PUŠKINS ALEKSANDRS

BAHČISARAJAS STRŪKLAKA

BAHČISARAJAS STRŪKLAKA

Daudzi, tāpat kā es, pabijuši pie šis strūklakas, bet vienu vairs nav, otri tālu pasaulē.

Sāadi

1821—1823

Sēž Girejs sadrūmis un kluss.

Kūp viņa zobos pīpes dzintars.

Vērš iztapīgus skatienus

Uz hanu galminieku rindas.

Pils mēmā verdziskumā stingst

Un zīlē neizpratnē kļūmā,

Ko vēstīdama seja drūmā

No niknuma un sāpēm springst?

Bet viņu bargais pavēlnieks

Ar roku neiecietīgs pamāj

Un galminiekiem aiziet liek.

Krūts uzelpo kā atpūzdamās,

Kad beidzot palicis viņš viens,

Un sejā, kas tik cieta bija,

Nu jūtu atspldumi mijas

Kā ūdenī, kam pāri skrien

Pa vējam padebešu vijas.

Kas viņa lepno sirdi nomāc?

Ar ko ir aizņemts hana prāts?

Vai Krievijai viņš uzbrūk domās?

Vai, atriebības kveldināts,

Viņš polu zemēs iebrukt taisās?

Vai pulkos jaušams dumpis kāds?

Draud kalni? Dženoviešu aizsākts,

Vai vērpjas viltus pavediens?

Nē, noguris viņš kā neviens

No zobena un zirga straujā …

Nekas to nevilina kaujā.

Vai neuzticība sāk staigāt

Pa harēmu kā zagle klusi

Un gjauram nebrīvniece maigā

Ir slepus sirdi atdevusi?

Nē, biklās sievas neuzdrīkst

Ne iekārē, ne sapņos tvīkt

Pēc cita. Modri apsargātas,

Bez prieka viņas kūtri zied —

Nav neuzticība tām prātā.

Aiz durvīm, kuras vienmēr ciet,

No visiem slēpta viņu daile.

Tā Arābijas ziedi gailē

Zem siltumnīcas stiklotnes.

Gar bezcerības salto sienu

Slīd gadi, mēneši un dienas

Un nemanīti projām nes

Gan jaunību, gan mīlu … Vienāds

Te stundu lēnais ritējums,

Un dzīvi valda pierasts laiskums,

Kas reti baudas dzirksti draisku

Var uzšķilt. Jaunās sievas skumst

Un sirdi māna greznām rotām,

Ko maina bieži. Rotaļās

Un tērzēšanā garlaikotā

Sev tukšo laiku kavē tās.

Gar strūklakām, kas skan un līst,

Tās kalnu kļavu vēsā ēnā

Pa dārzu pastaigājas lēnām,

Bet viņu vidū einuhs klīst.

No sarga sievām nav kur aizbēgt —

It visur greizsirdīgās raizēs

Tās uzmeklēs šis modrais skats,

Jo viņš ir hana auss un acs.

Viņš stingru kārtību te ietur.

Kā korāns vecam kalpam svēts

Ir tas, kas hana pavēlēts.

Un harēmā ar roku cietu

Viņš valda. Mīlas nepazīst

Un nealkst. Līdzīgs koka dievam,

Pret kura vienaldzību šķīst

Gan izmisums, gan glaimi. Sievas

Var lūgties, ņirgāties vai nīst,

Var nicināt — kā pašām patīk.

Ne nopūtas, ne tvīksmi skati

Ko līdzēs … Pārāk pazīstams

Ir sievu saldais viltus tam.

Nav asarām pār viņu varas,

Ne zaimiem. Viņš ir neaizskarams,

Jo sen jau netic vairs nekam.

Kad, atpinušas garos matus,

Iet sievas peldēties, kad gaiss

No dienasvidus svelmes kaist,

Viņš seko vienaldzīgu skatu,

Kā ūdens vēsās šaltis nirst

Un rotaļājas stāvi kaili.

Par kairi debešķīgo daili

Viņš aukstās rūpes neaizmirst.

Bet, diena svelmīgā kad noriet,

Viņš nedzirdamu soli slīd

Pa tepiķotiem koridoriem,

Pie durvīm zogas — uzmanīt

Ik elpas vilcienu. Ik čukstu.

Sirds jaunās slepenāko pukstu.

Pār pagalvjiem viņš rūpēs līkst,

Un hana sievu krāšņā miegā

Sargs klausās uzmanībā spriegā,

Vai sapņos kāda neuzdrīkst

Saukt svešu vārdu, slēptu domu.

San paslepenās skaņās nakts,

Un katrā noslēpums ir rakts,

Ko uzminēt grib sarga nomods,

Un bēdas tai, kas tumsā klusi

Ir draudzenei ko stāstījusi

Vai miega tvīksmē čukstējusi.. .

Tad kāpēc bargais Girejs skumst?

Žņaudz aukstu pīpi roka slaidā.

Ar elpu aizturētu gumst

Pie durvīm einuhs. Zīmi gaida,

Lai pašas atvērtos tās ceļā,

Kad valdnieks, domās grimis, ceļas

Un saldo baudu dārzā dodas,

Kas nesen mīlēts bij un godāts.

Kur, lāses rotaļīgi šķaidot,

Šļāc strūklakas pār baseiniem,

Sēž jaunās sievas, hanu gaidot,

Uz grezniem zīda spilveniem

Un bērnišķīgā priekā raugās,

Kā marmorkaltā gultnē slīd

Un lēkā zivis … Nomedīt

Ar draisku sviedienu tās rauga,

Un zelta auskars dzelmē krīt. . .

Bet verdzenes starp viņām staigā

Ar traukiem, kuros šerbets salds,

Un balsīs skanīgās un svaigās

Caur strūklu vēdām dziesma šalc.

Tatāru dziesma

1

Par zemes ciešanām var sūtīt

Mums svētlaimību debesis.

Prieks pārplūst svētceļnieka krūtis,

Kad Meku viņš ir sasniedzis.

2

Ir laimīgs tas, kas nāvē svētā

Pie Donavas pret gjauriem krīt.

Nāk debess meita izredzēto

Ar kaisles smaidu apveltīt.

«Bet simtkārt vairāk liktens devis

Tam, mīlas zvaigzne Zarema,

Kam mīlēt ļauts un lolot tevi

Kā rozi savā harēmā.»

Dzied verdzenes. Bet kur gan tā,

Kam atskan cildinājums dedzīgs?

Ir lasāms sejā nomāktā,

Ka slavas dziesmu viņa nedzird.

Kā palmai, kuru lauzis negaiss,

Tai lepnā galva sāpēs līkst.

Ak vai, šīm ciešanām vairs negaist —

Nav Girejs viņai uzticīgs.

Viņš nemīl vairs! … Bet kas gan spētu

Ar tādu daili neredzētu

Kaut līdzās stāt? Tev pieri vij

Kā liljes ziedu matu košums.

Tev skatiens melns kā pusnaktij

Un gaišs kā pašas saules spožums.

Vai balsī ugunīgāk skanēt

Var kaisles vilinājums? Var

Skūpsts liesmainākā indē tvanēt,

Kad lūpas iekārotās skar?

Ja tavs ir bijis kāds, vai tam

Sirds pukstēs svešam daiļumam?

Bet Girejs, gruzīniete, naidīgs

No tavas dailes novērsies.

Un naktis, kad viņš velti gaidīts,

Tam aukstā vientulībā dziest,

Kopš ieslodzīta stundā ļaunā

Še tika poļu kņaze jaunā.

Pavisam nesen debess sveša

Pār Mariju tik skumji plešas;

Vēl nesen bērna daiļums jauks

Bij sirmā tēva acuraugs

Un lepnums, kuru lolodams

Ne solī nezināja sāta,

Un paklausīja kņaza nams

It visam, kas nāk bērna prātā,

Jo tēva prieks bij tikai tas,

Kas meitas sirdi priecināja.

Viņš citas rūpes nezināja

Kā bērnu dienas laimīgas

Dot Marijai… Kā pavasaris

Lai saulains viņas dzīves rīts,

Lai paliek viņai nepazīts

Pat mirklis rūgtuma. Lai arī,

Kad izies Marija pie vīra,

Tā veldzējas kā sapnī tīrā

Pie savas gaišās jaunības.

Viss viņā valdzināja. Maigums,

Stāvs, iznesīgās kustības

Un zilo acu tvīksmais zaigums.

Ar mākslām viņa kuplināja

Šīs mīļās dabas dāvanas

Un dzīru viesiem tēva mājās

Daudz daiļu dziesmu skandināja

Uz zelta arfas. Precinieku,

Gan augstmaņu, gan bagātnieku,

Bez skaita bija. Nemināms,

Cik jaunekļu pēc viņas tvika.

Bet viņas dvēsles klusumā

Vēl neskanēja mīlas stīga.

Ar draudzenēm tā rotaļās

Pa tēva pili draiskojās

Sirds nevainībā bezrūpīgā.

Vai sen? Un tad — pār Poliju

Tik pēkšņi hana karaspēks

Kā melna jūra nolija.

Vēl straujāk nekā ugunsgrēks,

Kas nobriedušu druvu rij,

Tas ceļā izpostījis bij

So zemi ziedošo. Ne sils,

Ne birzs, ne ciems nav apiets

Un nepostīts … Stāv tukša pils.

Pie baznīcas starp seniem kapiem,

Kur senču aukstie pīšļi dus,

Jauns kaps nes dzimtas ģerboņus

Un kroni… Miris sirmais kņazs,

Un meita gūstā. Pilij rasts

Cits valdnieks, kas bez apvaldas

Un kauna smagā jūgā žņaudz

Šo zemi, cietušu tik daudz.

Ak vai! Bahčisarajas sienas

Ap jauno nebrīvnieci tumst.

Vīst klusā nomāktībā dienas,

Un jaunā kņaze raud un skumst.

Pats Girejs nelaimīgo saudzē,

Un viņas rūgtās asaras

Pa naktīm hana miegu traucē.

Viņš rūpējas, lai ļoti maz

To skartu uzraudzība bargā,

Kas valda harēmā. Un sargam

Nav atļauts viņu pavadīt

Uz guļas vietu … Peldētavā

Tai līdzi kalpotāja sava,

Sargs nedrīkst viņas slieksni mīt,

Lai neaizvaino spiega skats,

Jo kņazes skumjo mieru ciena

Hans Girejs godbijīgi pats.

Te mēmi savrupajās sienās

Kā debess sūtne viņa mīt.

Diendienu te un nakti spīd

Zem dievmātes blāvs gaismas stars,

Kas viņas sēro sirdi veldzē,

Un svētā paļāvībā gars

Uz mirkli atraisās no smeldzes.

Te viņa klusi raudāt var,

No sievu naida pasargāta.

Šai baudu mītnē, kur bez sāta

Plaukst miesas tvīkums, saglabāts

Kā debess brīnums kaktiņš kāds,

Kāds svētums maigs … Tā glabā sirds

Starp netiklīgām maldu dziņām

Uz mūžu stariņu, kas mirdz

Ar šķīstīšanās ilgām viņā.

Tur, lolotas kā debess ķīla,

Deg vienas jūtas, viena mīla.

Ir nakts. Pār Tauriju tumst ēnas.

Salds mijkrēslis caur dārziem iet.

Un lauru koka klēpi rēnā •—

Es dzirdu — lakstīgala dzied.

Aiz zvaigžņu kora mēness uzaust.

No bezmākoņu debesīm

Sāk starot sudrabgaisma klusa

Pār pakalniem un lejām šīm.

Zem balta plīvura pa brīdim

Gar namiem viegla ēna slīd —

Iet tatārietes aizvadīt

Ar kaimiņienēm vakarsprīdi.

Pils apklususi. Harēms grimst

Bez rūpēm miega tvīksmās skavās.

Nakts netraucētā mierā rimst.

Un sirmais einuhs sardzē savā

Jau gultas apstaigājis. Miegs

To arī pieveic. Tomēr viņam

Pat sapnī modrīgs nemiers liek

Caur miegu gaidīt posta ziņu,

Ka viņa valdnieks pievilts tiek.

Gan iešalciens, gan tvanīgs čukstiens,

Gan apslēpts kliedziens dzirdi viļ.

Liek uztrūkties. Un trauksmiem pukstiem

Sit viņa sirds. Bet klusums dziļš

Visapkārt. Velti kaut ko jaust

Grib sarga izbiedētā auss.

Vien strūklakas ar saldām gulgām

Pār saviem marmorklēpjiem līkst,

Un dārza mēnesnīcā spulgā

Pēc rozes lakstīgala tvīkst,

Un einuhs ilgi, ilgi klausās,

Līdz atkal iegrimst snaudā gausā.

Cik austrumnakšu tumšais greznums

Ir salds! Cik maigi stundas plūst!

Ar dailes nesteidzību gleznu

Nakts musulmaņu namos kūst.

Gan apsargātos harēmos,

Gan viņu dārzos burvīgos

Dīvs, sapņu piešalkts klusums zied,

Viss mēnesnīcas māņos mijas,

Pilns kairu noslēpumu šķiet

Un saldkaislīgas fantāzijas.

Guļ visas sievas. Neguļ viena.

Ar elpu aizturētu pienāk

Pie durvīm. Roka, steigā trīsot,

Bez skaņas durvis vaļā ver.

Bez skaņas vieglu soli sper

Nakts tumsā viņa … Snaudu īso

Un tramīgo snauž einuhs vecs.

Šī sirds ne maigumu, ne kaisli

Spēj žēlot… Mānīgs miegs. Viņš redz

Varbūt, kas garām aizslīd .. .

Un atkal durvis. Bikli pirksti

Kā neizpratnē kliņķi skar.

Iet viņa iekšā … Vientuļš stars

No lampādas tai pretim dzirkstī,

Un skumīgs gaismas atspulgs krīt

Uz dievmāti, kas acīm maigām

No krēslas veras viņai vaigā;

Un baiļu dīvums negaidīts

Žņaudz sievas sirdi jausmā baigā.

Blāv svētais mīlas simbols — krusts,

Un kaut kas krūtīs, gruzīniete,

Kā senu dienu atbalss, šķiet, tev

Nu ieskanas un neapklust. ..

Guļ poļu kņaze aizmigusi,

Un dziļš ir jaunavīgais miegs.

Tvīkst viņas vaigos sārtums liegs,

Kam pāri asara slīd klusi,

Ar smaidu ceļā sakususi:

Tā mēnesnīcā galvu liec

Pēc lietus smagi rasots zieds.

Šķiet, sūtīts šurp no paša dieva,

Skumjš eņģelis te atdusas.

Pat miegā liedams asaras

Par hana nelaimīgo sievu …

Ak Zarema, kas tev tā sāp,

Ka elpa aizžņaugdamās slāpst,

Ka izmisums liek ceļos gumt

Un lūgties: «Marija, jel žēlo

Un bēdās mani neatstum!»

Šo lūgumu un vaidu kvēlo

Caur miegu gulētāja dzird

Un pamostas. Redz svešnieci

Pie gultas. Mulsā nodreb sirds

Un roka trīc, kad viņa pieceļ

Nakts viešņu vēlo, jautājot:

«Kas esi tu? Ko stundā šajā

Te meklē?» — «Tevi. Mieru dot

Vien tu man vari. Vienīgajā

Šai cerībā es lūdzos — glāb!

Kaut saprast varētu, kā sāp

Man atmiņā tās laimes dienas,

Kas, likās, bezgalīgi skries . . .

Un nu nevienas vairs . .. Nevienas!

Es eju bojā! Uzklausies!

Ne šeit es dzimusi, bet vietās

Tāltālās . . . Dienas bijušās

Un atmiņas no zemes tās

Tik krāsainas un dzīvas šķietās . ..

Es augstus kalnus atceros

Un upes putu mutuļos,

Un ozolāju audzes biezas.

Tur tikums cits un cita tiesa.

Bet velti jautātu, kas gan

Bij licis dzimto zemi atstāt?

Es nezinu . .. Vien augstā krastā

Kāds vīra stāvs vēl prātā man

Un buras . ..

Nelaimes vai baiļu

Līdz šim te nepazinu es.

Kā zieds zem klusas lapotnes

Te plauka harēmā mans daiļums;

Un, mīlas saldās atklāsmes

Ar paļāvību gaidīdama,

Es mitu hana sievu namā.

Mans slēptais sapnis piepildīts

Drīz tika. Pienāca tas rīts,

Kad Girejs asiņaino karu

Bij apnicis. Ne kaujas vairs,

Bet miera baudu tvlkums kairs

Nu valdzināja viņa garu.

Viņš atkal savā harēmā,

Un hana priekšā stāvam mēs

Ar gaidu trīsām dvēselēs —

Kam valdonīgā roka mās?

Pie manis viņa gaišās acis

Tad apstājās. Viņš mani sauca,

Un laimes avots nesajaucams

Mums vērās dzidrā svētlaimē.

Kopš skatiena šā kopā mēs,

Un mūs ne mirkli nesatrauca

Ne meli, aizdomas, ne naids,

Ne īgnas garlaicības spaids,

Ne greizsirdības ļaunās sāpes.

Un tad tu, Marija … Ak, kāpēc

Tev viņa ceļā bija nākt?

Es redzēju, kā melnā doma

Ar neuzticību to sāk

Un nodevīgām kārēm nomākt.

Ne manus pārmetumus dzird,

Ne vaidus — viņam tas par grūtu!

Un nerod atsalusī sirds

Ne seno valodu, ne jūtu.

Vai tu gan līdzvainīga būtu?

Es velti tevi vainotu.

Bet skaties pati — esmu skaista,

Un visā harēmā vien tu

Man līdzināties varētu.

Es esmu piedzimusi kaislei.

Tu mīlēt nevari kā es.

Kamdēļ gan savā aukstā dailē

Tu vājai sirdij trauksmi nes?

Man atdod Gireju! Vēl gailē

Uz krūtīm viņa skūpsti man.

Vēl ausīs zvēresti tie skan,

Ko viņš man devis! Doma katra

Un katra vēlēšanās mums

Sen kopīga. Man viņu atraut —

Ir mani nokaut. .. Neatstum!

Es raudu, skaties, ceļos krītu,

Jo tevi nevainoju es!

Vien lūgt no sirds un dvēseles,

Lai Gireju man apsolītu

Tu atdot tādu, kāds viņš bija,

Pirms .tevi toreiz ieraudzīja.

Un neiebilsti! Viņš ir mans.

Vien mirkļa kaisles apžilbināts.

Ar asarām vai naidu hans,

Vai riebumu — tev labāk zināt

Ir jāatvaira! Zvēri to!

(Kaut šajās sienās alkorāns

Man pagājību kristīgo

Ir licis aizmirst, māte man

Un arī tev — ir kristietes.

Pie mātes zvērestu man dod tu!)

Ja ne, tad .. . kaukāziete es,

Un iecirst kinžalu es protu!»

Tā pateikusi — durvis pagaist,

Un kņaze nedrīkst sekot tai.

Svešs kaisles vārdu pinums smagais

Ir nevainīgai jaunavai.

Bet tumša nojauta liek saprast

Un bīties. Drausmas viņu māc.

Kāds lūgums paglābs? Brīnums kāds?

Ar negodu vai tiešām aprast?

Kas gaida? Vai patiesi jātop

Par hana piegulētāju? Un viss,

No jaunības kas palicis, —

Rūgts kauns par dzīvi nicināto?

Ak dievs, ja Girejs liktu sviest

To cietumā, kur viņa būtu

Uz mūžiem aizmirsta! Vai ciest

Jebkuru sodu, lai cik grūtu, —

Ar kādu prieku nāvei ļautos,

Šo bēdu leju atstājot!

Ko dzīve vairs var viņai dot?

Kur dienu mirkļi saldie? Nav to.

Ko ļaužu tuksnesī vairs iesākt?

Laiks, Marija! Kāds gaida jau,

Lai raisās dvēsele no miesām, •

Un debess miers jau viņu sauc.

Trauc dienas .. . Marijas vairs nav.

Tā mūža miegā aizmigusi;

Kā eņģelis tā staro jauns

Pār aizsauli, ko ilgojusi

Bij pati. Kas tai lika mirt?

Vai gūsta bezcerība ļaunā,

Vai slimība? Bet kņazes jaunās

Vairs nav. Vairs nepukst maigā sirds.

Pils tukša. Arī hana nav tur.

Viņš atkal asins kaujās triec

Pret svešām zemēm savu tautu

Un brāžas, asinskārs un ciets,

Pa priekšu musulmaņu rindām.

Bet citu jūtu sūrums smeldz

Tam krūtīs. Šķēpu skaudrā šķindā

Slīgst pēkšņi zobens puspacelts.

Un atkrīt karotāja roka,

Hans Girejs nobāl. Sejā mokas.

Čukst kaut ko lūpas. Acis deg.

Un asaras pa vaigiem tek.

Nīkst harēms aizmirsts, nonicināts.

Te hanu neredz vairs nekad.

Kā sievas noveco — to zināt

Var einuhs — sargs, bet viņa skats

Slīd vienaldzīgs pār visām mokām.

Nav daiļās gruzīnietes vairs:

Kad mira kņaze — arī tai

Bij jāmirst. Sardze mēmām rokām

To dzelmē iesvieda. Tiklīdz

Bij kņaze gājusi pie dieva,

Ciest beidza greizsirdīgā sieva,

Un sāpju mērs bij piepildīts.

Lai kāda bija viņas vaina,

Bet atriebība — asiņaina.

Ar kara uguni kad gana

Ap Kaukāzu un Krimu viss

Bij postīts, kaujās paguris,

Viņš atgriezās, bet sāpes hanam

Pa pēdām līdzi. .. Pieminēdams

Tik dārgo Mariju, viņš cirst

Liek pilī strūklaku, lai birst

Uz mūžu asaras pār bēdām,

Ko viņa sirdij neaizmirst.

Tur pusmēnesim pāri krusts

(Šis simbols, protams, visai pārdrošs,

Bet vientiesīgu sirdi justs)

Un zemāk — svešalnīgos vārdos

Kāds uzraksts, kuru noslaucīt

Nav spējis gadu raupjais ritums.

Pār marmoru vēss ūdens slīd,

Un nemitīgs ir lāšu kritums:

Tās plūst kā asaras, ko žēlās

Pēc sava karā kautā dēla

Lej māte … Pāri akmens grodiem

Ir gadu aizlāsojis daudz,

Bet Krimas jaunavas vēl šodien

Par asru strūklaku to sauc.

Te, dzīru apnikuma vajāts,

Es atbraucu no ziemeļiem

Un iegriezos Bahčisarajā,

Lai ilgi pilī aizmirstajā

Pa mēmām ejām klīstu viens,

Kur tautu briesmas — bargais hans

Starp kariem ļāvās dzīru līksmei.

Un greznas laiskošanas tīksmei…

Vēl tagad dārzos skurbums tvan

Un gulgo straumes rotaļīgas.

Sarkst rozes, vijas vīna stigas,

Un sienu ciļņos spulgo zelts.

Es vēros aizrestotās cellēs,

Kur musulmaņu lūgsnu krelles

Reiz sievas skaitīja. Kur smeldz

Vēl viņu nopūtas un gaidas.

Es biju kapsētā, kur dus

Šie valdnieki. Pa mūžam klus

Zem katra pieminekļa slaida,

Kam galā akmens čalma blāv.

Un likās — man te blakus stāv

Pats liktenis un balsi mēmu

Man stāsta, kāds bij viņa lēmums:

Ne harēma, ne hanu … Viss

Te apkārt kluss un izmiris,

Viss pārvērties … Bet manu sirdi

Te valdzināja rožu tvans,

Un zaļums, ūdens šalku dzirdīts,

Grimt aizmirstībā lika man;

Un dīva satraukuma tirpās

Man negribēti mulsa prāts,

Un lidojošas ēnas ņirbā

Man priekšā pavīdēja kāds.

O, draugi, kuras ēna bija

Ar mani? Kuras gleznais vaigs

Man neatvairāms parādījās?

Vai poļu kņazes daiļums maigs?

Vai redzēju es tvīkstam naidā

Un greizsirdībā Zaremu,

Kas moku izmisumā svaidās

Pa izmirušo harēmu?

Nē, zemes meitas skaistums mirdz

Man pretim cits, bet nesasaucams.

Pie viņas domas man un sirds

No vientulīgās trimdas traucas.

Kāds neprāts! Pietiek! Atjēdzies

Un nemodini tukšas sāpes!

No mīlas nelaimīgas ciests,

Nakts stundu sapņu versmē sviests

Ir diezgan! Mīlas cietumniek,

Kas tev gan važas skūpstīt liek

Un nekautrīgu liru paust,

Cik dziļa neprāta tu šausts?

Es, mūzu pielūdzējs, kā slavu,

Tā mīlas smeldzi atmetis,

Ak Krima, jaukos krastus tavus

Drīz skatīšu! Un, noslēpis

Jo dziļi atmiņas, es stāšu

Uz tavām klintīm gaišs un spirgts

Un zilos viļņus sveicināšu,

Lai tevī atveldzējas sirds.

Tu brīnumzeme! Acu līksme!

Te dzīvu prieku staro viss:

Gan kalns, gan leju zaļā tīksme,

Gan vīnogķekari, kas viz

Kā dzintars un kā jahonts spulgais,

Un koku ēnā strauti gulgo …

Viss ceļinieka jutas sien,

Kad rīta stundā bezrūpīgā

Pa taku līkumainām stīgām

Zirgs pieradušu soli skrien;

Vij mežu zaļums klinšu ragus,

Un jūra šļācot viļņus slien

Ap akmens milzi Ajudagu.

.

Content

PUŠKINS ALEKSANDRS BAHČISARAJAS STRŪKLAKA

BAHČISARAJAS STRŪKLAKA