj tuvplāna uzņēmumiem to izmantot nevarēja. Bet jaunajai bija vilka apetīte, un tā es bez jebkādām raizēm uzņēmu tuvplāna kadrus, kas man bija vajadzīgi, lai parādītu, kā čūska pieslīd pie ligzdas un izņem olu. To visu atkārtoju vēl ar divām čūskām, pabeigtajā filmā visas epizode? tika samontētas darbības secībā, un neviens, noskatījies gatavo filmu, nevarēja pateikt, ka redzējis četras dažādas čūskas.

Visi bafutieši, Fonu ieskaitot, ļoti interesējās par filmēšanu, jo pavisam nesen bija pirmoreiz skatījušies kino. Bafutā reiz bija ieradies ceļojošais kino un demonstrējis krāsainu filmu par karalienes kronēšanu, un bafutiešiem tā bija neprātīgi patikusi. Par to tika spriests un runāts vēl tad, kad mēs tur bijām, tātad gandrīz pusotra gada vēlāk. Domādams, ka Fonu un viņa padomniekus interesētu uzzināt par filmēšanu kaut ko vairāk, uzaicināju viņus kādu rītu atnākt un noskatīties uzņemšanā, un viņi aicinājumu ar sajūsmu pieņēma.

Ko tu domā filmēt? — Džekija apvaicājās.

Vienalga ko, tikai neko bīstamu, — es atbildēju.

Kāpēc neko bīstamu? — Sofija jautāja.

Negribu riskēt… Ja kāds zvērs iekostu Fonam, es vairs nebūtu persona grata, vai nav tiesa?

Pasarg dievs, to tiešām nedrīkst pieļaut, — Bobs piekrita. — Bet ko tad esi nodomājis uzņemt?

Uzņemšu dažus kadrus ar maisu žurkām, gan kādreiz noderēs. Un tās jau nespēj ne mušai pāri nodarīt.

Nākamajā rītā visu sagatavojām. Uzņemšanas laukums imitēja zāļainu meža klajumiņu, turpat blakus uzslējām vienu no mūsu speciāli pasūtītajām neilona nojumēm, zem kuras varētu sēdēt Fons ar savu galmu, un novietojām tur galdiņu ar dzērieniem un vairākus krēslus. Tad sūtījām Fonam ziņu, ka esam visu sagatavojuši.

Vērojām viņu ar visu padomi nākam pāri pagalmam, un tas bija brīnišķīgs skats. Priekšgalā soļoja Fons skaistā zilbaltā mantijā, mīļākā sieva tecēja līdzās, ar milzīgu oranžsarkanu saulessargu aizēnodama viņu no saules. Viņiem sekoja padomnieki plandošos zaļos, sarkanos, oranžos, baltos un dzeltenos tērpos. Ap šo krāsaino falangu lēkāja un kūleņoja vairāk nekā četrdesmit Fona bērnu kā mazas, melnas vabolītes ap raibu kāpuru. Procesija lēnām apgāja apkārt Atpūtas mājai un ieradās mūsu improvizētajā kinostudijā.

Labrīt, mans draugs, — Fons, plati smaidīdams, sveicināja, — mēs nu esam atnākuši apskatīt tavu kino.

Sveicināts, mans draugs, — es atbildēju. — Vai tu negribētu vispirms sadzert ar mani kādu glāzīti?

Vā! Jā, labprāt, — Fons noteica, piesardzīgi apsēzdamies uz saliekamā krēsla.

Es piepildīju glāzes un, kamēr maziem malciņiem dzērām, izskaidroju Fonam filmēšanas noslēpumus, parādīju, kā darbojas kamera, kāda izskatās filma, un pastāstīju, ka katrā mazajā attēlā uzņemta viena kustība.

Un kad tad mes šito tavu filmu redzēsim? — apjautājās Fons, iepazinies ar filmēšanas pamatprincipiem.

Man tā jāaizved uz savu zemi, lai pabeigtu, — es bēdīgi atteicu. — Varēšu jums filmu parādīt tikai tad, kad atkal atbraukšu uz Kamerūnu.

Labi, — sacīja Fons. — Kad tu atkal atbrauksi pie manis, tad mēs kopā papriecāsimies un tu man parādīsi savu filmu.

Izdzērām vēl pa glāzītei uz manu drīzu atgriešanos Bafutā.

Pa to laiku viss bija sagatavots, lai parādītu Fonam, kā uzņem epizodi. Sofija, kas bija mūsu montāžiste, biksēs un kreklā ģērbusies, ar saules brillēm uz acīm un milzīgu salmu platmali galvā, piemetās uz maza saliekamā krēsliņa un turēja rokās piezīmju bloku un zīmuli, gatava pierakstīt visu vajadzīgo par katru uzņemto kadru. Netālu no viņas Džekija, apkārusies ar fotoaparātiem, notupās pie skaņu ieraksta aparatūras. Turēdams rokā rīksti un krātiņu, kurā kā negudras spiedza mūsu kinozvaigznes, uzņemšanas laukuma malā bija nostājies Bobs, kas izpildīja režisora lomu. Es uzstādīju kameru, ieņēmu savu vietu un padevu zīmi sākšanai. Fons un viņa padomnieki klusēdami apcerīgi vēroja, kā Bobs izpurina divas maisu žurkas laukumā un ar rīksti aizvada vajadzīgajā virzienā. Iedarbināju kameru, un, kad atskanēja tās smalkā sanoņa, skatītāju pulks man aiz muguras korī atzinīgi izsaucās: «Ā!» Tieši šajā mirklī pagalmā ienāca mazs puišelis, nesdams kalabašu; neliekoties par pūli ne zinis, viņš devās tieši pie Boba un sniedza savu nešļavu. Es tik aizrautīgi skatījos kameras vizierī, ka nepievērsu nekādu uzmanību tam, ko Bobs ar bērnu runā.

Kas tev tur ir? — jautāja Bobs, ņemdams pudeli, kurai kakls bija aizbāzts ar zaļām lapām.

Zvērs, — puišelis īsi atteica.

Nepajautājis tuvāk, kas par dzīvnieku tas īsti ir, Bobs izrāva lapu kušķi no pudeles kakla. Rezultāts pārsteidza ne tikai viņu vien, bet arī visus pārējos. No kalabaša kā bulta izšāvās sešas pēdas gara kustīga un ļoti nikna zaļā mamba un velšus novēlās zemē.

Sargiet kājas! — Bobs brīdinot iesaucās.

Novērsu skatienu no kameras viziera un ieraudzīju

kaut ko tādu, ka man kļuva mazliet dīvaini ap dūšu: zaļā mamba pa trijkāja apakšu ļoti noteikti slīdēja tieši uz mani. Es virzījos atpakaļ, lēkādams ar tik gaisīgu grāciju, kāda būtu pa spēkam vienīgi primabalerīnai, kad tā sparīgi uzlēkusi uz asas naglas. Acumirklī izcēlās drausmīga panika. Čūska aizslīdēja man garām un ātrā gaitā locījās uz Sofijas pusi. Sofija, to redzēdama, laikam nolēma, ka bēgt gan ir kauns, bet veselīgi. Paķērusi zīmuli, bloku un diezin kādēļ arī saliekamo krēslu, viņa kā zaķis metās tieši padomnieku barā. Nelaimīgā kārtā arī čūska bija izvēlējusies to pašu ceļu, tādēļ sekoja Sofijai cieši uz pēdām. Padomnieki uzmeta skatienu Sofijai, kas nepārprotami veda čūsku pie viņiem, un ne mirkli vairs nevilcinājās. Viņi visi kā viens pagriezās un metās bēgt. Vienīgi Fons palika kā piekalts pie sava krēsla, tā iespiests aiz dzērienu galdiņa, ka nevarēja piecelties.

Dabū rungu! — es uzkliedzu Bobam un metos pakaļ čūskai. Es, protams, zināju, ka čūska nevienam netaisās uzbrukt. Tā centās vienīgi nokļūt pēc iespējas tālāk prom no mums. Bet, ja piecdesmit panikas pārņemti afrikāņi, turklāt basām kājām, bezprātīgi jož uz visām pusēm un turpat ir arī pārbiedēta indīgā čūska, it viegli var notikt nelaime. Džekija vēlāk stāstīja, ka skats esot bijis fantastisks. Pār pagalmu joņo padomnieki, viņiem paka] Sofija, Sofijai nopakaļ čūska, aiz čūskas es, bet man savukārt seko Bobs ar rungu. Atvieglots redzēju, ka Fonam mamba paslīdējusi garām. Kad kaujas vilnis bija aizvēlies tālāk, Fons, palikdams sēžam kā sēdējis, nolēma, ka prātīgākais ir aši iemest kādu malku uzbudināto nervu nomierināšanai.

Beidzot mums ar Bobu izdevās piespiest mambu pie Atpūtas nama kāpnēm. Pieturējām to ar rungu, saķērām un iebāzām vienā no mūsu lielajām čūsku somām. Aizgājis atpakaļ pie Fona, redzēju arī padomniekus no visām debess pusēm atgriežamies pie sava valdnieka. Ja kādā citā valstī jūs būtu licis augstu valstsvīru pulkam bēgt ko kājas nes, palaižot viņu vidū čūsku, jums būtu jāizcieš bezgalīgas nepatikšanas un pārmetumi par cieņas aizskaršanu un jāpanes nezin kādas vēl apnicīgas cilvēka rakstura izpausmes. Ar afrikāņiem ir pavisam citādi. Fons starodams sēdēja savā krēslā. Padomnieki atgriezdamies tērgāja un smējās, sita knipjus aiz prieka par to, ka briesmas garām, zoboja cits citu par veiklajām kājām un caurcaurēm uztvēra situāciju no jocīgās puses.

Vai jūs viņu saķērāt, mans draugs? — apvaicājās Fons, ar devīgu roku pieliedams man lielu glāzi manis paša viskija.

Jā, — es atteicu, pateicīgi pieņemdams dzērienu, — saķērām.

Fons atlaidās krēslā un viltīgi pasmējās.

Tu redzēji, kā visi mani ļaudis diedza? — viņš jautāja.

Jā, skrēja gan pamatīgi, — es piekritu.

Viņi bija nobijušies, — Fons paskaidroja.

Jā. Bet tā ir nejauka čūska.

Taisnība, taisnība, — pievienojas Fons, — sīkie ļautiņi traki nobijās no čūskas.

Jā.

Es gan nenobijos no čūskas, — Fons sacīja. — Visi mani ļaudis aizskrēja . .. briesmīgi nobijušies … bet es neskrēju nekur.

Nē, mans draugs, tev taisnība … tu neskrēji nekur.

Es no tās čūskas nemaz nenobijos, — Fons atkārtoja, ja nu es gadījumā nebūtu izpratis stāvokļa būtību.

Protams, bet čūska nobijās no tevis.

Nobijās no manis? — viņš pārsteigts jautāja.

Jā, tai nebija drosmes tev iekost… tā ir ļauna čūska, bet tai nav drosmes nogalināt Bafutas Fonu.

Fons sāka rēkdams smieties par šiem lētajiem glaimiem un tad, atcerēdamies, kā padomnieki bija mukuši, smējās vēl sirsnīgāk, un padomnieki viņam pievienojās. Pēdīgi, joprojām smieklos locīdamies, viņi devās mājup, un mēs ilgi varējām dzirdēt viņu čalošanu un jautros smieklus, kad pašus vairs neredzējām. Šis ir vienīgais man zināmais gadījums, kad diplomātiski sarežģījumi būtu varējuši izcelties zaļās mambas dēļ.

SESTĀ NODAĻA

ZVĒRI AR CILVĒKA ROKĀM

Vēstule ar kurjeru Mans labais draugs!

Laburitu jums visiem. Saņēmu Tavu zimiti, taču diemžēl jāsaka, ka jūtos vēl tikpat slikti kā vakar.

Man ļoti žēl, ka nevarēju aiziet pie Tevis un kopā ar Tevi iedzert, jo biju slims. Pateicos par viskija pudeli un zālēm, ko Tu man atsūtīji. Ieņēmu zāles vakar vakarā un šorit, taču vēl nekādu uzlabošanos nejūtu. Visvairāk mani uztrauc klepus, ja Tev ir kādas zāles pret to, lūdzu, iedod tās cilvēkam, kurš Tev aiznesis vēstuli. Domāju, ka ari viskijs palīdzēs, bet pagaidām vēl nezinu.

Lūdzu, ja vari, atsūti man mazliet džina. Neceļos nemaz augšā no gultas.

Tavs uzticamais draugs Bafutas Fons

No visiem dzīvniekiem, ar ko gadās sastapties zvēru ķeršanas ekspedīcijās, visinteresantākie, man šķiet, ir pērtiķu cilts pārstāvji. Tie atgādina līksmus bērnus ar savu ātro uztveres spēju, nepiespiesto izturēšanos, kaismīgo, dedzīgo attieksmi pret dzīvi, ar vēlēšanos visu tūdaļ izmēģināt un ar bezgalīgo uzticību tiem cilvēkiem, kurus atzinuši par saviem audžuvecākiem.

Kamerūnā pērtiķi ir viens no galvenajiem iedzīvotāju pārtikas avotiem, un, tā kā nepastāv stingri likumi, cik pērtiķu drīkst izšaut un kādā gada laikā to var darīt, tad parasti tiek nogalināts ļoti daudz mātīšu, kam ir mazuļi. Nošautā māte nokrīt no koka, bet mazulis tai vēl cieši pieķēries klāt, un mazais pērtiķītis parasti nav pat ievainots. Visbiežāk mazuli nogalina un apēd kopā ar māti; dažreiz mednieks aiznes to līdzi uz ciemu, izaudzē un pēc tam apēd. Taču, ja tuvumā gadās kāds dzīvnieku kolekcionētājs, visi šie bārenīši, protams, tiek piegādāti viņam, jo viņš allaž ir ar mieru samaksāt vairāk, nekā par „dzīvu pērtiķi var dabūt tirgū. Tādēļ pēc diviem trim Kamerūnā pavadītiem mēnešiem jūs parasti konstatējat, ka esat kļuvis par audžutēvu veselam baram dažādu pasugu un dažāda vecuma pērtiķu.

Kad ekspedīcija tuvojas noslēgumam, mums Bafutā bija septiņpadsmit pērtiķu (neskaitot cilvēkveidīgos un zemāko sugu pārstāvjus, piemēram, poto un bušbēbi- jus), un tie nemitīgi gādāja par dažādiem jautriem piedzīvojumiem. Šķiet, ka visizteiksmīgākie no visiem bija sarkanie pērtiķi jeb patas pērtiķi — slaidi pērtiķīši, apmēram terjera augumā, spožu, rūsganu spalvu, sodrē- jaini melnām sejām un baltu krekla krūtežu. Savvaļā šie pērtiķi labprātāk dzīvo savannā nekā mežā, skraida apkārt prāvos baros kā suņi un cītīgi pārbauda zāļu saknes un satrunējušus koku stumbrus, meklējot insektus un putnu ligzdiņas, griež apkārt akmeņus, lai atrastu tārpus, skorpionus, zirnekļus un citus gardumus. Lāgu lāgiem tie paceļas pakaļkājās un raugās pāri zālei, bet, ja zāle ir pārāk augsta, palecas stāvus gaisā, it kā kāju vietā tiem būtu atsperes. Ieraudzījuši kaut ko, kas vēstī briesmas, pērtiķi skaļi sauc «praup… praup . . . praup» un joņo prom pa zāli līganos auļos kā mazi, sarkani sacīkšu zirdziņi.

Mūsu četri patas pērtiķi dzīvoja kopā lielā krātiņā, un, ja vien tie ar dziļas koncentrācijas izteiksmi skumjajās, melnajās sejās rūpīgi nešķirstīja cits citam kažoku, tad nodevās dīvainām austrumnieciskām dejām. Cik man zināms, tie ir vienīgie pērtiķi, kas tiešām prot dejot. Lielākā daļa pērtiķu rotaļādamies vienkārši griežas apkārt vai lēkā, bet patas pērtiķi ir izstrādājuši veselas deju tūres, pat vēl vairāk — tiem ir savs visai plašs repertuārs. Sākumā tie elastīgi lēkā kā gumijas bumbas, atsperoties no zemes ar visām četrām kājām uzreiz, aizvien ātrāk un aizvien augstāk, līdz beidzot uzlec gandrīz divu pēdu augstumā. Tad viņi pierimst un sāk jaunu «soļu» tūri. Pakaļkājas un ķermeņa pakaļējo daļu nekustinot, tie šūpo ķermeņa augšgalu no vieniem sāniem uz otriem kā pulksteņa svārstekli, vienlaikus grozīdami galvu no kreisās puses uz labo. Izšūpojušies ta reizes divdesmit trīsdesmit, sarkanie pērtiķi pāriet uz jaunu variāciju: izslienas stāvus, izstiepj rokas virs galvas, sejas pavērsuši pret krātiņa griestiem, un tad sāk ļodzīgi griezties, un griežas tik ilgi, kamēr apreibuši noveļas atmuguriski zemē. Visu šo deju pavada dziesma ar apmēram šādu tekstu: «Vaaaaov … vaaaaov … praup .. . praup … vaaaov .. . praup», kas skan daudz pievilclgāk un saprotamāk nekā populāro estrādes dziedātāju parastās dziesmiņas.

Patas pērtiķi, protams, dievināja dažāda veida dzīvo barību un jutās nelaimīgi, ja kādu dienu nedabūja katrs pa riekšavai sienāžu, vairākas putnu olas vai dažus sulīgus, spalvainus zirnekļus. Taču īstais putna piens tiem šķita palmu vaboles kāpuri. Palmu vaboles ir apmēram divas collas gari ovāli kukaiņi; Kamerūnā tie sastopami ļoti bieži. Šīs vaboles dēj oliņas satrunējušos koku stumbros, taču vislabāk tām patīk palmu mīkstās, fibrozās serdes. Tur miklajā, mīkstajā barotnē no oliņām izšķiļas balti, cirmeņiem līdzīgi kāpuri, kas drīz sasniedz īkšķa resnumu un apmēram trīs collu garumu. Sos treknos, kustīgos kāpurus patas pērtiķi uzskata vai par dievu barību, un, kad es parādījos ar konservu bundžu, kurā bija kāpuri, pērtiķi mani apsveica ar tādu sajūsmas brēku, ka vai ausis krita ciet. Visdīvainākais tomēr bija tas, ka, par spīti neizsakāmajai kārei pēc šiem radījumiem, pērtiķi no tiem baidījās. Kad biju izbēris kāpurus uz krātiņa grīdas, viņi satupās kaudzītei visapkārt un, joprojām spiegdami aiz sajūsmas, šad tad ar drebošiem pirkstiem bikli pieskārās gardumiem. Ja kāpurs sakustējās, pērtiķis aši atrāva roku un steigšus noslaucīja to gar kažoku. Beidzot viens tomēr sagrāba kādu treknāku kāpuru, saviebās, cieši aizmiedza acis, iekampa kāpura vienu galu mutē un no visa spēka sakoda zobus. Kāpurs, protams, uz šādu rupju slepkavošanu reaģēja ar izmisīgiem nāves krampjiem, un pērtiķis to atkal ātri nometa, noslaucīja rokas un palika sēžam saviebtu seju un aizmiegtām acīm, gremodams nokosto kumosu. Patas pērtiķi man atgādināja cilvēkus, kas pirmoreiz nogaršo svaigas austeres.

Kādu dienu, domādams, ka sagādāšu saviem pērtiķiem prieku, es negribēdams sacēlu viņu krātiņā bries- migu paniku. Vesela armija apkārtējo bērnu pastāvīgi piegādāja mūsu zvēriem dzīvo barību; viņi mēdza ierasties pašā rīta agrumā, nesdami kalabašus, pilnus ar gliemežiem, putnu olām, vaboļu kāpuriem, sienāžiem, zirnekļiem, kailiem žurku mazuļiem un visādu citu radību, kas mūsu dzīvniekiem garšoja. Tajā rītā kāds zēns kopā ar parasto gliemežu un palmu vaboļu kāpuru devu bija atnesis arī divus goliātvaboļu kāpurus. Go- liātvaboles ir vislielākās vaboles pasaulē — pieaudzis kukainis ir sešas collas garš un collas četras plats —, tātad nav īpaši jāpiemin, ka to kāpuri bija īstie briesmoņi. Arī tie bija sešas collas gari, bet tik resni kā

manas rokas locītava. Tie bija tādā pašā pretīgā, slimīgi bālganā krāsā kā palmu vaboļu kāpuri, tikai daudz treknāki, un āda tiem bija nelīdzena, grumbaina un burbuļaina. Tiem bija plakanas riekstu krāsas galvas šiliņa apmērā, ar lieliem pakavveida žokļiem, tā ka kāpuri varēja krietni iekniebt, ja tos neuzmanīgi aiztika. Es biju ļoti priecīgs par šiem drausmīgajiem, pie- blidušajiem cirmeņiem, jo nodomāju: ja jau maniem pērtiķiem tik ļoti garšo palmu vaboļu kāpuri, tad, ieraugot šīs milzu delikateses, viņu priekam nebūs robežu. Tādēļ ieliku goliātvaboļu kāpurus parastajā skārda bundžā kopā ar pārējiem un nesu saviem pērtiķiem pirms kārtējām brokastīm gardu uzkodu.

Ieraudzījuši parādāmies labi pazīstamo trauku, patas pērtiķi jūsmīgi sāka lēkāt, satraukti saucot «praup … praup». Kad atvēru krātiņa durvis, viņi sasēdās lokā, savilka raižpilnas sejiņas un lūdzoši izstiepa rokas. Iestūmu bundžu iekšā pa durtiņām un apgāzu, tā ka abi milzu kāpuri pakšķēdami novēlās uz krātiņa grīdas un palika tur nekustīgi guļam. Teikt, ka pērtiķi bija pārsteigti, būtu daudz par maz; viņi izgrūda klusus izbrīna saucienus un sāka tupus virzīties atpakaļ, ar neuzticību un šausmām nolūkodamies šajos dzīvajos aero- statos. Kādu minūti cieši tos pavērojuši un redzēdami, ka kāpuri nekustas, pērtiķi pamazām kļuva drošāki un pievirzījās tuvāk, lai pamatīgāk apskatītu neredzētos briesmoņus. Tad, nopētījis kāpurus no visiem iespējamiem redzes aspektiem, viens, dūšu saņēmis, izstiepa roku un ar rādītājpirksta galiņu pagrūda kāpuru. Tas, līdz šim brīdim gulējis augšpēdu kā transā, pēkšņi atmodās, konvulsīvi noraustījās un majestātiski apvēlās uz vēdera. Sīs kustības radītais iespaids uz pērtiķiem bija graujošs. Izbīlī brēkdami, viņi barā metās uz krātiņa tālāko kaktu un tur katrs darīja, ko spēja, lai iespiestos dziļāk, saviem biedriem aiz muguras; tas zināmā mērā atgādināja Itonas futbolu. Bet kāpurs, mirkli padomājis, sāka ar pūlēm stumt pieblīdušo rumpi pa grīdu uz priekšu — tieši virsū pērtiķiem. Tas pērtiķos izraisīja tādus kolektīvas histērijas simptomus, ka jutos spiests iejaukties un aizvākt kāpurus. Iemetu tos melnkājainā mangusta Tikijas krātiņā, un Tikija, kas vispār nepazina baiļu, notiesāja tos īsi un aši. Taču nabaga patas pērtiķi nevarēja atgūties visu dienu un pat vēlāk, tikko ieraudzījuši nākam mani ar bundžu rokā, žigli sabēga krātiņa kaktā un palika tur, līdz pārliecinājās, ka bundžā nav nekā bīstamāka un briesmīgāka par palmu vaboļu kāpuriem.

Viens no mūsu pērtiķu kolekcijas favorītiem bija pusaugu babuīns, ko saucām par Džordžīnu. Viņai bija spilgti individuāls raksturs un ļaunprātīga humora izjūta. Džordžīnu bija izaudzējis kāds afrikānis, kas turēja to istabas sargsuņa vietā, un mēs samaksājām par šo babuīnu lielu naudu — desmit šiliņus. Džordžīna, protams, bija pilnīgi piejaucēta; ap vidu viņa valkāja jostu, kurai piestiprināta gara virve, un ik dienu mēs viņu izvedām ārā un piesējām pie koka netālu no Atpūtas mājas. Pirmās divas dienas piesējām viņu diezgan tuvu pie ieejas Fona rezidencē; pa šo ceļu augu dienu nāca un gāja mednieki, vecas dāmas, kuras nesa pārdošanai olas, un veseliem bariem bērni, kas stiepa mums kukaiņus un gliemežus. Cerējām, ka pastāvīgā cilvēku procesija Džordžīnai patiks un palīdzēs īsināt laiku. Tā arī notika, tikai ne gluži tādā veidā, kā bijām domājuši. Džordžīna ļoti drīz atklāja, ka auklas garums dod iespēju viņai paslēpties aiz hibisku dzīvžoga pie pašas ieejas. Un tad, nogaidījusi pa ceļu nākam kādu nabaga afrikāni, kas nekā ļauna nenojauta, viņa strauji izlēca no slēpņa un sagrāba cilvēku aiz kājām, pati šai mirklī tik drausmīgi iebrēkdamās, ka to nespētu izturēt pat visstiprākie nervi.

Pirmajam viņa no savas slēptuves veiksmīgi uzbruka kādam vecam medniekam, kas, uzcirties goda drēbēs, nesa mums pilnu kalabašu parasto žurku. Viņš tuvojās Atpūtas mājai lēnām un gaužām cienīgi, kā daždien cilvēks, kas nes pārdošanai tik lielu retumu, taču no mednieka aristokrātiskās stājas nenieka nepalika pāri, tiklīdz viņš bija ienācis pa vārtiem. Sajutis Džordžīnas dzelžaino tvērienu ap lieliem un izdzirdis tās drausmīgo brēcienu, večuks nometa kalabašu zemē, tas sašķīda, visas žurkas izbira, vecais, bailēs iebļaudamies, palēcās augstu gaisā un metās pa ceļu atpakaļ, aizmirsis visu cienīgumu, turklāt viņa vecumam visai apbrīnojamā ātrumā. Man viņa aizvainoto jūtu nomierināšana maksāja trīs paciņas cigarešu un lielu smalkjū- tlbu. Džordžīna pa to laiku sēdēja tādā izskatā, it kā nespētu ne mušu no deguna nodzīt, un, kad es viņu bāru, tikai pacēla uzacis un mirkšķināja savus bāli sārtos plakstus, saglabādama sejā nevainīga izbrīna izteiksmi.

Viņas nākamais upuris bija glīta sešpadsmit gadus veca meitene, kas nesa mums kalabašu ar gliemežiem. Taču meitenei bija gandrīz tikpat strauja reakcija kā Džordžīnai. Viņa ar vienu acu kaktiņu bija pamanījusi babuīnu tieši lēciena mirklī. Meitene, bailēs iekliegdamās, pašāvās sānis, un Džordžīna nepaspēja sagrābt viņu aiz kājām, bet satvēra vienīgi aiz saronga apakšējā stūrīša. Pērtiķiene strauji parāva, un viss sarongs atradās viņas spalvainajā ķetnā, bet nelaimīgā jaunkundzīte palika kaila kā savas dzimšanas stundā. Džordžīna, aiz prieka spiegdama, tūliņ apmeta sarongu ap galvu kā šalli un sēdēja, jautri pati savā nodabā tērgādama, turpretī nabaga meiča, briesmīgi nokaunējusies, aizlīda aiz hibisku dzīvžoga, cenzdamās ar rokām aizsegt delikātākās miesas daļas. Bobs, kas kopā ar mani bija vērojis šo notikumu, nelikdams ilgi lūgties, steidzās palīgā, atbrīvoja sarongu un atdeva to meitenei.

Līdz šim Džordžīna no savām izpriecām bija izkūlu- sies ar veselu ādu, bet nākamajā rītā viņa pāršāva pār strīpu. Kāda jauka veca dāma, svarā krietni vairāk par divsimt mārciņām, pūzdama un elsdama lāčoja tieši šurp uz Atpūtas māju, uzmanīgi balansēdama uz galvas petrolejas kannu ar zemesriekstu eļļu, kuru cerēja pārdot mūsu pavāram Filipam. Filips, pamanījis veco dāmu nākam, skriešus metās laukā no virtuves, lai brīdinātu viņu no Džordžīnas, bet ieradās notikuma vietā par vēlu. Džordžīna zaglīgi kā leopards izlēca no krūmiem un apskāva vecās dāmas resnos lielus, izgrūzdama īstu kara saucienu. Nabaga vecā lēdija bija pārāk resna, lai palēktos un mestos bēgt, kā bija darījuši iepriekšējie upuri, viņa palika kā piekalta stāvam, un viņas kliedzieni ne kvalitātes, ne kvantitātes ziņā daudz neatpalika no Džordžīnas brēcieniem. Kamēr viņas abas bija aizrāvušās kakofoniskajā duetā, petrolejas kanna uz vecās lēdijas galvas sāka visai bīstami šūpoties. Filips klupšus krišus ar savām milzīgajām kājām lēkšoja pāri pagalmam, aizsmakušā balsi rēkdams instrukcijas vecajai dāmai, kura nevienu no tām negrasljās izpildīt, varbūt pat nedzirdēja. Sasniedzis kaujas lauku, Filips satraukumā izdarīja kaut ko gaužām muļķīgu. Viņš neveltīja vis galveno vērību kannai uz vecās dāmas galvas, bet koncentrēja uzmanību uz viņas lejasgalu un, satvēris Džordžīnu, pūlējās atraut to nost. Taču Džordžīna ir netaisījās tik lēti atteikties no tāda patīkama, mīksta upura, un tādēļ, nikni bļaudama, turējās klāt kā dadzis. Filips, aptvēris babuīnu ap vidu, vilka no visa spēka. Vecās lēdijas varenais rumpis grīļojās kā liels aizcirsts koks, un petrolejas kanna uz viņas galvas atteicās no nevienlīdzīgās cīņas ar gravitācijas likumu un grabēdama nokrita zemē. Kad kanna atsitās pret zemi, gaisā uzšāvās eļļas vilnis un apšļāca visus trīs cīnītājus ar zeltainu, glumu ūdenskritumu. Džordžīna, šā jaunā, gļēvulīgā un, kas zina, varbūt bīstamā kaujas paņēmiena pārsteigta, bailīgi ierūcās, palaida vaļā vecās lēdijas lielus un atkāpās visā virves garumā; drošībā tikusi, viņa apsēdās un sāka tīrīt lipīgo e|ļu no sava kažoka. Filips izskatījās tā, it kā viņš, sākot ar jostas vietu, palēnītēm sāktu kust, un vecās lēdijas sarongs uz vēdera bija caurcaurēm izmircis.

Vā! — Filips mežonīgā niknumā ierēcās. — Ak tu, stulbā sieva, kāpēc tu sviedi eļļu zemē?

Mu]ķa tēvaini, — vecā lēdija ķērca tikpat nikni, — tas zvērs gribēja mani nokost, ko tad lai es būtu darījusi?

Sitais mērkaķis nevienam nekož, muļķa zoss, tas ir pieradināts, — Filips kliedza, — un tagad man drēbes pagalam… un tā ir tava vaina.

Nav mana vaina, nav vis mana vaina! — vecā lēdija spiedza, un viņas milzu augums drebēja kā vulkāns izvirduma laikā. — Tu pats esi vainīgs, nejēga! Nu mana kleita sabojāta un vēl visa eļļa pa zemi.

Resnā stulbene, — Filips rēca, — par velti izgāzi eļļu zemē … un man drēbes pagalam.

Dusmās viņš piecirta lielo kāju, bet tik nelaimīgi, ka trāpīja eļļas lāmā un vēl vairāk nošķieda vecās dāmas sarongu. Iekaukusies kā sprāgstoša bumba, vecā lēdija sāka trīcēt pie visām miesām, it kā grasītos nākamajā mirklī eksplodēt. Tomēr pēc mirkļa viņa atguva balsi.

Viņa pateica tikai vienu vārdu, bet es tūliņ sapratu, ka pienācis laiks iejaukties man.

Nomierināju veco lēdiju, atlīdzināju viņai par sabojāto sarongu un izlieto e||u un pēc tam mazliet atmai- dzināju vēl arvien niknumā verdošo Filipu, apsolīdams viņam jaunas īsās bikses, zeķes un kreklu no manas garderobes. Tad atsēju eļ|aino Džordžīnu un aizvedu tālāk, kur viņa vairs nevarēja rīkot tik dārgus uzbrukumus apkārtnes iedzīvotājiem.

Taču Džordžīna vēl ij nedomāja atteikties no dēkām. Nelaimīgā kārtā biju viņu piesējis zem apakšējā stāva verandas, pavisam tuvu telpai, kuru mēs izmantojām par vannas istabu. Tajā atradās liela, apaļa, sarkana plastmasas bļoda, kurā ik vakaru tika ieliets ūdens, lai mēs varētu nomazgāt darba dienas sviedrus un netīrumus. Tomēr peldei šajā plastmasas traukā bija viens trūkums: vanna bija drusku par mazu. Ja pats gribēja iegremdēties siltajā ūdenī un to izbaudīt, kājas vajadzēja atstāt ārā, uzslienot tās uz koka kastes, kas bija novietota traukam līdzās. Tā kā bļoda bija slidena, parasti vajadzēja diezgan daudz pūļu, lai no tik neērta stāvokļa pieceltos un pasniegtos pēc ziepēm, dvieļa vai kāda cita nepieciešama priekšmeta. Nevar teikt, ka tā būtu bijusi komfortablākā vanna pasaulē, taču bija labākā, kādu varējām savos apstākļos ierīkot.

Sofijai ārkārtīgi patika iet vannā, un viņa tur uzturējās krietni ilgāk nekā pārējie, tīksmīgi atlaidusies siltajā ūdenī, izsmēķēja cigareti un pat lasīja maza vējlukturīša gaismā. Sajā vakarā viņai vannas prieki iznāca īsāki. Vannas istabas kaujas stāsts sākās ar to, ka pie Sofijas iegāja kalpotājs un sulaiņiem raksturīgā konspiratīvā tonī paziņoja:

— Kundze, vanna ir sagatavota.

Sofija paņēma grāmatu un skārda kārbiņu ar cigaretēm un devās uz vannas istabu. Taču to jau bija okupējusi Džordžīna, kas bija atklājusi, ka virves garums un vieta, kur biju viņu piesējis, dod iespēju tikt iekšā šai interesantajā telpā. Džordžīna tupēja pie vannas, mērcēja ūdenī dvieli un labpatikā rūkāja. Sofija izdzina viņu ārā, palūdza sausu dvieli un tad, durvis aizvērusi, izģērbās un iesēdās siltajā ūdenī.

Taču drīz vien viņa atklāja, ka, par nelaimi, nav kārtīgi aizvērusi durvis. Džordžīna pirms tam nekad nebija redzējusi cilvēku mazgājamies vannā un neparko negribēja palaist garām šādu vienreizīgu iespēju, to pilnībā neizmantojusi. Viņa atspiedās pret durvīm un atgrūda tās līdz galam vaļā. Sofija bija nokļuvusi kļūmīgā situācijā: izķepuroties no vannas un aizvērt durvis bija ļoti grūti, bet par to, ka viņa spētu palikt vannā, kad durvis ir vaļā, nevarēja būt ne runas. Ar lielu piepūli viņa stiepās pāri vannas malai, lai paņemtu drēbes, ko, par laimi, bija nolikusi tuvumā. Džordžīna, to redzot, laikam nosprieda, ka nupat sāksies aizraujoša rotaļa; viņa strauji metās uz priekšu, sagrāba Sofijas drēbes, piespieda tās pie spalvainajām krūtīm un izskrēja ārā. Palika vienīgi dvielis. Sofija izrāpās no vannas, ietinās nepiemērotajā apsegā un, pārliecinājusies, ka tuvumā neviena nav, steidzās atgūt savas drēbes. Džordžīna, domādama, ka Sofija nu ir atskārtusi rotaļas būtību, aiz prieka ievāvuļojās un, kad Sofija sāka skriet viņai paka], iedrāzās atpakaļ vannas istabā un iemeta drēbes ūdenī. Uzskatot Sofijas šausmu kliedzienu par uzmundrinājumu, viņa pagrāba cigarešu kārbiņu un iemeta vannā arī to, droši vien gribēdama redzēt, vai tā peldēs pa ūdens virsu vai ne. Tā nogrima, un pēc tam ūdens virsū iznira vairāk nekā četrdesmit cigaretes. Lai neatstātu neizmēģinātu neko, kas varētu iepriecināt Sofiju, Džordžīna vēl izšļakstīja no vannas visu ūdeni. Izdzirdis troksni, es parādījos notikuma vietā tieši īstajā laikā, lai redzētu Džordžīnu veikli ielecam vannā un sākam bradāt pa samirkušo cigarešu un drānu masu apmēram tāpat, kā to dara vīnogu apstrādātāji. Pagāja labs brīdis, kamēr aizdabūja projām satraukto babuīnu, ielēja Sofijai no jauna vannā ūdeni, kamēr viņa sameklēja citas drēbes un cigaretes; pusdienas pa to laiku bija atdzisušas. Tā Džordžīna mums sagādāja patiesi jautru vakaru.

No mūsu pērtiķu saimes tomēr cilvēkveidīgie pērtiķi sagādāja visvairāk prieka un jautrības. Pirmais, kuru ieguvām, bija vīriešu kārtas mazulis, kas vienu rītu ieradās, atzvēlies kāda mednieka rokās ar tik aristokrātiski vienaldzīgu izteiksmi sīkajā, grumbainajā sejiņā, it kā viņš, līdzīgi īstam austrumnieku augstmanim, būtu nolīdzis mednieku sev par nesēju. Pērtiķēns rimti

sēdēja uz Atpūtas majas kāpnēm un ar sapratīgajam, brūnajam acīm nicīgi vēroja, ka mēs ar mednieku par viņu kaulējamies; šī sīkumainā tielēšanās naudas dēļ tik dižciltīgas izcelsmes un tik labi audzinātā šimpanzē šķita izraisām vienīgi riebumu. Kad līkopi bija noslēgti un netīrā peļņa pārgājusi no rokas rokā, pērtiķu cilts aristokrāts visžēlīgi saņēma mani aiz rokas un ienāca mūsu viesistabā, skatīdamies visapkārt ar vāji slēptu nicināšanu — īsts hercogs, kas, cenzdamies but demokrātisks, lai ari cik nepatīkami viņam tas būtu, iegājis slima kalpa virtuvē. Viņš apsēdās uz galda un pieņēma mūsu pazemīgi piedāvāto banānu ar tādas personas žestu, kurai apnikusi bezgalīgā godināšana, kas tai visu mūžu tiek parādīta. Tad nu mēs arī nolēmām, ka šimpanzēm jādod vārds, kas atbilstu viņa aristokrātiskajai cilmei,-un turpat nokristījām viņu par Cholmondeley Saint John, ko, protams, izrunājām Čamlijs Sindžens. Vēlāk, kad bijām labāk iepazinušies, viņš mums atļāva izturēties familiārāk un saukt viņu par Čamu vai — saspīlētu attiecību brīžos — pat par «nekrietno pērtiķi», kaut gan jāsaka, ka šis pēdējais apzīmējums mums allaž šķitis kā majestātes apvainošana.

Uztaisījām Čamlijam krātiņu (pret kuru viņam bija kategoriski iebildumi) un laidām viņu ārā vienīgi noteiktās stundās, kad varējām paturēt acīs. Piemēram, kad Čamu agrā rītā izlaida no krātiņa, viņš kopā ar kalpotāju, kas nesa mums brokasta tēju, ieradās mūsu guļamistabā. Pārauļojis pāri istabai, viņš ielēca gultā, apsveicinoties aši uzšmaukstināja man uz vaiga slapjas lūpas un tad, ņurdēdams un reizumis ieķērkdamies «Ah! Ah!», uzraudzīja, kā tiek nolikta paplāte ar tēju, un uzmanīgi pārbaudīja, vai viņa krūze (liela, izturīga skārda bundža) ir savā vietā. Čamlijs mierīgi sēdēja un cītīgi vēroja, kā es ieleju viņa krūzē pienu un tēju, kā ieberu cukuru (piecas karotītes), tad satraukumā drebošām rokām saņēma to, iebāza traukā vai pusgalvas un sāka strēbt ar tādu troksni, it kā no lielas vannas tecētu ārā pēdējās ūdens paliekas. Viņš pat neatļāvās atvilkt elpu, tikai cēla trauku aizvien augstāk, līdz bija to bezmaz vai uzmaucis galvā ar dibenu uz augšu. Tad iestājās ilgāks klusuma bridis — viņš gaidīja, kamēr gardais, pusizkusušais cukurs satek

atvērtajā mutē. Konstatējis trauka dibenā patiesi neesam vairs ne pilītes salduma, Čams smagi nopūtās, domīgi atraugājās un sniedza trauku man vārgā cerībā, ka es to pieliešu-no jauna. Pārliecinājies, ka šī vēlēšanās netiks izpildīta, viņš noskatījās, kā es padzeru tēju, un tad sāka mani uzjautrināt.

Manis iepriecināšanai Čams bija izgudrojis vairākas rotaļas, kas visas bija vienādi nogurdinošas tik agrā rīta stundā. Vispirms viņš aizlīda gultas kājgalī un tur aptupās, neatlaidīgi lūkodamies uz mani, lai pārbaudītu, vai es viņu redzu. Tad viņš pagrūda auksto roķeli zem segas un sagrāba manus kājas pirkstus. Sajā brīdī man vajadzēja trūkties augšā un šķietamās dusmās viņam uzrēkt, jo tad viņš izlēca no gultas, aizjoņoja uz istabas otru malu, pār plecu visu laiku vērodams mani ar palaidnīgi jautru izteiksmi brūnajās acīs. Kad biju no šīs spēles noguris, es izlikos aizmidzis, un viņš tad lēnām un piesardzīgi gar gultas malu pienāca klāt un dažus mirkļus raudzījās man sejā. Pēc tam, pašāvis uz augšu garo roku, pamatīgi paplūca mani aiz matiem un, pirms paspēju viņu notvert, metās uz kājgali. Ja man palaimējās Čamu noķert, saņēmu rokās viņa kaklu un sāku kutināt kakla skriemeļus, bet viņš locījās, spiedza, pavēris muti, plati atklādams sārtās smaganas un baltos zobus, un histēriski smējās gluži kā bērns.

Otrs mūsu ieguvums bija piecus gadus vecā šimpanze Minnija. Vienu dienu ieradās kāds holandiešu fermeris un sacīja, ka esot ar mieru pārdot mums Minniju, jo drīz braukšot atvaļinājumā un negribot atstāt Minniju kalpotāju žēlastībai. Mēs Minniju varot dabūt, tikai pašiem esot jāaizbrauc tai pakaļ. Tā kā holandieša ferma atradās piecdesmit jūdžu attālu, vietā, ko sauc par Santu, mēs nolēmām doties turp Fona apvidus mašīnā, apskatīt šimpanzi un, ja tā būs veselīga, nopirkt to un atvest uz Bafutu. Paņēmuši līdzi lielu būri, devāmies ceļā agri no rīta, cerēdami, ka būsim ar visu šimpanzi atpakaļ uz lenča laiku vai mazliet vēlāk.

Lai nokļūtu Santā, vajadzēja izbraukt no ielejas, kur atrodas Batuta, uzbraukt lielajā Bemendas kraujā (gandrīz stāvā, trīssimt pēdu augstā klintī) un tad turpināt ceļu pa kalnu grēdu aiz tās. Visa apkārtne tinās baltā rīta miglā, kura, gaidīdama sauli, kas to platos vālos izkliedēs debesu plašumā, smagi kā piena ezers bija nogulusi par ielejām, vienīgi kalnu virsotnes un lielās klinšu grēdas slējās ārā kā dīvainas salas no bālganas jūras. Tikuši augstāk kalnos, sākām braukt lēnāk, jo tur vieglais rīta vējš straujiem, spējiem grūdieniem vēla un pluinīja milzīgos miglas vālus, tā ka tie virpuļoja un plīvoja pāri ceļam kā palsas amēbas, un, iegriezušies ceļa likumā, mēs pēkšņi varējām atrasties pašā miglas blāķa vidū, kur redzamība nepārsniedz dažus jardus. Laužoties cauri miglas blīvai, kādā vietā mums priekšā pēkšņi parādījās kaut kas pirmajā^acu uzmetienā ziloņa ilkņiem līdzīgs. Strauji nobremzējām, un no miglas iznira vesels ganāmpulks fulani govju ar gariem ragiem. Tās apstāja mūs ciešā pulkā, nopietni un ar interesi skatīdamās iekšā pa mašīnas logiem. Tie bija lieli, skaisti, tumšbrūni dzīvnieki ar milzīgām, maigām acīm un vareniem, baltiem ragiem — dažkārt piecu pēdu platiem. Dzīvnieki spiedās barā ap mums, siltā elpa baltos mākonīšos plūda no viņu nāsīm, vēsajā gaisā smagi dvesmoja lopu ķermeņu saldenā smarža, un, kad ganāmpulka vadone pakustināja galvu, līksmi ieskanējās zvārgulīši. Brītiņu neziņā raudzījāmies cits citā, tad atskanēja skaudrs svilpiens un aizsmacis sauciens un no miglas iznira gans, tipisks fulani cilts pārstāvis, gara auguma, slaids, smalkiem sejas vaibstiem un taisnu degunu, mazliet līdzīgs figūrām senēģiptiešu freskās.

Sveicināts, mans draugs! — es uzsaucu.

Labrīt, masa, — viņš smaidīdams atbildēja, uzsizdams ar plaukstu kādai milzīgai govij pa rasā savil- gušo sānu.

Vai tās ir tavas govis?

Jā, ser, manas gan.

Uz kuru pusi tu tās dzen?

Uz Bemendu, ser,uz tirgu.

Vai padzīsi tās tālāk, lai mēs varam tikt garām?

Jā, ser, jā, ser, tūliņ padzīšu, — viņš, plati smaidīdams, atteica un ar skaļiem saucieniem sāka dzīt govis miglā, lēkādams no vienas pie otras, vieglā rakstā uzsizdams tām pa sāniem ar savu bambusa spieķi. Lielie dzīvnieki nozuda miglā, govis šad tad miermīlīgi iemāvās, jauki skanēja vadones zvārgulīši.

Paldies, mans draugs, laimīgu ceļu! — es uzsaucu ganam.

Paldies, masa, paldies! — miglā noskanēja viņa balss, govju dobjo māvienu pavadīta.

Kad iebraucām Santā, saule jau bija pakāpusies debesīs un kalni atmirdzēja zaļā zeltainumā, tikai šur tur gar nogāzēm vēl sīksti turējās miglas strēles. Nonākuši holandieša fermā, uzzinājām, ka viņam vajadzējis aizbraukt ātrāk, nekā paredzēts. Bet Minnija bija fermā, un viņas dēļ taču mēs bijām braukuši šurp. Minnija dzīvoja plašā, apaļā nožogojumā, ko holandietis bija tai uzcēlis. Nožogojumam apkārt bija diezgan augstas sienas, iekšpuse iekārtota vienkārši, bet visai atjautīgi — četri cementā iemūrēti nocirsti koki un maza koka mājiņa, kuras durvis virājās uz abām pusēm. Lai iekļūtu nožogojumā, vajadzēja nolaist kaut ko līdzīgu paceļamam tiltam sienā un pāriet pa to pāri sausam grāvim, kas apjoza Minnijas valstību.

Minnija bija liela, labi noaugusi šimpanze, apmēram trīs pēdas un sešas collas gara; tā sēdēja kokā un vēroja mūs ar mazliet trulu, tomēr visai draudzīgu skatienu. Klusēdami noraudzījāmies viens otrā minūtes desmit, un es pa šo laiku centos novērtēt viņas raksturu. Kaut gan holandietis man bija apgalvojis, ka Minnija esot ļoti rāma, pietiekami labi zināju no pieredzes, ka pat visrāmākā šimpanze var kļūt par gaužām negantu radījumu, ja jūs viņai nepatīkat, un tad jāuzsāk cīņa, bet Minnija, kaut arī ne visai gara, bija spēcīgi noaugusi.

Beidzot es, paņēmis līdzi lielu banānu ķekaru, ar kuru cerēju segt savu atkāpšanos, ja būtu kļūdījies viņas rakstura novērtējumā, nolaidu tiltiņu un iegāju nožogojumā. Apsēdos zemē ar banāniem klēpī un gaidīju Minnijas pirmo tuvošanās mēģinājumu. Viņa tupēja kokā, ieinteresēta mani vērodama un ar lielajām rokām domīgi pakšķinādama pa apaļo vēderu. Tad, nospriedusi, ka esmu nekaitīgs, viņa norāpās no koka un lēkšus tuvojās. Aptupusies kādu jardu no manis, viņa pastiepa man pretī roku. Es to svinīgi paspiedu. Tad es savukārt sniedzu viņai banānu, kuru viņa pieņēma un notiesāja, apmierināti ņurdēdama.

Pusstundas laikā Minnija bija apēdusi visus banānus un mēs bijām nodibinājuši zināma veida draudzību: spēlējām «sunīšus», ķerstījām viens otru pa viņas teritoriju, skraidījām viņas mājiņā iekšā un ārā, kopā uzrāpāmies kokā. Tad man šķita pienācis īstais brīdis ienest iežogojumā būri. Nolikām krātiņu zālē ar vāku uz leju un ļāvām Minnijai ilgi to aplūkot un pārliecināties, ka tas nav bīstams. Galvenais tagad bija iedabūt šimpanzi būrī tā, lai, pirmkārt, viņu pārāk nenobiedētu un, otrkārt, lai viņa mūs nesakostu. Tā kā viņa nekad savā mūžā nebija bijusi ieslodzīta kastē vai mazā krātiņā, jutu, ka šī operācija nebūs no vieglajām, īpaši tādēļ, ka nebija klāt viņas saimnieka, kas mums būtu varējis palīdzēt ar savu autoritāti.

Tā nu es trīsarpus stundas pats ar savu priekšzīmi rādīju Minnijai, ka būris nepavisam nav bīstams. Sēdēju un gulēju tajā, lēkāju tam pa virsu, pat uzvēlu to mugurā un rāpoju ar šo nastu kā ērmots bruņurupucis. Minnija varen nopriecājās par maniem pūliņiem viņu uzjautrināt, tomēr pati pret krātiņu izturējās visai rezervēti. Turklāt es ar bažām sapratu, ka man iespēja viņu sagūstīt būs ļauta tikai vienu vienīgu reizi. Ja tad man tas neizdosies un viņa sapratīs, ko gribu panākt, vēlāk nekāda pierunāšana un nekādi glaimi nepiespiedīs viņu pieiet būrim pat tuvumā. Lēni, bet noteikti Minnija jāpievilina pie krātiņa, lai es varētu to uzvelt viņai virsū. Kad vēl trīsceturtdaļstundas bija aizritējis grūtos un nogurdinošos pūliņos, biju piedabūjis šimpanzi apsēsties pretī būrim, kas bija apgāzts ar atvērtni uz sāniem, un ņemt banānus, ko tai sniedzu no būra. Un tad pienāca lielais brīdis.

Ieliku būrī sevišķi kārdinošu banānu ķekaru un apsēdos aiz būra, arī pats ēzdams banānu un raudzīdamies apkārt tik vienaldzīgu skatienu, it kā man pat prātā nevarētu ienākt doma sagūstīt kādu šimpanzi. Minnija pavirzījās uz priekšu, uzmezdama man neuzticīgu skatienu. Beidzot viņa aptupās pie paša krātiņa, kārīgām acīm vērdamās uz banāniem. Vēlreiz uzmetusi man ašu skatienu un redzēdama, ka esmu pilnīgi iegrimis banāna ēšanā, viņa paliecās uz priekšu, un viņas galva un pleci pazuda būrī. Grūdu no visa spēka, tā ka būris uzkrita Minnijai virsū, tad pats uzlēcu uz būra un apsēdos, lai viņa nevarētu to pacelt. Bobs iesteidzās iežogojumā un uzsēdās ari ar savu svaru, tad bezgala uzmanīgi un piesardzīgi pastūmām apakšā vāku, apgriezām būri apkārt un vāku pienaglojām. Minnija tupēja būrī, naidīgi raudzīdamās manī pa zara caurumu un žēlabaini saukdama «ūūū … Ūūū … Ūūū», it kā mana nodevība būtu viņu satriekusi līdz sirds dziļumiem. Noslaucījis sviedrus no sejas, aizsmēķēju cigareti, ko jau sen biju kārojis, un palūkojos rokas pulkstenī. Minnijas sagūstīšana bija prasījusi četras stundas un piecpadsmit minūtes; aprēķināju, ka daudz vairāk laika nebūtu vajadzējis arī tad, ja Minnija būtu savvaļas šimpanze, kas lēkā pa kokiem mežā. Mazliet noguruši, iecēlām būri apvidus mašīnā un devāmies atpakaļ uz Batutu.

Bafutā jau bijām Minnijai uzbūvējuši plašu krātiņu. Tas, protams, nebija ne tuvu tik liels kā tas, pie kura viņa bija pieradusi, tomēr pietiekami prāvs, lai viņai nebūtu jau pašā sākumā jācieš šaurība. Vēlāk Minnijai būs jāiztiek ar mazu būri ceļojumu laikā, taču gribēju viņu pie šās domas pieradināt pakāpeniski, jo visu laiku viņa bija dzīvojusi diezgan lielā brīvībā. Kad ievietojām šimpanzi jaunajā krātiņā, viņa, apmierināti ņurdēdama, visu pamatīgi izpētīja, uzsita ar rokām pa stiepļu pinumu, pašūpojās laktās, pārbaudot to izturību. Tad mēs izsniedzām Minnijai krietnu kasti dažādu augļu un lielu, baltu plastmasas bļodu ar pienu, ko viņa apsveica ar prieka saucieniem.

Fons bija ļoti ieinteresēts, kad uzzināja, ka mēs iegūsim Minniju, jo nekad vēl nebija redzējis dzīvu pieaugušu šimpanzi. Tajā vakarā nosūtīju viņam zīmīti ar ielūgumu kopā iedzert kādu malku un apskatīt pērtiķi. Fons ieradās pēc tumsas iestāšanās, tērpies zaļā un purpurkrāsas mantijā, un viņu pavadīja seši padomnieki un divas mīļākās sievas. Kad apsveicināšanās ceremonija bija galā un mēs, pirmo glāzi tukšodami, bijām brītiņu patērzējuši, es paņēmu lukturi un aizvedu Fonu un viņa pavadoņus verandā pie Minnijas krātiņa, kurš pirmajā acu uzmetienā šķita tukšs. Taču, kad pacēlu lukturi augstāk, ieraudzījām, ka Minnija jau ir gultā. Sataisījusi vienā krātiņa kaktā glītu migu no sausām banānkoka lapām un nolikusies tur gulēt; viņa gulēja uz sāniem, plaukstu zem vaiga palikusi un rūpīgi apsegusies ar vecu maisu, kuru bijām viņai iedevuši, iespiedusi maisa augšmalu padusē.

Vā! — Fons pārsteigts iesaucās. — Gul kā cilvēks.

Jā, jā, — korī piebalsoja pavadoņi, — guļ tieši kā cilvēks.

Minnija, balsu un gaismas atmodināta, pavēra vienu aci, lai paskatītos, kas viņu traucē. Ieraudzījusi Fonu

un viņa pavadoņus, viņa nosprieda, ka derētu tos aplūkot tuvāk, tādēļ rūpīgi atmeta nost apsegu un čāpoja šurp pie stiepļu pinuma.

Vā! — Fons vēlreiz iesaucās. — Šis zvērs taču ir tāds pats kā cilvēks.

Minnija nopētīja Fonu no galvas līdz kājām, nodomāja, ka viņš varbūt ir ar mieru uzsākt kādu rotaļu, un sāka ar savām lielajām rokām skaļi bungot pa režģi. Fons un viņa pavadoņi steigšus atkāpās.

Nebaidieties, — es sacīju, — tas ir tikai joks.

Fons atkal uzmanīgi piegāja tuvāk, un viņa seja

pauda jūsmīgu izbrīnu. Piesardzīgi viņš paliecās uz priekšu un uzsita ar plaukstu pa režģi. Minnija sajūsmā atbildēja ar tādu dimdienu krusu, ka Fons palēca nost un locījās aiz smiekliem.

Paskat, rokas, paskat viņas rokas! — viņš aizelsies sauca. — Tieši kā cilvēkam.

Jā, jā, rokas tieši kā cilvēkam, — atkārtoja padomnieki.

Fons pieliecās un no jauna pabungoja pa režģi, un Minnija atkal atbildēja.

Viņa spēlē ar tevi mūziku, — es sacīju.

Jā, jā, šimpanžu mūziku, — Fons atsaucās un smējās kā kutināts. Varen iejūsmināta par saviem panākumiem, Minnija vairākkārt apjoņoja apkārt pa krātiņu, divas reizes apmeta uz šķērskokiem atmugurisku salto, paķēra plastmasas piena bļodiņu un uzmauca to galvā, kur tā arī palika un izskatījās smieklīgi līdzīga bruņucepurei. No Fona, viņa pavadoņu un sievu smieklu rēkoņas, ko izraisīja šis skats, sāka riet gandrīz visi ciema suņi.

Cepure, cepure! — elsoja Fons, locīdamies smieklu lēkmē.

Redzēdams, ka nebūs iespējams dabūt Fonu prom no Minnijas, es liku atnest galdu, krēslus un dzērienus un novietot visu uz verandas šimpanzes krātiņa tuvumā. Kādu pusstundu Fons nosēdēja, pārmaiņus pa malkam iedzerdams un iespurkdamies smieklos, kamēr Minnija uzvedās kā īsts cirka veterāns. Beidzot, pagurusi no saviem priekšnesumiem, viņa, vēl joprojām ar plastmasas bruņucepuri galvā, apsēdās pie režģa Fona tuvumā un ar interesi vēroja, kā viņš dzer. Fons viņai uzsmaidīja. Tad paliecās uz priekšu, līdz viņa seju no Minnijas- fizionomijas šķīra vairs tikai kādas sešas collas, un pacēla glāzi.

Šin-šin! — sacīja Fons.

Man par lielu izbrīnu, Minnija pastiepa garās, kustīgās lūpas un atbildēja ar garu, sulīgu rēcienu.

Par šo joku Fons smējās tik skaļi un tik ilgi, ka pēdīgi mums visiem uznāca histērisku smieklu lēkme, skatoties vien, kā tas viņu uzjautrināja. Beidzot savaldījies, viņš izslaucīja acis, paliecās uz priekšu un uz- rēca Minnijai. Bet tas bija tikai nevainīgs amatiera mēģinājums salīdzinājumā ar Minnijas atbildes rēcienu, kas nodārdēja pa visu verandu kā ložmetēja kārta. Turpmākās piecas minūtes viņi abi ar Minniju sarīkoja īstas rēcienu krustugunis, līdz galu galā Fonam vajadzēja sacensības pārtraukt, jo viņš tā smējās, ka palika bez elpas. Minnija neapšaubāmi bija uzvarējusi gan kvalitātes, gan kvantitātes ziņā, turklāt viņa prasmīgāk rīkojās ar elpu, tādēļ viņai rēcieni iznāca garāki un skanīgāki nekā Fonam.

Beidzot Fons atvadījās, un mēs noskatījāmies, kā viņš aiziet pāri plašajam laukumam, šad tad uzrēkdams saviem padomniekiem, par ko šie visi locījās aiz smiekliem. Minnija izskatījās kā augstākās sabiedrības namamāte, ko nogurdinājušas lielas viesības, viņa skaļi nožāvājās, tad aizgāja uz savu banānkoku lapu migu, apgūlās, rūpīgi apsedzās ar maisu, palika roku zem vaiga un aizmiga. Pēc īsa brītiņa viņas krācieni dārdēja pa visu verandu gandrīz tikpat skaļi kā pirms tam rēcieni.

TREŠĀ DAĻA

CEĻĀ UZ PIEKRASTI UN CEĻĀ UZ ZVĒRUDĀRZU

Vēstule ar kurjeru Ser,

man ir tas gods nosūtīt Jums šo vēstuli un ziņot sekojošo.

Man gaužām žēl no Jums šķirties, kaut ari nešķiramies ar ļaunu, bet ar labu.

Sai šķiršanās bridi es pazemīgi un sirsnīgi lūdzu, lai Jūs kā labs saimnieks man atstātu labas rekomendācijas, tā ka Jūsu pēctecim viss par mani kļūtu zināms.

Kaut ari esmu strādājis pie daudziem saimniekiem, tomēr Jūsu izturēšanos cienu sevišķi augstu.

Tādēļ, ja mans saimnieks atstātu man kaut ko piemiņai, es to turētu augstākā vērtē nekā veselu karaļvalsti.

Man ir tas gods, ser: Jūsu paklausīgais kalps Filips Onaga (pavārs)

SEPTĪTĀ NODAĻA

ZOOLOĢISKAIS DĀRZS MOSU BAGĀŽA

Bija pienācis laiks sākt priekšdarbus aizbraukšanai no Bafutas un vairāk nekā trīssimt jūdžu garajam ceļojumam uz piekrasti. Taču vēl bija ļoti daudz kas darāms, pirms varējām sākt ceļojumu. Šis periods daudzējādā ziņā ir nogurdinošākais un bīstamākais zvēru ķeršanas ekspedīcijā. Pirmkārt, vest dzīvniekus tādu milzu gabalu smagajās mašīnās pa ceļiem, kas drīzāk atgādina tanku apmācības lauku, jau pats par sevi ir riskants pasākums. Bet ir taču vēl daudz citu

ārkārtīgi svarīgu darīšanu. Jārūpējas, lai ostā jau būtu priekšā visi ceļojumam nepieciešamie pārtikas krājumi, un te nu atkal nedrīkst ne par matu kļūdīties, tādēļ ka nevar taču uzvest uz kuģa divsimt piecdesmit dzīvniekus trīs nedēļu ilgam ceļojumam, neapgādājoties ar vajadzīgajiem pārtikas krājumiem. Krātiņi rūpīgi jāpārbauda, visi pusgadu ilgā lietošanā radušies defekti jāizlabo, jo nedrīkst riskēt ar to, ka uz kuģa kāds dzīvnieks izsprūk brīvībā. Tātad, kur vajag, jāieliek jauni režģi, krātiņu durvīm jāpierīko jauni slēdži, jāieliek jaunas grīdas bojāto vietā un jāveic vēl simtiem citu sīkāku darbu.

Tādēļ, ievērojot visus šos apsvērumus, nav nekāds brīnums, ja priekšdarbi dažkārt jāsāk jau mēnesi agrāk, pirms ekspedīcija no bāzes dodas ceļojumā uz piekrasti. Šķiet, ka pēkšņi viss un visi pret jums sazvērējušies. Apkārtnes iedzīvotāji, nobijušies, ka draud izsīkt tik brīnišķīgs ienākumu avots, sāk piegādāt dzīvniekus divkāršā daudzumā, lai gūtu maksimālu peļņu, pirms jūs aizbraucat, un tas nozīmē, ka jums ne vien jāremontē vecie krātiņi, bet, cik ātri vien spējat, jātaisa vēl klāt jauni, lai varētu tikt galā ar dzīvnieku pēkšņo pieplūdumu. Vietējam telegrāfistam acīmredzot uznācis nervu sabrukums, tā ka svarīgās telegrammas, ko jūs nosūtāt vai saņemat, nav saprotamas ne jums, ne jūsu adresātam. Kad jūs nobažījies gaidāt vēstis par pārtikas sagādi ceļojumam, tad nez vai jūsu nervus nomierinās telegramma ar šādu saturu:

TELEGRAM SAŅEMU PAR NOZEL ŠANEVAR AP- SOLITZAĻ UZBALAS VAL PUSGATAS DER

Pēc ilgām pūlēm un papildu izdošanām to izdodas atšifrēt:

TELEGRAMMU SAŅEMU PAR NOŽĒLOŠANU NEVARU APSOLĪT ZAĻUS BANĀNUS VAI PUSGATAVI DER

Lieki būtu pieminēt, ka dzīvnieki drīz vien sāk nojaust kaut ko gatavojamies un sāk bendēt jūsu nervus, kā katrs māk: vārgie kļūst vēl vārgāki un raugās uz jums tik žēlabainu un dziestošu skatienu, ka jūs skaidri jūtat — tos dzīvus līdz piekrastei neaizvest; paši retākie un neaizstājamākie dzīvnieki mēģina izbēgt un, ja viņiem tas izdodas, tad klīst turpat apkārt, kaitinādami jūs ar savu tuvumu, un jums jātērē dārgais laiks, līdz tos atkal notverat; dzīvnieki, kuri līdz šim nespēja dzīvot, ja nedabūja īpašu barību, piemēram, avokado bumbierus vai batātes, pēkšņi demonstratīvi atsakās tieši no šīs barības, un atkal neprātīgā steigā jāsūta telegrammas, lai anulētu ceļojumam milzu daudzumā pasūtītās delikateses. īsi sakot, šis ekspedīcijas posms ir pilns raižu un uztraukumu.

Aiz noguruma un nervozitātes reizēm, protams, pastrādājām kādu muļķību, kas vispārējo sajukumu vēl pastiprināja. Tam par lielisku ilustrāciju var noderēt gadījums ar piešainajām vardēm. Tiks piedots katram, kas pirmajā acu uzmetienā tās noturēs par parastajām vardēm. Tie ir nelieli radījumi ar strupu, vardes galvai līdzīgu galvu un mīkstu, glumu ādu, kāda nav raksturīga krupjiem. Turklāt šie abinieki ir pilnīgi ūdens dzīvnieki, kas ari nav krupjiem raksturīga iezīme. Manuprāt, piešainās vardes ir visai neinteresantas; lielāko daļu laika tās pavada, peldēdamas zem ūdens dažādās neiedomājamās pozās, un tikai brīžiem izšaujas virspusē, lai aši ievilktu elpu. Taču nezin kāda man neizprotama iemesla dēļ Bobs ārkārtīgi lepojās ar šīm nejēdzīgajām būtnēm. Mums bija divsimt piecdesmit piešaino varžu, un mēs tās turējām lielā plastmasas vannā uz verandas. Ja vien Bobs kādreiz pazuda, viņu gandrīz vienmēr droši varēja atrast, ar lepnumā starojošu seju stāvam noliekušos pār ķepurojošos varžu baru. Bet tad pienāca lielās traģēdijas diena.

Tikko bija sācies lietus periods, un saules spožumu ik dienu lāgiem pārmāca spēcīgas lietus gāzes; tās gan ilga tikai apmēram stundu, taču šajā stundā nolija milzīgs daudzums ūdens. Torīt Bobs atkal bija kvernē- jis pie savām piešainajām vardēm, un, kad sāka līt, viņam ienāca prātā, ka vardes būtu pateicīgas, ja trauku izliktu ārā lietū. Tādēļ viņš uzmanīgi iznesa to uz lieveņa un novietoja uz augšējā pakāpiena — lieliskā vietā, jo vannā ne tikai lija lietus no debesīm, bet satecēja arī viss ūdens no jumta malas. Tad viņš aizgāja pie citiem darbiem un vannu aizmirsa. Lietus turpināja līt, it kā gribēdams attaisnot Kamerūnas reputāciju — proti, tas esot viens no miklākajiem apvidiem zemes virsū —, un pamazām vanna pielija pilna. Līdz ar ūdens līmeņa celšanos cēlās augšup arī vardes, kamēr tām galvas jau sniedzās pāri vannas malai. Pēc nākamajām desmit minūtēm tās gribot negribot palos tika izpludinātas ārā no trauka.

Manu uzmanību šim notikumam pievērsa Boba izmisuma brēciens, kad viņš bija atklājis katastrofu; tas bija gari stiepts sāpju kauciens, tā ka saskrēja kopā visi no malu malām. Uz augšējā pakāpiena stāvēja plastmasas vanna, un tajā vairs nebija nevienas vardes. Odens no vannas paloja lejup, nesdams līdzi Boba dārgos abiniekus. Uz kāpnēm to mudžēja ka melns, ūdens straumē tās slīdēja, lēca un kūleņoja. Šajā abinieku Nia- gārā Bobs ar neprātīgu skatienu lēkāja šurp un turp kā prātu zaudējis gārnis, tvarstīdams vardes, cik ātri vien spēja. Saķert piešainās vardes ir ārkārtīgi grūti. Tas ir gandrīz tikpat neiespējami kā satvert un noturēt dzīvsudraba pilienu; nemaz nerunājot par to, ka varžu ķermeņi ir neiedomājami glumi, šie abinieki samērā ar savu augumu ir ļoti spēcīgi un sper un ķepurojas apbrīnojami enerģiski. Turklāt to muskuļotajām pakaļkājām ir mazi, asi nadziņi, un tie var jūs sāpīgi saskrāpēt. Bobs, te sāpēs iestenēdamies, te lādēdamies, nebūt nebija tajā mierīgajā, koncentrētajā noskaņojumā, kāds nepieciešams, kad jāgūsta piešainās vardes, un tādēļ ikreiz, kad viņam bija izdevies salasīt riekšavu šo radījumu un viņš drāzās pa kāpnēm augšup, lai iemestu tos atpakaļ vannā, tie izslīdēja viņam pa pirkstu starpām, novēlās uz kāpnēm, un ūdens tos vienā mirklī aizskaloja lejup. Beigu beigās mums, pieciem cilvēkiem, vajadzēja trīs ceturtdaļstundas, lai savāktu kopā visas vardes un ielaistu tās atpakaļ vannā; tiklīdz beidzām darboties, protams, izmirkuši līdz ādai, lietus mitējās.

— Ja jau tev tiešām nepieciešams palaist brīvībā divsimt piecdesmit eksponātus, tad tu gan varētu izvēlēties vismaz jaukāku dienu un dzīvniekus, kurus ir mazliet vieglāk noķert, — es sarūgtināts sacīju Bobam.

Nespēju iedomāties, kā man tāda muļķība ienāca prātā, — Bobs atteica, drūmi blenzdams vannā, kur vardes, nogurušas no lielā trača, slābani gulēja ūdenī, kā vienmēr noraudzīdamās uz mums ar savāin izvalbītajām, stulbajām acīm. — Ceru, ka viņām nepiemetīsies nekas ļauns.

Protams, ir jau vienalga, kas notiek ar mums. Mēs, te lietū auļodami, varam saķert kaut vai plaušu karsoni, ja tikai mazajiem, riebīgajiem velnēniem nav noticis kas ļauns. Varbūt tu gribēsi vēl izmērīt viņiem temperatūru?

Zini, — Bobs, neņemdams vērā manu sarkasmu, drūmi sacīja, — man tomēr šķiet, ka mēs labu tiesu esam pazaudējuši… te nav ne tuvu tik, cik mums bija pirms tam.

Skaidrs, ka nepalīdzēšu tev viņas saskaitīt. Esmu tā saskrāpēts, ka man pietiks visam mūžam. Kāpēc tu neej pārģērbties un neliec vardes mierā? Ja sāksi tās skaitīt, tev tas sasodītais bars atkal viss izgāzīsies ārā.

Jā, — Bobs nopūtās, — laikam jau tev taisnība.

Pusstundu vēlāk izlaidu šimpanzi Čamliju Sindžeriu

no krātiņa rīta pastaigā un muļķīgā kārtā pametu viņu minūtes desmit bez uzraudzības. Tiklīdz izdzirdu Boba bļāvienu — līdz pēdīgaVn izmisumam novestas dvēseles kliedzienu —, es aši pametu skatienu visapkārt un, nekur neredzēdams Čamliju, uzreiz sapratu, ka viņš ir Boba pirmsnāves gaudu cēlonis. Izsteidzies uz verandas, ieraudzīju Bobu izmisumā lauzām rokas, bet uz lieveņa sēdēja Čamlijs un izskatījās tik nevainīgs, ka bezmaz varēja saredzēt viņam ap galvu starojam oreolu. Kāpņu vidū, uz mutes apgāzta, gulēja plastmasas vanna, un tiklab apakšējie pakāpieni, kā pagalms pie verandas bija raibin raibs no vardēm, kas lēkāja un steidzās prom uz visām pusēm.

Mēs slīdējām un klupām pagalma sarkanajos dubļos un noņēmāmies veselu stundu, līdz pēdējā varde bija sagūstīta un iemesta atpakaļ vannā. Tad, smagi pūzdams, Bobs to pacēla un mēs klusēdami kāpām augšup uz verandu. Kad bijām sasnieguši augšējo pakāpienu, Boba dubļos sabristā kurpe paslīdēja, viņš krita un trauks noripoja zemē, un trešo reizi piešainās vardes līksmi devās plašajā pasaulē.

Čamlijs Sindžens vainojams vēl vienā bēgšanas akcijā, taču tā nebija tik sarežģīta un turklāt bija daudz interesantāka neka notikums ar piešainajām vardēm. Mūsu kolekcijā ietilpa arī apmēram četrpadsmit parastās vietējās gulētājpeles, būtnes, kas ir gaužām līdzīgas Eiropas gulētājpelēm, tikai krāsa šīm ir palsa, pelnu pelēka un astes nedaudz kuplākas. Visa gulētāj- peļu kolonija saticīgi dzīvoja vienā būrī un vakaros uzjautrināja mūs ar savām akrobātiskajām rota|ām. Vienu peli varēja atšķirt no visām pārējām, jo uz sāna tai bija pavisam mazītiņa balta zvaigznīte kā miniatūra pazīšanas zīmīte, kādas mēdz iededzināt liellopiem. Sī pele bija daudz labāka akrobāte par citām, un mēs, elpu aizturējuši, apbrīnojām tās pārdrošos lēcienus un salto. Cirka artistes dotību labad mēs to iesaucām par Bertramu.

Kādu rītu es kā parasti biju izlaidis Čamliju Sindženu pastaigā, un, jāsaka, viņš uzvedās priekšzīmīgi. Bet te pagadījās brīdis, kad es domāju, ka Čamu uzmana Džekija, bet viņai šķita, ka to daru es. Čamlijs tikai gaidīt gaidīja šādus izdevīgus mirkļus. Atskārtuši savu misēkli, devāmies viņu meklēt, bet bija jau par vēlu. Čamlijs pa to laiku bija uzjautrinājies — atvēris peļu guļamapartamenta durtiņas un pēc tam apgāzis būri, tā ka nelaimīgie grauzēji, kas tobrīd gulēja dziļā, saldā miegā, izbira uz grīdas. Kad mēs ieradāmies notikuma vietā, peles skraidīja kā negudras, meklēdamas patvērumu, bet Čamlijs sajūsmā klaigāja smalkā bal- stiņā savu «ū-ū-ū» un lēkāja tām apkārt, cenzdamies, uzmīt kādai virsū. Kamēr notvērām un ieslodzījām pērtiķi, tuvumā nebija redzama vairs neviena gulētājpele, tās bija salīdušas aiz rindā saliktajiem krātiņiem, lai turpinātu gulēt. Tā nu mums vajadzēja citu pēc cita atbīdīt visus krātiņus, lai savāktu kopā gulētājpeles. Pirmais, kas pameta slēpni aiz kāda pērtiķu krātiņa, bija Bertrams; tas metās prom pa verandu, bet Bobs tam pa pēdām pakaļ. Kad viņš izstiepa roku, lai bēgli satvertu, es brīdinot uzsaucu.

— Atceries asti… neķer aiz astes! … — es kliedzu.

Bet bija jau par vēlu. Redzēdams, ka resnais Bertrams atkal mēģina aizspraukties aiz kāda būra, Bobs sagrāba peli aiz astes — vienīgās viegli satveramās ķermeņa daļas. Rezultāts bija gaužām bēdīgs. Visiem sīkajiem grauzējiem, īpaši šim gulētājpelēm, asti klāj ļoti plāna ādiņa, un, ja satverat dzīvnieku aiz astes, bet tas raujas projām, āda pārplīst un nomaucas no kaula kā cimds no pirksta. Tā ir tik raksturīga kopīga iezīme visiem sīkajiem grauzējiem, ka man šķiet — varbūt tas ir aizsardzības līdzeklis, gluži tāds pats kā ķirzakām astes nomešana, kad asti satvēris ienaidnieks. Bobs to zināja tikpat labi kā es, bet vajāšanas karstumā bija aizmirsis, un tā nu Bertrams aizspruka aiz būra, bet Bobs stāvēja ar ļenganu, pūkainu astīti pirkstos. Beidzot mēs dabūjām izbēgušo peli rokā un apskatījām tuvāk. Smagi elpodams, Bertrams tupēja man uz delnas; aste tam tagad bija sārta, nodīrāta, un ļoti atgādināja vērša asti, pirms to liek buljona katlā. Kā parasti šādās reizēs, dzīvnieciņš notikušo panesa gluži mierīgi, bet var iedomāties, ko justu cilvēks, ja pēkšņi vienas kājas lielam tiktu norauta visa āda un paliktu neapsegti kauli un muskuļi. No pieredzes zināju, ka bez ādas palikusī aste pēc kāda laika nokaltis un nolūzīs kā sauss zariņš, un dzīvniekam nekas ļauns nenotiks. Gadījumā ar Bertramu, protams, stāvoklis bija mazliet bēdīgāks, jo viņš asti intensīvi izmantoja līdzsvaram savos akrobātiskajos trikos, taču šī pele bija tik veikla, ka, šķita, pārāk stipri astes trūkumu neizjutīs. Tomēr, no mūsu viedokļa, Bertrams vairs nekam nederēja, jo bija tikai bojāts eksponāts. Vienīgais atrisinājums bija amputēt asti un palaist peli brīvībā. To es arī izdarīju, un tad ar dziļu nožēlu ielikām viņu starp diviem resniem bugenvilu stumbriem, kas vijās ap verandas treliņiem. Cerējām, ka Bertrams varbūt apmetīsies tur uz dzīvi un turpmāk iepriecinās citus ceļotājus ar saviem akrobāta trikiem, kad būs pieradis pie astes zaudējuma.

Viņš palika sēžam uz stumbra, cieši pieķēries pie tā ar mazajām sārtajām ķepiņām, un caur ūsu vēdekli lūkojās visapkārt. Pēc tam ļoti veikli, balansējot acīmredzot pilnīgi nejuzdams astes trūkumu, nolēca uz verandas margām, no turienes uz grīdas un tad kā bulta aizšāvās uz krātiņu rindu pie pretējās sienas. Nodomājis, ka Bertrams nedaudz apjucis, es viņu saķēru un noliku atpakaļ uz bugenvila stumbra. Bet, tikko pa

laists vaļā, viņš atkārtoja tieši to pašu manevru. Piecas reizes es Betramu ieliku bugenvilos, un piecas reizes viņš nolēca uz verandas grīdas un taisnā ceļā skrēja atpakaļ pie krātiņiem. Tad, paguris no Bertrama apstulbuma, aiznesu viņu uz verandas vistālāko kaktu, vēlreiz nosēdināju uz tīteņauga stumbra un tur pametu, domādams, ka ar to taču beidzot viss būs galā.

Augšā uz gulētājpeļu krātiņa mēs glabājām saini kokvilnas pluču, ko izmantojām, lai apmainītu pelēm guļvietas, kad iepriekšējās kļuva nehigiēniskas, un tovakar, iedams peles barot, nodomāju, ka nebūtu par ļaunu sapost tām tīras migas. Aizvācis visus dārgumus, ko gulētājpeles mēdz sanest savās guļamistabās, izmetu ārā vecos kokvilnas plučus un taisījos ielikt vietā tīros. Kad paņēmu saini, gribēdams noplūkt vīkšķi pluču, man pēkšņi kāds iekoda īkšķī. Es stipri satrūkos, jo, pirmkārt, nebiju to gaidījis un, otrkārt, iedomājos, ka tā varētu būt čūska. Tomēr tūliņ nomierinā

jos — tikko satvēru kokvilnas saini vēlreiz, ieraudzīju, ka no tā iznirst nikns purniņš, un Bertrams sāka pīkstēdams un spiegdams mani varen nikni rāt. Apskaities ne pa jokam, izvilku viņu no omulīgās migas, aiznesu uz verandas tālāko galu un ieliku tīteņaugos. Viņš sirdīgi pieķērās pie kāda zariņa un šūpojās šurpu turpu, visu laiku dusmīgi bārdamies. Tomēr pēc divām stundām viņš bija atpakaļ kokvilnas pluču sainī.

Atteicāmies no nevienlīdzīgās cīņas un atstājām viņu tur, bet Bertrams ir nedomāja cīņu beigt. Sakāvis mūs

dzīvokļa jautājumā, viņš sāka darboties citā virzienā — lai iekarotu mūsu līdzjūtību. Vakarā, kad citas gulētājpeles iznāca no savas guļamistabas un, priecīgā pārsteigumā spiegdamas, metās pie šķīvja ar ēdienu, Bertrams izlīda no migas un norāpās gar būra priekšējās sienas stiepļu pinumu lejā. Tur viņš palika karājamies un caur režģiem kāri noraudzījās, kā pārējās gulētājpeles skrubina barību un stiepj prom izraudzītos banānu un avokado bumbieru kumosiņus, lai noslēptu tos migā; šis gulētājpeļu dīvainais paradums, jādomā, izskaidrojams ar instinktu nodrošināties pret izsalkumu naktī. Bertrams izskatījās tik bēdīgs, karājoties stieplēs un vērojot, kā citas peles nēsā pa būri vilinošos kārumus, ka mēs beidzot padevāmies un nolikām uz būra virsas mazu šķīvīti ar barību arī viņam. Beidzot viņa viltība tomēr panāca savu; mums šķita muļķīgi turēt pelēnu ārpusē, ja jau mēs viņu barojam, tādēļ Bertramu notvērām un ielikām atpakaļ būrī pie pārējiem, kur viņš tūliņ ierīkojās tā, it kā nekad nebūtu bijis projām. Mums tomēr likās, ka viņš ir mazliet pašapzinīgāks nekā senāk. Bet ko lai iesāk ar tādu, kas atsakās no brīvības?

Pamazām tikām pie kārtības. Visi bojātie krātiņi bija izlaboti, katram priekšpusē piestiprināts maisa drānas aizkars, ko ceļojuma laikā varēja nolaist. Lai nodrošinātos pret starpgadījumiem, traukiem, kuros -'ievietojām indīgās čūskas, pārvilkām divkāršu plānu marli un aizskrūvējām atvērtnes. Visu mūsu daudzveidīgo ekipējumu, sākot ar gaļas sasmalcinātājiem un beidzot ar ģeneratoriem, sākot ar injekciju adatām un beidzot ar svariem, iesaiņojām kastēs, un tās rūpīgi aiznaglojām; smalkos tīklus salocījām kopā ar milzīgiem brezenta gabaliem. Tagad atlika vienīgi sagaidīt kravas mašīnas, kurām vajadzēja mūs aizvest līdz piekrastei. Pēdējā vakarā pirms to atbraukšanas Fons ieradās pie mums sadzert uz atvadām.

Vā! — viņš skumji iesaucās, dzerdams maziem malciņiem. — Man ir briesmīgi žēl, mans draugs, ka tu brauc projām no Bafutas.

Mums arī ir žēl, — es vaļsirdīgi atzinos. — Sis laiks Bafutā mums bija ļoti jauks. Mēs te ieguvām arī daudzus skaistus zvērus.

Kāpēc tu negribi palikt tepat?— Fons jautāja. — Es tev došu zemi, kur uzbūvēt lepnu māju, un tu ierīko savu zooloģisko dārzu te Bafutā. Tad visi eiropieši no Nigērijas brauks šurp skatīties tavus zvērus.

Paldies, mans draugs. Varbūt es kādu citu reizi atgriezīšos Bafutā un uzcelšu te māju. Tā ir laba doma.

Jauki, jauki, — Fons sacīja, paceldams glāzi.

Lejā uz ceļa netālu no Atpūtas mājas bariņš Fona

bērnu dziedāja skumju bafutiešu dziesmu, kuru vēl nekad nebiju dzirdējis. Steigšus atnesu magnetofonu, bet, tiklīdz biju to uzstādījis, bērni beidza dziedāt. Fons ar interesi vēroja, ko es daru.

Vai tu ar šito mašīnu vari uztvert Nigēriju? — viņš jautāja.

Nē, šī der tikai ierakstīšanai, tas nav radio.

A! — Fons dziļdomīgi noteica.

Ja tavi bērni atnāktu šurp un nodziedātu vēlreiz šo dziesmu, es tev parādītu, kā mašīna darbojas, — es sacīju.

Jā, jā, tūliņ, — Fons atsaucās un uzrēca vienai no savām sievām, kas stāvēja ārā tumšajā verandā. Viņa nosteidzās lejā un tūlīt pat atgriezās, stumdama pa priekšu pulciņu bikli smaidošu bērneļu. Liku tiem nostāties ap mikrofonu un tad, uzlicis pirkstu uz slēdža, palūkojos uz Fonu.

Ja viņi tagad uzdziedās, es to pierakstīšu.

Fons majestātiski piecēlās, izsliedamies kā tornis pāri bērnu bariņam.

Dziediet! — viņš nokomandēja, pamādams bērniem ar viskija glāzi.

Samulsušie bērni pāris reižu iesāka aplam, bet pamazām atguvās un uzņēma dziesmu pareizi. Fons sita takti ar viskija glāzi, šūpodamies līdzi melodijai, šad tad dobji iedūkdams pa vārdam līdzi bērnu dziesmā. Kad dziesma bija nodziedāta, viņš smaidīdams noliecās pie savām atvasēm.

Labi, labi, dzeriet, — viņš sacīja, un, kad bērni pa kārtai nostājās viņam priekšā, pacēluši sārtās plaukstiņas pie mutes, ielēja katram riekšavā pa malkam gandrīz tīra viskija. Kamēr Fons bija nodarbināts, es pagriezu lenti atpakaļ. Tad pasniedzu Fonam austiņas, pamācīju, kā ar tām rīkoties, un ieslēdzu atskaņotāju.

Bija bauda novērot, kā mainījās izteiksme Fona sejā. Vispirms tā pauda pilnīgu neticību. Noņēmis austiņas, viņš tās aizdomīgi aplūkoja. Tad uzlika atpakaļ uz ausīm un izbrīnījies klausījās. Pakāpeniski dziesmas turpinājumā pār visu viņa seju izplūda zēnīgs, sajūsmas pilns smaids.

Vā! Vā! Vāf — viņš apbrīnā čukstēja. — Tas gan ir brīnišķīgi. — Ļoti negribīgi viņš noņēma austiņas, lai arī sievas un padomnieki dabūtu paklausīties. Visa istaba skanēja no sajūsmas saucieniem un jūsmīgiem knipju sitieniem. Fons kopā ar bērniem vēl nodziedāja

trīs dziesmas, un, kad pēc tam visas noklausījās, viņa līksmībai nebija robežu.

Tā tikai ir brīnišķīga mašīna, — viņš beidzot sacīja, sīkiem malciņiem dzerdams un acu no magnetofona nenolaizdams. — Vai tu to pirki Kamerūna?

Nē, šeit tādu nav. Kādreiz varbūt varētu tadu dabūt Nigērijā … varbūt Lagosā, — es atbildēju.

Vā! Brīnišķīgi, — viņš vēlreiz sapņaini noteica.

Kad es aizbraukšu atpakaļ uz savu zemi, ierakstīšu šīs jūsu dziesmas īstās platēs un atsūtīšu tev, tad varēsi tās nospēlēt uz sava patafona, — es sacīju.

Tas būs jauki, mans draugs, — viņš atteica.

Stundu vēlāk viņš gāja projām, pirms tam mani mīlīgi apskāvis un nosolījies, ka no rīta, pirms mašīnas dosies ceļā, vēl atnākšot pie mums. Mēs patlaban posā- mies gulēt, jo bija gaidāma nogurdinoša diena, kad izdzirdu ārā uz verandas klusu soļu švīkoņu un pēc tam kādu sasitam plaukstas. Piegāju pie durvīm un ieraudzīju verandā stāvam Foku, vienu no Fona vecākajiem dēliem, kurš bija apbrīnojami līdzīgs tēvam.

Hallo, Foka, sveiks! Nāc iekšā, — es aicināju.

Viņš bikli man uzsmaidīja un ienāca, nesdams padusē tīstokli.

To jums, ser, sūta Fons, — viņš sacīja, pasniegdams tīstokli man. Diezgan pārsteigts attinu to vaļā. Tajā bija grieztiem ornamentiem rotāts spieķis, maza, krāšņi izrakstīta micīte un mantija — dzeltenā un melnā krāsā ar brīnum skaisti izšūtu apkakli.

Tās ir Fona drānas, — Foka paskaidroja. — Viņš tās sūta jums. Fons lika, lai jums pasaku, ka tagad jūs būsiet otrs Bafutas Fons.

Vā! — es iesaucos, no sirds aizkustināts. — Cik brīnišķīgi tavs tēvs izturas pret mani.

Foka līksmi iesmējās, redzēdams manu prieku.

Kur tavs tēvs pašreiz ir? — es jautāju. — Vai aizgājis gulēt?

Nē, ser, viņš ir deju mājā.

Pārvilku mantiju pār galvu, sakārtoju piedurknes, uzliku galvā grezno micīti, paņēmu spieķi vienā rokā, pudeli viskija otrā un pagriezos pret Foku.

Vai es izskatos glīti? — jautāju viņam.

Skaisti, ser, skaisti, — viņš starodams atbildēja.

Labi. Tad aizved mani pie tēva.

Viņš aizveda mani pāri lielajam, tukšajam laukumam, izveda cauri būdu labirintam līdz deju mājai, kur bija dzirdama bungu duna un stabuļu spiegšana. Iegāju pa durvīm un uz mirkli apstājos. Orķestris pārsteigumā apklusa. Izbrīna čuksti nošalca pār visu sanākušo sabiedrību, un es redzēju Fonu sēžam zāles viņā galā, — viņa roka ar pacelto glāzi bija sastingusi pusceļā uz muti. Zināju, kas man darāms, jo biju daudzkārt redzējis padomniekus tuvojamies Fonam, lai parādītu godu vai izlūgtos labvēlību. Kapa klusumā es devos pāri deju zālei, tērpam šalcot man ap kājām. Apstājos pretī Fona krēslam, zemu noliecos un sveicinot trīsreiz sasitu plaukstas. Mirkli valdīja pilnīgs klusums, bet tad uzbrāzmoja vētra.

Sievas un padomnieki sajūsmā spiedza un auroja, Fons, smaidīdams pār visu seju, pietraucās no krēsla un, satvēris mani aiz elkoņiem, piecēla un apskāva.

Mans draugs, mans draugs, sveicināts, sveicināts! — viņš rēca, kratīdamies smieklu šaltīs.

Redzi, — es sacīju un papletu rokas, tā ka tērpa garās piedurknes noplīvoja kā karogi, ■— redzi, es tagad esmu Bafutas virs.

— Taisnība, taisnība, mans draugs. Tās ir manis paša drānas. Es tev tās dāvinu, lai tu esi Bafutas vīrs, — viņš līksmoja.

Mēs apsēdāmies, un Fons man uzsmaidīja.

Tev patīk manas drānas? — viņš vaicāja.

Ļoti patīk. To tu brīnišķīgi izdarīji, mans draugs, — es atbildēju.

Labi, labi, tagad arī tu būsi Fons, tāpat kā es, — viņš smiedamies noteica.

Tad viņa skatiens sapņaini apstājās pie viskija pudeles, ko biju paņēmis līdzi.

Labi, — viņš noteica, — tagad iedzersim un papriecāsimies.

Pulkstenis rādīja jau pusčetri, kad es torīt gurdi novilku savu tērpu un palīdu zem moskītu tīkla.

Vai tev gāja jautri? — Džekija no savas gultas miegaini apjautājās.

Jā, — es nožāvājos, — tomēr būt par otru Bafutas Fonu ir ļoti nogurdinoši.

Nākamajā rītā kravas mašīnas ieradās pusotras stundas agrāk, nekā bija pasūtītas. Sis ārkārtējais apstāklis — laikam gan vienīgais Kamerūnas vēsturē — deva mums iespēju nesteidzoties visu iekraut. Ievietot mašīnā dzīvnieku kolekciju ir diezgan liela māksla. Vispirms jāiekrauj visa iekārta, pēc tam jānovieto krātiņi gar automobiļa pakaļējo bortu, lai dzīvnieki dabū pēc iespējas vairāk gaisa. Krātiņus nedrīkst salikt, kā pagadās. Tie jānovieto tā, lai starp diviem krātiņiem allaž paliktu brīva zona, jāpārbauda arī, lai krātiņu fasādes puses neatrastos viena pret otru, jo tad kāds pērtiķis katrā ziņā centīsies ceļojuma laikā iebāzt roku pa kaimiņa būra režģa spraugu un civetkaķis tam iekodīs; savukārt — ja pretī mazo putniņu būrim atradīsies pūces krātiņš (un tikai tādēļ, ka tā ir pūce un skatās), tas izraisīs sīkaliņos tādu histēriju, ka tie līdz ceļa galam visi būs beigti. Turklāt krātiņi jāizkārto tā, lai visi dzīvnieki, kuri ceļojuma laikā stingrāk jāpieskata, atrastos pašā mašīnas pakaļējā galā un tiem būtu viegli tikt klāt. Pulksten deviņos pēdējā mašīna bija piekrauta un pabraukta koku paēnā, un mēs varējām noslaucīt sviedrus un brītiņu verandā atpūsties. Tur mums piebiedrojās Fons.

Mans draugs, — viņš sacīja, skatīdamies, kā es piepildu pēdējo milzīgo viskija glāzi, ko gribējām kopā baudīt, — man briesmīgi žēl, ka tu brauc projām. Mums taču Bafutā gāja jauki, vai ne?

Ļoti jauki, mans draugs.

šin-šin! — uzsauca Fons.

čiri-ho! — es atbildēju.

Viņš nokāpa kopā ar mums lejā pa garajām kāpnēm, apakšā mēs paspiedām viens otram roku. Tad viņš uzlika man rokas uz pleciem un cieši paraudzījās acīs.

Ceru, ka tu ar visiem dzīvniekiem laimīgi nobrauksi galā, mans draugs, — viņš sacīja, — un novēlu tev ātri, ātri tikt savā zemē.

Mēs ar Džekiju ierāpāmies karstajā, smacīgajā mašīnas kabīnē, un motors ierēcās. Fons pacēla sveicienam lielo roku, mašīna rāvās uz priekšu, un, saceldami sarkanu putekļu mākoni, mēs aizbrāzāmies pa ceļu, pāri zeltainajiem pakalniem, pretī tālajai piekrastei.

Ceļojums lejup uz piekrasti ilga trīs dienas un bija nepatīkams un nogurdinošs, kādi vienmēr mēdz būt braucieni, kad jāved līdzi dzīvnieku kolekcija. Ik pēc pāris stundām mašīnas bija jāaptur, lai izceltu ārā mazo putniņu būrus, noliktu tos ceļa malā un pabarotu putniņus. Ja to nedarītu, mazie putni ļoti ātri nobeigtos, jo, šķiet, tie neapjēdza, ka ēst var arī braucot. Vajadzēja izcelt ārā arī vārīgos abiiliekus, kās atradās audekla maisos, un vai ik stundu pamērcēt maisus kādā strautiņā, — kad nobraucām mežainajās zemienēs, karstums kļuva tik nepanesams, ka abinieku āda ātri varēja izžūt un tie nobeigtos. Lielākā daļa ceļa bija bedraina un dangaina, un, kad mašīnas gāzelējās un lēkāja pa grambām, mēs nemierīgi grozījāmies savās vietās, ar šausmām domādami par to, cik daudz mūsu dārgo dzīvnieku šis pēdējais grūdiens varbūt sakropļojis vai pat nogalinājis. Kādā vietā mūs pārsteidza briesmīga lietus gāze, un ceļš vienā mirklī pārvērtās par glumiem, sarkaniem dubļiem, kas šķīda un šļakstēja zem mašīnu riteņiem kā asiņaina putra; pēkšņi viena mašīna — milzīgs «bedfords» ar divām velkošajām asīm — iestiga kādā ceļa grambā, no kuras netika vairs ārā, un pēdīgi uz sāniem iegāzās grāvī. Veselu stundu rakāmies zem mašīnas riteņiem un klājām apakšā zarus, lai riepām būtu pret ko atsperties, līdz izvilkām «bedfordu» uz ceļa; par laimi, neviens dzīvnieks nebija cietis.

Tādēļ mēs izjutām milzu atvieglojumu, kad mašīnas beidzot dārdēdamas cauri banānu birzij tuvojās ostai. Tur dzīvniekus un visu mūsu mantību izkrāva, pēc tam uzlādēja uz šaursliežu dzelzceļa vagonu platformām, ko izmantoja banānu nogādāšanai kuģu piestātnē. Vilciens elsdams un dārdēdams aizkūņojās pusjūdzes pa mangrovju purvu un apstājās pie koka piestātnes, kur bija pietauvots kuģis. Visu mūsu kolekciju no jauna cēla ārā un tad ar celtni sāka kraut kuģī. Ticis uz kuģa, devos uz priekšgalu, kur bija paredzēta vieta dzīvniekiem, lai uzraudzītu iekraušanu. Kad pirmā dzīvnieku krava noslīdēja uz klāja, man tuvojās kāds matrozis, slaucīdams rokas kokvilnas pluču vīkšķī. Viņš pameta skatienu pāri kuģa reliņiem uz garo'vagonu rindu, kuri visi bija piekrauti ar krātiņiem, tad paraudzījās manī un iesmējās.

Vai visa šī bagātība pieder jums, ser? — viņš vaicāja.

Jā, — es atbildēju, — viss, kas tur krastā atrodas.

Viņš pagājās uz priekšu un palūkojās vienā krātiņā.

Žēlīgā debess! — viņš iesaucās. — Vai visās kastēs ir dzīvnieki?

Visās gan.

Žēlīgā debess! — matrozis atkārtoja un tad jautri piebilda: — Pirmoreiz redzu cilvēku, kurš ved līdzi bagāžā veselu zvērudārzu.

Jā, — es priecīgi atteicu, vērodams, kā celtnis uzceļ uz kuģa nākamo kravu ar krātiņiem, — turklāt tas ir mans personiskais zvērudārzs.

ASTOTA NODAĻA

ZOOLOĢISKAIS DĀRZS PILSĒTAS NOMALĒ

Atklātne

Jā, ved vien dzīvniekus šurp. Nezinu, ko teiks kaimiņi, bet vienalga. Māte ļoti grib redzēt šimpanzes, ceru, ka tu tos pārvedīsi sveikus un veselus. Uz drīzu redzēšanos. Mīļi sveicieni no mums visiem.

Margo

Lielākā daļa šīs Bornmutas nomales ielas iedzīvotāju ar lepnumu noraudzījās uz saviem dārziem, lai gan ikviens dārzs bija gluži tāds pats kā kaimiņam. Protams, bija jau arī nelielas atšķirības: dažiem labāk patika puķuzirņi, dažiem atraitnītes, cits deva priekšroku hiacintēm, cits lupīnai, — bet pamatu pamatos dārzi bija vienādi. Vienīgi palūkojoties manas māsas dārzā, katrs būtu bijis spiests atzīt, ka šis dārzs izskatās krietni neparastāks. Vienā stūrī atradās liela nojume, no kuras dīvainā korī allaž skanēja spiedzieni, svilpieni, ņurdieni un rēcieni. Visā nojumes garumā stiepās krātiņu rinda, caur režģiem varēja redzēt ērgļus, lijas, pūces un vanagus. Līdzās putnu būriem atradās šimpanzes Minnijas lielais krātiņš. Laukumā, kur reiz bija zaļojis maurs, garās virvēs piesieti, plosījās un rotaļājās četrpadsmit pērtiķi, bet garāžā kurkstēja vardes, aizsmakuši klaigāja turako un vāveres skaļi knaukšķināja riekstu čaulas. Satriektie, izbiedētie kaimiņi no rīta līdz vakaram drebēdami stāvēja aiz saviem mežģīņu aizkariem un vēroja, kā mana māsa, māte, Sofija, Džekija un es staigājam šurp un turp pa dārza atliekām, nesdami mazus trauciņus ar pienu, maizi, šķīvjus ar sasmalcinātiem augļiem vai — vēl ļaunāk — lielus jēlas gaļas gabalus un beigtas žurkas. Kaimiņiem likās, ka mēs kaut kā negodīgi izmantojam viņu lēnprātību. Ja mūsu sētā būtu ķērcis gailis vai vaukšķējis suns, vai arī mūsu kaķene būtu apbērnoju- sies viņu krāšņākajā puķu dobē, to viņi tomēr būtu kaut kā pārdzīvojuši. Bet pēkšņi ierīkot viņiem pašā degungalā īstu, turklāt diezgan prāvu, zvērudārzu bija kaut kas tik nepieredzēts un satraucošs, ka viņi palika bez valodas, un pagāja krietns laiks, iekams viņi spēja sakoncentrēt spēkus un sākt sūdzību akciju.

Starplaikā biju sācis meklēt vietu zooloģiskajam dārzam, kur varētu apmesties ar saviem dzīvniekiem. Man šķita, ka visvienkāršākais ceļš ir doties pie vietējās municipalitātes. Tur paskaidrot, ka esmu savācis materiālu jaukam, mazam zooloģiskajam dārzam, un lūgt, lai man atļauj nomāt vai nopirkt piemērotu teritoriju. Savā vientiesībā biju pārliecināts: ja jau dzīvnieki sagādāti, varas iestādes ar prieku man palīdzēs. Viņiem taču tas neko nemaksās, un pilsētā tomēr būs radies kaut kas ievērojams. Taču varas iestādes bija citās domās. Bornmuta ir ļoti konservatīva pilsēta. Tur nekad nebija bijis zooloģiskā dārza, un tā nu arī neviens nespēja iedomāties, kādēļ tagad vajadzētu to ierīkot. Tādas bija pilsētas tēvu domas par progresu. Pirmkārt, viņi sacīja, dzīvnieki mēdzot būt bīstami; otrkārt, viņi atrunājās, dzīvnieki nelabi ožot; un vispēdīgi, drudžaini meklēdami vēl kādu aizbildinājumu, viņi apgalvoja, ka pilsētai nemaz neesot lieka zemes gabala.

Kļuvu mazliet nervozs. Vispār nekad neesmu juties labi, sastopoties ar iestāžu krāšņo neloģiskumu. Bet, piedzīvodams tik noraidošu nostāju, sāku nopietni uztraukties. Dzīvnieki kvernēja piemājas dārzā, ēda kā jau daždien zvēri, un man ik nedēļu vajadzēja izdot briesmīgi daudz naudas par gaļu un augļiem. Kaimiņi, tagad beidzot nopietni apskaitušies par to, ka esam tik traki sajaukuši viņu ierasto dzīvi, bombardēja vietējās veselības aizsardzības iestādes ar sūdzībām, tā- ka nabaga inspektors bija spiests divreiz nedēļā mūs apmeklēt, vienalga, vai pats to gribēja vai ne. Fakts, ka viņš nespēja atrast^eko tādu, kas noderētu par pamatu kaimiņu nemitīgajām sūdzībām, neko nenozīmēja: ja sūdzība bija saņemta, viņam vajadzēja nākt un to pārbaudīt. Mēs nabaga cilvēku allaž pacienājām ar tasi tējas, un ar laiku viņam daži dzīvnieki tik ļoti iepatikās, ka viņš, nākdams pie mums, sāka ņemt līdzi savu mazo meitiņu, lai zvērus parādītu ari viņai. Taču visvairāk mani uztrauca ziemas tuvošanās, jo nebija ko cerēt, ka dzīvnieki pārcietīs ziemas aukstumu neapkurināmajā nojumē. Tad Džekijai radās lieliska ideja.

— Kādēļ nepiedāvāt dzīvniekus kādam pilsētas lielākajam veikalam Ziemsvētku ekspozīcijai? — viņa teica.

Apzvanīju visus pilsētas lielos veikalus. Man atbildēja ļoti laipni, taču palīdzēt neviens nevarēja: veikaliem gluži vienkārši nebija telpu, kur dzīvniekus parādīt, pat ja īpašnieki to vēlētos. Tad piezvanīju uz pēdējo numuru savā sarakstā — uz lielo tirdzniecības centru, kas piederēja Dž. Dž. Allenam. Biju gaužām priecīgs, kad mans priekšlikums viņus ieinteresēja un viņi uzaicināja mani uz pārrunām. Tā radās «Darela zvērnīca».

Pagraba stāvā izbrīvēja plašu telpu, kur izbūvēja ietilpīgus krātiņus, sienas izrotāja ar gaumīgām freskām, kas attēloja tropu lapaugu biezokņus, un dzīvniekus no mikluma un aukstuma, kas jau valdīja ārā, pārcēla lieliskā mājoklī ar spožu elektrisko apgaismojumu un pastāvīgu temperatūru. Ienākumi par dzīvnieku apskati tik tikko sedza izdevumus par barību, taču dzīvnieki nu mitinājās ērtos krātiņos un siltumā, turklāt bija labi paēduši, un tas viss man nemaksāja

neko. Noveljs šīs rūpes no pleciem, varēju enerģiskāk pievērsties sava zooloģiska dārza meklēšanai.

Būtu pārāk apnicīgi iedziļināties šā perioda bēdīgajos piedzīvojumos vai arī sastādīt to pilsētas mēru, padomnieku, parku superintendantu un sanitāro iestāžu vadītāju katalogu, ar kuriem šajā laikā tikos un diskutēju. Pietiks, ja teikšu, ka brīžiem man vai galva plīsa pušu, pūloties iestāstīt pēc izskata inteliģentam cilvēkam, ka zooloģiskais dārzs ikvienā pilsēta būs labāka atrakcija nekā jebkas cits. Spriežot pēc manu sarunas biedru reakcijas, varēja domāt, ka gribu nolikt kādā pilsētas laukumā atombumbu.

Pa to laiku dzīvnieki, nenojauzdami savu likteni karājamies mata galā, darīja visu iespējamo, lai mums nebūtu garlaicīgi. Pienāca, piemēram, diena, kad mūsu babuīnu pērtiķiene Džordžīna bija nolēmusi, ka viņai Dž. Dž. Allena pagrabstāvā vairs nav ko redzēt un viņa labprāt apskatītu Bornmutu mazliet plašākā as- ^ pektā. Par laimi, tas notika svētdienas rītā, kad universālveikalā neviena nebija. Bīstos pat iedomāties, kas būtu noticis citos apstākļos.

Es patlaban omulīgi dzēru tēju pirms došanās uz veikalu, lai apkoptu un pabarotu dzīvniekus, kad iezvanījās telefons. Neko ļaunu nenojauzdams, pacēlu klausuli.

Vai misters Darels? — jautāja dobja, drūma balss.

— Jā, klausos.

Šeit runā policija, ser. Viens no jūsu pērtiķiem izsprucis laukā, un es domāju, ka būs labāk, ja paziņošu par to jums.

Žēlīgais dievs, kurš tas ir? — es jautāju.

Tiešām nezinu, ser. Tāds liels un brūns. Bet izskatās stipri negants, tādēļ es domāju, ka jāpaziņo jums.

Labi, ļoti pateicos. Kur viņš atrodas?

Patlaban vienā no skatlogiem. Bet man liekas, ilgi viņš tur nepaliks. Varbūt viņš kož, ser?

Tas ir iespējams. Neejiet tam tuvumā. Es tūliņ ieradīšos, — es sacīju un sviešus nosviedu klausuli.

Sadabūju taksometru, un mēs drāzāmies uz pilsētas centru, neievērodami nekādus ātruma aizliegumus. Es pieņēmu, ka šajā brīdī arī mēs zināmā mēra esam policijas dienestā.

Jau norēķinādamies ar šoferi, es ieraudzīju haosu, kāds valdīja vienā no Allena veikala lielajiem skatlogiem. Logā apskatei bija rūpīgi izkārtoti vairāki guļamistabas garnitūras priekšmeti. Tur atradās plata uzklāta gulta, augsta guļamistabas stāvlampa, bet zeme dekoratīvi bija izklātas vairākas dūnu segas. Vismaz jādomā, ka tā viss bija tad, kad dekorators pabeidza savu darbu. Tagad izskatījās, it kā tur pāri būtu bra- zusies viesuļvētra. Lampa bija apgāzta un izdedzi-

nājusi lielu caurumu vienā dūnu segā, gultas drēbes norautas zemē, bet spilveni un palagi izrotāti ar glītiem pēdu nospiedumu ornamentiem. Džordžīna sēdēja gultā, priecīgi šūpojās uz atsperu matrača un rādīja drausmīgas grimases sašutušu baznīcēnu pulkam, kas drūzmējās uz ietves pie loga. Iegāju veikalā un ieraudzīju lielas frotē dvieļu kaudzes aizsegā guļam divus milzīga auguma policistus.

A! — viens no viņiem atvieglots iesaucās. — Jūs esat klāt, ser. Mēs negribējām sākt viņu gūstīt, jo, redzat, viņš mūs nepazīst, un mēs domājām, ka varam visu tikai 'sabojāt.

Man liekas, ka šo dzīvnieku nekas nespēj sabojāt, — es rūgti noteicu. — Vispār viņa nemaz nav bīstama, bet mūžam saceļ briesmīgu traci un izskatās neganta … īstenībā nekā bīstama nav.

Tiešām? — policists pieklājīgi atsaucās, taču bez dziļākas pārliecības.

Lūkošu viņu notvert turpat skatlogā, bet, ja viņa nedosies rokā, tad mēģiniet jūs par abiem viņu aizturēt. Tikai, dieva dēļ, neielaidiet viņu porcelāna izstrādājumu nodaļā!

Viņa jau izskrēja cauri porcelāna nodaļai, — drūmā gandarījumā paziņoja policists.

Un sadauzīja tur kaut ko? — es vārgā balsī apjautājos.

Nē, ser, par laimi, ne; viņa taisnā ceļā izjoņoja cauri. Mēs abi ar Billu, protams, dzināmies pakaļ, un tādēļ viņa tur neuzkavējās.

Labi, tikai nelaidiet viņu vairs tur iekšā. Otrreiz var iziet ļaunāk.

Pa to laiku ar citu taksometru bija atbraukusi Džekija un mana māsa Margo, tā ka mūsu rindas bija pieaugušas līdz pieciem cilvēkiem. Man šķita, pa visiem mums vajadzētu spēt tikt galā ar Džordžīnu. Abiem policistiem, savai māsai un sievai liku ieņemt izdevīgas pozīcijas porcelāna izstrādājumu, nodaļas ieejas apsargāšanai, tad pats apgāju apkārt un iekāpu skatlogā, kur Džordžīna joprojām lēkāja pa sajaukto gultu, viebdama pret pūli bezkaunīgas grimases.

Džordžīna, — es sacīju klusā, mīlīgā balsī, — nāc nu šurp, nāc pie tētiņa.

Džordžīna pameta pār plecu pārsteigtu skatienu. Kamēr tuvojos, viņa vērīgi lūkojās man sejā un laikam nosprieda, ka mana sejas izteiksme neatbilst medainajai balsij. Viņa atspērās, slaidā lēcienā aizlidoja pa gaisu pāri vēl gruzdošajai dūnu segai un uzlēca uz augstas frotē dvieju kaudzes, kas veidoja loga dekorācijas fonu. Taču dvieļu valnis nebija konstruēts tā, lai izturētu liela babuīna svaru, kurš turklāt uzlēcis uz tā straujā skrējienā, — kaudze tai pašā mirklī sabruka, un Džordžīna novēlās zemē kopā ar veselu kaskādi raibu dvie|u. Viņa ārdījās kā negudra, lai tiktu no tiem ārā, un tiešām tika arī — tajā brīdī, kad es metos klāt, lai viņu notvertu. Histēriski ieķērkusies, viņa no skatloga iedrāzās veikala telpās. Es atgrūdu pie malas dvieļus un §ekoju viņai. Māsas griezīgais spiedziens man pavēstīja, kur Džordžīna patlaban atrodas; mana māsa mēdz sevišķi kritiskos brīžos iegaudoties gandrīz kā lokomotīve. Džordžīna bija aizšmaukusi viņai garām un tagad tupēja uz kādas letes, vērodama mūs mirdzošām acīm un lieliski uzjautrinādamās par jauno rotaļu. Drūmā apņēmībā tuvojāmies tai vienotiem spēkiem. Letes galā karājās pie griestiem piestiprināts Ziemsvētku rotājums, kas sastāvēja no akmeņozolu zariem, eņģeļmatiem un kartona zvaigznītēm. Dekoratīvais veidojums mazliet atgādināja lustru, taču Džor- džīnai tās šķita lieliskas šūpoles. Viņa aizskrēja līdz letes galam un, tikko mēs pienācām tuvāk, palēcās un satvēra dekorāciju. Skats bija tāds kā Ferbenksa agrīnajās filmās. Dekorācija, protams, acumirklī izjuka, un Džordžīna novēlās zemē, bet tūliņ bija atkal kājās un aizauļoja ar eņģeļmatu šķipsnu aiz vienas auss.

Veselu pusstundu mēs lēkšojām pa tukšo veikalu šurp un turp, bet Džordžīna visu laiku bija mums par soļa tiesu priekšā. Rakstāmlietu nodaļā viņa nogāza milzīgu kantorgrāmatu kaudzi, tad uz mirkli piestāja, lai pārbaudītu, vai krāsainās, mežģīņainās papīra salvetes gadījumā nav ēdamas, un atstāja lielu dekoratīvu peļķi galveno kāpņu pakājē. Beidzot, kad policisti jau sāka aizkusumā elst un es zaudēju pēdējās cerības, ka mēs nelietīgo dzīvnieku jel kad notversim, Džordžīna pārrēķinājās. Slaidiem lēcieniem auļodama mums pa priekšu, viņa sasniedza vietu, kas viņai šķita lielisks slēpnis — stāvus sastatītus linoleja rituļus. Viņa metās garām aiz tiem un ieskrēja slazdā, jo rituļi bija sastatīti blīvi cits pie cita, izveidojot iekšpusē tukšu četrstūri, tātad lamatas ar trim sienām bez atkāpšanās ceļa. Mēs aši nobloķējām slazda ieeju. Drūmu vaigu tuvojos Džordžīnai, kura bija aptupusies un, neganti spiegdama, lūdzās žēlastību. Kad izstiepu roku, lai pērtiķiem satvertu, viņa pieplaka un gribēja izsprukt man pa rokas apakšu; cirzdamies apkārt, lai noslēgtu viņai ceļu, uzgrūdos virsū masīvam linoleja ritulim. Tas sašūpojās un, iekams paguvu to noturēt, kā gigantiska gumijas runga iezvēla vienam no policistiem tieši pa ķiveri. Nabaga cilvēks pastreipuļoja dažus soļus atpakaļ, bet Džordžīna pameta skatienu man sejā un nolēma, ka pienācis brīdis meklēt policijas aizsardzību. Viņa piesteidzās pie streipuļojošā policista, cieši apskāva abām rokām viņa kājas un spiedza, lūkodamās pār plecu uz mani. Es metos uz priekšu, sagrābu Džordžīnu aiz spalvainajiem lieliem un skausta un atrāvu nost no policista kājām.

Žēlīgais dievs! — policists dziļā atvieglojumā iesaucās. — Man likās, ka viņa tūliņ mani saplosīs gabalu gabalos.

Kur nu, viņa nebūtu jums kodusi, — es centos pārkliegt Džordžīnas aizsmakušos ķērcienus. •— Viņa pie jums meklēja glābiņu no manis.

Žēlīgais dievs! — policists vēlreiz noteica. — Bijis kā būdams, labi, ka tas nu ir beidzies.

Iesprostojām Džordžīnu atpakaļ krātiņā, pateicāmies policistiem, sakārtojām telpas, apkopām un pabarojām dzīvniekus un devāmies uz mājām, lai baudītu pelnītu atpūtu. Un tomēr visu atlikušo dienas daļu es vai lēcu stāvu gaisā, tiklīdz iezvanījās telefons.

Otrs dzīvnieks, kas mums neļāva iegrimt apātijā, protams, bija šimpanze Čamlijs Sindžens. Vispirms viņš, tikko ierīkojies uz palikšanu dzīvojamā mājā un pilnīgi iekarojis manas mātes un māsas sirdi, stipri saaukstējās, un slimība ātri vien izvērtās par bronhītu. Atveseļojies no tā, Čamlijs tomēr joprojām bija diezgan vārīgs, un es nolēmu, ka vismaz pirmajā ziemā viņš būs jāģērbj, lai nesaltu. Dzīvodams pie mums mājās, viņš jau pirms tam bija valkājis plastikāta biksītes un papīra autiņus, tādēļ drēbes viņam nelikās nekas neparasts.

Tiklīdz biju to izdomājis, māte sajūsmā mirdzošām acīm ar lielu skubu ķērās pie darba, adāmās adatas zibēt zibēja, un īstā rekordlaikā viņa apgādāja pērtiķēnu ar dažādām fantastiskos rakstos izadītām vilnas biksītēm un jaciņām viskošākajās krāsās. Un Čamlijs Sindžens, ik dienu citā uzvalkā tērpts, gozējās uz dzīvojamās istabas palodzes, vienaldzīgi grauzdams ābolu un nelikdamies ne zinis par apkartējo māju bērniem, kas bariem vien drūzmējās pie mūsu dārza vārtiņiem un noraudzījās viņā kā apburti.

Ļoti interesanti man bija vērot cilvēku attieksmi pret Čamliju. Bērni, piemēram, saskatīja viņā tikai dzīvnieku, kas ir apbrīnojami līdzīgs cilvēkam un māk viņus smīdināt. Bīstos, ka pieaugušajiem, kas viņu redzēja, nebija tik pareizas izpratnes. Ne vienu reizi vien pēc izskata gluži inteliģenti cilvēki man apvaicājās, vai šimpanzes runāt arī protot. Es arvien mēdzu atbildēt, ka šimpanzēm, protams, ir pašiem sava valoda, gan ļoti nepilnīga. Tomēr jautātāju īstā doma bija šāda: vai viņš prot runāt kā cilvēks, vai ar viņu iespējams diskutēt par politisko stāvokli, auksto karu vai citu tamlīdzīgu interesantu tematu?

Taču visdīvaināko jautājumu, kāds man jel kad uzdots par Čamliju, izteica kāda pusmūža sieviete pilsētas golfa laukumā. Jaukās dienās mēdzu aizvest Čamliju uz turieni un ļāvu viņam kāpelēt pa priedēm, bet pats sēdēju zem koka rakstīdams vai lasīdams. Todien Čamlijs bija savu pusstundu draiskojies zaros man virs galvas, tad apnicis, nokāpis lejā un, iesēdies man klēpī, mēģināja izdibināt, vai izdosies panākt, lai es viņu pakutinu. Tieši šajā brīdī no irbuleņu krūmiem iznāca dīvainā sieviete; ieraudzījusi mani un Čamliju, viņa apstājās kā zemē ieaugusi un nenovērsa no mums acis. Taču viņa neizrādīja pārsteigumu, kādu parasti izrādīja citi cilvēki, ieraudzīdami golfa laukumā fantastiski izrakstītā puloverā tērptu šimpanzi. Sieviete pienāca tuvāk un ļoti cieši skatījās uz Čamliju, kas sēdēja man klēpī. Tad viņa ieurbās ar acīm manī.

Vai viņiem ir dvēsele? — viņa noprasīja.

Nezinu, kundze, — es atbildēju. — Nevaru to droši apgalvot pat pats par sevi, tādēļ neprasiet, lai es to zinātu par šimpanzi.

— Hm, — sieviete noteica un aizsoļoja. Lūk, kādu iespaidu Čamlijs Sindžens atstāja uz cilvēkiem.

Turēt Čamliju mājās bija ļoti aizraujoši. Savas individualitātes un inteliģences dēļ viņš bija viens no visinteresantākajiem dzīvniekiem, kādi man jebkad piederējuši. Visvairāk es apbrīnoju viņa atmiņu, kas bija patiesi fenomenāla.

Tajā laikā man piederēja «lambretas» markas motocikls ar blakusvāģi, un es nospriedu, ka varētu Čamliju vest tālākās ekskursijās, ja vien viņš mierīgi sēdētu blakusvāģi un necenstos lēkt ārā. Pirmo reizi pavizi- nāju viņu apkārt golfa laukumam, jo gribēju redzēt, kā viņš uzvedīsies. Čamlijs sēdēja ļoti stalti» majestātiski vērodams apkārtni. Ja neņem vērā tieksmi liekties pāri blakusvāģa malai un aizskart katru velosipēdistu, kam braucām garām, viņa uzvešanās bija priekšzīmīga. Tad aizbraucu uz tuvējo garāžu, lai uzpildītu degvielu. Čamliju apbūra garāža, bet viņš savukārt apbūra mehāniķi. Šimpanze pārliecās pāri blakusvāģa malai un ļoti uzmanīgi vēroja, kā tiek atskrūvēta benzīna tvertne; kad pievienoja šļūteni un sāka guldzēt benzīns, viņš izbrīnā klusi iesaucās: «U-ū-ū!»

«Lambretas» markas motocikls var nobraukt neticami daudz kilometru, patērēdams ļoti maz benzīna, un, tā kā es motociklu bieži nelietoju, mums jaunu degvielu nevajadzēja iepildīt ātrāk kā pēc nedēļām divām. Nupat bijām viesojušies tuvējās ūdensdzirnavās pie Čam- lija drauga dzirnavnieka. Sis jaukais cilvēks, liels Čamlija apbrīnotājs, allaž mūs pacienāja ar tēju, un mēs visi trīs sēdējām rindā uz aizsprosta, maziem malciņiem dzērām tēju, vērojām garām peldošās ūdens vistiņas un grimām pārdomās. Atgriežoties no tējas dzeršanas, pamanīju, ka motociklā palicis maz benzīna, tādēļ iegriezāmies garāžā.

Runādams ar mehāniķi, ievēroju, ka viņš pārsteigts skatās man pār plecu. Atri apsviedos apkārt, lai redzētu, kādas blēņas dara mans pērtiķēns. Čamlijs bija izrāpies no blakusvāģa, uzkāpis uz sēdekļa un pūlējās atskrūvēt benzīna tvertnes atveri. Tā nu tiešām ir atmiņa! Pirmkārt, viņš taču tikai vienu reizi bija redzējis, kā iepilda benzīnu, un kopš tā laika bija pagājušas divas nedēļas. Otrkārt, viņš bija iegaumējis un at- cerējas, kura no daudzajām motocikla detaļām ir īstā. Es biju ne mazāk pārsteigts kā mehāniķis.

Taču pēc kāda laika man iznāca pabrīnīties vēl vairāk, turklāt ne tikai par Camlija atmiņu, bet arī par viņa novērošanas spējām. Tas notika abās tajās reizēs, kad vedu viņu uz Londonu — uz televīzijas pārraidi un uz lekciju. Māsa vadīja mašīnu, Čamlijs sēdēja man klēpī un ar interesi vēroja garām slīdošās ainavas. Apmēram pusceļā ierosināju pieturēt un iet kaut ko

iedzert. Ja braucām kopā ar Čamliju, vajadzēja būt uzmanīgiem krodziņu izvēlē, jo ne jau visi saimnieki priecājās par šimpanzes ierašanos. Beidzot kāds krodziņš mums šķita pieņemams un mēs pieturējām. Mums par atvieglojumu un Čamlijam par varenu prieku, izrādījās, ka krodziņa saimniece ir liela dzīvnieku mīļotāja, un viņa un Čamlijs uzreiz viens otram iepatikās. Čamlijam atļāva paskraidīt starp galdiņiem, viņu pacienāja ar apelsīnu sulu un kartupeļu krekeriem, viņam pat ļāva uzlēkt uz letes un nodejot kara deju, ko viņš arī darīja, piesizdams kājas un saukdams: «-Hū… hū .. . hū!» Beigu beigās viņš ar saimnieci tā sa.irau- dzējās, ka nemaz negribēja iet projām. Ja Čamlijs butu bijis Karaliskā autokluba inspektors, viņš šim krodziņam būtu piešķīris divpadsmit zvaigznītes.

Trīs mēnešus vēlāk man vajadzēja paņemt Čamliju līdzi uz lekciju Londonā. Es jau biju pilnīgi aizmirsis krodziņu, kurā viņam tik jauki klājās, jo starplaikā bijām apmeklējuši daudzus citus līdzīgus iestādījumus, kur viņš arī tika laipni uzņemts. Ceļā Čaml'js, kā parasts, sēdēja man klēpī, bet tad pēkšņi sāka nemierīgi lēkāt. Sākumā iedomājos, ka viņš pamanījis kādu govju vai zirgu ganāmpulku, jo ļoti interesējās par šiem dzīvniekiem, taču neviena mājlopa tuvumā neredzēja. Čamlijs dīdījās aizvien nemierīgāk un beidzot sāka pat klusītēm ūjināt. Es vēl joprojām nesapratu, kas viņu satrauc. Taču «Ū-ū-ū» pieauga līdz spalgam kreščendo, un Čamlijs lēkāja man pa klēpi kā negudrs; tad mēs nogriezāmies ap kādu stūri un simt soļu tālāk ieraudzījām viņa iemīļoto krodziņu. Bet tas taču nozīmēja, ka viņš atcerējies un pazinis apkārtni, pa kuru braucām, un saistījis to ar atmiņām par krodziņā pavadītajiem jaukajiem brīžiem. Tādu domāšanas procesu nebiju ievērojis nevienam citam dzīvniekam. Mēs abi ar māsu bijām tā pārsteigti, ka labprāt pieturējām, lai kaut ko iedzertu un lai Čamlijs varētu atjaunot draudzību ar krodzinieci, kas arī bija ļoti priecīga, viņu atkal ieraugot.

Mana cīņa par teritoriju zooloģiskajam dārzam turpinājās, taču izredzes uz panākumiem šķita kļūstam dienu no dienas mazākas. No Dž. Dž. Allena veikala menažēriju, protams, vajadzēja aizvākt, bet tad mani paglāba Peintona zooloģiskais dārzs. Ļoti laipnā kārtā man atļāva novietot dzīvniekus tur, līdz būšu atradis piemērotu vietu. Taču izredzes uz to, kā jau teicu, kļuva aizvien mazākas. Visur viens un tas pats. Katrā jaunā pasākumā, kad cilvēku palīdzība ir sevišķi nepieciešama, to nekad nesagaidīsi. Tiec galā pats, kā vari. Ja nu beidzot esi ko panācis, tad visi, kas līdz tam negribēja ne pirkstiņu pakustināt, sanāk barā apkārt, atzinīgi sit tev uz pleca un piedāvā savu atbalstu.

Kaut kur taču ir jābūt saprātīgai pilsētas valdei, — Džekija sacīja kādu vakaru, kad mēs kvernējām pie Britānijas salu kartes.

Šaubos, — es drūmi atteicu. — Un šaubos arī par to, vai man pietiktu spēka vēlreiz uzsākt cīņu ar mēriem un pilsētas valdes ierēdņiem. Nē, mums jāsameklē vieta un viss jāpaveic pašiem.

Bet tikpat tev vajadzēs viņu atļaujas, — Džekija iebilda. — Neaizmirsti, ka pastāv pilsētu un lauku izbūves plāni un tā tālāk.

Es nodrebēju.

Laikam nekas cits neatliks kā pārcelties uz kādu attālāku salu Rietumindijā vai citā tamlīdzīgā vietā, — es sacīju, — kur ļaudis ir pietiekami saprātīgi, lai nesarūgtinātu sev dzīvi ar šo neiedomājamo birokrātiju.

Džekija pastūma Čamliju Sindženu nost no kartes.

Ko tu teiktu par Normandijas salām? — viņa pēkšņi iejautājās.

Ko lai par tām saku?

Tā ir iemīļota atpūtas vieta, un tur ir brīnišķīgs klimats.

Vieta jau būtu lieliska, bet mēs taču tur neviena nepazīstam, — es iebildu, — un tādās reizēs nepieciešams cilvēks, kas palīdz ar padomu.

Jā, — Džekija vilcinādamās atteica, — laikam jau tev taisnība. »

Ar skumju prātu (jo doma par zooloģiskā dārza ierīkošanu uz salas man šķita ļoti pievilcīga) šķīrāmies no ieceres par Normandijas salām. Tikai dažas nedēļas vēlāk, kad biju Londonā un apspriedu savu projektu ar Rūpertu Hārtu-Deivisu, atspīdēja mazs cerības stariņš. Atzinos Rūpertam, ka izredzes uz sava zooloģiskā dārza nodibināšanu ir pagalam niecīgas un es jau bezmaz taisos no visa atteikties. Ieminējos, ka esam domājuši arī par Normandijas salām, tikai tur mums nav neviena cilvēka, kas varētu palīdzēt. Rūperts, to dzirdēdams, sarosījās kā burvju mākslinieks, kas grasās parādīt jaunu triku, un sacīja, ka viņam esot ļoti labi paziņas Normandijas salās (ja vien viņa palīdzība būtu vēlama) un to vidū cilvēks, kas salās nodzīvojis visu mūžu un labprāt nākšot mums talkā. Sis vīrs bija majors Freizers, un es viņam piezvanīju tai pašā vakarā. Freizers nebūt nešķita izbrīnījies, ka gluži svešs cilvēks zvana viņam un lūdz padomu, kā nodibināt zooloģisko dārzu, tādēļ viņš man tūliņ iepatikās. Viņš ieteica, lai mēs ar Džekiju atlidojot uz Džersiju, viņš mūs izvadāšot pa salu un sniegšot mums visu iespējamo informāciju. Tā arī nolēmām.

Aizlidojām uz Džersiju. No lidmašīnas sala izskatījās kā rotaļu zemes kontinents, kā koši zilas jūras vidū iemesta lupatu sega, izraibināta ar maziem tīrumiņiem. Skaisti izrobotajā klinšainajā krastā šur tur iegūla gludas pludmales joslas, pret kurām šļācās viļņu putas. Kad izkāpām no lidmašīnas, gaiss šķita siltāks un saule spožāka. Jutu, ka arī man prāts kļūst možāks.

Automobiļu stāvvietā mūs sagaidīja Hjū Freizers. Viņš bija gara auguma, slaids cilvēks, mīkstā filca platmale uzmaukta tik dziļi uz pieres, ka tās šaurā maliņa bezmaz balstījās uz viņa ērgļa deguna. Zilās acis jautri dzirkstīja, kad viņš mūs iesēdināja savā mašīnā un veda prom no lidlauka. Braucām cauri salas galvaspilsētai Sentheljerai, kura man atgādināja prāvu Anglijas gadatirgu; jutos pārsteigts, ieraudzījis kādās krustcelēs satiksmes regulētāju — policistu baltā blūzē un baltā ķiverē. Tas uzreiz piešķīra apkārtnei tropu noskaņojumu. Tikuši cauri pilsētai, tālāk braucām pa šauru ceļu starp stāvām kraujām, tā ka koku zari līka pāri ceļam, izveidojot zaļu tuneli. Apkārtējā ainava ar sarkano zemi un zaļo zāli man atgādināja Devonu, tikai viss bija daudz mazāks — sīki tīrumiņi, šauras, kokiem aizaugušas ielejas un nelielas lauku mājas, celtas no skaistā Džersijas granīta, kura virsma saules gaismā atstaro simt rudenīgi zeltainos toņos. Tad nogriezāmies no ceļa garā alejā, un pēkšņi mums priekšā izauga Lezogras muiža.

Muižai bija «E» burta forma, tikai bez vidējās svītriņas: galvenajai daļai — stateniskajai svītrai — piekļāvās divi spārni — «E» augšējā un apakšējā līmeniskā svītra, kas beidzās ar masīvām akmens arkām, pa kurām varēja nokļūt pagalmā. Skaistās arkas bija celtas 1660. gadā un, tāpat kā pārējās ēkas, veidotas no Džersijas brīnišķīgā granīta. Hjū ar acīm redzamu lepnumu izrādīja mums savu saimniecību — veco gra

nīta sidra spiedi, govju kūtis, dārzu ar augsto žogu, mazo ezeriņu ar oļaino krastu, klānus un mazos strautiņus, kas pa tiem irdzēja. Beidzot mēs lēnām cauri skaistajām arkam atgriežamies saules pārpludinātajā pagalma.

Vai zināt, Hjū, jums te ir brīnišķīgi, — es sacīju.

Ja, te ir jauki… Man šķiet, šī ir viena no skais- takajam muižām visā salā.

Pievērsos Džekijai. — Vai šī nebūtu burvīga vieta zooloģiskajam darzam? — es ieminējos.

Būtu gan, — Džekija piekrita.

Hjū uzmeta man skatienu. — Vai jūs to domājat nopietni? — viņš vaicāja.

—- Ko nu, es, protams, pajokoju, bet šī tiešām būtu brīnišķīga vieta zooloģiskajam dārzam. Kāpēc jūs jautājat?

Redziet, — Hjū domīgi turpināja, — man mājas uzturēšana iznāk par dārgu, un es gribētu pārcelties uz Angliju. Vai jūs vēlētos rentēt šo muižu?

Vai es vēlētos?! — iesaucos. — Ja vien jūs man dotu iespēju.

Nāciet iekšā, mīļais draugs, aprunāsimies, — Hjū sacīja, vezdams mūs pāri pagalmam.

Tā pēc vesela gada mokpilnu cīniņu ar municipalitātēm un citām vietējām varas iestādēm es aizlidoju uz Džersiju un stundu pēc izkāpšanas no lidmašīnas biju atradis savu zooloģisko dārzu.

NOSLĒGUMS

Mans zooloģiskais dārzs Džersijā jau bezmaz gadu atvērts apmeklētājiem. Nezin, vai tas nav pats jaunākais zvērudārzs Eiropā, un man pašam šķiet, ka tas ir viens no jaukākajiem. Mūsu dārzs nav liels (patlaban tajā ir tikai sešsimt piecdesmit zīdītājdzīvnieku, putnu un rāpuļu), bet mēs to vēl paplašināsim. Jau tagad varam parādīt daudz tādu eksponātu, kādu nav nevienā citā zooloģiskajā dārzā, un nākotnē, kad radīsies līdzekļi, domājam veltīt uzmanību galvenokārt tām sugām, kurām draud bojā eja.

Daudzus savus dzīvniekus esmu sagādājis pats. Tas, kā jau pirmāk minēju, ir jaukākais, ko cilvēks gūst no personiska zooloģiskā dārza: pats atved sev dzīvniekus, vēro viņu attīstību, vairošanos, apciemo viņus jebkurā brīdī dienu vai nakti. Tas ir, tā sakot, egoistiskais prieks. Taču uzdrošinos arī cerēt, ka spēju modināt cilvēkos kaut nelielu interesi par dzīvniekiem un to saglabāšanu. Ja man tas ir izdevies, tad varu teikt, ka esmu sasniedzis ko patiesi vērtīgu. Un, ja nākotnē spēšu kaut nedaudz palīdzēt kādas dzīvnieku sugas paglābšanā no bojā ejas, būšu tiešām laimīgs.

PĒCVĀRDS DŽ. DARELA GRAMATAS «ZVĒRUDĀRZS MANA BAGAZA» KRIEVU IZDEVUMAM

Džeralda Darela vārdu pazīst miljoniem cilvēku visās zemeslodes malās. Viņa grāmatas ir ārkārtīgi populāras arī pie mums, Padomju Savienībā. Apbrīnojami strauji Džeralds Darels no neievērojama, gribētos teikt, ierindas zoologa k|uvis par vienu no iemīļotākajiem rakstniekiem animālistiem. Vispārēju ievērību izpelnījās jau viņa pirmais darbs «Pārpildītais Noasa šķirsts», bet turpmākās grāmatas — «Apskurbušais mežs» un «Čukstu zeme» — sagādāja viņam tādu slavu un popularitāti, ka nelielā zooloģiskā dārza īpašniekam vajadzēja meklēt palīdzību advokātu kantorī, lai spētu kārtot darījumus par savu grāmatu neskaitāmajiem izdevumiem un tulkojumiem. Džeralds Darels tagad «nācis modē», pieprasījums pēc viņa grāmatām ir neiedomājami liels.

Kas sagādājis jaunajam zoologam tādus panākumus? Kādēļ viss, ko viņš sarakstījis un kas, šķiet, ir visai tāls mūsdienu aktuālākajām problēmām, pēkšņi kļuvis par vispopulārāko izdevniecību konkurences objektu?

Vispirms, nedrīkst aizmirst, ka stipri mainījies, turklāt pašos pēdējos gados, cilvēku noskaņojums. Viņus nogurdinājušas visdažādākās1 «šausmas». Cilvēki meklē atelpu saskarsmē ar dabu, grib atrast zāles pret visapkārt valdošo pastāvīgo histēriju. Uz šo pārmaiņu pirmām kārtām norādīja nepieredzētais tūrisma uzplaukums. Desmitiem un simtiem reižu pieaudzis nacionālo parku un rezervātu apmeklētāju skaits, ārkārtīgi iecienīti kļuvuši ceļojumi uz mazapdzīvotām vietām, piemēram, uz Dienvidamerikas pampām, Austrālijas iekšieni, Himalajiem. Vienlaikus pieaug pieprasījums pēc literatūras par dabu, dzīvniekiem, ceļojumiem. Pēc amerikāņu statistiķu datiem, lasītāji populārzinātniskās grāmatas patlaban pieprasa daudz vairāk nekā detek- tīvliteratūru, romānus un dzeju. Tas ir viens no Dže- raida Darela žilbinoši straujās rakstnieka karjeras cēloņiem.

Taču nebūtu pareizi visu tik ļoti vienkāršot. Ne jau Darelam vien nācis prātā rakstīt par dzīvniekiem. Sādu grāmatu pēdējos gados radies diezgan daudz. Un tomēr Darela darbi izceļas pārējo grāmatu vidū, stāv it kā savrup, tos gaida ar sevišķu nepacietību un lasa ar sevišķu prieku. Tam pamatā ir Džeralda Darela lielā personiskā pievilcība, viņa neparastā pieeja dzīvnie- kiem, patiešām izcilā stāstnieka prasme. Grūti pateikt, tieši kura īpašība piešķir viņa grāmatām apbrīnojamo burvību. Man šķiet, tās visas trīs ir vienlīdz nozīmīgas.

Neesmu personiski pazīstams ar Džeraldu Darelu, un tomēr man lāgiem šķiet, ka viņš man ir sens draugs. Tik skaidri redzu acu priekšā šo vienkāršo, maigo un labo cilvēku, kuram varbūt piemīt dažas dīvainības, bet kurš savā darbā ir nesavtīgs entuziasts, iecietīgs un tomēr neatlaidīgs, gudrs un labestīgs. Tās nav manas domas vien. Lai Džeralds Darels būtu kur būdams, lai kur viņš nonāktu, vienmēr viņš sastaps draugus, palīgus, kas ir gatavi uzupurēties. Vai tā būtu nejaušība? Varbūt spēja iepatikties pirmajā sastapšanās brīdī? Man šķiet — nē. Tā ir māka ieraudzīt un atrast to labo, kas mīt katrā cilvēkā, taču atklājas tikai no īstās pieejas, atsaucas vienīgi uz īpašu, sirsnīgu pieskārienu. Atrast ceļu uz cilvēka dvēseli spēj vienīgi tas, kas patiesi tic, ka ir vērts šo ceļu meklēt.

Tikpat sirsnīga ir Darela attieksme pret dzīvniekiem. Viņam neeksistē nepatīkami, pretīgi dzīvnieki, viņā neizraisa drebuļus ne čūskas, nedz insekti, viņam nav dabas pabērnu un «neizdevušos radījumu». Viņš mīl visu, kas dzīvs, un katram prot atrast sirsnīgus, labus vārdus. Dzīvība ir skaista jebkurā izpausmē — tāda ir Darela pamatdevīze. Pats būdams lielisks novērotājs un dabas pētnieks, teicams faunas pazinējs, Darels liek lasītājam gribot negribot izjust simpātijas pret viņa audzēkņiem, liek tos iemīļot un just līdzi to liktenim. Savā prasmē saskatīt dzīvnieka «dvēseli», prasmē uztvert galveno un pastāstīt par visu tā, lai zvēra vai putna veidols ilgi saglabātos lasītāja atmiņā, Džeralds Darels ir tuvs tādiem animālistiskās literatūras klasiķiem, kādi ir Setons-Tompsons un Čārlzs Robertss.

Dabu Džeralds Darels ataino ļoti meistarīgi. Divos trīs teikumos viņš prot atklāt pašu īpatnējāko aprakstāmajā zemē, visam atrod svaigu, bieži vien gluži negaidītu apzīmējumu, trāpīgā skatienā ietver tipiskāko, raksturīgāko. Viņš uzbur brīnišķīgi patiesas tropiskā meža vai jūras krasta, džung)u biezokņa vai kalnu aizu ainas. Tēlojums ir lakonisks, izteiksmīgs un tik dzīvs, ka mēs šķietami redzam visu paši savām acīm.

Gribas pieminēt vēl vienu Džeralda Darela daiļrades īpatnību — vienreizīgo humoru —, liegu un vienlaikus nopietnu humoru, saskaņā ar labākajām angļu tradīcijām. Humors viņam nav pašmērķis, vienkārši vēlēšanās pasmīdināt lasītāju, tas ir līdzeklis, lai dziļāk raksturotu personāžus, lai parādītu pats savu dzīves uztveri. Darela humors ir ļoti dabisks, organisks, un to var uzskatīt par vienu no pievilcīgākajām iezīmēm viņa darbos.

Taču lasītāju uzmanību Darela grāmatām piesaista ne tikai autora literāta māka vien. Viņa grāmatām ir arī visai liela izziņas vērtība. Grāmatu varoņi nav gluži parasti. Tie galvenokārt ir sīkie zīdītājdzīvnieki, reti sastopami putni, vardes, čūskas, — īsi sakot, dzīvnieki, par kuriem tikpat kā neko nezinām. Dažos vārdos Darels prot pastāstīt par tiem ļoti daudz, īstenībā visu galveno. Katrā aprakstā jūtama profesionāla zoologa roka, kuram ir sveša fantāzija un patvaļīga izdoma un kurš jūtas atbildīgs par katru faktu. Var droši sacīt, ka šādu grāmatu pasaulē ir gaužām maz.

Džeralda Darela grāmatu nozīme neaprobežojas ar prieku, ko tās sagādā lasītājam. Patlaban visā pasaulē skaudrāk nekā jebkad izvirzīta problēma par daudzu apdraudētu dzīvnieku sugu saglabāšanu, par dabas aizsardzību plašā apjomā. Sis jautājums satrauc visdažādāko profesiju cilvēkus, un katrs cenšas kaut ko līdzēt atkarībā no saviem spēkiem, zināšanām, iespējām. Sai sakarā Džeralds Darels uzstājas ne tikai kā rakstnieks, bet arī kā zoologs. Grūti pateikt, kurā jomā viņam vairāk panākumu. Džeralda Darela propagandista darbība pelna lielu atzinību. Viņa grāmatas, viņa personiskā priekšzīme liek lasītājam paraudzīties pasaulē citām acīm, liek izjust, cik nepieciešama cilvēkam ir saskarsme ar dabu un cik svētīgi šī saskarsme ietekmē pašu cilvēku. Visas Džeralda Darela zināšanas, visa viņa meistarība kalpo vienai idejai: atklāt dzīvās radības skaistumu, tās vienreizīgo jaukumu un mūžīgo vērtību. Ikviena dzīvnieku suga, kas izmirst, iznīkst no zemes virsus, — kaut arī tā būtu praktiski gluži nenozīmīga suga — ir traģēdija un neatgūstams zaudējums. Tā ir Zemes noplicināšana.

Ar savām grāmatām Džeralds Darels vervē sev domubiedrus, nostiprina pagaidām diemžēl vēl nelielo armiju, kas cīnās par dzīvnieku saglabāšanu. Jau tādēļ vien Darelu var uzskatīt ne tikai par dzīvnieku mīļotāju un lielisku rakstnieku, bet arī par sabiedrisku darbinieku.

Vienlaikus Darels ļoti labi saprot, ka ar vārdiem vien nekas nav panākams. Kļuvis par neliela zooloģiskā dārza īpašnieku, viņš sāk rīkoties: mēģina izveidot savā ziņā mākslīgu to savvaļas dzīvnieku fondu, kuriem draud iznīcība. Pirmajā acu uzmetienā var likties, ka šādai metodei perspektīvas niecīgas, ka tā varbūt ir pat naiva, tomēr īstenībā ir gluži citādi. Ne velti Starptautiskā dabas aizsardzības apvienība reģistrējusi visus retos dzīvniekus, kas patlaban atrodas pasaules zooloģiskajos dārzos; ne velti slavenajā «Sarkanajā grāmatā», kurā ik gadu tiek papildus ierakstīti dzīvnieki, kam draud bojā eja, īpaša nodaļa veltīta tā sauktā pavairošanas potenciāla konstatējumam. Jau tagad ir zināmi gadījumi, kad dažas sugas kā bioloģiskas vienības saglabātas un vairojas vienīgi zooloģiskajos dārzos. Piemēram var minēt Dāvida briedi, kas savā sākotnējā izplatības apgabalā jau pilnīgi izmiris (starp citu, Dāvida briedis dzīvo un regulāri vairojas Maskavas zooloģiskajā dārzā). Sevišķi zīmīgs šajā ziņā ir Havaju zosu liktenis. Savā dzimtenē, Havaju salās, to skaits tik strauji samazinājās, ka praktiski nebija vairs nekādu cerību šo skaisto zosu sugu saglabāt. Toties Anglijā, Slimbridžas specializētajā (ūdensputnu) zooloģiskajā dārzā, Havaju zosis vairojas tik labi, ka tagad jau iespējams tās introducēt vecajā dzīves vietā. Tam, protams, jēga ir tikai tādā gadījumā, ja dzimtenē.zosīm no jauna nedraud bojā eja. Taču liekas, ka pašreiz ir zināma garantija tās saglabāt. Džeralds Darels reto dzīvnieku fonda izveidošanas grūto un sarežģīto darbu sāk ar gorillām. Varbūt objekts nav izraudzīts sevišķi veiksmīgi. Šķiet, tā drīzāk ir naiva vēlēšanas attaisnot dārgo pirkumu. Taču, pazīstot Džeraldu Darelu, pazīstot viņa entuziasmu un prasmi, var ar drošu pārliecību teikt, ka viņa sapnis glābt izmirstošās dzīvnieku sugas piepildīsies.

V. Flints

Pielikums

DAŽAS ZIŅAS PAR SVARĪGĀKAJIEM GRĀMATĀ MINĒTAJIEM DZĪVNIEKIEM [5]

Zīdītāji

Apkakles pekari (Tayassu tajacu). Cūku dzimtu Jaunajā Pasaulē pārstāv īpaša ģints — pekari, kura aptver tikai divas sugas. Tie ir nelieli dzīvnieki ar rupju, diezgan biezu spalvu. Mežu iemītnieki, parasti dzīvo baros. Pārtiek no ļoti daudzveidīgas — gan augu, gan dzīvnieku — barības.

Babuīni jeb paviāni (Papio) — Cercopithecidae dzimtas pērtiķu ģints. Ģintī ietilpst četras piecas sugas. Tie ir diezgan prāvi dzīvnieki, izplatīti Āfrikā. Babuīni dzīvo baros, parasti atklātās vietās ar retiem kokiem un klintīm, kur tie rod patvērumu naktīs. Dienā babuīni barojas uz zemes, ēdot jaunos zā|u dzinumus, kukaiņus, putnu olas un ķirzakas. Kultivējamos apgabalos uzskatāmi par kaitīgiem dzīvniekiem, un šeit tos iznīcina.

Binturongs (Arctictis binturong) — samērā liels (līdz 14 kg svarā) viveru dzimtas plēsoņa, izplatīts Indonēzijā un Dienvid- austrumāzijā. Tas ir nakts dzīvnieks, kas lielāko daļu dzīves pavada kokos. Pārtiek galvenokārt no augļiem, bet neatsakās arī no sīkiem dzīvniekiem. Bieži tiek turēts nebrīvē.

Briļļu lācis (Tremarctos ornatus) — vienīgā lāču suga, kas izplatīta Dienvidamerikā. Dzīvo kalnu mežos Venecuēlā, Kolum- bijā, Ekvadorā un Peru. Samērā liels dzīvnieks (70—100 kg svarā). Pārtiek galvenokārt no augu barības. Dzīves veids izpētīts ļoti nepilnīgi.

Bruņneši (Dasypodidae) — īpaša dzimta nepilnīgi attīstīto zobu dzīvnieku kārtā (Edentata), dzīvo Dienvidamerikā un Meksikā, skaitā ap divdesmit sugu. Bruņnešu raksturīgākā pazīme ir to ārējais ragveida plākšņu apvalks, kas veido bruņas. Briesmu gadījumā dzīvnieks savelkas kamolā un tā paglābjas pat no diezgan lielu plēsoņu uzbrukuma. Visi bruņneši ir nakts dzīvnieki, kas pārtiek no daudzveidīgas barības, galvenokārt kukaiņiem un sīkiem dzīvniekiem. Bruņnešu kajam spēcīgi, līki nagi, ar kuriem tie rok alas. Tekstā minēts sarainais bruņnesis jeb peludo (Chaetophractus: villosus) un deviņjostu bruņnesis (Dasypus novemcinctus).

Civetas, tāpat kā genetas — plašās viveru dzimtas pārstāves — ir samēra nelieli plēsēji, izplatīti Āfrikā un Dienvidindijā. Parasti īskajaini dzīvnieki ar slaidu ķermeni. Ekoloģiski tie aizstāf Eirazijas ziemeļdaļa dzīvojošo caunu dzimtu. Daudziem dzīvniekiem ķermeņa krāsojums ir raibs vai plankumains. Pārtiek no da- žadu augu un dzīvnieku barības.

Degunsuņi (Nasua) — īpatnēji jenotsuņu dzimtas plēsoņas. Visas tris zināmās degunsuņu sugas dzīvo Ziemeļamerikas un Dienvidamerikas mežos. Savu nosaukumu ieguvuši pagarinata galvaskausa un snuķveidīgi izstieptā deguna dēj. Nakts dzīvnieki, kas pa daļai uzturas kokos, pārtiek no sīkiem dzīvniekiem.

Galago jeb bušbēbiji (Gatago ģints), aptver četras sīko lemuru sugas, kas apdzivo mežu rajonus Āfrikā uz dienvidiem no Sah'ā- ras (mīt ari Zanzibāras salā). Tāpat kā citi lemuri, galago ir nakts dzīvnieki, kas pārtiek galvenokārt no kukaiņiem un augļiem un dzīvo pa vienam. Pie tās pašas ģints pieder ari teksta minētais Demidova gaiago (Galago demidovu).

Giboni (Hylobates ģints, aptver ap sešas sugas) — ir vieni no mazākajiem cilvēkveidīgajiem pērtiķiem, kas apdzīvo visu Dienvidaustrumu Āzijas sauszemes daļu un Indonēziju. Tipiski meža dzīvnieki, kas visu dzīvi pavada kokos. Parasti turas grupās (2— 5 pērtiķi), pārtiek no augļiem un sīkiem dzīvniekiem.

Iniperatortamarins (Saguines imperator) — mazs garastains Jaunās Pasaules. pērtiķis. Apdzīvo tropiskos mežus, mīt nelielās saimes. Savu nosaukumu iniperatortamarins ieguvis krāšņo, baito ūsu dēļ, kuras kareiviski saslienas, kad dzīvnieks uzbudināts, un guļ uz pleciem, kad tas ir mierīgs.

Magots (Macaca sylvana) — vienīgā makaku ģints pērtiķu suga, kas sastopama Āfrikā. Pārējās sugas, to vidū arī tekstā minētais Celebesas makaks (Macaca maurus), dzīvo Āzijā. Acīmredzot tas senatnē ievests Dienvideiropā, bet līdz mūsu dienām saglabājies tikai Gibraltāra klintīs, kur tagad tiek mākslīgi sagla- bats ar ievedumiem no Āfrikas.

Maisu žurkas jeb goferas (Geomijidae) — ļoti savdabīga Ziemeļamerikas grauzēju dzimta, kas dzīvo pazemē. Raksturīgi īpatnēji maisi aiz vaigiem; šie maisi atveras uz ārpusi, iekšpusē tie pārklāti ar īsām spalvām.

Mandrils (Mandrillus sphinx), tāpat kā babuīns, ietilpst t. s. suņgalvaino pērtiķu grupā. Tas ir diezgan liels īsastains pērtiķis ar spēcīgu ķermeni; kailā āda uz purna spilgti zilā un sarkanā krāsā. Mīt kalnu mežos Rietumāfrikā un Centrālajā Āfrikā. Mīl klajākus laukumus ar klintīm. Dzīvo nelielās ģimeņu kopienas. Pārtiek no visdažādākās barības, sevišķi daudz patērē kukaiņus, kurus meklē zem akmeņiem. Tekstā minētais drils (Mandrillus leucophaeus) ir ievērojami mazāks tās pašas ģints pārstāvis. Abu pērtiķu dzīves veids ir līdzīgs. Notverti mazuļi nebrīvē viegli pieradināmi. Turpretī pieauguši pērtiķi ir neparasti nikni un pie cilvēka nepierod.

Mangusta lemurs (Lemur mangoz) — samērā liels lemurs ar garu, pūkainu asti, dzīvo tikai sevišķi klusos meža nostūros Mada- gaskarā. Nakts dzīvnieks. Pārtiek no kukaiņiem, putnu olām, augļiem. Ļoti tramīgs, dzīvo baros (5—20 dzīvnieki).

Mangusti — plēsīgo viveru (Viverridae) dzimtas atsevišķa apakšdzimta (Herpestinae). Samērā nelieli dzīvnieki ar iegarenu ķermeni, īsām kājām un garu asti. Mīt Āfrikā, Dienvidāzijā un daudzās Indijas okeāna salās. Viena suga dzīvo Dienvideiropā. Mājo visdažādākajos krūmāju biotopos. Pārtiek no sīkiem grauzējiem, putniem un to olām, rāpuļiem (arī indīgajām čūskām) un prāviem kukaiņiem. Kopskaitā apakšdzimta ir trīsdesmit deviņas sugas. Tekstā minēti melnkāju mangusts (Bdeogale nigripes) un pundurmangusts (Helogale parvula). Abas sugas dzīvo Āfrika.

Mona pērtiķis (Cercopithecus mona) mājo Rietumāfrikas mežos. Tas ir tipisks meža dzīvnieks, kas visu dzīvi pavada koku lapotnēs. Sie pērtiķi turas lielos, trokšņainos baros, kas klejo, meklējot barību — aug|us, riekstus, kukaiņus, putnu mazu|us un olas.

Ocelots (Felis pardalis) — lieluma ziņā trešā (pēc pumas un jaguāra) Jaunās Pasaules kaķveidīgo suga. Izplatīts Dienvidamerikas centrālajos un dienvidu apgabalos. Meža iemītnieks, lielāko da|u laika pavada kokos, lai gan medī biežāk uz zemes. Laupījums sastāv no lieliem grauzējiem un dažiem pārnadžiem (pekari, brieži), bieži ocelots ķer arī putnus. Ir nakts dzīvnieks. Viegli panes nebrīvi un zooloģiskajos dārzos nav retums.

Otastes dzeloņcūka(Atherurus africanus) — paliels grauzējs, bet daudz mazāks par PSRS dzīvojošo. Dzeloņi uz muguras īsi un reti. Savu nosaukumu ieguvusi baltā diezgan smalko astes dzeloņu pušķa dēļ. Apdzīvo Centrālās Āfrikas mežus no Kenijas līdz Kongo. Parasti mājo upju tuvumā, aktīva naktī, dienu pavada alā vai klinšu plaisā. Pārtiek no saknēm, augu sīpoliem vai sulīgām augu virszemes daļām. Tekstā tālāk minētā Āfrikas cekulotā dzeloņcūka (Hystrix galeata) radnieciska mūsu dzeloņcūkai, tikai ir lielāka par to, ar garākiem dzeloņiem.

Pelēkvaigu mangabijs (Cercocebus albigena) — vidēja lieluma garastains pērtiķis, kas mīt tropiskajos mežos Āfrikā no Gvinejas un Libērijas rietumos līdz Ugandai un Kenijai austrumos. Dzīvo nelielās grupās, uzturēdamies galvenokārt koku lapotnēs. Pārtiek no augļiem, riekstiem un kukaiņiem. Tēviņiem pie kakla atrodas īpatnējs maiss, kas kalpo kā rezonators.

Poto (Pntlo potto) — vidēja lieluma lemurs ar samērā īsu asti, mājo Rietumāfrikas, Centrālās un Austrumāfrikas mežos. Nakts dzīvnieks, dienu parasti pavada koku dobumos. Pārtiek no kukaiņiem un to kāpuriem, augļiem, putnu mazuļiem, olām un ķirzakām. Poto naktīs skaļi kliedz, tādēļ afrikāņi uzskata šos dzīvniekus par nelaimes vēstnešiem un bez žēlastības iznīcina.

Sarkanais pērtiķis jeb patas pērtiķis (Erythrocebus patas) — neliels garastains pērtiķis. Mīt ar krūmiem un garu zāli apaugušos sausos savannas tipa līdzenumos Rietumāfrikā un Centrālajā Āfrikā. Tāpat kā babuīni, tas dod priekšroku vietām, kur ir koku grupas un klintis, tomēr lielāko daļu laika pavada uz zemes. Nosaukumu «huzārpērtiķis» dzīvnieks ieguvis tādēļ, ka tam raksturīga kupla vaigubārda un spilgta «mantija» uz pleciem un muguras.

Skunksi jeb smirdoņi — caunu dzimtas plēsoņas, dzīvo Amerikā. Ir trīs skunksu ģintis (Mephitis, Spilogale, Conepatus). To ievērojamākā īpatniba ir speciāli dziedzeri, kas izdala neizturami pretīgi smirdošu sekrētu. Dzīvnieks šo šķidrumu var izšļākt ar apbrīnojamu precizitāti vairāku metru attālumā. Skunksu spilgtais melnbaltais krāsojums ir it kā brīdinājums visiem to ienaidniekiem. Pārtiek no sīkiem dzīvniekiem (vardēm, peļveidīgiein grauzējiem, putnu mazuļiem, kukaiņiem).

Susuri — viss, kas komentāros teikts par vāverēm, pilnā mērā attiecināms ari uz susuru (Gliridae) dzimtu.

Sinšilla (Chinchilla laniger) — vidēja lieluma grauzējs ar biezu, pūkainu, zilpelēku kažoku. Mājo Andu, Ciles un Bolīvijas kalnājos. Dzīvo kolonijās. Ed dažādus augus. Sinšillas kažokāda pasaules tirgū tiek ļoti augstu vērtēta. Ik gadus Cīle pārdod 200 tūkstošus ādiņu. Savvaļas šinšillu ādiņu kažoks maksā aptuveni simttūkstoš dolāru. Pēdējos gados šinšillu skaits ļoti samazinājies, un tagad dzīvnieks tiek ar likumu aizsargāts Sinšillas labi vairojas nebrīvē, tādēļ ādiņu cenas nedaudz kritušās.

Tievais lori (Loris tardigradus) — neliels lemurs, mīt Dienvid- indijas un Ceilonas mežos. Raksturīgas lielās, apaļās acis, kuru dēļ šis pilnīgi nekaitīgais zvēriņš iemantojis ļaunā gara slikto slavu. Atšķirībā no citiem lemuriem tas pārtiek gandrīz tikai no dzīvnieku barības (koku vardēm, ķirzakām, putnu mazuļiem, olām, kukaiņiem). Pēc ticējumiem, tievā lori acīm piemītot dziedinošas īpašības, tās spējot izārstēt aklumu un atgriezt jaunību, tādēļ Indijā šos dzīvniekus bieži pārdod tirgū.

Odensbriedītis (Hyemoschus aquaticus) — neliels un ļoti īpatnējs zvēriņš, sistemātikā diezgan tāls īstajiem briežiem. Tā dzimtene ir Dienvidaustrumu Āzija, kur sastopamas vairākas to sugas. Ne tēviņiem, ne mātītēm ragu nav. Dž. Darela minētā suga apdzīvo mežus Rietumāfrikā no Gambijas un Sjerraleones līdz Kamerūnai un Kongo baseinam (Ituri mežs).

Vāveres. Sī sugām bagātā grauzēju dzimta izplatīta gandrīz visā pasaulē un aptver kā kokos dzīvojošas, tā arī tipiskas uz zemes dzīvojošas formas. Diemžēl šīs dzimtas tropiskajiem pārstāvjiem krievisko nosaukumu nav, tāpat kā to nav angļu valodā. (Tādu nav arī latviešu valodā. Tulk.)

Vilnainie pērtiķi (Lagothrix cana) — vidēja lieluma garastaini pērtiķi, mīt Amazones baseina tropiskajos mežos. Tiem ir īss, blīvs apspalvojums ar biezu pavilnu. Dzīvo nelielās grupās, dažreiz kopā ar citu sugu pērtiķiem. Parasti uzturas koku lapotnēs, bet bieži nokāpj arī zemē, kur meklē barību (augļus, kukaiņus).

Putni

Antigones dzērve jeb Indijas dzērve (Grus antigone) — paliela gaišas krāsas dzērve, dzīvo Indijā, Asamā, Birmā un Vjetnamā. Dzīves veids līdzīgs mūsu dzērvei. Viegli panes gūstu.

Audējputni (Ploceidae) — liela zvirbuļveidīgo putnu kārtas dzimta, kas izplatīta Āfrikā un — daudz mazāk — Eirāzijā un Austrālijā. Audējputni parasti mīt lielās kolonijās. Ligzdo vai nu klinšu plaisās, dobumos un citās slēptās vietās, vai kokos, kur veido piekārtas ligzdas. Pārtiek galvenokārt no sēklām. Dažas audējputnu sugas ir jūtami graudaugu kultūru kaitēkli. PSRS faunā šo dzimtu pārstāv vairākas zvirbuļu sugas un sniega ģir- Iicis.

Baltgalvas sīlis jeb Kanādas sīlis (Perisoreus canadensis) — pelēks putns ar baltu galvu un tumšu asti, mūsu sīļa lielumā. Mīt galvenokārt skujkoku mežos Ziemeļamerikā (Kanādā, ASV). Tuvs radinieks mūsu bēdrozim.

Baltsejas pūcīte (Otus teucotis) — neliela gaiša pūcīte, līdzīga mūsu ausainajai pūcītei, bet ar garākām «ausīm». Ļoti plaši izplatīta visā Āfrikas dienvidu daļā, kur mīt galvenokārt krūmājos, savannā un sausos tropiskajos mežos.

Bārdainie tārtiņi (Xiphidiopterus albiceps) — tā saukto bar- daino ķīvīšu grupas (Xiphidiopterus un Ajibyx ģintis) suga. Putniem knābja abās pusēs kā bārda nokarājas ādveida lēveri. Bārdainās ķīvītes apdzīvo gandrīz visus Āfrikas rajonus, parasti māj© mitrās piejūras krastmalās un lielu upju ielejās.

Bri|ļu pingvīns (Spheniscus demersus) — vidēja lieluma pingvīns. Tā nosaukts tādēļ, ka galvas sānos putnam melni plankumi. Dzīvo nelielās klinšainās salās Dienvidāfrikas piekrastē.

Degunragputni (Bucerotidae) — ļoti īpatnēja zaļvārnveidīgo putnu kārtas dzimta. Izplatīta Dienvidāzijā un Āfrikā. Dzimtā ietilpst gan vidēji, gan ļoti lieli putni, to lielākā daļa mīt koku lapotnēs, un tikai nedaudzas sugas uzturas samērā klajās vietās. Putnu raksturīgākā pazīme ir milzīgs knābis, kura augšpusi bieži grezno izaugums — «rags». Pārtiek no dažādiem augļiem un sīkiem dzīvniekiem (grauzējiem, ķirzakām utt ).

Dimantūbeles (Geopelia cuneata) — nelielas Austrālijas ūbeles, tā nosauktas ļoti skaistā zvīņveidīgā, baltmelnā, vizuļojošā zīmējuma dēļ uz kakla un krūtīm. Ļoti labi dzīvo un vairojas nebrīvē.

Estrildas — ļoti sīku zvirbuļveidīgo graudēdāju putnu grupa (Estrilda, Uraegirtthus u. c. ģintis), dzīvo Āfrikā un Dienvidāzijā. Skaistā spilgtā krāsojuma dēļ estrildas bieži tiek turētas nebrīvē, kur viegli vairojas.

Kariamas (Cariama cristata) — ļoti īpatnēji dzērvjveidīgo putnu kārtas pārstāvji. To ir divas sugas, kas izplatītas vienīgi Dienvidamerikā; mīt atklātās vietās, kur aug tikai krūmi un gara zāle. Pēc ārējā izskata atgādina Āfrikas sekretārus — garas kājas, īss āķveida knābis, uz galvas cekuls. Pārtiek no sīkiem grauzējiem, ķirzakām, čūskām, kukaiņiem (daļēji — siseņiem).

Koskoroba (Coscoroba coscoroba) — neliels balts gulbis ar spilgti sarkanu knābi. Izplatīts Argentīnā, Cīlē, Urugvajā, Parag- vajā un Folklenda salās. Zooloģiskajos dārzos reti sastopams.

Melnkakla gulbis (Ctjgnus melatiocoryphus) — ļoti skaists gulbis ar raksturīgu melnu kakla un galvas spalvojumu un lielu, sarkanu izaugumu uz knābja. Izplatīts Dienvidamerikā, viegli pierod pie gūsta un sastopams katrā lielākā zooloģiskajā dārzā (arī Maskavas).

Mušķērāji (Muscicapidae) — liela (vairāk nekā trīssimt sugu) zvirbuļveidīgo putnu dzimta, plaši izplatīta visā pasaulē. Mušķē- rājiem raksturīgs saspiests knābis un sariņi mutes stūros, tādēļ ka putni ķer sīkus lidojošus kukaiņus. Tie ir mežu iemītnieki, ligzdo vai nu atklāti, vai dobumos, klinšu plaisās. Tropu apgabalu mušķērāju sugu pārstāvji bieži vien ļoti spilgtām spalvām, sevišķi tēviņi.

Papagaiļi — bioloģiski labi norobežota putnu kārta (Psittaci- ļortnes), kas izplatīta visā pasaulē. Visīpatnējākās morfoloģiskās pazīmes ir kustīgais virsknābja savienojums un īpatnējais mēles veidojums, kas piemērots, iai varētu saknābāt sēklas, kurām ļoti cieta čaula. Tekstā minēts pelēkais papagailis jeb žako (tropiskā Āfrika), Amazones papagailis (Dienvidamerika) un maskas papagailis (Austrumāfrika). Tie visi ļoti labi pierod pie gūsta.

Plikpaura žagatas (Picathartes) — viens no vismazāk izpētītajiem un interesantākajiem Āfrikas putniem. Picathartes ģinti pārstāv divas sugas (P. gijmnocephalus un P. oreas), abas ir liels retums un sastopamas tikai Rietumāfrikā (Gvinejā, Kamerūnā). Daudzas iedzimto ciltis plikpaura žagatu uzskata par svētu putnu, tādēļ ir visai grūti ievākt par to kādas ziņas. So putnu galvenās bioloģiskas īpatnības grāmatā labi aprakstījis pats Dž. Darels.

Raibā vārna (Corvus albus) — viena no parastākajām vārnu dzimtas pārstāvēm Austrumāfrikā, Centralajā un Rietumāfrikā. Dzīves veida ziņā atgādina mūsu parasto vārnu, ārēji tā tomēr viegli atšķirama pēc kontrastainā melnbaltā spalvojuma.

Taurētājputns — samērā liels dzērvjveidfgo putnu kārtas pārstāvis, mājo tikai Dienvidamerikas tropiskajos mežos. Pārtiek no kukaiņiem, augļiem un sēklām. Ligzdo pusdobumos.

Turako jeb banānēdāji (Musophagiformes) — neliela (ap trīsdesmit piecas sugas) tropisko putnu kārta, kas izplatīta tikai Āfrikā. Tie ir garastaini putni vārnas lielumā, ar neparasti spilgtām spalvām; dzīvo kokos. Pārtiek no dažādiem aug|iein, to vidu banāniem, tādēļ dažos apgabalos ir zināmā mērā kaitīgi.

Vainagbaloži (Goura cristata) — līdz septiņdesmit pieci centimetri gari putni, dzīvo tikai Jaungvīnejā un tās kaimiņu salās. Putniem uz galvas kupls vēdekļveida cekuls no ļoti skaistām spalvām. Tipisks meža putns, lai gan bieži meklē barību uz zemes. Labi dzīvo nebrīvē un nav retums Eiropas zooloģiskajos dārzos.

Varkaļputni — nelieli Capitonidae dzimtas putni, kas pieder pie dzeņveidīgo putnu kārtas. Savu nosaukumu ieguvuši īpatnējās balss dēļ, kas skan kā melodiski metāla piesitieni metālam. Parasti diezgan bikli, uzturas biezās koku lapotnēs. Izplatīti Austrumāfrikā, Centrālajā un Rietumāfrikā.

Vudforda pūce (Strix voodļordii) — viena no Rietumāfrikas parastākajām pūcēm. Lielumā nedaudz mazāka par mūsu ausaino pūpi. Tipisks meža putns, bieži uzturas afrikāņu mītņu tuvumā, kur naktīs medī sīkus grauzējus. Līdzīgi citām pūcēm ligzdo koku dobumos.

Zivju dzenīši (Alcedinidae) — neliela (astoņdesmit sešas sugas) putnu dzimta, pieder pie zaļvārnveidīgo putnu kārtas. Izplatīti visā pasaulē, lielāko daudzveidību tomēr sasniedz Āfrikas un Dienvid- āzijas tropiskajos apvidos. Vairākums zivju dzenīšu bioloģiski cieši saistīti ar ūdens baseiniem un pārtiek no zivīm, dažas sugas tomēr pārgājušas uz sauszemes barību (kukaiņiem, ķirzakām u. c.) un dzīvo tālu no ūdenskrātuvēm. Savam laupījumam ūdenī zivju dzenīši uzglūn, nekustīgi sēžot uz kāda zara, retāk to izseko lidojot. Interesanti, ka sugas, kas sākušas baroties uz sauszemes, pilnībā saglabājušas savu zivjēdāju radinieku parašas. Pundura zivju dzenītis (Ispidina picta) — viens no pašiem mazākajiem šīs dzimtas pārstāvjiem. Pēc krāsas tas ļoti līdzīgs parastajam Eiropas zivju dzenītim, bet lieluma ziņā tikko sasniedz deviņus centimetrus (no knābja galiņa līdz astes galam).

Rāpuli un abinieki

Agāmas (Agamia) — atsevišķa (ap sešdesmit sugas) tāda paša nosaukuma ķirzaku dzimtas ģints; izplatīta Dienvideiropā, Dienvidrietumāzijā un Āfrikā. Agāmām raksturīga paliela trīsstū- raina galva, daudzas to zvīņas ir dzelkšņveidīgas, ķermenis saplacināts, kajas garas. Pārošanās laika vairākumam agāmu ir spilgta krāsa. Dzīvo klintīs, retāk līdzenās vietās, bieži apmetas cilvēku mītnēs. Pārtiek no kukaiņiem, bet lieto arī augu barību.

Boa (Boa) ir žņaudzējčūsku dzimtas ģints. Sīs dzimtas pārstāves ir saglabājušas pakaļējo kāju rudimentus, kā nelielus nadziņus apbus kloākas. Boa ģints (piecas sugas) izplatīta Amerikas tropiskajos apvidos un Madagaskarā. Otrs šīs dzimtas ^pārstāvis — pitons (Pyton) — dzīvo Āfrikā, Dienvidaustrumāzijā un Austrālijā. Tādā veidā šīs abas ģintis ģeogrāfiski ir pilnīgi izolētas. Tādēļ Dž. Darela pavadonis ir tik izbrīnījies, dzirdot, ka afrikāņi atraduši «boa». Gan boa, gan pitoni (arī tekstā minētais tīklotais pitons P. reticulatus) nav indīgi, laupījumu nonāvē, saspiežot to ar sava ķermeņa gredzeniem.

Dienvideiropas bruņurupucis (Testudo hermanni) — neliels sauszemes bruņurupucis, dzīvo Spānijā, Dienvidfrancijā, Balkānos un Itālijā.

Gaviāls (Gavialis gangeticus) — līdz sešarpus metru garš krokodils ar šauriem, gariem žokļiem. Dzīvo Indas, Gangas un Bramaputras upju baseinos. Pārtiek tikai no zivīm, cilvēkam nav bīstams.

Gekoni (Gekkonidae) — plaša (ap trīssimt sugu) ķirzaku dzimta, izplatīta visā pasaulē. Nakts dzīvnieki, mājo starp akmeņiem, smiltīs, uz koku mizas, cilvēku mitekļos. Lielākajai daļai gekonu pirkstiem ir vai nu asi āķveidīgi nadziņi, vai savdabīgi piesūcekņi, kas dzīvniekiem palīdz brīvi pārvietoties pa vertikālām sienām un pat griestiem.

Hatērija (Sphenodon punctatus) — vienīgais mūsdienās sastopamais sen izmirušās knābjgalvu kārtas pārstāvis, kas ārēji (tikai ārēji!) atgadina līdz septiņdesmit piecus centimetrus garu ķirzaku. Agrāk hatērijas apdzīvoja visu Jaunzēlandi, pēc eiropiešu ierašanās cilvēku vajāšanas, mežu ugunsgrēku un mājdzīvnieku uzbrukumu rezultātā sāka izmirt. Pašreiz saglabājušās tikai nelielās salās uz austrumiem un dienvidiem no Jaunzēlandes. Hatērijas tagad ar likumu tiek aizsargātas, un to skaits ir stabilizējies. Tā ir nakts dzīvnieks, mājo vētrasputnu alās vai arī pati tādas izrok. Pārtiek no kukaiņiem un citiem bezmugurkaulniekiem. Olas (skaitā 9—17) iedēj alās un alu ieeju aizbāž ar zāli.

Koku vardes (Didynamipus, Mantipus, Platyhyla ģintis) — sugu skaita ziņā nelielas mazu varžu ģintis, dzīvo kokos; Āfrikā ekoloģiski aizvieto īstās koku vardes (Hylidae dzimta).

Mamba (Dendraspis) — ļoti indīgas zalkšu dzimtas koku čūskas (piecas sugas). Tās ir palielas, zaļā krāsā; izplatītas Āfrikā.

Mastiguras (Uromastix) — neliela (septiņas sugas) agāmu dzimtas ķirzaku ģints. Lielas (60—70 cm garas) ķirzakas, mīt tuksnešainos un kalnainos apvidos Dienvidāzijā un Ziemeļāfrikā. Raksturīgākā pazīme — resna, diezgan gariem dzeloņiem klāta aste, kuru dzīvnieks lieto kā aizsardzības ieroci. Pārtiek no augu barības. Mastiguru gaļa ir ēdama.

Matainā varde (Astijlosternus robustus) — ļoti īpatnēja īsto varžu (Ranidae) dzimtas varde. Pārošanās periodā tēviņiem uz sāniem un gūžām attīstās gari matveida sūceklīši, kas atgādina bārkstis («mati»). Liekas, tie kalpo kā papildu elpošanas orgāns.

Olēdēja čūska (Dasypeltis scabra) — neliela (līdz 1 m gara) čūska, izplatīta Āfrikā. Tā kā šis rāpulis pārtiek tikai no olām, zobi stipri reducēti.

Piešainās vardes (Xenopus ģints) pieskaitāmas Pipidae dzimtai. Nosaukums «vardes» ir tikai nosacīts apzīmējums, sistemātiski šie abinieki stāv tālu no vardēm (kā arī no krupjiem). Dzīvo tikai ūdenī un ir izplatītas vienīgi Āfrikā. Otra šīs dzimtas pārstāve, kas minēta tekstā, — pipa (Pipa pipa) — mīt Dienvidamerikā (Gvajānā). Par tās vairošanās īpatnībām tiek rakstīts visās zooloģijas mācību grāmatās.

Ragainā varde jeb itānija (Ceratophrys cornuta) — ļoti liela (līdz 20 cm gara) spilgtas krāsas varde ar īpatnējiem izaugumiem virs acīm. Mīt Dienvidamerikas tropiskajos apgabalos. Pārtiek no vardēm, sīkiem grauzējiem un putniem.

Scinku ķirzakas (Scincus, Eumeces un Mabuija ģinšu pārstāves) — īpatnējas ļoti skaistas ķirzakas ar pilnīgi gludām, spīdīgām zvīņām, īsām kājām un garu asti. Kakla iežņauga gandrīz nav samanāma. Ķirzakas dzīvo vai nu smiltīs, kur viegli var ierakties un spēj smilšu slānī pat pārvietoties, vai starp akmeņiem. Dažas sugas dzīvo uz koku mizas. Tekstā minētas meža scinku ķirzakas un Fernanda scinku ķirzakas.

Somainās vardes (Nototrema) — ļoti interesanta Dienvidamerikas koku varžu ģints. Vardēm uz muguras zem ādas attīstās īpašs maiss. Sugām N. pagmala un N. marsupiata ikri attīstās somā līdz kurkuļa stadijai; kurkuļi pēc tam izlien un dzīvo ūdenī. Sugai N. oviferum (šīm vardēm ir lielāki ikri) visa metamorfoze notiek somā.

Spļaujošā kobra (Naja nigricollis). Par spļaujošajām kobrām ir daudz rakstīts, tomēr «spļāviena» mehānisms noskaidrots tikai pēdējā laikā. Uzskatīja, ka čūska ar spēku izelpo gaisu, kas, ejot cauri zobiem, satver indes pilienus. īstenībā ir citādi. Indes kanāls, kas atrodas zobā, spļaujošajai kobrai atveras nevis uz apakšu, bet gan uz priekšu. Spēji savelkot deniņu muskuļus, čūska var radīt indes dziedzeros līdz 1,5 atmosfēras lielu spiedienu, un tad inde tiek izšļākta kā divas tievas strūkliņas, kas pusmetra attālumā saplūst vienā. Sinī brīdī čūskai rīkle noslēgta. Ar šāda «šāviena» palīdzību kobra trāpa- pretiniekam acīs apmēram no divu metru attāluma. Bez minētās melnkakla kobras (Naja nigricollis) «šaut» ar indi spēj arī apkakles kobra (Haemachatus haemacha- tus), kas izplatīta Dienvidāfrikā, un viena no Indijas briļļu čūsku pasugām (Naja naja sputatrix).

Tegueksīni (Tupinambis teguixin) — lieli (līdz 1,5 m gari) rāpuļi, kas pieder pie Amerikas varānu dzimtas. Sastopami Dienvidamerikā un Kārību jūras salās. Mīt mežainos un krūmainos apvidos. Pārtiek no pelēm, vardēm, prāvākiem kukaiņiem un putnu mazu|iem. Olas dēj termītu mājok|os. Vietējie iedzīvotāji teguek- sīnu gaļu lieto uzturā.

Zaļā odze (Causus resimus) — neliela čūska, izplatīta Centrālajā Āfrikā, pārtiek no vardēm un krupjiem. Dzīvo mitrās pļavās netālu no ūdens. Indīga, bet cilvēkus sakož ļoti reti.

Kukaiņi

Goliātvabole — vislielākā vabole, mīt Ekvatoriālajā Āfrikā. Izmēru un skaistās melnbaltās .krāsas dēļ tā kļuvusi par kolekcionāru visvēlamāko ieguvumu. Sī «uzmanība» dārgi maksājusi vabolēm •— tās gandrīz pilnīgi iznīcinātas un pašreiz atrodas sevišķā likuma aizsardzībā.

SATURS

ZVĒRUDĀRZS MANĀ BAGĀŽĀ

Daži vārdi ievadam .

Pirmā d a ļ a. CEĻĀ

Pirmā nodaļa. Stūrgalvīgais pitons … 12

Otrā nodaļa. Plikgalvainie putni …. 30

Otrā dala. ATKAL BAFUTA

Treša nodala. Fona zvēri

Ceturtā nodaļa. Zvēri kastēs 77

Piektā nodala. Dzīvnieki — kinozvaigznes . . 91

Sestā nodaļa. Zvēri ar cilvēka rokām . . . 103

Trešā d a ļ a. CEĻĀ UZ PIEKRASTI UN CEĻĀ UZ ZVĒRUDĀRZU

Septitā nodaļa. Zooloģiskais dārzs mūsu bagāžā 124

Astotā nodaļa. Zooloģiskais dārzs pilsētas nomalē

Noslēgums 154

Pēcvārds Dž. Darela grāmatas «Zvērudārzs

manā bagāžā» krievu izdevumam . . . 294

Pielikums 299

DĀRGIE LASĪTĀJI! Jūs droši vien būsiet jau iepazinuši izdevniecības «Zinātne» aizsākto sēriju «APVĀRSNIS». Sīs sērijas grāmatas aizved jūs tālos kontinentos un dzijās jūrās, plašajā kosmosā un šaurajā mikropasaulē, stāsta par ceļojumiem, dzīvniekiem, dabu, sniedz interesantas zinātņu atziņas.

Sērija iznākušās šadas grāmatas:

Dž. K o r b e t a «Kumaonas. cilvēkēdāji»,

V. Obručeva «Saņņikova Zeme»,

B. un M. G r ž i m e k u «Serengeti nedrīkst mirt»,

S. Auerbahas «Ģenētika»,

A. Černova «Horno aquaticus»,

V. Kuzmiščeva «Maiju priesteru noslēpums»,

Z. Kosidovska «Kad saule bija dievs»,

to turpinās:

M. M a r ē «Septiņi vīri pingvīnu vidū», F. M o u a t a «Nevainojiet'vilkus», Dž. Adamsones «Dzimusi brīvībai», U. M a 1 v i h i 1 a «Kalahari smiltis», E. HerLngas «Faraona tēlnieks», A. A z i m o v a «Visums», V. L e v i «Es un mēs».

Savus iespaidus par šīs sērijas grāmatām un vēlējumus lūdzam sūtīt izdevniecībai «Zinātne» Rīgā, Tur- geņeva ielā 19.

* No gramatas krievu izdevuma tulkojis V. Smits.

[1] 1960. gada Kamerūna k|uva par neatkarīgu valsti. (Darels ceļoja 1957. gadā.)

[2] rafijas — palmu dzimtas augi; dažādas to dajas lieto kā būvmateriālu un materiālu pīšanai. Tulk.

[3] k a 1 a b a š s — no ķirbja vai kokosrieksta izdobta pudele. Tulk.

[4] british broadcasting corporation — britu radioraidījumu korporācija. tulk.

Content

DARELS DŽERALDS ZVĒRUDĀRZS MANĀ BAGĀŽĀ

DŽERALDS DARELS ZVĒRUDĀRZS MANĀ BAGĀŽĀ

DAŽI VĀRDI IEVADAM

PIR M Ā DAĻA Vēstule ar kurjeru

PIRMĀ NODAĻA STŪRGALVĪGAIS PITONS

OTRA NODAĻA PLIKGALVAINIE PUTNI

OTRĀ DAĻA ATKAL BAFUTĀ

TREŠA NODAĻA FONA ZVĒRI

CETURTA NODAĻA ZVĒRI KASTĒS

PIEKTĀ NODAĻA DZĪVNIEKI — KINOZVAIGZNES

SESTĀ NODAĻA ZVĒRI AR CILVĒKA ROKĀM

TREŠĀ DAĻA CEĻĀ UZ PIEKRASTI UN CEĻĀ UZ ZVĒRUDĀRZU

SEPTĪTĀ NODAĻA ZOOLOĢISKAIS DĀRZS MOSU BAGĀŽA

ASTOTA NODAĻA ZOOLOĢISKAIS DĀRZS PILSĒTAS NOMALĒ

NOSLĒGUMS

PĒCVĀRDS DŽ. DARELA GRAMATAS «ZVĒRUDĀRZS MANA BAGAZA» KRIEVU IZDEVUMAM

DAŽAS ZIŅAS PAR SVARĪGĀKAJIEM GRĀMATĀ MINĒTAJIEM DZĪVNIEKIEM

SATURS