ŠEKSPĪRS VILJAMS

RIČARDS III

RIČARDS III

Traģēdija piecos cēlienos

THE TRAGEDY OF KING RICHARD III

PERSONAS

Karalis Edvards IV

Edvards, Velsas princis,

vēlāk karalis Edvards V ļ. karaļa Edvarda dēli

Ričards, Jorkas hercogs I

Džordžs, Klerensas hercogs |

Ričards, Glosteras hercogs, > karaļa t>r ®l'

vēlāk karalis Ričards 111 J

Klerensa mazais dēls

Henrijs, Ričmondas grāfs, vēlāk karalis

Henrijs VII

Kardināls Baučeis, Kenterberijas arhibīskaps

Tomass Roderams, Jorkas arhibīskaps

Džons Mortons, Ilijas bīskaps

Bakingemas hercogs

Norlolkas hercogs

Sarijas grāfs, viņa dēls

Grāfs Riverzs, karalienes Elizabetes brālis

Doisetas marķīzs )

, „ .. > karalienes Elizabetes dēli

Lords Grei/s )

Okslordas grāfs

Lords Heistingzs

Lords Stenlijs, saukts arī par Darbijas grāfu

Lords Lavels

Sers Tomass Vogans

Sers Ričards Retklits

Sers Viljams Keitsbijs

Sers Džeimss Tirels

Sers Džeimss Blanls

Sers Valters Herberts

Sers Roberts Brekenberijs, Tauera pārvaldnieks

Sers Viljams Brendons

Kristofors Erzviks, priesteris

Kāds cits priesteris

Tresels un Barklijs, princeses Annas pavadoņi

Londonas lordmērs

Viltširas šerils

Elizabete, karaJa Edvarda IV sieva

Margarita, karaļa Henrija VI atraitne

Lēdija Anna — Velsas prinča Edvarda, Henrija VI dēla at-

raitne, vēlāk Ričarda Glostera sieva

Jorkas hercogiene, karaJa Edvarda IV māte

Margarita Plāntedženete, Klerensa mazā meita

Lordi un citi pavadoņi, viesi un slepkavas pie Ričarda III,

galma /audis, herolds, rakstvedis, pilsoņi, slepkavas, vēst-

neSI, gari, kareivji un citi.

Notiek Anglijā.

PIRMAIS CELIENS

PIRMĀ AINA

Iela Londonā.

Ienāk Ričards, Glosleras hercogs, viens.

Glosters.

Nu Jorkas saule mūsu rūpju ziemu

Ir pārvērtusi spožā vasarā,

Un draudu mākoņi no mūsu nama

Nu atgulušies jūras tumšā dzelmē.

Mums pieres pušķo slavas vainagi,

Un sarobotie zobeni stāv dīkā.

Nu cīņas skarbais troksnis pārvērties

Par jautriem smiekliem, dzedrie kara marši

Par pieglaudīgu dejas mūziku.

Vairs dusmas nerāda mums bargais karš

Un, apbruņotā zirgā sēdēdams,

Vairs nedraud kaujaslaukā pretniekam,

Bet viesībās pie kokļu maigām skaņām

Nu viegli dejā lec ar jaunavām.

Tak es šai ākstu lomai nederu

"Un spogulī ar sevi nemīlinos.

Es, rupji izveidots un neaptēsts,

Un mīlestības dieves nicināts,

Pie lidojošām laumām nespiežos;

Mans augums greizs, bez daiļa samēra;

Es, dabas izķēmots un ļauni piekrāpts,

Priekš laika, pusgatavs laists pasaulē,

Tik neglīts esmu, ka uz mani rej

Ikkatrs suns, kad garām kliboju.

Šai gurdenā un laiskā miera laikā

Aiz gara laika nav man cita prieka

Kā savu ēnu saulē aplūkot

Un pētīt savu paša kroplīb u.

Bet, tā kā nevaru kā mīļotājs

Ar jaukām runām laiku pakavēt,

Es gribu kļūt par neliel i un nīst

Šo kūtro dienu vieglprātīgos priekus.

Ar reģu māņiem, vēstulēm un sapņiem

Es ķildu perinu un aizdomas

Starp karali un brāli Klerensu

Un kūdu tos uz asiņainu naidu.

Ja karalis tik patiesīgs un godīgs,

Cik viltīgs, ļauns un nepatiesīgs es,

Tad Klerensu vēl šodien iesprostos,

Jo pareģots, ka nāks no burta «G»

Pār Edvardu, tā dzimtu nelaime.

Uz leju melnās domas! Klerenss nāk.

I?nāk Klerenss sargu pavadībā un Brekenberijs.

Sveiks, mīļo brāl! Ko nozīmē šie sargi

Pie taviem sāniem?

Klerenss.

Viņa augstība

Aiz rūpības par manu drošību

Liek sargiem mani vest uz Taueru.

Glosters.

Kādēļ?

Klerenss.

Tik tādēļ vien, ka Džordžs man vārdā.

Glosters.

Bet, mīļo Klerens, tā nav tava vaina:

Lai met viņš tavus kūmus cietumā.

Kas zin, var būt, ka viņa augstība

Grib tevi Tauerā par jaunu kristīt?

Kāds īstais iemesls? Vai es drīkstu zināt?

Klerenss.

Ja es to zinātu! Tev galvoju,

Ka pats vēl nezinu. Kā ļaudis runā,

Viņš klausās reģu pasakās un sapņos,

Grib dzēst no alfabēta burtu «G»;

Kāds zintnieks pareģojis tam, ka «G»

Reiz ņemšot troni viņa ģimenē,

Un, tā kā iesākas mans vārds ar «G»,

Viņš spriež, ka nāks no manis nelaime.

Šis mulsais pareģojums, citi nieki

Dzen karali uz šādu bardzību.

Glosters.

Tā iet, kad sieva sāk pār vīru valdīt!

Ne Edvards, — Greija kundze, viņa sieva,

Liek tevi vest uz Taueru. Kurš cits

Kā šī un viņas brālis Antons Vudvils,

Šis labais goda vīrs, ir vainīgi,

Ka Heistingzam bij jāiet cietumā,

No kurienes tik šodien nāca vaļā.

Nē, mīļo Klerens, neesam vairs droši!

Klerenss.

Pie debess! Drošs nu nav vairs cits neviens

Kā tikai karalienes radnieki

Un vēstneši, kas naktīs aulekšo

Starp karali un Šora kundzēni.

Vai dzirdēji, kā Heistingzs viņu lūdzies,

Lai izgādā tam atkal brīvību?

Glosters.

Jā, žēli lūgdams viņas dievību,

Lords Heistingzs atdabūja brīvību.

Vai zini ko? Es esmu pārliecināts,

Ka karalim vislabāk iztiksim,

Ja iestāsimies dienestā pie viņas.

Jo vecā, greizsirdīgā atraitne

Un viņa, kamēr muižniecībā celta,

Ir varenākās kūmnieces šai valstī.

Brekenberijs.

Es lūdzu jūsu augstības man piedot,

Bet karalis man stingri pieteicis,

Ka it neviens, lai kādas kārtas būdams,

Ar viņa brāli slepen nedrīkst runāt.

Glosters.

Tā, tā! Ja patīk jūsu godībai,

Jūs varat mūsu runās noklausīties.

Valsts drošību jau neārdām; mēs sakām,

Ka karalis ir tikumīgs un prātīgs,

Ka karaliene, kaut jau labi gados,

Vēl pievilcīga un bez greizsirdības;

Ka Šora sievai skaista kājiņa,

Ka viņai sārtas lūpas, spulgas acis

Un salda balss; ka karalienes radi

Ir iecelti par muižniekiem. Ko teiksit?

Kungs, vai tas viss nav gluži taisnība?

Brekenberijs.

Pie visa tā, mans kungs, nav daļas man.

Glosters.

Pie Sora kundzes nav tev daļas? Draudziņ,

Es saku tev: kurš daļu tur pie viņas,

Lai turas slepeni, bez viņa ziņas.

Brekenberijs.

Bez kura ziņas, kungs?

Glosters.

Bez vīra ziņas!

Vai gribi, nelga, mani vārdos ķert?

Brekenberijs.

Jūs padevīgi lūdzu piedot man

Un pabeigt sarunas ar hercogu.

Klerenss.

Mēs saprotam un labprāt klausām jums.

Glosters.

Mums jāklausa: mēs karalienes kalpi.

Ardievu! Iešu nu pie kara|a.

Es visu darīšu, ko vēlies: saukšu

Pat Edvarda atraitni par māsu,

Ja spētu izgādāt tev brīvību.

Sī brāļu kārtas dziļā nievāšana

Man dziļāk sirdi kremt, kā vari domāt.

Klerenss.

Es zinu, tas mums abiem nepatīk.

Glosters.

Tu ilgi nepaliksi Tauerā:

Es gādāšu, ka nāksi atkal brīvs,

Vai iešu tavā vietā cietumā.

Tik pacieties!

Klerenss.

Man jāiet; brāl, ardiev'!

Klerenss, Brekenberijs un sargi aiziet.

Glosters.

Ej, vientiesīgo Klerens, ej to ceļu,

No kā tu neatgriezīsies nekad.

Tu man tik mīļš, ka tavu dvēseli

Es aizgādāšu drīz uz debesīm,

Ja debess pieņems dāvanu no manis.

Kas nāk tur? Tikko brīvā palaists Heistingzs.

Ienāk lords Heistingzs.

Heistingzs.

Jums vēlu labu rītu, cienīts kungs.

Glosters.

Un es to pašu mīļam kambarkungam.

No sirds jūs apsveicinu brīvā gaisā.

Kā pavadījāt laiku cietumā?

Heistingzs.

Kā cietumniekam klājas — pacietīgi.

Ja dzīvošu, būs jāpateicas tiem,

Kas izgādāja man šo cietumu.

Glosters.

Nu, zināms; Klerenss arī pateiksies,

Jo jūsu naidnieki ir arī viņa:

Tie sariebuši šim, tāpat kā jums.

Heistingzs.

Jā, ērgli diemžēl tagad sprostā liek,

Bet vanagi un pūces laupa brīvi.

Glosters.

Ko dzirdējāt? Kā ārpus mājām klājas?

Heistingzs.

Tik nelāgi nekur kā pašu mājās.

Pats karalis ir vārgs un grūtsirdīgs,

Un ārstiem viņa dēļ nu lielas rūpes.

Glosters.

Pie svētā Pāvila! Vēsts tiešām ļauna.

Par maz viņš veselību taupījis,

Un tādēļ lielkundziskās miesas dilst.

Man tiešām žēl, kad domāju par to.

Vai guļ uz gultas?

Heistingzs.

Jā.

Glosters.

Tik ejiet vien, es drīz jums sekošu.

Heistingzs aiziet.

Viņš nav vairs dzīvotājs, bet mirt vēl nedrīkst,

Pirms Klerenss debesīs nav iešķūtēts.

Es segšu melus labiem iemesliem

Un karali pret brāli rīdīšu,

Un, ja mans tumšais nodoms izdodas,

Vairs Klerenss nepiedzīvos rītdienas;

Pēc tam lai pieņem dievs ar karali

Un pasauli lai atstāj man, kur dzīvot.

Vorika meitu ņemšu tad par sievu;

Es viņai tēvu nokāvu un vīru,

Tādēļ visīsāks ceļš to izlabot,

Ka topu pats par vīru tai un tēvu,

To darīšu nevis aiz mīlestības,

Eet gan aiz citiem slēptiem nolūkiem,

Kas ar šo precību man jāsasniedz.

Ko? Drāžu iesmu, kad vēl putns mežā?

Vēl Klerenss elpo, Edvards dzīvs un valda;

Kad abi mirs, tad alga būs jo salda.

Prom.

OTRA AINA

Cita iela Londonā.

Ienes karaļa Henrija VI līķi bruņotas augstmaņu sardzes

pavadībā; aiz viņiem Anna sērās.

Anna.

Nu lieciet zemē godcienīgo nastu,

Ja gods un cienība var slēpties zārkā;

Es tikmēr liešu sēru asaras

Par tiklā Lenkastera agro nāvi.

Tu svētā valdinieka augstais tēls!

Tu Lenkastera nama pelnu kopa

Un viņa asins atlieka bez asins!

Se bēdās tavu garu piesaucu:

Ak, klausies gaužās sāpju vaimanās

No tavas vedeklas, no Annas mutes!

Lūk, šinīs logos atvērtos, pa kuriem

Nesen kā aizbēgusi dzīvība,

Līst balzams nevarīgs no manām acīm.

Lāsts rokai, kas šīs vātis situsi!

Lāsts sirdij, kas tik neganta un cieta!

Lāsts asinīm, kas izlēja šīs asin's!

Lai likten's bargi soda nelaimīgo,

Kas nelaimi mums nes ar tavu nāvi, —

Tik bargi, kā tik odzēm novēlu

Un citiem tādiem mūdžiem kaitīgiem!

Ja piedzimst viņam bērns, lai dzimst par kropli

Un ir tik šaušalīgs, ka mātes acs

Aiz bailēm satrūkstas, un lai turklāt

Vēl manto visus tēva netikumus!

Ja viņam sieva būs, lai viņš tai nes

Ar savu nāvi vairāk nelaimes

Kā man mans jaunais mūža draugs un tu!

Bet nu uz Čertsiju ar svēto nastu,

Ko nesam apbedīt no dievnama;

Un atkal nolieciet, kad piekusuši, —

Es tikmēr raudāšu par mirušo.

Ienāk Gtosters.

Glosters.

Ne soli tālāk: lieciet zārku zemē!

Anna.

Kāds burvis melns šo velnu uzbūris,

Kas traucē mūs pie mīlestības darba?

Glosters.

Jūs nelgas, stāviet! Zemē mironi!

Kas neklausa, kļūs pats par mironi!

Pirmais muižnieks.

Kungs, stājieties pie malas, laidiet garām!

Glosters.

Sasodīts suns! Kad saku, stājies tu!

Vērs projām pīķi, neliec man pie krūts.

Jo citādi, pie svētā Pāvila,

Es tsvi samīšu, tu bezkauņa!

Anna.

Jūs trīcat? Jums ir bail? Ak, tomēr es

Jūs nevainoju: esat mirstīgi,

Un mirstīgs cilvēks nevar velna ciest.

Prom, prom, tu nelietīgais pekles kalps!

Tev vara bij pār miesu mirstīgo,

Nevis pār dvēseli, un tādēļ prom!

Glosters.

Pie mīlestības darba, debess būte,

Tik ļoti nesirdies!

Anna.

Pie dieva vārda, projām, pekles nezvērs!

Tu aplaimoto zemi pārvērti

Par pekli, kur tik vaidi plūst un lāsti.

Ja tev ir prieks par savu briesmu darbu —

Tad skaties: še tavs slepkavības paraugs!

Jūs, kungi, redzat: nomirušā vātis

No jauna atver asiņainās lūpas

Un asiņo ar vālu! Sarksti, sarksti,

Tu kroplības un neglītuma tēls!

Jo tava klātbūtne dzen asinis

No aukstām dzīslām, kur vairs asins nemīt.

Tavs darbs tik pretdabisks un necilvēcisks,

Ka asinīm liek nedabiski plūst."

Te devi, dievs, šīs asin's — sodi viņu!

Tu zeme, dzer jel tās, ak, sodi viņu!

Grauj, debess, savus pērkonus uz viņu!

Ver, zeme, savus bezdibeņus vaļā

Un aprij viņu dzīvu, kā tu riji

Sī labā valdinieka asinis,

Ko izlējis šis ļaunais pekles kalps.

Glosters.

Jūs, kundze, aizmirstat, ka kristīgs tikums

Liek Jaunu atmaksāt ar labu, lāstus —

Ar svētību.

Anna.

Tev, lielais nelieti,

Nav svēts ne cilvēku, ne dieva likums.

Pat zvērs nereti sajūt līdzcietību.

Glosters.

Es ne, un tātad zvērs es neesmu.

Anna.

Tu brīnums! Velni runā patiesību!

Glosters.

Vēl brīnišķāk, kad eņģelis tā dusmo.

Ļauj man, tu sievas debess tēls, ka grēku,

Ko uzstiepj man, es nolieku tev priekšā.

Anna.

Ļauj man, tu vīra kauna traips, par grēku,

Ko izdarīji, lāstus uzkraut tev.

Glosters.

Tu, skaistāka, kā mēlei izsakāms, —

Ļauj vaļu man, ka varu taisnoties!

Anna.

Tu riebīgāks, kā sirdij saņemams, —

Ej taisnojies ar to, ka pakaries!

Glosters.

Ar tādu izmisumu vainotu pats sevi.

Anna.

Tu izmisumā atvainotu sevi,

Ja ņemtu nopelnītu galu tu,

Kas citus dzinis nepelnītā nāvē.

Glosters.

Ko teiksit, ja es nenokāvu viņus?

Anna.

Tad būtu viņi dzīvi; tomēr viņi

Ir miruši — no tavas rokas, bende!

Glosters.

Bet tavu vīru nenokāvu es.

Anna.

Tad viņš vēl dzīvs.

Glosters.

Viņš miris ne no manas.

Bet gan Edvarda rokas.

Anna.

Salti meli!

Jo Margarita klāt bij, redzēja

Vēl tavā rokā asiņaino dunci,

Ar kuru taisījies ar viņai durt,

Bet paša brāļi tevi atturēja.

Glosters.

Tā kairināja mani saviem zaimiem

Un krāva viņu vainu man uz galvas.

Anna.

Nē, kairināja paša negants prāts,

Kas sapņo tik par slepkavībām. Teic —

Vai nenonāvēji šo karali?

Glosters.

Jums dodu taisnību.

Anna.

Tu dodi, ezi,

Man taisnību? Lai dod tad arī dievs,

Ka taisnu sodu saņēmi par to!

Viņš bija tikls, lēns un labsirdīgs.

Glosters.

Jo labāk der viņš debess ķēniņam.

Anna.

Viņš debesīs, kurp nenāksi nekad.

Glosters.

Viņš man var pateikties, ka nācis turp;

Jo turienei viņš labāk der kā zemei.

Anna.

Tu noderi tik vienai vietai: peklei.

Glosters.

Ja drīkstu teikt, vēl vienai.

Anna.

Cietumam.

Glosters.

Nē, drīzāk istabai, kur dusat jūs.

Anna.

Kur dusi tu, tur dusai vietas nav.

Glosters.

Pareizi, ja šī vieta būs pie jums.

Anna.

To domāju.

Glosters.

To zinu. — Labā kundze,

Lai paliek atjautu un vārdu karš,

Un parunāsim nopietni: vai tas,

Kas bij par cēloni pie Henrija

Un tava Edvarda tik agrās nāves,

Nav nosodāms tikpat kā darītājs?

Anna.

Tu biji Jaunais darītājs un cēlon's.

Glosters.

Šī darba cēlonis bij jūsu skaistums;

Tas rādījās man sapnī, tālabad

Vai visu pasauli es grūstu nāvē,

Lai brīdi dzīvotu pie jūsu krūts.

Anna.

Ja to es zinātu, es izskrāpētu

Šiem nagiem savu skaistumu no vaigiem.

Glosters.

Nemūžam nepielaistu manas acis,

Ka bojā skaistumu: kamēr še stāvu,

Tas nenotiks. Kā visai pasaulei

No saules gaisma nāk, tā jūsu skaistums

Ir mana diena, mana dzīvība.

Anna.

Lai melna tumsa tavu dienu ēno

Un nāve — dzīvību!

Glosters.

Ak, sevi nelādi:

Tu esi mana dzīvība un nāve.

Anna.

33

Kaut būtu tā! Tad tev es atriebtos.

3 1544

Glosters.

Ir tiešām nedabisks un aplams darbs —

Riebt cilvēkam, kas mīļo jūs no sirds.

Anna.

Ir tiešām saprotams un prātīgs darbs —

Riebt cilvēkam, kas nokāvis man vīru.

Glosters.

Viņš laupīja tev vīru tādēļ vien,

Ka gribēja tev gādāt labāku.

Anna.

Nav zemes virsū labāka par viņu.

Glosters.

Ir kāds, kurš tevi labāk mīl kā viņš.

Anna.

Un kas?

Glosters.

Plāntedženets.

Anna.

Tā saucās viņš.

Glosters.

Gan vārds tas pats, bet vārda nesējs labāks.

Anna.

Bet kur viņš ir?

Glosters.

Šepat.

Viņa spļauj viņam.

Bet kādēļ spļauj?

34

Anna.

Kaut būtu tev šī sula nāvīga!

Glosters.

Tik saldā vietā nemīt nāves sula.

Anna.

Tik neģēlīgā krupī toties vairāk.

No acīm prom! Tās sirgst, kad tevi redz.

Glosters.

No tavām acīm manas sasirgušas.

Anna.

Kaut tās kā bazilisks tev nestu nāvi.

Glosters.

To vēlos pats: tad nomirtu uz vietas,

Bet tagad viņas nes man dzīvu nāvi.

Lūk, tavas acis izspiež sūru rasu

No manējām un viņu spīdumu

Ar bērnišķīgām pilēm apkauno.

Šīs acis nav vēl slacītas nekad

Ar līdzcietības asarām: nedz tad,

Kad raudāja mans tēvs un Edvards, dzirdot

Ratlenda vaimanas, kam drūmais Klifords

Patlaban taisījās ar šķēpu durt;

Nedz tad, kad stāstīja tavs tēvs tik žēli

Par mana tēva briesmu pilno nāvi,

Ka balss daudzreiz aiz raudām aizrāvās

Un klausītāju vaigi bij tik slapji

Kā lapas lietū; šinī skumju brīdī

Tik manas vīra acis bija sausas;

Ko skumjas nespēja, to spēj tavs daiļums:

Lūk, asaras man acis aptumšo.

Ne naidnieka, ne drauga esmu lūdzies;

Nekad šī mēle glaimu nerunāja,

3*

Bet nu tavs daiļums man par algu likts,

35

Nu lūdzas lepna sirds un loka mēli.

Viņa uzlūko lo ar nicību.

Dzen nost no lūpām nicinošo vaibstu,

Jo tās ir tikai skūpstiem radītas.

Ja atriebīgā sirds man nevar piedot,

Tad saņem, lūk, šo aso zobenu,

Un dur to šinīs uzticamās krūtīs!

Laid ārā dvēseli, kas tevi pielūdz!

Lūk, dūrienam es krūtis atsedzu

Un zemīgi uz ceļiem lūdzos nāves.

Viņš atsedz krūtis; viņa tēmē uz viņu ar zobenu.

Kauj vien! Es nokāvu šo karali,

Bet mani paveda tavs daiļais vaigs.

Dur vien! Ir Ēdvardu es nodūru.

Vj'ņa mērķē atkal uz viņu.

Bet iemesls — tavs neizsakāms skaistums.

Viņa izlaiž zobenu no rokām.

Ņem augšā zobenu vai uzņem mani!

Anna.

Nu celies, liekuli! Tev vēlu nāvi,

Bet negribu par tavu bendi būt.

Glosters.

Teic vārdiņu — un pats es noduršos.

Anna.

Jau teicu.

Glosters.

Dusmās teici; saki vēl!

Un, lūk, šī roka, kas reiz nodūra

Aiz mīlestības tavu mīlestību,

Ir gatava tūlīt aiz mīlestības

Vēl sirsnīgāku mīlestību nokaut.

Tu būsi vainīga pie abu nāves.

Anna.

Kas zin, kas sirdī tev!

Glosters.

Man sirds uz mēles mīt.

Anna.

Var būt, ka abas viļ.

Glosters.

Tad taisns nav neviens.

Anna.

Bāz makstī zobenu!

Glosters.

Vai mieru soli man?

Anna.

To vēlāk redzēsit.

Glosters.

Tak cerēt drīkstu es?

Anna.

To, ceru, drīkst ikviens.

Glosters.

Tad ņem šo gredzenu.

Anna.

Ņemt nav tas pats, kas dot.

Glosters.

Lūk, kā šis gredzens apkampj tavu pirkstu,

Tā manu sirdi ieslēdz tava krūts.

Nes abus tos, jo abi pieder tev!

Un, ja tavs zemīgs kalps drīkst izlūgties

Vēl vienu laipnību no tavas rokas,

Viņš jutīsies par savu laimi drošs.

Anna.

Ko vēlies?

Glosters.

Ka uzticat šo sēru lietu tam,

Kam sērot vairāk iemesla kā jums,

Un gaidiet Krozbijā, līdz karali

Es būšu paglabājis Certsijā;

Pie viņa kapa grēkus nožēlojis,

Es padevīgi apmeklēšu jūs.

Aiz dažiem neminamiem iemesliem

Jūs lūdzu man šo patikšanu darīt.

Anna.

No visas sirds. Es ļoti priecājos,

Ka savu noziegumu nožēlojat.

Tresei un Barklij, jūs man nāksit līdz!

Glosters.

Bez ardievām?

Anna.

Tas vairāk nekā pelni.

Tu mācīji man izlikties priekš tevis,

Nu izliecies, ka ardievas jau teiktas.

Anna, Tresels un Barklijs aiziet.

Glosters.

Nu nesiet zārku!

Pirmais muižnieks.

Kurp? Uz Čertsiju?

Glosters.

Uz karmelītiem; gaidiet mani tur.

Visi bez Glosteia projām.

Kas šādā veidā sievu precējis?

Kas šādā veidā sievu ieguvis?

To ņemšu, tomēr ilgi neturēšu.

Vai tas nav brīnums? Es, kas viņai vīru

Un tēvu nokāvis, to precu tad,

Kad viņas sirds aiz naida pušu plīst,

Kad mēle lād un asaras spīd acīs,

Un naida liecnieks pats guļ asinīs.

Dievs, viņas sirdsapziņa — viss pret mani,

Un it nekur nekāda pabalsta;

Tik liekulīgais skats un viltus mēle, —

Un tomēr iegūt — visu par neko!

Ha!

Cik drīz jau aizmirsts krietnais princis Edvards!

Trīs mēnešu vēl nav, kopš kaislās dusmās

Es viņu nokāvu pie Tjūksberi.

No dabas, izšķērdības brīdī radīts,

Viņš bij tik piemīlīgs un patīkams,

Jauns, gudrs, drošsirdīgs un karalisks,

Ka plašā pasaulē vairs otra nav, —

Un tomēr viņa aci met uz mani,

Kas zelta ziedonī šo princi lauzis

Un viņai sērot liek kā atraitnei!

Uz mani, kas pus Edvarda nav vērts,

Uz mani, neglītu un klibu kropli!

Es lieku ķīlām visu savu mantu,

Ka esmu sevī maldījies līdz šim!

Tik tiešām, kaut es pats to neatzīstu,

Bet viņa redz, ka esmu varens vīrs.

Ja tā, būs jāiegādā spogulis

Un jāuztur kāds ducis drēbnieku,

Būs jāsāk pētīt greznošanās māksla.

Kopš paša acīs cieņu ieguvis,

Es negribu šai ziņā skopoties.

Vispirms šo kungu ievietošu kapā,

Tad vaimanādams atpakaļ pie mīļās.

Spīd', saule, gaiši, rādi manu ēnu,

Lai redzu pats, kas es par brangu zēnu!

Projām.

TREŠA AINA

Pilī.

Ienāk karaliene Elizabete, Riverzs un Greijs.

Riverzs.

Ak, pacietieties, kundze! Karalis

Būs drīzi atkal vesels kā līdz šim.

Greijs.

Tādēļ, ka ciešat jūs, viņš cieš vēl vairāk.

No dieva puses, esiet mierīga

Un uzjautriniet viņu.

Elizabete.

Ak, kas būs,

Kad viņš man mirs!

Greijs.

Nekādas citas sāpes

Kā šāda laba kunga zaudējums.

Elizabete.

Šis zaudējums jau ietver katras sāpes.

Greijs.

Dievs apsvētījis jūs ar krietnu dēlu:

Pēc vīra nāves viņš jūs priecinās.

Elizabete.

Ak, viņš vēl jauniņš un līdz pilngadībai

Par viņa aizbildni būs Ričards Glosters,

Kas nevar ieredzēt ne jūs, ne mani.

Riverzs.

Vai viņš par aizbildni jau apstiprināts?

Elizabete.

Tā nodomāts, kaut nav vēl gluži nolemts;

Bet tā būs notikties, ja karal's mirst.

Ienāk Bakingems un Stenliļs.

Greijs.

Tur nāk lords Bakingems ar Stenliju.

Bakingems.

Mans zemīgs sveiciens jūsu augstībai!

Stenlijs.

Lai dievs dod seno līksmi majestātei!

Elizabete.

Ričmonda grāfiene vis neteiks «āmen»

Uz jūsu apsveikumu, mīļais Stenlij;

Bet tomēr, kaut gan viņa jūsu sieva

Un mani nemīl, — ticiet droši, jūs

Es nenīstu par viņas spītību.

Stenlijs.

Es lūdzu, kundze, neuzticieties,

Ko ļauni skauģi nepatiesi melš,

Un, ja ar būtu sūdzībām kāds pamats,

Tad pacietiet šīs vājības, kas nāk

No slima prāta, ne no ļaunas gribas.

Elizabete.

Vai karali jau šodien redzējāt?

Stenlijs.

Jā, kundze, hercogs Bakingems un es

Patlaban kā no viņa augstības.

Elizabete.

Ko cerat jūs par viņa labošanos?

Stenlijs.

Vislabāko; viņš liekas gluži jautrs.

Elizabete.

Lai palīdz dievs! Vai runājāt ar viņu?

Bakingems.

Jā, runājām; viņš grib, lai hercogs Glosters

Ar jūsu brāļiem atkal mieru slēdz

Un šie — ar kambarkungu Heistingzu;

Viņš lika visiem ierasties pie viņa.

Elizabete.

Kaut izdotos! Bet tas nemūžam nebūs;

Man šķiet, ka mūsu laime slīd uz leju.

Ienāk Glosters, Heistingzs un Dorsels.

Glosters.

Man dara netaisni; to necietīšu!

Kur ir gan tie, kas sūdzas karalim:

Es esot ciets un viņu nemīlot?

Pie svētā Pāvila, tie viņu nemīl,

Kas ķildu tenkas viņam ausīs melš.

Tādēļ, ka glaimot nemāku un smaidīt,

Līst rāpus, vārdus skaldīt, viltu dzīt

Un kl anīties kā ē rms vai f ranču āksts , —

Tie mani turpar sīvu ienaidnieku!

Kuršgodīgs cilvēks drīkst vairs mierā dzīvot,

Kad katrs vientiess vārds top sagrozīts

No zīdā tērptu glaimotāju pūļa?

Greijs.

Uz kuru jūsu godība to zīmē?

Glosters.

Uz tevi, kas ne goda prot, ne kauna,

Vai esmu tev ko ļauna darījis?

Un tev? Un tev? Teic — kam no jūsu pūļa?

Lai rauj jūs mēris! Karalis, ko dievs

Lai uztur ilgāk, nekā vēlaties,

Aiz jūsu tukšām sūdzībām un tenkām

Nevienu brīdi nevar mierīgs būt.

Elizabete.

Brāl Gloster, jūs šai lietā maldāties:

Ne citu sakūdīts, bet pats no sevim

Jūs sauca karalis; varbūt viņš redz

No jūsu ārienes, ka iekšā jums

Rūgst slepens naids pret maniem radniekiem

Un mani pašu; gribēdams to novērst,

Viņš vēlas zināt naida iemeslu.

Glosters.

Es nezinu; nu pasaule tik ļauna,

Ka ceplītis sāk droši laupīt tur,

Kur nedrīkst laisties ērgļi. Kauna laiki!

Kopš nieka vīri kļūst par muižniekiem,

Dažs godāts muižnieks kļūst par nieka vīru.

Elizabete.

Brāl Gloster, pietiek! Zinām jūsu domas:

Jūs skaužat manus radniekus un mani.

Ja gribēs dievs, mēs iztiksim bez jums!

Glosters.

Dievs grib, ka es bez jums vis neiztieku.

Jo Klerenss jūsu dēļ guļ cietumā,

Pats esmu negodā, un muižniecība

Krīt neslavā, jo katru dien' pie galma

Ceļ muižniecībā tādus, kam nesen

Ne savas muižas bij, ne pagalma.

Elizabete.

Pie debess kunga, kas no miera dzīves

Šai rūpju pilnā augstumā mūs cēlis!

Nekad es nerīdīju karali

Uz Klerensu, turpretī biju viņam

Visdedzīgākais aizrunis un aizstāv's.

Ar šādām nepatiesām aizdomām

Jūs nodarāt man smagu netaisnību.

Glosters.

Nu, tad jūs varat teikt, ka arī Heistingzs

Bez jūsu vainas iemests cietumā.

Riverzs.

Var, viņa var, mans kungs.

Glosters.

Var, viņa var, mans kungs! Kas nezin to?

Jā, viņa var, mans kungs, vēl noliegt daudz;

Var palīdzēt jums iekļūt siltā vietā,

Tad atkal noliegt savu palīdzību

Un teikt, ka algo lielus nopelnus.

Ko viņa nevar? Var, pie goda vārda …

Riverzs.

Jā, var, pie goda vārda! Ko tad var?

Glosters.

Var tikt pie karalienes goda vārda,

Var precēt smuku puisi! Šaubos stipri,

Vai jūsu vecmāmiņai bij tāds vīrs.

Elizabete.

Lord Gloster, ilgi ciešu jūsu zaimus

Un nepelnītu pelšanu. Pie debess!

Es teikšu karalim, cik daudzreiz man

No jūsu mutes jādzird rupjas lamas.

Nē, labāk būt par prastu kalponi

Neka par karalieni, ja man galvo,

Ka mani nepulgos un nenievās.

Aizmugurē parādās karaliene Margarita.

Maz prieka man kā angļu karalienei!

Margarita.

Šo mazumu lai dievs vēl mazina:

Tavs gods un cieņa valstī — pieder man.

Glosters.

Jūs draudat man, ka teiksit karalim?

Nu, sakiet, manis netaupiet. Ko teicu,

To atkārtošu viņa klātbūtnē:

Es nebaidos nekāda cietuma.

Nu laiks ir runāt: nopelns mans jau aizmirsts.

Margarita.

Prom, sātan! Tevis atminos par daudz.

Tu Tauerā man vīru nonāvēji

Un dēlu Edvardu pie Tjūksberi.

Glosters.

Pirms nācāt tronī jūs un jūsu vīrs,

Es biju viņa darbu nastu zirgs;

Es iznīdēju lepnos prelniekus

Un draugus bagātīgi balvoju;

Lai nāktu viņa asinis pie goda,

Es savas izlēju.

Margarita.

Jā, izlēji

Daudz labākas kā tavējās un viņa!

t

Glosters.

Šai laikā jūs ar Greiju, savu vīru,

Arvien vēl bijāt Lenkastera pusē;

Jūs, Riverz, ar. — Vai jūsu vīrs nav kritis

Pie Sentolbenas, cīnoties pret mums?

Nu atgādinu jums, ja aizmirsuši,

Kas bijāt agrāk un kas esat tagad,

Tāpat kas biju es un esmu tagad.

Margarita.

Ļauns slepkava tu biji un vēl esi.

Glosters.

Tad Klerenss atstājās no Vorika

Un lauza zvērestu, — lai dievs tam piedod!

Margarita.

Lai dievs to soda!

Glosters.

Lai palīdzētu Edvardam vest cīņu,

Un viņu algo nu ar cietumu!

Kaut sirds, kā Edvardam, man būtu cieta

Vai viņam mīksta, jūtīga kā man!

Es esmu muļķīgs bērns šai pasaulē.

Margarita.

Tad atstāj pasaldi un brauc uz pekli,

Tu ļaunais gars, tur tava īstā valsts.

Riverzs.

Sai cīņas laikā karstajā, kad jūs

Mums naidu pārmetāt, mēs turējāmies

Pie īstā valdnieka; mēs sekotu

Tāpat ar jums, ja karalis jūs būtu.

Glosters.

Es — karalis! Nē, labāk klaidonis!

Nē, man ne prātā nenāk tādas domas!

Elizabete.

Cik mazu vien jūs varat domāt prieku,

Ja butu jus par angļu karali,

Tik maz ir prieka man ka karalienei.

Margarita.

Jā, maz ir prieka angļu karalienei.

Es esmu tā, bet prieka nav nemaz.

Nē, nevaru vairs ilgāk nociesties!

Iznākdama priekšā.

Jūs, laupītāji, kas še ķildojaties

Un dalāt to, ko laupījuši man!

Kurš no jums netrīc, mani ieraugot?

Kā pavalstnieki dodiet godu man

Un trīciet, dumpnieki, kad dusmoju!

A, mīļais blēdi, ko tu novērsies?

Glosters.

Kam rādies manās acis, ragana?

Margarita.

Tev gribu teikt, ko esi izpostījis,

Pirms ļauju aiziet, uzklausies!

Glosters.

Vai tevi neizraidīja no zemes

Pie nāves soda?

Margarita.

Tomēr palieku;

Jo dzīve svešatnē ir lielāks sods

Kā nāve tēvijā. — Tu dēlu man

Un vīru parādā. — Tu karaļvalsti!

Jūs visi pavalstnieka pienākumu!

Šīs sāpes, ko nu ciešu, pieder jums

Un visi prieki, ko jūs baudāt, man.

Glosters.

Lāsts, ko tev raidīja mans tēvs, kad kroni

No papīra tu liki viņam galvā

Un zaimu dzeloņiem tik asi dzēli,

Ka viņa acis straumēm sāka plūst,

Un, asaras ko žāvēt, sniedzi autu

Ar viņa dēla asinīm, — šis lāsts,

Ko viņa sāpinātā dvēsele

Tad pareģoja — tagad trāpīja.

Ne mēs, bet dievs šo asinsdarbu soda.

i

Elizabete.

Jā, dievs ir taisns, aizstāv nevainību.

Heistingzs.

Tā nokaut bērnu, — tas tik nežēlīgs

Un negants darbs, ka vēl nekad nav dzirdēts!

Riverzs.

To dzirdot, raudāja pat varmākas.

Dorsets.

Un visi pareģoja atriebšanos.

Bakingems.

Nortumberlendam asaras bij acīs.

Margarita.

Kad nācu šurp, jūs, zobus atņirguši,

Jau gribējāt cits citam kampt aiz rīklēm,

Un nu jūs visi brūkat virsū man!

Vai Jorka lāsts sver debesīs tikpat,

Cik Henrija un Edvarda nāve,

Valsts zaudējums un manas vajāšanas •—

Tas viss par vienu palaidni! Vai lāsts

Var urbties debesīs caur mākoņiem?

Tā! Dodiet ceju maniem žigliem lāstiem,

Jūs smagie mākoņi! Ja karā ne,

Lai mirst aiz nerīžības jūsu karalis,

Kas valda tur, kur mūsu karal's nokauts! 1

Tavs dēls, tavs Edvards, tagad troņa mantnieks,

Lai mirst priekš laika varmācīgā nāvē,

Kā Edvards, mans dēls, citkārt troņa mantnieks.

Tu, karaliene, manā goda krēslā,

So varu zaudēsi tāpat kā es!

Vēl dzīvo ilgus gadus, raudādama

Par savu bērnu nāvi! Piedzīvo

Vēl citu karalieni, kas reiz laupīs

Tev tiesības, kā laupīji tu man!

Lai laime agri mirst priekš tavas nāves,

Un, kad pēc ilgām bēdām mirsti pati,

Lai neesi ne māte vairs, ne sieva,

Ne karaliene! Riverz, Dorset, Heistingz,

Jūs visi bijāt klāt, kad nokāva

Man dēlu. Dievs, es lūdzos, ka no jums

Neviens līdz liktam galam nenodzīvo,

Bet nomirst varmācīgi, piepeši!

Glosters.

Beidz lādēt, sarukušā ragana!

Margarita.

49

Un tevi atstāt sveikā? Klausies, suns!

Ja debesīm vēl ir kāds sods vai sērga,

Kas pārspēj visu, ko es zinu nosaukt,

Lai taupa to, līdz pilns tavs grēku mērs,

Un tad lai savas dusmas gāž uz tevi,

Šīs bēdu zemes miera traucētāju!

Lai sirdsapziņas tārps tev sirdi kremt!

Lai tavi draugi kļūst par nodevējiem

Un nodevēji liekas tev par draugiem!

Nekad lai tavas acis neslēdz miegs,

Un, ja reiz iemiedzi, lai pekles baigi

Ar ļauniem murgiem tavu miegu pilda!

Tu apriebts kupris, posta nesējs kuilis,

Tu, kas no dzimšanas jau iezīmēts

Kā pekles nezvērs, dabas izvirtums!

Tu mātes klēpja kauna traipeklis!

Tu tēva asins riebīgs gāneklis!

Tu goda atkrislis, tu nīstams …

4 1544

Glosters.

Margarit!

Margarita.

Ričard!

Glosters.

Nu?

Margarita.

Es tevis nesaucu.

Glosters.

Tad atvaino, jo domāju, ka tu

Šos sīvos vārdus zīmēji uz mani.

Margarita.

Uz tevi, zināms; taču atbildes

Tev neprasu. Ļauj pabeigt lāstu virkni!

Glosters.

Es beidzu: lāstu gals ir Marg'ritā.

Elizabete.

Tā jūsu lāsts krīt atpakaļ uz jums.

Margarita.

Tu lubu karaliene! Manas laimes

Tukšs atspīdums! Kam kaisi cukuru

Uz pietūkušo zirnekli, kas auž

Ap tevi savus tīklus nāvīgos?

Tu, neprāte, sev pašai dunci trini!

Reiz diena nāks, kad pati vēlēsies,

Lai palīdzu tev lādēt nīgro krupi.

Heistingzs.

Beidz, melu reģe, ārprātīgos lāstus!

Ja nestāsies, mums pacietība lūzīs.

Margarita.

Kauns jums! Jūs manu salauzāt pavisam.

Riverzs.

Jūs prastu labāk savu pienākumu,

Ja jūsu darbus algotu, kā nākas.

Margarita.

Ja algotu, kā pienākas, jūs visi

Man būtu pienākumu parādā.

Man karalienei būt, jums — pavalstniekiem,

Un tādēļ dodiet, kas man pienākas,

Un protiet paši savu pienākumu!

Dorsets. *

Par velti runāt: viņa ārprātīga.

Margarita.

Marķīza kungs, jūs esat pārgudrs!

Vēl jūsu tikko kaltais goda vārds

Nesen kā ļaudīs laists. Es novēlu

Jums piedzīvot, kā ir ap dūšu tad,

Kad zaudē to un iekrīt nelaimē.

Kas augstu stāv, to visi vēji ķer,

Un, ja reiz krīt, viņš saplīst drupu drupās.

Glosters.

Labs padoms, marķīz; iegaumē šos vārdus!

Dorsets.

Nu, tas var zīmēties tikpat uz jums.

Glosters.

51

Pat vairāk: es šai augstumā jau dzimis;

Mans perēklis mīt ciedru galotnēs

Un rotājas ar vējiem, spītē saulei.

4*

Margarita.

Un ēnu met uz sauli; vai, ak vai!

Uz manu dēlu, manu spožo sauli,

Tu met nāves ēnu; viņas gaismu

Tavs mākuļainais piktums apēnojis

Ar mūža tumsu; jūsu perēklis

Nu ievietojies mūsu dzimtas ligzdā.

Dievs, tu to redzi, necieti vairs ilgāk:

Kas iegūts asinīm, tāpat lai zūd!

Bakingems.

Gan! Ne tev kauns, ne kristīgs tikums sirdī.

Margarita.

Kur jūsu kauns? Kur jūsu kristīgs tikums?

Jūs nekristīgi postījāt man dzīvi,

Bez kauna laupījāt man cerības.

Mans tikums — dusmas, dzīve — kauns. Ak, skaniet

Jūs, sāpju dusmas, manā kauna dzīvē!

Bakingems.

Gan! Stājieties!

Margarita.

Tev skūpstu rokas, krietno Bakingem,

Par draudzības un miera zīmi. Tev

Un tavai ģimenei lai klājas labi!

Pie tavām rokām nelīp mūsu asins,

Un tādēļ stāvi ārpus maniem lāstiem.

Bakingems.

Tā visi mēs, jo lāsti neķer citus

Un nevar pārkāpt lādētāja lūpas.

Margarita.

I

l

Man šķiet, ka viņi kāpj uz debesīm

Un traucē debess tēva saldo mieru.

Bet sargies no šī slepenkoža suņa:

Viņš kož, kad glaužas klāt, un, kad viņš kodīs,

Tev nesīs postu viņa nāvīgs zobs.

Ar viņu neielaidies, piesargies:

Grēks, posts un nāve viņu zīmējuši,

Un pekles gari viņam paklausīgi.

Glosters.

K o viņa sacīja, lord Bakingem?

Bakingems.

Tas nepelna nekādas vērības.

Margarita.

Tu nievā manu padomu? Un velnam,

No kā es biedinu, tu glaudies klāt?

Tu atminēsies mani citā dienā,

Kad dziļām skumjām viņš tev satrieks sirdi.

Tad teiksi: Marg'rita bij pareģe.

Tā dzīvojat ikviens par naidu viņam,

Viņš jums, kamēr jūs visus sodīs dievs.

Aiziet.

Heistingzs.

Šos lāstus dzirdot, mati ceļas stāvus.

Riverzs.

Man arī; kādēļ viņai ļauj tā staigāt?

Glosters.

Pie dieva mātes! Es tai nepārmetu:

Daudz viņa cietusi, un man ir žēl,

Ka arī es tur savu tiesu vainīgs.

Elizabete.

Cik zinu, es tai ļauna nedarīju.

Glosters.

Bet baudāt to, ko viņa zaudēja. —

Es biju pārāk dedzīgs kalpot tam,

Kas nu tik augsts, ka mani neatminas.

Bet Klerensam vislabāk atmaksā:

Par pūlēm viņu krātā liek un baro!

Dievs, piedod tiem, kas vainīgi pie tā!

Riverzs.

īsts kristīgs tikums: dievu lūgt par tiem,

Kas ļaunu dara mums.

Glosters.

Tā daru vienmēr,

Kad labi pārdomāju; (sānis) tur savs pamats,

Ja lādētu, es lādētu pats sevi.

Keitsbi/s Ienāk.

Keitsbijs.

Jūs, kundze, karal's aicina pie sevis.

Jūs arī, hercog; kungi, arī jūs!

Elizabete.

Es eju, Keitsbij. — Kungi, vai jūs nāksit?

Riverzs.

Mēs gatavi jums pakalpot.

Visi aiziet, izņemot Glosteru.

Glosters.

Pats daru netaisni, bet pirmais kliedzu,

Un nelaimi, ko slepen dēstīju,

Es citiem uzkrauju par smagu nastu.

Pats Klerensu es grūdu cietumā,

Bet nelgu priekšā, kādi Heistingzs, Stenlijs

Un Bakingems, es viņu apraudu

Un saku: karalienes piekritēji

Ir tie, kas gumda karali pret brāli;

Šie tic un musina, lai atriebjos

Pie Greija, Vogana un Riverza;

Tad nopūšos un saku: dieva vārds

Mums pavēl ļaunu atmaksāt ar labu.

Tā sedzu savu kailo ļaunumu

Ar novalkātiem rakstu kankariem ,

Un, būdams velns, es izlikos par svētu.

Ienāk divi slepkavas.

Ā, klusu! Lūk, kur mani bendes kalpi;

Nu, mani sparīgie un brašie puiši,

Vai esat gatavi pie darba iet?

Pirmais slepkava.

Jā, lielskungs; atnācām pēc pilnvaras,

Jo citādi mūs nelaidīs pie viņa.

Glosters.

Jums taisnība: še būs jums pilnvara.

Kad darīts, atnāciet uz Krozbiju.

Bet esiet stingri, neklausieties viņā

Un ejiet tūdaļ nadzīgi pie darba;

Jo Klerenss veikls runātājs, viņš var

Jums sirdis mīkstināt, ja gaidīsit.

Pirmais slepkava.

Nē, nē, milord, jo tenkas netīk mums,

Un tāds, kas pļāpā daudz, ir laisks pie darba.

Mēs strādāsim ar rokām, ne ar mēli.

Glosters.

Jums birst no acīm akmeņi; tik nelgām

Birst asaras. Tas patīk man. Pie darba!

Prom žigli, steidzieties!

Pirmais slepkava.

Tūlīt, mans kungs!

Projām.

CETURTA AINA

Londona. Tauerā.

Ienāk Klerenss un Brekenberijs.

Brekenberijs.

Kam jūsu augstība tik noskumis?

Klerenss.

Ak, kādu nakti pārcietu nupat!

Cik baigu murgu, kādus briesmu skatus!

Tik tiešām, ka es esmu kristīgs cilvēks, —

Ja diezin kādu laimi zaudētu,

Es nevēlos vairs otras tādas nakts:

Tik briesmu pilns un šausmīgs bij šis laiks.

Brekenberijs.

Kungs, kas par sapni? Stāstiet man!

Klerenss.

Man likās,

Ka biju izbēdzis no Tauera

Un braucu kuģī pār' uz Burgundu,

Un brālis Glosters mani pavadīja.

Viņš veda mani iet no kajītes

Uz kuģa virsu; tur mēs skatījāmies

Uz Angliju un runājām par karu

Starp Lenkast'ra un Jorka ģimenēm

Un tūkstoš briesmām šinī juku laikā.

Tā, kuģim šūpojoties, staigājām,

Te likās man, ka Glosters taisās klupt;

Es gribēju to tvert, bet krizdams grūž

Viņš mani bangu atvarā. Kungs dievs!

Cik moku pilna bij šī slīkšana!

Kāds šausmīgs ūdens troksnis nāca ausīs!

Cik baiga nāves aina acīs! Likās,

Ka gul tur tūkstoš sadragātu kuģu

Un milzums cilvēku, ko zivis kremta;

Zelts blāķos, pērles kaudzēm; rubini

Un citas rotas, kuru vērtība

Nav izsakāma, slēpās jūras klēpī:

Daudz pērļu galvaskausos; iedobumā,

Kur citkārt acis spulgoja, spožs dimants

Bij ievietojies kā par apsmieklu

Un lūkojās uz dzelmi dūņaino,

Un ņirgājās par ģindeņiem tur apkārt.

Brekenberijs.

Vai nāves brīdī bija vaļas jums

Vēl ieskatīties dzelmju noslēpumos?

Klerenss.

Tā šķitās man. Cik daudzreiz dzīrās gars

Jau mani atstāt: naidīgs ūdens plūds

Tak neizlaida manu dvēseli

Uz plašo, dzidro, brīvo gaisa telpu

Un žņaudza viņu sastingušās miesās,

Kas centās izgrūst viņu ūdenī.

Brekenberijs.

Un šādās mokās neuzmodāties?

Klerenss.

Ai nē, mans sapnis ilga vēl pēc nāves.

Ak, tad tik sākās manai dvēselei

Vēl īstas vētras! Drūmais laivinieks,

Ko apdzied dzejās, cēla mani pāri

Uz nebeidzamo tumsas valsti. Pirmais,

Kas sveicināja svešo dvēseli,

Bij Voriks slavenais, mans sievastēvs;

Viņš kliedza skaņi: «Kādu sodu saņems

Sai tumsas valstī nelietīgais Klerenss

Par to, ka lauza zvērestu?» Pēc tam

Viņš pazuda. Tad gāja garām ēna

Kā debess būte; gaišās matu sprogas

Bij aptraipītas asinīm. Viņš sauca:

«Lūk, Klerenss, nodevējs un viltnieks, Klerenss,

Kas mani nodūra pie Tjūksberi.

Surp, fūrijas! Surp, grābiet, mociet viņu!»

Un milzīgs pūlis ļaunu ienaidnieku

No visām pusēm mani apstāja

Un kauca ausīs man tik baigu troksni,

Ka trīcēdams no miega uzmodos,

Un ilgu laiku tā vien likās man,

Ka peklē atrodos; tik briesmīgi

Šis sapnis iespiedies man atmiņā.

Brekenberijs.

Nav brīnums, ka jums prāts tik ļoti uztraukts:

Man metas bail no stāstīšanas vien.

Klerenss.

Vai zināt, Brekenberij, visu to,

Ko mana dvēsele nu attēlo,

Es darīju tik Edvarda dēļ,

Un redziet, kā viņš mani algo! Dievs,

Ja manas lūgsnas tevi nespēj locīt

Un gribi atriebt manus nedarbus,

Tad sodi savās dusmās mani vien,

Bet taupi sievu, bērnus nevainīgos!

Es lūdzu, paliec, mīļais sargs, pie manis:

Man prāts ir mulss un gribētos vēl iemigt.

Brekenberijs.

Labprāt; lai dievs jums saldu dusu dod!

Kleienss iemieg.

Tā bēdas dusas brīžus jauc un ārda:

Nakts kļūst par rītu, pusdiena par nakti.

Kas prinča godība? Tukšs^ skanīgs vārds

Un ārējs spožums nastai iekšējai;

Viss spēks un vara —Tukšas iedomas,

Par ko tiem dzīvē jānes rūpju slogs?

Un tādēļ viss tik arējs spožums ir,

Kās lielkungus no zemās kārtas šķir.

Ienāk divi slepkavas.

Pirmais slepkava. Ē, kas šeit?

Brekenberijs. Ko gribi, puis? Kā ienāci?

Pirmais slepkava. Gribu runāt ar Klerensu un ienācu

pats savām kājām.

Brekenberijs. Ko? Tik īsi?

Otrais slepkava. Labāk īsi nekā garlaicīgi. Parādi viņam

pilnvaru — un vairāk ne vārda.

Brekenberijs lasa papīru.

Brekenberijs.

Šai rakstā pavēlēts, ka hercogs Klerenss

Man jūsu rokās jānodod. Es klausu

Un nemeklējos zināt iemeslu,

Jo gribu būt šai lietā nevainīgs.

Lūk, še ir atslēgas, tur Klerenss gul.

■ Es pavēstīšu tūdaļ karalim,

Ka nodevu jums savu amatu.

Pirmais slepkava. Pareizi; tā visprātīgāk, — laimīgu

ceļu!

Brekenberijs aiziet.

Otrais slepkava. Ko? Vai nodursim viņu aizmigušu?

Pirmais slepkava. Nē, uzmodies viņš varētu teikt, ka

mums trūka dūšas.

Otrais slepkava. Uzmodies! Viņš neuzmodīsies ātrāk kā

pastarā tiesā.

Pirmais slepkava. Nu jā, un tad viņš teiks, ka nodūrām

viņu miegā.

Otrais slepkava. Vai zini, kad runā par pastaro tiesu,

tad mani tā kā sirdsapziņa sāk grauzt.

Pirmais slepkava. Ko? Vai tev bail?

Otrais slepkava. Viņu nonāvēt ne, uz to man pilnvara,

bet iegūt mūžīgu sodību; no tās nekāda pilnvara ne-

glābs.

Pirmais slepkava. Man likās, ka tu biji stingri apņēmies.

Otrais slepkava. Tagad arī: atstāt viņu dzīvu.

Pirmais slepkava. Iešu tūlīt un pateikšu hercogam Glos-

teram.

Otrais slepkava. Vēl ne, pagaidi brītiņu. Ceru, ka svē-

tuma jūtas drīz pāries; tās nepaliek pie manis ilgāk,

kamēr izskaita līdz divdesmit.

Pirmais slepkava. Nu, kā tev tagad ap dūšu?

Otrais slepkava. Pie joda, mazliet no sirdsapziņas vēl

gul pašā dibenā.

Pirmais slepkava. Iedomājies darba algu.

Otrais slepkava. Labi, viņš mirs; biju aizmirsis par algu.

Pirmais slepkava. Kur nu tava sirdsapziņa?

Otrais slepkava. Hercoga Glostera makā.

Pirmais slepkava. Bet, kad viņš maku vaļā vērs, ko

maksāt mums algu, tad tava sirdsapziņa spruks

laukā.

Otrais slepkava. Nav vainas, lai sprūk; tās gandrīz ne-

viens vairs netur pie sevis.

Pirmais slepkava. Bet ja tā nāk pie tevis atpakaļ?

Otrais slepkava. Ar to vairs neielaidīšos; tā ir bīstama

lieta; tā padara cilvēku par gļēvuli: gribi zagt — tā

tevi apsūdz; gribi zvērētta liek tev stomīties;

gribi apmīļot kaimiņa sievu — tā tevi nodod. Tā ir

kaunīgsjiņ kautrīgs gars, kas krūtīs ceļ nemieruj_Јā

li ek visādus šķēršļus ceļi? rpi? ta pipspipriamani at-

dot naudas maku, ko biju atradis. Tā padara par

ubagu katru, kas viņu tur pie sevis. To~3zēn arā no

pilsētām un miestiem ka bīstamu sērgu, un katrs, kas

grib dzīvot labi, palaižas pats uz sevi un dzīvo bez

apziņas.

Pirmais slepkava. Kad tevi jupis! Tā patlaban iesēdusies

manā pakausī un grib ierunāt, lai žēlo hercogu.

Otrais slepkava. Saņem bargi šo nelieti un netici tai; tā

grib pie tevis iemēļoties un padarīt tevi par gļēvuli.

Pirmais slepkava. Man jestra daba, tikpat nekā nepa-

nāks.

Otrais slepkava. Tagad tu runā kā brašs zēns, kam savs

gods dārgs. Vai ķersimies pie darba?

Pirmais slepkava. Dod viņam ar zobena spalu pa sma-

dzeņu kausu un tad met viņu malvazieša mucā tur

blakus istabā!

Otrais slepkava. Un ietaisi viņu mērcē! Labi izdomāts!

Pirmais slepkava. Klusu!

Otrais slepkava. Zvel viņam!

Pirmais slepkava. Nē, pirms runāsim ar viņu.

Klerenss.

Kur esi, sargs? Sniedz kausu vīna man.

Pirmais slepkava.

Tūlīt, mans kungs, būs vīna jums papilnam.

Klerenss.

No dieva puses, kas tu esi?

Pirmais slepkava.

Cilvēks, tāpat kā jūs.

Klerenss.

Bet neesi tik augsts un ciltīgs.

Pirmais slepkava.

Gan neesmu tik ļauns un viltīgs.

Klerenss.

Tavs skatiens lēns, bet balss kā pērkons skan.

Pirmais slepkava.

Jo skatiens paša, balss ir karaļa.

Klerenss.

Cik nāvīga un tumša valoda!

Tu draudi man; bet kādēļ esi bāls?

Kas sūta jūs? Kādēļ jūs nācāt šurp?

Abi slepkavas.

Mēs … mēs … mēs nācām …

Klerenss.

Mani nonāvēt?

Abi.

Jā, jā!

Klerenss.

Jums dūšas trūkst šo vārdu izrunāt,

Vēl mazāk dūšas būs to izdarīt.

Vai esmu jums ko ļaunu darījis?

Pirmais slepkava.

Mums ne, bet karalim.

Klerenss.

Ar karali es atkal izlīgšu.

Otrais slepkava.

Nekad vairs; taisieties, ka varat mirt.

Klerenss.

Tad jūs no visiem ļaudīm izredzēti

Par nevainības bendēm? Sakiet — kāds

Mans noziegums? Kur liecības, kas apsūdz?

Kur zvērinātie, kas ir nodevuši

Par mani tiesai rūgto spriedumu?

Kur drūmais tiesnesis, kas vēstījis

Man nāves sodu? Iekam sūdzība

Nav likumīgu gaitu ņēmusi,

Nav likumīgi man ar nāvi draudēt.

Ja Kristus nevainīgās asinis

Jums cerību uz pestīšanu dod,

Tad ejiet projām, neaiztieciet mani.

Jo darbs, kas prātā jums, ir nosodāms.

Pirmais slepkava.

Mums pavēle, ka tā mums jādara.

Otrais slepkava.

Un pavēle no paša karaļa.

Klerenss.

Klau, maldinātais kalps! Pats kungu kungs

Mums savos baušļos stingri aizliedzis:

«Tev nebūs nokaut!» Viņa pavēli

Tu nicini un gribi izpildīt,

Ko pavēl cilvēks! Viņa taisnā rokā

Stāv atriebšanās; viņš to izgāzīs

Pār visiem tiem, kas viņa baušļus pārkāpj.

Otrais slepkava.

Tu pats no viņa tiesas neizbēgsi:

Tu lauzi zvērestu, tu nokāvi,

Pie svētā mielasta tu apzvērēji,

Ka cīnīsies par Lenkastera namu.

Pirmais slepkava.

Pie dieva svētā vārda noziegdamies,

Tu lauzi zvērestu; kā nodevējs

Tu nonāvēji sava kunga dēlu…

Otrais slepkava.

Kam biji uzticību zvērējis.

Pirmais slepkava.

Kā drīksti minēt dieva bargos baušļus,

Ko pats tik lielā mērā pārkāpis?

Klerenss.

Kā labā es to visu darīju?

Tik Edvarda, tik mana brāļa labā.

Viņš tādēļ neliks mani nonāvēt;

Šis noziegums tā mani spiež kā viņu.

Ja gribēs dievs, tad atriebsies viņš pats;

Viņš tiesās atklāti. Ak, neņemiet

No viņa rokas varenās šo tiesu!

Viņš nestaigā pa līkumainiem ceļiem,

Kad sodāms tāds, kas viņa dusmas pelna.

Pirmais slepkava.

Kas tevi iecēla par bendes kalpu,

Kad nonāvēji jauno, stalto princi

Plāntedženetu?

Klerenss.

Brāļa mīlestība,

Pats sātans un mans dusmu iekaisums.

Pirmais slepkava.

Tavs nedarbs, tava brāļa mīlestība

Un mūsu pienākums nu aicina

Pie tevis nāves sodu izpildīt.

Klerenss.

Ja brāli mīlat, neienīstiet mani,

Es esmu brālim mīļš un uzticams.

Ja derēti par algu, griezieties

Pie brāļa Glostera: viņš algos jūs

Par manu dzīvību daudz devīgāk

Nekā par nāves vēsti karalis.

Otrais slepkava.

Jūs maldāties, jo Glosters ienīst jūs.

Klerenss.

Ak nē, es esmu viņam mīļš un dārgs.

No manis ejiet turp.

Abi.

Jā, taisni turp.

Klerenss.

Kad mūsu kareiviskais tēvs mūs trīs

Ar uzvarnieka roku svētīja

Un zvērināja, lai cits citu mīlam,

Viņš nedomāja, ka šīs saites irs;

Tik atgādiniet to, un Glosters raudās.

Pirmais slepkava.

Jā, akmeņus: tā mācīja viņš mūs.

Klerenss.

Ak, nepeliet, jo viņš tik labs un lēnīgs.

5 '544

Pirmais slepkava.

Kā asniem sniegs. Jūs sevi maldināt,

Jo viņš mūs sūta nogalināt jūs.

Klerenss.

Tas nevar būt; kad es no viņa šķīros,

Viņš mani apkampa un asarām

Man zvērēja, ka atsvabinās mani.

Pirmais slepkava.

Viņš dara to, jo viņš jūs atsvabina

No zemes verdzības uz debess priekiem.

Otrais slepkava.

Kungs, salīdziniet savu dvēseli

Ar dievu, jums ir jāmirst.

Klerenss.

Draugs, ja tiešām

Šī svētā liesma tavā sirdī deg

Un vēlies, lai ar dievu salīdzinos, —

Kā vari būt tik akls pats pret sevi,

Ka, mani nokaudams, pret dievu karo?

Ak ļautiņi! Tas, kas jums liek to darīt,

Jūs vēlāk ienīdīs šī darba dēļ.

Pirmais slepkava.

Ko būs mums darīt?

Klerenss.

Būs nožēlot, glābt savas dvēseles.

Pirmais slepkava.

Nē, nožēlot ir bābiski un gļēvi.

Klerenss.

Bet nenožēlot — zvēriski un ļauni.

Ja manā vietā būtu kāds no jums

Tā iesprostots un divi slepkavas

Pie viņa nāktu, — vai jūs nelūgtos,

Lai žēlo dzīvību? Kā paši lūgtos,

Tā lūdzos es: ak, taupiet dzīvību!

Mans draugs, tev acīs līdzcietība spīd;

Ja viņas liekulīgi neglaimo, —

Nāc stājies manā pusē, lūdz par mani!

Pat ubagam ir prinča žēl, kas lūdzas.

Otrais slepkava.

Kungs, palūkojiet atpakaļ!

Pirmais slepkava (durdams).

Še tev! Še vēl! Un, ja vēl nebūs diezgan,

Es tevi vīna mucā iemērkšu.

Piojām ar līķi.

Otrais slepkava.

Kāds pārsteidzīgs un briesmīgs noziegums!

Kā Pilāts labprāt rokas mazgātu

No negantīgā slepkavības darba!

Pirmais slepkava ienāk atpakaļ.

Pirmais slepkava.

Ko domā? Kādēļ nepalīdzi man?

Pie joda, teikšu visu Glosteram.

Otrais slepkava.

Kaut varētu tu viņam ziņu nest,

Ka brāli izglābu! — Ņem algu viens!

Man žēl no sirds, ka hercogs nonāvēts.

5*

Projām.

67

Pirmais slepkava.

Man ne; skrej ratā, gļēvais nejēga!

Es mironi tur alā noslēpšu,

Līdz kamēr Glosters viņu aprakt liks.

Tiklīdz būs alga, projām žigli vien:

Kad nāks tas gaismā, slikti būs, nudien!

\

Projām.

OTRAIS CĒLIENS

PIRMĀ aina

Londona. Istaba pilī.

Ieved slimo karali Edvardu; ienāk karaliene Elizabete,

Dorsets, Greijs, Riverzs, Heistingzs, Bakingems un

vēl citi.

Edvards.

Tā, šodien padarīju labu darbu. —

Bet palieciet šai vienībā arvien!

Ik bridi priecas vēsti sagaidu,

Kad mani aicinās mans pestītājs.

Nu mana dvēsele var mierā aiziet

Pie dieva debesīs, jo še virs zemes

Starp maniem draugiem valda atkal miers.

Riverz un Heistingz, sniedziet mīlestībā

Viens otram rokas! Slepens naids lai zūd!

Riverzs.

Man sirds no naida tīra; mīlestību

Ar savu roku svēti apstiprinu.

Heistingzs.

Tā arī es, tik tiešām kā es zvēru!

Edvards.

Nav smieklā ņemams, ko jums ķēniņš teic,

Jo valdnieku visaugstais valdnieks jūs

Par viltu gāzīs kauna un jums liks

Viens otram būt par nāves cēloni.

Heistingzs.

Lai klājas man tik labi nākotnē,

Cik patiesi es zvēru mīlestību!

Riverzs.

Un man tik daudz, cik mīlu Heistingzu.

Edvards.

Tas zīmēts ar uz tevi, karalien,

Uz tevi, Dorset, Bakingem, uz jums, —

Starp jums vēl rūgst vecs naids. Siev, nedusmo

Uz Heistingzu, sniedz viņam roku skūpstīt

Un izturies arvien bez viltības.

Elizabete.

Šurp, Heistingz! Līdzšinējais naids ir aizmirsts.

Uz to lai man un manējiem iet labi!

Edvards.

Nāc, Dorset, apkamp Heistingzu kā draugu!

Dorsets.

Šo mīlestības savstarpējo maiņu

No savas puses neārdīšu vairs.

Heistingzs.

To zvēru arī es.

Apkamp/ to.

Edvards.

Nu apstiprini, Bakingem, šo mieru

Un apkamp karalienes tuvniekus;

Šai vienprātībā jutīšos es laimīgs.

Bakingems

karalienei.

Ja Bakingems jebkad ne mīlestību,

Bet naidu rāda jums un jūsējiem,

Lai soda mani dievs ar naidu tur,

Kur sagaidu visvairāk mīlestības!

Kad man visvairāk drauga vajaga

Un esmu pārliecināts, ka viņš draugs,

Lai viņš man atmaksā ar viltu, naidu

Un krāpšanu. To izlūdzos no debess,

Ja mīlestībā atsaltu no jums!

Apkampj Riverzu un citus.

Edvards.

Šis apsolījums, krietno Bakingem,

Ir tīkams balzams manai slimai sirdij.

Nu trūkst vēl tikai brāļa Glostera,

Lai galīgi šo mieru noslēgtu.

Ienāk Glosters.

Bakingems.

Lūk, krietnais hercogs īstā brīdī klāt.

Glosters.

Mans zemīgs sveiciens jūsu augstībām!

Jums, lielkungi, es vēlu līksmu dienu!

Edvards.

Patiesi, līksma mums šī diena, brāl,

Jo darīts kristīgs darbs: no ķildām — miers,

No naida — mīlestība starp šiem kungiem,

Kas kaislās dusmās naidojās līdz šim.

Glosters.

Jauks, svētīgs darbs, mans kungs un pavēlnieks!

Ja kāds no jūsu cienījamā pulka

Aiz greizām aizdomām vai pārpratuma

Uz mani naidu tur,

Ja netīši vai dusmu iekaisumā

Es esmu kādam pāri darījis,

Par ko viņš dusmo vēl, tad vēlos es

Ar visiem izlīgt draudzībā un mierā;

Naids mana nāve; to es ienīstu

Un vēlos labo ļaužu mīlestību.

Pirms, karalien, no jums es lūdzos miera,

Par ko jums maksāšu ar padevību. ■—

No jums, mans krietnais brālēn Bakingem,

Vai bijis kādreiz slepens naids starp mums? —

No jums, lord Riverz, un no jums, lord Dorset,

Tāpat no jums, lord Greij, — no visiem jums,

Kas lūkojas bez iemesla uz mani

Ar greizām acīm. Grāfi, hercogi!

Es nezinu neviena Anglijā,

Uz ko es vairāk naidu turētu

Kā šonakt dzimis bērns. Tev pateicos,

Mans dievs, ka devi man tik lēnu prātu!

Elizabete.

Sī diena turama uz priekšu svēta;

Lai piešķir dievs, ka naids reiz mitējas!

Es lūdzu, žēlo brāli Klerensu

Un atdod viņam brīvību.

Glosters.

Kā? Kundze,

Vai tādēļ solīju jums uzticību,

Lai mani izsmietu pie karaJa?

Kas nezin to, ka krietnais hercogs miris?

Visi kā sastinguši.

Nav glīti, zoboties par mirušo!

Edvards.

«Kas nezin, ka viņš miris?» Kas tad zin?

Elizabete.

Visžēlīgs dievs, cik pasaule ir Jauna!

Bakingems.

Vai izskatos tik bāls kā citi, Dorset?

Dorsets.

Jā, sārtums visiem izzudis no vaigiem.

Edvards.

Viņš miris? Pavēle bij atsaukta.

Glosters.

Viņš nomira pēc pirmās pavēles,

Ar kuru skrēja spārnots Merkurijs,

Bet atsaukumu nesa kroplis klibs,

Kas atnāca pēc tam, kad viņš bij aprakts,

Dažs labs, ne pus tik uzticams un krietns,

Ne tik daudz asins rads, cik asins kārs, —

Var vairāk noziegties kā nabags Klerenss,

Bet tomēr staigā vēl bez aizdomām!

Ienāk Stenlijs.

Stenlijs.

Kungs karal, žēlastību izlūdzos!

Edvards.

Laid, mana dvēsele ir noskumusi.

Stenlijs.

Es necelšos, pirms nedzirdi, ko lūdzos.

Edvards.

Tad saņem īsi savu lūgšanu.

Stenlijs.

Kungs, taupi manam kalpam dzīvību:

Viņš nonāvēja šodien muižnieku,

Kas pārgalvīgi viņu spīdzinājis.

Edvards.

Šī mēle teica brālim nāves sodu,

Un nu lai viņa vergu apžēlo!

Viņš bija domās noziedzies, ne darbos,

Un tomēr viņa sods bij sūra nāve.

Kas lūdzās viņa dēj? Kas krita ceļos

Un lika pārsteigumu pārdomāt?

Kas runāja par brāļa pienākumu

Un mīlestību? Kas tad ieminējās,

Ka brālis, atstājies no Vorika,

Man nāca palīgā? Kas atcerējās,

Ka viņš man kaujā glāba dzīvību,

Kad Oksfords mani pagāza gar zemi?

Viņš teica man: «Brāl, dzīvo, topi karalis!»

Kas iebildās par to, ka kaujaslaukā

Mēs gulējām līdz nāvei nosaluši

Un viņš ar savām drēbēm mani sedza,

Pats palikdams bez segas saltā naktī?

To visu zvērisks dusmu iekaisums

Bij izdzinis no apstulbušā prāta,

Un it neviens ne zinot nelikās!

Bet, tikko jūsu kalpi dzērumā

Vai pārgalvībā nosit cilvēku

Un izdzēš Kristus līdzību un ģīmi,

Tad klūpat tūdaļ ceļos: žēlo, žēlo!

Un man, kaut netaisni, jums jāpiekrīt.

Bet brāļa labā neteicāt ne vārda

Un pats es, apstulbotais, arī ne.

Vislepnākais no jums ir savā mūžā

Daudz labuma no viņa baudījis,

Bet viņa mūžs nevienam nerūpa.

Es bīstos, dievs, tu atmaksāsi visiem —

Jums, man, kā jūsu ģimenēm, tā manām.

Ved mani projām, Heistingz! Nabags Klerenss!

Karalis, karaliene, Heistingzs, Riverzs, Dorsets un Greijs

aiziet.

Glosters.

Lūk, dusmu augļi! Vai jūs ievērojāt,

Ka karalienes radi nobāla,

Tiklīdz par brāļa nāvi minēju?

Tie musināja karali arvien.

Dievs atriebsies. Bet tagad iesim, kungi,

Pie karaļa un mierināsim viņu.

Bakingems.

Mēs gatavi jums kalpot.

Projām.

OTRA AINA

Pili.

Ienāk Jorkas hercogiene ar Klerensa dēlu un meitu.

Dēls.

Teic, vecmāmiņ, — vai mūsu tētiņš miris?

Hercogiene.

Nē, puisīt!

Meita.

Kam raudi tu un sit vēl sev pie krūtīm?

Kam sauc tu: «Klerenss, nelaimīgais dēls!»

Dēls.

Kam skaties tā uz mums un krati galvu,

Un sauc par sērdieņiem un bāriem mūs?

Hercogiene.

Jūs mani nesaprotat, mīļie bērni.

Es bēdājos, ka karalis ir slims:

Lūk, tas man rūp un nevis tēva nāve;

Jo velti zūdīties par to, kas zudis!

Dēls.

Tad tomēr taisnība, ka tētiņš miris?

Tur vainīgs karalis, mūs' tēvocis.

Dievs viņam atriebsies par tēva nāvi;

Par to es lūgšu viņu katru dien'.

Meita.

Es ari.

Hercogiene.

Cst! Nemelsiet! Jo karalis jūs mīļo;

Jūs savā vientiesīgā nevainībā

Vēl nesaprotat, kas ir vainīgais.

Dēls.

Nē, mīļā vecmāmiņ, es zinu gan;

Jo Glosters, labais tēvocis, man teica,

Ka, karalienes gumdīts, karalis

Ir licis tēvu iemest cietumā.

Viņš ņēma mani klēpī, raudāja,

Man vaigu skūpstīja un sacīja,

Ka varot viņam uzticēt kā tēvam

Un viņš kā bērnu mani mīlēšot.

Hercogiene.

Ak, ļaunums māk zem tiklas sejas slēpties,

Un viltība sev skaistu segu zog!

Viņš ir mans dēls, tamlīdz mans kauns; ak nē,

Viņš nezīda no manas krūts šo viltu!

Dēls.

Tu domā, vecmāmiņ, ka krusttēvs viļ?

Hercogiene.

Jā, puisīt.

Dēls.

Es nedomāju tā. — Klau, kas par troksni?

Ienāk Elizabete visai uz/raukta; Riverzs un Dorsets.

Elizabete.

Ak, kas var liegt man vaimanāt un raudāt,

Gaust nelaimi un pašai sevi mocīt?

Tumšs izmisums ar mani sabiedrojies

Un karu ved ar pašas dvēseli.

Hercogiene.

Ko nozīmē šis mežonīgais skats?

Elizabete.

Jauns cēliens nežēlīgai bēdu lugai:

Mans vīrs, tavs dēls, mums karalis ir miris!

Kam zari zeļ, kad celms jau nokaltis?

Kam nevīst lapas, kurām sulas trūkst?

Kas dzīvot grib — lai raud, kas mirt — lai steidzas,

Lai skumjās dvēseles var spārnos skriet

Un sekot karalim kā pavalstnieki

Uz viņa jauno valsti debess mierā.

Hercogiene.

Pie tavām bēdām daļas man tikpat,

Cik tuvu man tavs krietnais laulāts draugs.

Kad vīrs man mira, remdējos ar to,

Ka dēlos atspīd viņa tīrais veidols.

Nu ļauna nāve abus spoguļus,

Kur viņš bij skatāms, drupās satriekusi;

Greizs stikls vien man pāri palicies,

Kur sev par skumjām redzu savu kaunu.

Kaut atraitne, tu palieci vēl māte,

Vēl paliek bērni tev par iepnecu;

Man nāve vīru atrāva no krūts

Un ņēma abus spieķus, Edvardu

Un Klerensu, no manām vārgām rokām.

Tev bēdu pus tik daudz kā man, un tādēļ

Man sērot divreiz vairāk iemesla.

Dēls.

Tu, krustmāt, neraudi ar mums par tēvu,

Un tādēj mēs ar tevi neraudam.

Meita.

Ja bāru likteņa tev nava žēl, —

Mums ari tavas nelaimes nav žēl.

Elizabete.

Ak, raudās palīgu man nevajag,

Ja manas acis dzemdē tās bez mēra.

Man acīs visi avoti plūst vajā,

Lai tad, kad mēness izsauks paisumu,

Slīkst visa zeme manās asarās.

Ak vai, par manu vīru Edvardu!

Bērni.

Ak vai, par mīļo tēvu Klerensu!

Hercogiene.

Ak vai, par abiem, abi bija mani!

Elizabete.

Kur nu mans vienīgs atbalsts — Edvards? Miris!

Bērni.

Kur mūsu vienīgs atbalsts — Klerenss? Miris!

Hercogiene.

Kur abi mani balsti? Miruši!

Elizabete.

Kur atraitne, kam zaudējums tik liels?

Bērni.

Kur bāreņi, kam zaudējums tik liels?

Hercogiene.

Kur māte ir, kam zaudējums tik liels?

Šo zaudējumu māte esmu es:

Jūs sērojat par vienu, es par abiem.

Šī raud par savu Edvardu, es arī;

Par Klerensu es raudu, viņa ne;

Šie bērni apraud Klerensu, es arī;

Par Edvardu es raudu, viņi ne.

Ak, lej iet savas skumju asaras

Jūs trīs uz mani, trīskārt noskumušu!

Es esmu jūsu bēdu zīdītāja

Un barošu tās savām vaimanām.

Dorsets.

Māt, remdējies, jo dievam nepatīk,

Kad kurn par viņa darbiem. Pasaulē

Mēdz saukt par nepateicīgu ikkatru,

Kas īgnā prātā maksā parādu;

Vēl ļaunāk tad, kad kurn par debess varu,

Kad tā nu ķēnišķīgo parādu

No tevis prasa atpakaļ.

Riverzs.

Kā mātei rūpīgai nu laiks tev domāt

Par princi, savu dēlu. Augstā kundze,

Sauc viņu šurp un liec to kronēt. Skumjas

Ar nomirušo Edvardu grimst kapā;

Prieks zeļ pie dzīvā Edvarda troņa.

Ienāk Gloslers, Bakingems, Stenlijs, Heistingzs, Retklifs.

Glosters.

Mās, pacietiet; mums visiem jāsēro,

Ka mūsu zvaigzne dzisusi, bet skumjas

Neviens nav izdziedējis vaimanām. —

Māt, piedod, tevis nepamanīju, —

Uz ceļiem lūdzu tavu svētību.

Hercogiene.

Dievs svēti tev' ar lēnu, taisnu prātu

Un mīļu, uzticamu, labu sirdi!

Glosters

sānis.

Āmen! Un vecumu liek piedzīvot ar godu.

Tāds mātes svētībām tas resgalis;

Man brīnums, ka šī aizmirsa to teikt.

Bakingems.

No dziļām skumjām piemeklētie prinči

Un kungi! Savstarpēja mīlestība

Lai palīdz nest jums smago bēdu nastu!

Pie tēva mūsu pļaujas laiks ir beidzies,

Lai krājam viņa dēlam jaunu pļauju.

Vēl plaisa, kas šīs lepnās sirdis šķīra,

Nesen kā saistīta un saliedēta,

Mums rūpēties, ka neirst liedējums.

Man šķiet, mazs pavadoņu pulks tūlīt

Lai princi pavada no Ladlovas

Uz Londonu, kur viņu kronēsim.

Riverzs.

Bet kādēļ gribat sūtīt mazu pulku?

Bakingems.

Lord Riverz, ja mēs sūtām lielu pulku,

Sāks apdzijušā vāts no jauna čūlāt;

No tam jo vairāk tādēļ jābīstas,

Ka valsts šai maiņu brīdī vēl bez galvas;

Vēl katrs zirgs pats savus grožus tur

Un savā vaļā skrien, kur ietikās.

Pēc manām domām, jānovērš pie laika

Kā esošās, tā paredzamās briesmas.

Glosters.

Bet karalis ar visiem slēdza mieru!

To gribu turēt ticīgi un stingri.

Heistingzs.

Tā arī es un, ceru, visi citi.

Tak slēgums jauns, un tādēļ jāsargās

No katra nieka, kas var ladīt plaisu,

Un lielā pulkā viegli var kas notikt.

Tādēļ es piebalsoju, Bakingem,

Ka jāsūta pie prinča mazāks pulks.

Stenlijs.

Tam piebalsoju arī es.

Glosters.

Lai notiek tā; un tagad apspriedīsim,

Kam tūdaļ jāpošas uz Ladlovu.

Es ceru, augstās kundzes, šinī lietā

Jus neliegsit mums sava padoma.

Aiziet visi bez Glostera un Bakingema.

Bakingems.

No dieva puses, lai turp iet kas iedams,

Mēs nedrīkstam nekādā ziņā trūkt.

Es ceļā iegrozīšu izdevību,

Kā pārrunāto lietu ievadīt.

Jo karalienes uzpūtīgie radi

No prinča tagad jāattālina.

Glosters.

Mans otrs pats! Mans praviet's, orākuls

Un mana dome! Tavai vadībai

Es, mīļo brālēn, sekošu kā bērns.

Uz Ladlovu! Mēs nedrīkstam tur trūkt.

Abi aiziet.

TREŠA AINA

Iela Londona.

Divi pilsoņi sastapdamies.

Pirmais pilsonis.

Sveiks, kaimiņ, sveiks! Kurp nu tik žiglām kājām?

Otrais pilsonis.

Tev galvoju, ka nesajēdzu pats.

Vai zināt jauno vēsti?

Pirmais.

Karal's miris.

Dievs pasarg, vēsts nav laba; šinīs laikos

Gan reti labas vēstis dzird, bet tagad

Man bail, man bail, nāks bargi juku laiki!

Ienāk treiais pilsonis.

Trešais pilsonis.

Dievs palīdz jums!

Pirmais.

Paldies, un tev tāpat.

Trešais.

Vai taisnība, ka labais karal's miris?

Otrais.

Jā, taisnības par daudz. Dievs stāv mums klāt!

Trešais.

Ai ļautiņi, tad gaidiet vētras laikus!

Pirmais.

Ar dieva palīgu nu valdīs dēls.

Trešais.

Vai zemei, kurā bērns par valdnieku!

Otrais.

Viņš dod mums cerību, ka valdnieks būs.

Līdz pilngadībai valdīs padome,

Un, kad viņš vīra gados nāks, viņš pats;

Tā valdība arvien mums laba būs.

Pirmais.

Tāds laiks jau bija reiz, kad Parīzē

Par karali mums cēla Henriju,

Kas nebija ne pilnu gadu vecs.

Trešais.

Diezin vai bija tā? Ne, mīļie draugi;

Tad valsts bij bagāta ar prātīgiem

Un labiem padomniekiem; karalim

Bij gudri tēvoči par aizbildņiem.

Pirmais.

Nu ar — no tēva un no mātes puses.

v ļ

Trešais.

Gan būtu labāk, ja no tēva vien

Vai ja no tēva nebūtu neviena;

Jo katrs grib vistuvāk būt pie troņa,

Un mums ir jācieš, — dievs lai novērš to!

Ai, hercogs Glosters ir pārlieku bīstams,

Bet karalienes radinieki lepni

Un uzpūtīgi: viņi nedrīkst valdīt,

Tie valdāmi, ja slima valsts grib atspirgt.

Pirmais.

83

Mēs baidāmies par daudz: viss būs vēl labi.

6*

Kad mākon's nāk, tad uzvelk mēteļus;

Kad lapas birst, tad ziema nav vairs tālu;

Kad saule riet, tad visi gaida nakti,

Un agras vētras vēsti bada laikus.

Dievs dos, vēl viss par labu griezīsies,

Bet tas ir vairāk, nekā pelnām mēs.

Otrais.

Patiesi, ļaužu sirdis šausmu pilnas;

Lai runā tu ar kuru runādams,

Tik rūpes vien un bažas dzirdēsi.

Trešais.

To redzam vienumēr priekš maiņu laikiem;

Jo dievišķīga jausma dvēselei

Liek noskārst mums, kad briesmas gaidāmas;

Tā ūdens plūst, kad bargas aukas nāk. —

Viss dieva rokā. — Kurp tad ejat nu?

Otrais.

Mūs tiesnesis pie sevis aicina.

Trešais.

Un mani arī; iesim vienu ceļu.

Visi projām.

CETURTA AINA

Londona. Pili.

Ienāk Jorkas arhibīskaps, jaunais Joikas hercogs,

karaliene Elizabete un Jorkas hercogiene.

Arhibīskaps.

Tie gulējuši nakti Nortemptonā

Un šodien būšot Stonistretfordā;

Un tātad rīt vai parīt būs jau klāt.

Hercogiene.

Ak, princi redzēt ilgojos no sirds;

Viņš būs jau paaudzis, kopš šķīrāmies.

Elizabete.

Nebūt, kā dzirdu. Jorks, mans otrs dēls,

Gandrīz jau viņu pāraudzis.

Jorks.

Jā, māmiņ;

Tak vēlētos, ka neaugtu tik ātri.

Hercogiene.

Bet kādēļ ne, mans puisīt? Augt ir labi.

Jorks.

Nesen man krusttēvs Riverzs sacīja,

Ka augumā es brāli panākšot.

Bet Glosters iebilda: «Mēs redzam dabā,

Ka ļauna zāle ātrāk aug kā labā,» —

Lai mani nesauktu par ļaunu augu,

Man netīk vairs, ka es tik ātri augu.

Hercogiene.

Sī paruna gan maz var zīmēties

Uz to, kas viņu mērķēja uz tevi;

Viņš auga gausi, bija bērnībā

Tik sīks un vārgs, ka pēc šīs parunas

Tam vajadzētu īsti tiklam būt.

Arhibīskaps.

Es, kundze, nešaubos, ka tāds viņš ir.

Hercogiene.

To vēlētos, bet mātei jāšaubās.

Jorks.

2ēl, ka man toreiz neienāca prātā!

Es būtu izzobojis tēvoci

Par viņa augumu vēl kodīgāk.

Hercogiene.

Nu, ko tu būtu teicis, mazo Jork?

Jorks.

Es teiktu: tēvocis tik ātri audzis,

Ka pirmā dienā grauzis garozas,

Kur man vēl otrā gadā nebij zobu.

Ko, vecmāmiņ, tas būtu kodīgs joks!

Hercogiene.

No kā to dzirdēji, mans mīļais bērniņ?

Jorks.

No viņa aukles, vecmāmiņ.

Hercogiene.

Ko? Viņa mira, pirms tu biji dzimis.

Jorks.

Hm! ja no viņas ne, tad nezinu.

Elizabete.

Ej, pļāpīgs zēns! Tu esi nerātnis.

Arhibīskaps.

Par bērnu nedusmojiet, labā kundze.

Elizabete.

Sienām ir ausis.

Ienāk vēstnesis.

86

Arhibīskaps.

Tur nāk kāds vēstnesis. Ar kādām vēstīm?

Vēstnesis.

Ar tādām, ka man grūti izrunāt.

Elizabete.

Ko dara princis?

Vēstnesis.

Sveiks un vesels, kundze.

Arhibīskaps.

Kas vēstāms tev?

Vēstnesis.

Lords Riverzs un lords Greijs, sers Vogans

Ir aizsūtīti gūstā Pamfretā.

Hercogiene.

Kas pavēlēja?

Vēstnesis.

Bakingems un Glosters.

Elizabete.

Par kādu vainu?

Vēstnesis.

Es izteicu jums visu, ko es zinu.

Par ko un kādēļ viņi cietumā,

Es, augstā kundze, nezinu nekā.

Elizabete.

Vai man! Es redzu, mūsu nams sāk grūt!

Ļauns tīģeris kampj nagos biklo stirnu;

Ap nevarīgo, nebīstamo troni

Sāk trakot droši varmācības auka;

Lai valda nāve, posts un slepkavība!

Kā kartē redzu visam beigas es.

Hercogiene.

Jūs ļaunās nemieru un ķildu dienas,

Cik daudz no jums jau manas acis redz!

Par troni cīnoties, man mira vīrs,

Un dēli brīžam cēlās, brīžam krita,

Un es te priecājos par uzvaru,

Te raudāju par nelaimi, — bet tagad,

Kad beidzies karš un uzvara ir mūsu,

Tie apkaro viens otru: brālis brāli

Un īstnieks īstnieku, pats — sevi pašu!

Tu ačgārnais un apstulbotais niknums,

Beidz savu nolādamo kaislību

Vai Jauj man mirt, pirms redzu tavas briesmas!

Elizabete.

Mums jāuzmeklē svētais patvērums.

Nāc, puisīt, nāc! Ardievu, hercogienei

Hercogiene.

Es ari iešu.

Elizabete.

Jums nav iemesla.

Arhibīskaps.

Jā, ejiet, augstība, un paņemiet

Sev visus dārgumus un mantas līdz.

Par drošību jums varu piedāvāt

Šo zīmogu. Lai man tik labi iet,

Cik sirsnīgi jums vēlu labklājību.

Bet labāk pats jūs pavadīšu turp.

Visi projām.

TREŠAIS CELIENS

PIRMĀ AINA

Iela Londonā.

Tauru skaņas. Ienāk princis Edvards, Glosters, Bakingems, kardi-

nāls Baučers, Keitsbijs un vēl citi.

Bakingems.

Sveiks, princi, savās mājās Londonā!

Glosters.

Sveiks, dārgo brālēn, manu domu valdniek!

Jūs dara grūtsirdīgu grūtais ceļš.

Princis.

Ne ceļš, bet nepatikšanas pa ceļam

Man dara viņu pretīgu un grūtu.

Bet kādēļ trūkst še citu tēvoču?

Glosters.

Mans princi, tīrais tikums jūsu gados

Vēl nespēj izprast ļauno pasauli.

Jūs apspriežat ikkatru cilvēku

No viņa ārienes, bet ārējs izskats

Ar sirdi saskan reti vai nekad.

Tie tēvoči, kas trūkst, ir bīstami;

Jūs klausījāties viņu medus vārdos,

Bet nezināt, cik nāvīgi tie dzeļ.

Dievs pasarg jūs no tādiem viltniekiem!

Princis.

No viltniekiem lai mani pasarga,

Bet viņi tādi nav.

Glosters.

Mans princi, lordmērs atnācis jūs apsveikt.

Ienāk Londonas lordmērs ar pavadoņiem.

Lordmērs.

Dievs piešķir laimi jūsu augstībai.

Princis.

Paldies jums, labais lord; paldies jums visiem!

Es cerēju, ka māte pasteigsies

Un līdz ar brāli sagaidīs mūs ceļā.

Kāds gliemezis šis Heistingzs! Kur viņš paliek,

Ka nevēstī, vai viņi nāks vai ne?

Ienāk Heistingzs.

Bakingems.

Patlaban elsdams steidzas labais lords.

Princis.

Sveiks, lord! Kas ir, vai mūsu māte nāks?

Heistingzs.

Nē, jūsu māte līdz ar brāli Jorku

Sev meklē patvērumu svētnīcā,

Aiz kāda iemesla, to zina dievs.

Labprāt man princis būtu nācis līdz,

Bet māte to ar varu atturēja.

Bakingems.

Cik aplamas tās domas! Kardināl,

Vai neraudzīsit viņu pierunāt,

Lai princi Jorku tūdaļ laiž pie brāļa?

Ja viņa liedzas, — Heistingz, ejiet līdz

Un atvediet ar varu viņu šurp.

Kardināls.

Ja manas vājās runas dāvanas

Spēs māti pārliecināt, hercogs Jorks

Būs drīz še klāt; ja neuzklausītu

Tā manu lūgšanos, tad — dievs lai novērš —

Es neaizskaršu svētās tiesības!

Es nevēlētos ne par visu valsti

So grūto noziegumu ņemt uz sevi.

Bakingems.

Ir aplam lūkoties tik tuvredzīgi

Un tiepīgi uz senām ierašām!

Mums jāņem vērā skarbā tagadne;

Nebūt nav aizskarts patvēruma svētums,

Ja princi izvedāt no turienes.

Šis patvērums tik tādiem atvēlams,

Kas viņu lūdz, kam jāglābj dzīvība.

Bet princis — ne viņš aizsardzības lūdzies,

Ne viņš ko noziedzies ar saviem darbiem

Un tādēļ nevar patvērumu baudīt.

Jūs nelaužat nekādas brīvtiesības,

Ja liedzat vietu tam, kam nenākas.

Gan esmu dzirdējis, ka pieaugušie

Pie altāra sev meklē patvērumu,

Bet it nekad, ka bērns to darījis.

Kardināls.

Jūs pierunājāt mani, esmu mierā.

Nu labi, Heistingz, — vai jūs nāksit līdz?

Heistingzs.

Jā, cienīgtēvs!

Bet pasteidzieties, kungi!

Kardināls un Heistingzs projām.

Bet sakiet, tēvoc, — ja mans brālis nāks,

Kur dzīvosim līdz kronēšanas laikam?

Glosters.

Kur jūsu augstībai vislabāk patīk.

Šim brīdim ieteiktu jums Taueru,

Bet vēlāk varat ierīkoties tur,

Kur jūtaties visjautrāk un visdrošāk.

Princis.

Man Tauers, tēvoc, nemaz nepatīk.

Vai Jūlijs Cēzars viņu uzcēlis?

Bakingems.

Jā, viņš šai pilij licis pamatu,

Bet viņa pabeigta daudz gadu vēlāk.

Princis.

Vai rakstos stāv, ka viņš to dibinājis,

Vai uzglabājies tikai valodās?

Bakingems.

Stāv rakstos, labais princi.

Princis.

Man šķiet, ja ari nestāvētu rakstos,

Bet patiesība pastāv dien' no dienas

Un uzglabājas līdz pat pastarai

Kā ļaužu saimes kopīgs mantojums.

Glosters

sānis.

Bērns, pārāk gudrs, nenodzīvo ilgi.

Princis.

Ko teicāt, krusttēv?

Glosters.

Ka slavas darbs bez rakstiem dzīvo ilgi.

Sānis.

Kā senās lugās Netikums, es saistu

Pie viena vārda divējādas domas.

Princis.

Šis Cēzars bija tiešām slavens vīrs;

Ko viņa prāts no varonības smēlās,

To uzrakstīja prāts, lai varonība

Vēl dzīvotu uz augum augumiem.

Pār varoni pat nāvei varas nava:

Kaut dzīvei miris, viņš vēl dzīvo slavā.

Vai zināt, Bakingem, jums teikšu ko?

Bakingems.

Ko, augstais princi?

Princis.

Ja dzīvošu, es gribu Francijā

No jauna iegūt vecās tiesības,

Ja ne, kā kareivis es miršu karā.

Glosters

sānis.

Pēc agra pavasara vasara nav gara.

Ienāk princis Jorks, Heistingzs un kardināls.

Bakingems.

Lūk, arī hercogs Jorks patlaban nāk.

Princis.

Ā, Ričards Jorks! Kā klājas, mīļo brāl?

Jorks.

Kungs karal, labi; tā nu jāsauc jūs.

Princis.

Jā, mīļo brāl, par skumjām tev un mums.

Cik sen kā miris tas, kam pienācās

Šis goda vārds, kurš, viņam mirstot,

Daudz zaudējis no savas godības.

Glosters.

Kā klājas mūsu brājadēlam Jorkam?

Jorks.

Paldies! Ā, tēvoc, jūs nesen man teicāt,

Ka ļaunā nezāle mēdz žigli augt;

Bet brālis tagad mani pāraudzis.

Glosters.

Jā, mīļo Jork.

Jorks.

Un tādēļ viņš ir ļauns?

Glosters.

Nē, mīļo brālēn, tā es nedomāju.

Jorks.

Tad viņu cienāt vairāk nekā mani?

Glosters.

Redz, viņu cienu es kā valdnieku

Un jūs kā savu mīļo radnieku.

Jorks.

Jūs lūdzu, tēvoc, dodiet man šo dunci.

Glosters.

Šo dunci, mazo brālēn? Jā, labprāt.

Princis.

Ko? Brālis ubago?

Jorks.

No labā tēvoča, kurš labprāt dod

Šo mazo dāvanu, ko dot nav žēl.

Glosters.

Es brālēnam vēl vairāk dāvinātu.

Jorks.

Vēl vairāk? Dodiet zobenu vēl klāt.

Glosters.

Labprāt, ja zobens būtu diezgan viegls.

Jorks.

Jūs dāvināt labprāt tik vieglas lietas;

Pie svarīgākām atbildat man «nē».

Glosters.

Jūs nespēsit tik lielu svaru nest.

Jorks.

Nav svarīgs man, ja būtu svars vēl lielāks.

Glosters.

Ko, mazo brālēn? Manus ieročus?

Jorks.

Lai izteiktu jums tādu pateicību,

Par kādu mani saucāt.

Glosters.

Kādu?

Jorks.

Mazu.

Princis.

Mans brālis Jorks sāk runāt pārgalvības,

Bet tēvocis gan mācēs panest to.

Jorks.

Ko? Tēvocis gan mācēs panest mani?

Mans brālis zobojas par jums un mani:

Tādē], ka esmu mazs kā pērtiķis,

Jūs varot mani nest uz muguras.

Bakingems.

Cik apdomīgi asa atjauta!

Lai zobgalība nedzeltu tik ļoti,

Viņš manīgi pats sevi zobo līdz.

Tik jauns un attapīgs, ka jābrīnās.

Glosters.

Vai neiesit uz pili, godāts kungs?

Bet mēs ar Bakingemu palūgsim,

Lai māte sagaida jūs Tauerā.

Jorks.

Ko, brāl, vai iesim mēs uz Taueru?

Princis.

Lords aizbildnis tā vēlas.

Jorks.

Tur nespēšu ne brīdi mierā aizmigt.

Glosters.

No kā jūs baidāties?

Jorks.

No Klerensa;

Tur spoko viņa gars, jo vecmāmiņa

Man sacīja, ka viņš tur nonāvēts.

Princis.

Man nomirušo tēvoču nav bail.

Glosters.

Es ceru, dzīvo arī ne.

Princis.

Kamēr tie dzīvo, ceru, arī ne.

Nāc, mīļo brāl; par viņiem domādami,

Ar grūtu sirdi iesim Tauerā.

Abi prinči aiziet.

Bakingems.

Vai domājat, ka mazais pļāpa Jorks

Nav uzkūdīts no mātes asās mēles?

Cik ļauni māk viņš dzelt un kaitināt!

Glosters.

Es nešaubos; šis zēns ir bīstams puika:

Drošs, manīgs, prātīgs, apķērīgs un pārgudrs,

No papēžiem līdz galvai mātes dabā.

Bakingems.

97

Lai viņi iet! — Tu, Keitsbij, zvērēji

Uz mata pildīt mūsu mājienus

Un neizpaust neviena nodoma;

Tu zini, kā mēs ceļā norunājām.

Ko domā tu? Vai Heistingzs piekritīs,

7 1544

Ka musu labais hercogs iecejams

Sai salā slavenā par karali?

Keitsbijs.

Viņš tēva dēļ tik ļoti mīļo princi,

Ka ne par ko no viņa neatstāsies.

Bakingems.

Un Stenlijs? Vai viņš ļausies pierunāties?

Keitsbijs.

Viņš darīs vienumēr tāpat kā Heistingzs.

Bakingems.

Ej, Keitsbij, izpētī tā iztālēm,

Vai Heistingzs piekrīt mūsu nodomam,

Rīt viņu aicini uz Taueru,

Kur kronēšanas dēļ būs padome.

Ja redzi, ka viņš ļaujas locīties,

Tad saki viņam mūsu iemeslus;

Bet, ja viņš paliek vēss un nepielaidīgs,

Tad izturies tāpat, beidz runu strupi

Un paziņo par viņa domām mums:

Rīt noturēsim slepenpadomi,

Kur būsi sevišķi mums vajadzīgs.

Glosters.

Nes viņam sveicienu un pasaki,

Ka viņa ienaidniekiem Pamfretā

Rīt laidīs asinis; aiz liela prieka

Par šādu labu vēsti var mans draugs

Dot Šora kundzei vienu skūpstu vairāk.

Bakingems.

Ej, mīļo Keitsbij, dari to ar prātu.

Keitsbijs.

Jā, labie lordi, būšu uzmanīgs.

Glosters.

Vai nāksi pateikt mums, pirms ejam gulēt?

Keitsbijs.

Jā, katrā ziņā, kungs.

Glosters.

Tu atradīsi Krozbijā mūs abus.

Keitsbijs aiziet.

Bakingems.

Ko tad, ja Heistingzs nepiekritīs mums?

Glosters.

Tad galvu nost; draugs, tā tam jānotiek.

Kad kļūšu karalis, tev piekritīs

Herforda grāfiste ar visām mantām,

Kas piederēja brālim — karalim.

Bakingems.

Es atsaukšos uz jūsu solījumu.

Glosters.

Šo solījumu pildīšu labprāt.

Nu iesim vakariņās, un pēc tam

Mēs izplānosim visu sīkumos.

Aiziet.

OTRĀ AINA

Lorda Heistingza nama priekšā.

Ienāk vēstnesis.

Vēstnesis.

Kungs, atveriet!

Heistingzs

Iekšpusē.

Kas klauvē tur?

7* 99

Vēstnesis.

Vēstnesis no lorda Stenlija.

Ienāk Heistingzs.

Heistingzs.

Cik pulkstenis?

Vēstnesis.

Taisni četri.

Heistingzs.

Tavam kungam,

Kā liekas, nenāk miegs šais garās naktis.

Vēstnesis.

Tā jādomā no mana sakāmā.

Vispirms viņš liek jūs sveicināt.

Heistingzs.

Un tad?

Vēstnesis.

Un tad liek teikt: viņš sapņojis, ka kuilis

Tam rāvis bruņu cepuri no galvas,

Bez tam, ka turot divas padomes,

No kurām pirmajā var nospriest to,

Kas otrajā jums abiem jānožēlo.

Viņš grib nu zināt, vai jums nepatīk

Ar viņu kopā jāt uz ziemeļiem

Un bēgt no briesmām, kādas paredz viņš.

Heistingzs.

Ej atpakaļ pie kunga; pasaki,

Lai nebaidās no šķirtām padomēm:

Viņš pats un es — mēs piederam pie vi

Un otrajā būs Keitsbijs, mūsu draugs,

Un tātad nevar notikt it nekas,

Par ko mēs nedabūsim laikā zināt.

Nav bailēm iemesla; man brīnums liels,

Ka viņš tik lētticīgs un svaru liek

Uz tukšiem murgiem nemierīgā miegā.

No kuiļa bēgdami, pirms kuilis uzbrūk,

Mēs kuili tracinām, lai dzenas pakaļ

Un medī tur, kur pats nav domājis.

Teic manā vārdā, lai tavs kungs nāk šurp

Un līdz ar mani iet uz Taueru:

Gan redzēs viņš, cik laipns būs šis kuilis.

Vēstnesis.

Es eju, kungs, un teikšu viņam tā.

Proļām.

Ienāk Keitsbijs.

Keitsbijs.

Jums vēlu labu rītu, cienīts kungs!

Heistingzs.

Un jums tāpat. — Tik agri jau uz kājām?

Vai grīļojošā valstī kas no jauna?

Keitsbijs.

Patiesi, mūsu valsts sāk grīļoties

Un drīzāk nestāvēs uz drošām kājām,

Pirms Ričards neuzstāsies tai par galvu.

Heistingzs.

Par galvu? Gribi teikt: par karali?

Keitsbijs.

Jā, kungs.

Heistingzs.

Lai drīzāk krīt šī galva man no pleciem,

Pirms atrauj valsti likumīgai galvai.

Vai zināms tev, ka tā viņš tiešām vēlas?

Keitsbijs.

Jums galvoju; turklāt viņš pārliecināts,

Ka neliegsit tam sava pabalsta,

Un tādēļ viņš jums sūta prieka vēsti,

Ka šinī pašā dienā Pamfretā

Mirs karalienes radi, jūsu skauģi.

Heistingzs.

Nav iemesla par šādu vēsti sērot,

Jo viņi vienumēr man stājās ceļā.

Bet nodot balsi Ričardam par labu

Un troņa īstam mantniekam par ļaunu, —

Dievs liecinieks, tas nenotiks nekad.

Keitsbijs.

Dievs piešķir jums joprojām tādu prātu.

Heistingzs.

Pēc gada es vēl pasmiešos par tiem,

Kas apmeloja mani karalim,

Un kuru bēdu lugu tagad redzu,

Vai zini, Keitsbij?

Keitsbijs.

Ko, mans kungs?

Heistingzs.

Pirms četrpadesmit dienas kļūstu vecāks,

Vēl aizbrauks dažs, kas domāt nedomā.

Keitsbijs.

Ir neģēlīgi, mīļo Heistingz, mirt,

Kad ļaunu neparedz, ne nāvi gaida!

Heistingzs.

Tas tiešām briesmīgi! To piedzīvo

Nu Riverzs, Vogans, Greijs un piedzīvos

Dažs labs, kas jūtas drošs kā tu un es.

Un ko, kā pats tu zini, hercogs Glosters

Un Bakingems jo augstā cieņā tur.

Keitsbijs.

Jā, viņi abi tur jūs augstā cieņā.

Sānis.

Drīz uzdurs jūsu galvu tilta galā.

Heistingzs.

To zinu; esmu arī pelnījis.

Ienāk lords Stenlijs.

Ā, draugs! Kur jūsu medinieka duncis?

No kuiļa bail, un ieroču nav klāt!

Stenlijs.

Jums vēlu labu rītu, mani kungi!

Jūs smejaties? Pie svētā krusta zvēru,

Man nepatīk šīs šķirtās padomes.

Heistingzs.

Tev zvēru, visā manā mūžā nav

Man dzīvība tik dārga bijusi

Kā taisni nu; ja nejustos tik drošs,

Vai būtu gan tik bezbēdīgs un jautrs?

Stenlijs.

Kā lordi, kuri sēž nu Pamfretā,

No mājām izgāja ar jautru prātu

Un apziņu, ka stāvoklis tiem drošs;

Un, tiešām, rūpēm nebij iemesla.

Bet, lūk, cik ātri diena apmācās!

Man rūp šie pēkšņie dusmu untumi:

Lai pašķir dievs, ka baiļojos par velti!

Ko, vai uz Taueru? Ir laiks jau iet.

Heistingzs.

Es iešu līdz. Vai zināt, šodien lordi,

Ko minējām patlaban, zaudēs galvas.

Stenlijs.

Kas zīmējas uz uzticību tronim, —

Tad sūdzētāju cepures daudz vairāk

Ir bīstamas kā apsūdzēto galvas.

Bet tagad iesim, lord.

Ienāk herolds.

Heistingzs.

Tik ejiet turp;

Es sekošu, bet vispirms jārunā

Ar krietno vīru šo.

Stenlijs un Keitsbijs aiziet.

Kā klājas?

Herolds.

Jau labāk tādēļ vien, ka cienīts kungs

Par mani apvaicājas.

Heistingzs.

Varu teikt,

Ka nu man labāk iet kā viņureiz,

Kad mani satiki šepat, jo tad

Es gāju cietumā uz Taueru,

Bet tagad mirst — to paturi pie sevis —

Tie mēlneši no karalienes sugas,

Tie paši, kuri mani apmeloja;

Mans stāvoklis nu drošāks kā jebkad.

Herolds.

Dievs uztur jums šo stāvokli arvien!

Heistingzs.

Paldies! Še, dzer uz manu veselību!

Met viņam savu maku.

Herolds.

Jums pateicos no sirds.

Projām.

Ienāk priesteris.

Priesteris.

Man prieks, ka redzu jūsu godību.

Heistingzs.

Jums tencinu. Nesen man pakalpojāt,

Par ko jums esmu parādā līdz šim;

To sestdien gribu atlīdzināt jums.

Ienāk Bakingems.

Bakingems.

Ko? Heistingzs sarunās ar priesteriem?

Jums grēkus sūdzēt nav vēl vajadzīgs,

Bet jūsu draugiem gan tur, Pamfretā.

Heistingzs.

Šo svēto tēvu ieraugot, patiesi

Man nāca prātā viņu liktenis.

Vai iesit jau uz Taueru?

Bakingems.

Jā, kungs; bet ilgi nepalikšu tur:

Es nākšu agrāk atpakaļ kā jūs.

Heistingzs.

Varbūt tur palikšu uz pusdienām.

Bakingems

sānis.

Uz vakariņām ar, vēl nezini.

Tad varam iet.

Heistingzs.

Jums gatavs pakalpot.

Abi projām.

TREŠA AINA

Pamfretas pils priekšā.

Ienāk Ričards Retklils ar sargiem, kuri ved Riverzu, Greiju un

Voganu uz soda vietu.

Retklils.

Nu vediet cietumniekus prom!

Riverzs.

Ser Ričard Retklif, ļauj vēl vārdu bilst.

Tu redzēsi nu mirstam pavalstnieku,

Kas mīl līdz nāvei savu valdinieku.

Greijs.

Lai princi sarga dievs no jūsu vilkšņas,

No asins suņa nelietīgās sugas!

Vogans.

Nāks laiks, kad jūs par sevi vaimanāsit.

Retklils.

Nu ejiet, jūsu dzīves laiks ir beidzies.

Riverzs.

Ak Pamfreta! Tu asiņainais cietums!

Tu goda vīru kaps un nāves ēna!

Še, tavu mūru noziedzīgās telpās,

Uz nāvi Ričards Otrais notiesāts;

Šīs briesmu vietas kaunu vairodams,

Tu dzersi mūsu nevainīgās asinis.

Greijs.

Mums krīt uz galvas Margaritas lāsts

Par to, ka skatījāmies vienaldzīgi,

Kad Ričards viņas dēlu nokāva.

Riverzs.

Lāsts zīmējas tikpat uz Heistingzu,

Uz Bakingemu un uz Ričardu.

Dievs augstais, klausi viņas lūgšanu

Un atriebies reiz tiem, kā tagad mums!

Bet saudzi māsu, saudzi viņas dēlus

Un apmierinies mūsu asinīm,

Jo tās, kā zini, nevainīgi plūst!

Retklils.

Prom! Jūsu nāves stunda situsi.

i

Riverzs.

Nāc, Greij! Nāc, Vogan, apkampsimies!

Ardiev', līdz atkal tiksimies tur augšā.

Visi proļām.

CETURTA AINA

Londona. Tauera pilī.

Ienāk Bakingems, Stenlijs, Heistingzs, llijas bīskaps, Retklils,

Lavels līdz ar citiem un ieņem vietas.

Heistingzs.

Mums tagad jānospriež par kronēšanu,

Un tādēj sakiet, kungi, dieva vārdā,

Kad noliksim šo svētsvinīgo dienu.

Bakingems.

Vai lielai svētku dienai viss jau gatavs?

Stenlijs.

Vēl atliek tikai laiku apzīmēt.

Ilijs.

Tad rītu, kā man šķiet, būs īstais laiks.

Bakingems.

Kas zin, ko teiks lords aizbildnis par to?

Kas pazīst viņa sirdsdomas vislabāk?

Ilijs.

To, domāju, vislabāk zināt jūs.

Bakingems.

Viens otra sejas pazīstam, bet sirdis —

Viņš pazīst manu tik, cik jūsu es,

Es viņa tik, cik manu sirdi jūs.

Jūs, Heistingz, bijāt draudzīgi ar viņu.

Heistingzs.

Man jāatzīst, ka viņš man labvēlīgs,

Bet kronēšanas lietā neesmu

Vēl viņu vaicājis, un pats viņš arī

Nav teicis man, kāds viņa žēlīgs prāts.

Bet noteiciet jūs, mani kungi, laiku,

Es balsošu par hercogu, jo viņš,

Kā drīkstu cerēt, neņems ļaunā to.

Ienāk Glosters.

Ilijs.

Lūk, īstā brīdī hercogs pats ir klāt.

Glosters.

Labrīt jums visiem! Šorīt aizgulējos;

Tak ceru, ka ar savu prombūtni

Es nebūšu vēl aizkavējis darbus,

Kas jāizšķir, kad pats es esmu klāt.

Bakingems.

Ja nebūtu jūs nākuši kā saukti,

Tad Heistingzs jūsu lomu uzņemtos

Un būtu devis balsi jūsu vietā.

Glosters.

Par Heistingzu neviens nav pārgalvīgāks.

Viņš manas domas zin un mani mīļo.

Lord īlij, būdams Houlbenā, nesen

Es redzēju tur skaistas zemenes.

Vai nevarat man atsūtīt no tām?

Ilijs.

Tūlīt, mans kungs, es likšu atnest jums.

Glosters.

Uz vienu vārdu, brālēn Bakingem.

Runā ar v;ņu sānis.

Par mūsu lietu Keitsbijs runājis

Ar Heistingzu, bet kungs tik stūrgalvīgs,

Ka drīzāk savu galvu zaudēšot,

Pirms atļaušot, ka viņa kunga dēlam

Kāds atņem tiesības uz angļu troni.

Bakingems.

Uz brīdi izejiet, es sekošu.

Glosters un Bakingems iziet.

Stenlijs.

Vēl kronēšanas diena nenoteikta;

Bet rīt, man šķiet, būs pārāk piepeši;

es neesmu vel laga sataisījies

Un vēlētos, ka dienu atliktu.

Bīskaps lliļs nāk atpakaļ.

Ilij s.

Kur protektora kungs? Pēc zemenēm

Jau aizsūtīju.

Heistingzs.

Viņa augstība

Ir šodien vēlīgā un laipnā prātā;

Būs laikam noticis kas patīkams,

Ka viņš tik jautri labu rītu dod.

Neviena nezinu, kurš māk tik maz

No citiem savas jūtas slēpt: kas sirdī,

Tas tūdaļ nolasāms no viņa sejas.

Stenlijs.

Ko vērojāt jūs šodien viņa sejā,

Kas dod jums iespēju par sirdi spriest?

Heistingzs.

Ka ne uz vienu netur ienaidu,

Jo citādi tas būtu redzams vaibstos.

Glosters un Bakingems nāk atpakaļ.

Glosters.

Es lūdzu, sakiet man — ko pelna tie,

Kas nāvi grib man nest ar velna zintīm

Un ļaunu burvību, kas manu miesu

Ar savu pekles mākslu nobendē?

Heistingzs.

Jūs karsti mīlēdams, es iedrošinos

Vispirmais izteikt savu spriedumu:

Lai kas tie būdami, tie pelna nāvi.

Glosters.

Lai jūsu acis redz šo nedarbu:

Nu palūkojiet, kā es esmu apburts!

Kā vītis zars, man roka izģindusi.

Es saku jums, ka Edvarda sieva,

Šī nelietīgā burve, saziņā

Ar nekaunīgo ielasmeitu Šoru

Ir vainīgas pie manas slimības.

Heistingzs.

Ja tas ir viņu darbs, tad, cienīts kungs …

Glosters.

Jā! Sasodīto burvju aizbildnis,

Vēl saki «jā»? Tu esi nodevējs!

Es saku, galvu viņam nost! Še zvēru,

Ka nebaudu neviena kumosa,

Pirms neredzu šo galvu! Lavel, Retklif, —

Jūs pielūkojiet, lai tas padarīts!

Kas mani mīlu tur, lai seko man!

Aiziet visi bez Heistingza, Lavela un Retklifa.

Heistingzs.

Ak vai! ak vai! ne man, bet Anglijai!

Es, aplamnieks, vēl varēju to novērst,

Jo Stenlijs sapņoja, ka meža kuilis

Tam rāvis bruņu cepuri no galvas,

Bet es par viņu smējos, liedzos bēgt.

Trīsreiz man šodien klupa jājams zirgs,

Un, ieraudzījis Taueru, viņš krāca

Un slējās stāvus, it kā negribētu

Nest mani šurp, uz laužu kautuvi.

Ak, nu man pašam vajag garīdznieka,

Ar ko es pirmīt runāju; man žēl,

Ka stāstīju ar tādām gavilēm

Par manu skauģu nāvi Pamfretā.

Ak Margarita! Tavi smagie lāsti

Nu krīt uz manu nelaimīgo galvu.

Retklifs.

Nu žiglāk, kungs, bez gariem pātariem!

Laiks iet pie pusdienas, un hercogs gaida

Uz jūsu galvu; sūdziet grēkus īsi!

Heistingzs.

Cik ātri paiet ļaužu žēlastība!

Un tad nereti viņu kārojam

Daudz vairāk nekā dieva žēlastību.

Kas cer uz ļaudīm, cerības liek vējā;

Tāds līdzīgs iereibušam kuģniekam,

Kurš mastā uzrāpies: ikkatrs grūdiens

Var viņu iegāzt tumšā dzelmju klēpī.

Lavels.

Nav laika vairs; par velti vaimanāt!

Heistingzs.

Tu asins kārais Ričard! Anglija,

Tu nelaimīgā zeme! Pareģoju

Tev tādus briesmu laikus, kādus vēl

Šī bēdu pasaule nav redzējusi!

Nu iesim turp, kur nāve mani gaida;

Drīz jāmirst arī tiem, kas tagad smaida.

Projām.

PIEKTĀ AINA

Pie Tauera mūriem.

Ienāk Glosters, Bakingems vecās, rūsainās bruņās un loti ērmotā

apģērba.

Glosters.

Vai māki, brālēn, trīcēt, sarkt un bālēt,

Pusvārdā pēkšņi apraut valodu,

Tad atkal sākt un atkal aizrauties,

It kā aiz bailēm būtu prātā jucis?

Bakingems.

He! darīšu kā aktier's bēdu lugā,

Kas runā, skatās atpakaļ un sāņus,

Trīc, uztraucas, kad salmiņš pakust,

Un visur redz tik aizdomas un briesmas.

Man šausmu vaibsts arvien tāpat pie rokas

Kā liekuļoti smiekli, un šī māksla

Ir gatava jums katru brīdi kalpot

Un manai viltībai sniegt pabalstu.

Vai Keitsbijs aizgājis?

Glosters.

Viņš nāk jau atpakaļ ar lordmēru.

Ienāk lordmērs un Keitsbijs.

Bakingems.

Vai zināt, lordmēr . ..

Glosters.

Kas notiek tur uz tilta?

Bakingems.

Klau, bungas!

Glosters.

Keitsbij, palūko no vaļņa!

Bakingems.

Jūs, lordmēr, likām tādēļ aicināt. ..

Glosters.

Nāk ienaidnieki: sargies, bruņojies!

Bakingems.

113

Mūs sargās dievs un mūsu nevainība.

8 1544

Glosters.

Par velti bīstamies: nāk mūsu draugi.

Ienāk Retklils un Lavels un nes Heistingza galvu.

Lavels.

Lūk, Heistingza — šā nodevēja galva;

Viņš likās uzticams, bet bija bīstams.

Glosters.

Viņš bija man tik mīļš, ka nu man jāraud;

Es viņu turēju par godīgāko

No visām dvēselēm šai pasaulē;

Viņš bija mana grāmata, kur mēdzu

Sirds slepenākās domas ierakstīt.

Viņš netikumu pušķoja tik grezni

Ar maldinošu tiklību, ka viņš,

Ja nemin satiksmi ar Šora kundzi,

Līdz šim bij gluži tīrs no aizdomām.

Bakingems.

Viņš bij visslepenākais nodevējs,

Kāds dzīvojis jebkad. — Tad dzirdiet, lordmēr:

Jums prātā nenāktu, jūs neticētu,

Ja dievs mūs nebūtu no nāves glābis,

Lai paši varētu to apliecināt:

Valsts padomē šis velna nodevējs

Bij nodomājis šodien slepkavību

Un gribēja mūs abus divus nokaut.

Lordmērs.

Ko? Vai patiesi?

Glosters.

Vai mēs gan esam pagāni vai turki?

Vai būtu tā bez likuma un tiesas

Tik drīz ar nāvi viņu sodījuši,

Ja pārliecīgās briesmas, zemes miers

Un mūsu personīgā drošība

Mūs spiestin nespiestu uz bargo tiesu?

Lordmērs.

Dievs uztur jūs! Viņš nāvi pelnījis,

Un jūsu žēlastība dara pareizi.

Bakingems.

Tak mūsu nodoms nebij, ka viņš mirst,

Pirms nākat jūs un paši visu redzat;

Bet mūsu draugu padevīgais straujums

Mums izjauca šo nodomu; ja ne,

Tad dzirdētu jūs paši savām ausīm,

Kā runā viņš un baiļi atzīstas

Par nozieguma nolūku un veidu.

Jūs varētu to izteikt pilsoņiem,

Jo citādi var viņi pārprast mūs

Un nodevēja nāvi nožēlot.

Lordmērs.

Man jūsu vārds, tikpat kā būtu pats

To visu dzirdējis un redzējis;

Un nešaubieties, godājamie lordi:

Es izskaidrošu visu pilsoņiem,

Ka jūsu darīšanai taisnīgs pamats.

Glosters.

Mēs lūdzām, cienīts kungs, jūs tādēļ šurp,

Ka nevēlamies ļaunās runās nākt…

Bakingems.

Bet nācāt mūsu nolūkam par vēlu;

Tad lieciniet, ko dzirdējāt no mums.

Tamlīdz ardievu, cienīts mēra kungs!

8*

Lordmērs aiziet.

115

Glosters.

Tu, brālēn, steidzies, seko lordmēram,

Kas taisnā ceļā iet uz ģildes māju.

Tur izdevīgā brīdī jāizpauž,

Ka Edvarda zēni — bandu bērni;

Ka Edvards notiesājis pilsoni,

Kas teicis, viņa dēls reiz mantos kroni:

Ar to viņš apzīmējis savu namu,

Kas saucies tā pēc izkārtnes uz durvīm;

Teic, cik viņš netikls ir un negausīgs;

Ka kārībās, pēc maiņas dzīdamies,

Ne viņu sievas taupījis, ne meitas,

Ne kalpones, ar vārdu, it nevienu,

Ko viņa kārā acs un kaislā sirds

Sev vēlējās par laupījumu iegūt.

Ja vajag, virzi mani pašu tuvāk;

Tu vari teikt: kad mana māte nesa

So negausīgo Edvardu zem sirds,

Tad Jorks, mans krietnais tēvs, bij Francij

Un, laiku apsverot, viņš atradis,

Ka bērns nav viņa, ko ikviens jau zin

No tā, ka viņa sejas pantos nav

Nekādas līdzības ar hercogu,

To mini aplinkus, ar apdomu,

Jo mana māte dzīvo vēl, kā zini.

Bakingems.

Es runātāja lomu izrādīšu tā,

It kā šī zelta alga, kādēļ cīnos,

Man pašam pienāktos. Uz redzēšanos!

Glosters.

Ja izdodas, ved tos uz Bēnārpili,

Kur būšu augsi mācītu bīskapu

Un cienīgtēvu svētā sabiedrībā.

Bakingems.

Es eju, un ap pulksten trim vai četriem

No ģildes nama gaidi jaunas vēstis.

Aiziet.

Glosters.

Ej, Lavel, pasaki, lai doktors Šovs …

Keitsbijam.

Un tu, lai pāters Penkers ierodas

Pēc brītiņa pie manis Bēnārā.

Lavels un Keitsbijs aiziet. Glosters viens pats.

Un tagad gribu sarīkot, lai slepen

Klerensa bērnu aizgādā no acīm,

Un stingri noteikt, lai pie abiem prinčiem

Neviena cilvēka vairs nelaiž klāt.

Aiziet.

SESTĀ AINA

Iela Londonā.

Ienāk rakstvedis ar papīru rokā.

Rakstvedis.

Šis raksts, lūk, apsūdz labo Heistingzu.

Šai rūpīgā un glītā rokrakstā

To lasīs šodien Pāvilbaznīcā.

Bet palūko, cik brīnišķi tas saistās:

Es vakar vēlu dabūju šo rakstu;

Vienpadsmit stundas bija man ko rakstīt,

Un, rakstu sastādot, bij vajadzīgs

Ne mazāk laika; tak priekš piecām stundām

Vēl Heistingzs dzīvoja bez aizdomām,

Sveiks, neaizskarts un nenopratināts.

Tu Jaunā pasaule! Kas ir tik muļķis

Un nesaprot, ka viļ mūs, acīm redzot,

Un kas tik drošs, ka runāt drīkst, ko redz?

Ai, pasaulei būs bojā iet aiz kauna,

Ka klusu ciešot jāredz tik daudz ļauna!

Projām.

septītā aina

Bēnāra pils pagalmā.

Glosters un Bakingems nāk viens otram pretī.

Glosters.

Kā iet? Kas ir? Ko saka pilsoņi?

Bakingems.

Pie svētās dieva mātes! Pilsoņi

Ir gluži mēmi, nesaka ne vārda.

Glosters.

Vai minēji, ka mana brāļa zēni

Ir bandu bērni?

Bakingems.

Jā! Vēl piebildu

Par derībām ar skaisto Lūciju,

Par precībām ar franču princesi,

Par viņa nepildāmo miesas kāri,

Par uzmācību pilsētnieku sievām,

Par viņa varmācīgo raksturu;

Ka pats viņš bandu bērns, jo kļuvis ieņemts,

Kad tēva nebij mājās, un ka viņš

Nebūt nav tēvam līdzīgs, bet ka jūs

Uz mata esat tēva krietnais veidols

Kā augumā, tā taisnā goda prātā;

Vēl iztēloju jūsu uzvaras

Un veiklo kara mākslu skotu karos,

Sirds tiklību un prāta pazemību.

Tā nepalika neminēts nekas,

Kas likās derīgs mūsu nolūkam.

Kad skaistā runa virzījās uz beigām,

Es uzsaucu: kam zemes labums rūp,

Lai sauc: «Sveiks Ričards, angļu karalis!»

Glosters.

Un viņi sauca ar?

Bakingems.

Dievs stāv man klāt, tie neteica ne vārda;

Kā tēli nedzīvi, kā mēmi stabi

Tie lūkojās cits citam bālās sejās.

To redzēdams, es sāku viņus rāt

Un uzstājos, lai lordmērs izskaidro,

Ko nozīmē šī stūrā klusēšana.

Viņš teica, tauta esot ieradusi,

Ka valdes rakstvedis uz viņu runā.

Tad liku viņam visu atkārtot.

Viņš nepiebilda vārdiņa no sevis,

Bet tikai: «Hercogs saka, hercogs pavēl tā!»

Kad viņš bij beidzis, zāles dibenā

Kāds ducis manu laužu sāka klaigāt;

Tie vicināja cepures un sauca:

«Lai dzīvo Ričards, angļu karalis!»

Šo izdevību izlietodams, teicu:

«Paldies jums, krietnie pilsoņi un draugi!

Šie vispārīgie prieka saucieni

Dod liecību, cik prātīgi jūs esat

Un cik jums Ričards mīļš.» Ar to es beidzu

Un nācu šurp uz pili.

Glosters.

Mēmie stabi!

Tie negribēja runāt?

Bakingems.

Nē, mans kungs.

Glosters.

Vai lordmērs nāks ar amatbiedriem šurp?

Bakingems.

Jau lordmērs klāt. Bet izrādieties kautrīgs

Un liecieties no viņiem krietni lūgties.

Jūs ņemiet divus garīdzniekus līdz

Un turiet rokā lūgsnas grāmatu.

Tā jūs man dosit labu iemeslu

Tad pūļa priekšā svēti pātarot.

Tak nepielaidieties tik drīz, bet dariet

Kā meitiet's: sakiet vienmēr «nē» un ņemiet.

Glosters.

Ja mācēsi tā viņu vārdā runāt,

Kā es par sevi atbildu ar «nē»,

Tad droši izdosies, kā vēlamies.

Bakingems.

Jau lordmērs klauvē; ejiet žigli augšā!

Glosters aiziet.

Ienāk lordmērs, pilsētas vecākie un pilsoņi.

Bakingems.

Jūs sveicu, kungi! Veltīgi še gaidu;

Kā liekas, hercogs nelaiž klāt neviena.

Keitsbijs iznāk no pils.

Bakingems.

Nu, Keitsbij? Ko tad hercogs lika teikt?

Keitsbijs.

Viņš lūdz jūs atnākt rīt vai citu dien',

Jo viņš ar diviem dievbijīgiem mūkiem

Ir nogremdējies svētās pārdomās

Un negrib savās klusās lūgšanās

Ar pasaulīgām lietām traucēties.

Bakingems.

Ej, Keitsbij, atpakaļ pie hercoga

Un teic, ka lordmērs, pilsoņi un es

Ar viņa augstību grib pārrunāt

Par lietām svarīgām, kas zīmējas

Uz valsti, visas zemes labklājību.

Keitsbijs.

Tūlīt es vēstīšu, kā pavēlat.

Projām.

Bakingems.

Nu, lūk, milord, šis princis nav vis Edvards;

Viņš nevalstās pa mīkstiem atzveltņiem,

Bet guļ uz ceļiem karstās lūgšanās;

Viņš nelīksmo ar prieka meitu pāri,

Bet diviem garīdzniekiem grēkus sūdz;

Ne gulēdams viņš kūtro miesu baro,

Bet, dievu lūgdams, dvēseli grib glābt.

Ak, kāda laime būtu Anglijai,

Ja dievbijīgais princis uzņemtos

Sīs zemes virsvaldību; tomēr baidos,

Ka nevarēsim viņu pierunāt.

Lordmērs.

Lai pasarg dievs, ja viņš mums atbild «nē».

Bakingems.

Bet baidos, ka tā būs.

Keitsbijs nāk atpakaļ.

Bakingems.

Ko jūsu kungs mums lika atbildēt?

Keitsbijs.

Viņš brīnās, kādēļ tik daudz pilsoņu

Ir atnākuši šurp ar viņu runāt

Un viņa augstībai nekas nav vēstīts.

Viņš baidās, ka jums prātā nav kas ļauns.

Bakingems.

Mans augstais brālēns mani skumdina

Ar nepelnītām aizdomām. Pie debess!

Mēs nākam padevīgā mīlestībā;

Ej atpakaļ un saki viņam tā.

Keitsbijs aiziet.

Kad ticīgs cilvēks svētās lūgšanās

Uz augšu raida savas nopūtas,

Tad grūti viņam atrauties no tām,

Jo dieva lūgums dvēselei tik salds!

Glosters parādās uz balkona starp diviem bīskapiem;

Keitsbijs nāk atpakaļ.

Lordmērs.

Lūk, tur viņš nāk starp diviem bīskapiem.

Bakingems.

Starp diviem tikumības pīlāriem,

Kas viņu atbalsta, lai neklūp kājas.

Tam rokā lūgsnas grāmata — īsts krāšņums,

No kā var pazīt dievbijīgu sirdi. (Giosteram.)

Tu lielais Plāntedženet! Augstais princi!

Griez ausi vēlīgi uz to, ko lūdzam,

Un piedod žēlīgi, ka traucējam

No lūgšanām un svētām pārdomām!

Glosters.

Mans labais kungs, jums nav ko atvainoties,

Bet piedošanu jālūdz man no jums

Par to, ka, savam dievam nododamies,

Tik ilgi liku gaidīt saviem draugiem.

Ko jūsu žēlastība vēlētos?

Bakingems.

To pašu vēlas dievs tur debesīs

Un visi goda vīri mūsu zemē.

Glosters.

Man bail, ka esmu izdarījis ko,

Kas nav pa prātam mūsu pilsoņiem,

Un nu jūs nākat man šo vainu pārmest.

Bakingems.

Tā ir; mēs lūdzam jūsu augstību

So kļūdīšanos atkal izlabot.

Glosters.

Vai veltīgi gan esmu kristīgs cilvēks?

Bakingems.

Tad dzirdiet: jūsu kļūdīšanās tā,

Ka karaliskais sēdeklis, valsts tronis,

Sis jūsu tēvu valdonīgais amats

Un slavas mantojums, ko liktenis

Jums nolēmis un dzimums piešķīris, ■—

Aiz jūsu lēnības un pieļāvības

Nāk neīstnieka palaidnīgās rokās.

Par zemes labklājību rūpēdamies,

Mēs jūsu domas modinām no snaudas;

Jo mūsu sala slavenā tik slima,

Ka nespēj lietot savus locekļus;

Tai seja izķēmota kauna rētām,

Un karaliskais celms, kas uzpotēts

Ar nekrietniem un nederīgiem zariem,

Grimst neslavā un aizmirstības tumsā;

Un tādēļ lūdzam jūsu augstību

Ņemt zemes virsvaldību savās rokās

Nevis kā vietnieks, uzraugs, aizbildnis

Un cita mantas klausīgs pārvaldnieks, >—

Nē, ņemiet savu zemi, savu valsti

Kā mantnieks īsts pēc taisnības un tiesas!

Un tādēļ uzticīgie pilsoņi

Nāk pazemīgā padevībā šurp

Un man nu māktin uzmācas, lai es

Jums lieku priekšā viņu lūgumu.

Glosters.

Es nezinu, kā manā stāvoklī

Uz jūsu priekšlikumu izturēties:

Vai, nesakot ne vārda, projām iet,

Vai izsacīt jums rūgtus pārmetumus.

Ja neatbildu, varat iztulkot,

Ka mēmā godkārībā tiecos pats

Pēc zemes virsvaldības zelta jūga,

Ko vieglprātīgi gribat uztiept man;

Ja pārmetumus izsacītu jums

Par lūgumu, kur tik daudz' uzticības

Un tīras mīlestības iekšā pīts,

Tad varu apbēdināt savus draugus.

Lai pirmo novērstu, man jārunā,

Bet tā, ka neiekrītu otrā kļūdā,

Un tādēļ saku noteikti un gaiši:

Jūs pelnāt atziņu par mīlestību,

Bet mani nopelni tik niecīgi,

Ka neesmu šī lielā goda cienīgs.

Ja, pirmkārt, ceļš uz troni būtu tīrs

No visiem kavēkļiem, ja kronis kristu

Kā gatavs auglis man par mantojumu,

Ir tad es nevarētu piekrist jums;

Jo esmu gara dāvanām tik nabags,

Tik daudz un dažādu man trūkumu,

Ka gribu bēgt no šāda augstuma

Kā laiviņa no augstām jūras bangām,

Pirms pieļauju, ka augstums mani aprok

Un slavas tvaiki garu nosmacē.

Bet, paldies dievam, valdnieka jums netrūkst,

Un, ja ar trūktu, tomēr nespētu

Jums palīdzēt. No karaliskā koka

Jums paliek auglis jauks, kas ienācies

Var pušķot troni, valsti aplaimot.

To godu, ko jūs gribat uzlikt man,

Es lieku rokā tam, kam pienākas

Šis gods pēc tiesas un pēc likuma.

Lai pasarg dievs, es neņemšu nekad,

Ko laimes zvaigzne citam piešķīrusi.

Bakingems.

Tas liecina par jūsu sirdsapziņu,

Tak iemesli ir niecīgi un mazi,

Ja labi apsver katru apstākli.

Jūs sakāt, Edvards, jūsu brāļadēls;

Tā ir, bet ne no brāļa īstās sievas;

Jo viņš, kā jūsu māte zin, vispirms

Ar skaisto Lūciju bij saderināts

Un tad ar Bonu, franču princesi.

Šīs abas negodīgi atstūmis,

Viņš ņēma atraitni, daudzbērnu māti,

Kam ziedu laiks bij sen aiz muguras;

Šī, griezdamās ar lūgumu pie viņa,

Tā apstulboja viņa kaislās acis

Ar savu novītušo skaistumu,

Ka aizmirsa viņš savu augsto kārtu

Un krita smagā divlaulības grēkā.

Šāds nelikumīgs sakars radīja

Šo Edvardu, ko tā tik goda dēļ

Par princi sauc. Daudz rūgtāk skanētu

Mans apsūdzības raksts, ja savai mēlei

Es neuzliktu saudzējošus laužņus

Aiz cienības uz dažu, kas vēl dzīvo.

Tad pieņemiet nu paši žēlīgi

Jums pienācīgās tiesības un godu;

Ja nedarāt to valsts un mūsu labā,

Tad glābiet jūsu cilts un nama godu

No ļaužu apsmiekla šais mulsos laikos;

Jo īstā mantniecības kārtība

Tam atdos atkal seno spožumu.

Lordmērs.

Kungs, neatraidiet mūsu lūgumu!

Bakingems.

Un pieņemiet, ko sniedzam jums no sirds!

Keitsbijs.

Ak, novēliet šo prieku, žēlīgs kungs!

Glosters.

Vai gribat tik daudz rūpju uzkraut man?

Nē, augstībai un varai nederu.

Jūs, lūdzu, neņemiet to man par ļaunu:

Es nevaru un negribu jums klausīt.

Bakingems.

Mēs jūsu žēlastību pazīstam —

To rādāt saviem tuviniekiem, radiem,

To rādāt arī visām ļaužu šķirām.

Bet, ja aiz pārspīlētas mīlestības

Jūs kautrējaties atraut valdību

Šim bērnam, jūsu brālēnam, tad ziniet:

Vai lūgumu jūs pieņemsit vai ne,

Bet brāļadēls par karali mums nebūs.

Mēs celsim karali no citas cilts

Par krišanu un kaunu jūsu dzimtai.

Ar šādu apņemšanos ejam mēs.

Dievs sodi! Iesim! Negribam vairs lūgties.

Glosters.

Bez lāstiem, mīļo Bakingem, bez lāstiem!

Bakingems un pilsoņi aiziet.

Keitsbijs.

Kungs, sauciet viņus atkal atpakaļ

Un neliedzieties pieņemt lūgumu,

Jo citādi būs visai zemei jācieš.

Glosters.

Jūs gribat man šo rūpju pasauli

Ar varu uzkraut! Labi, sauciet viņus!

Jūs redzat, neesmu no akmens

Un viņu lūgums spiežas man līdz sirdij,

Kaut mana apziņa tam pretojas.

Bakingems un pilsoņi atgriežas.

Jūs brālēn Bakingem! Jūs prāta vīri!

Kad laimi tā nu veļat man uz pleciem

Un liekat nest, vai gribu pats vai ne,

Tad jāuzņemas vien šī nasta būs.

Bet, ja tai sekos melna mēlnesība

Un ļaunprātīgas ļaužu valodas,

Tad zināsit, ka esmu nevainīgs,

Jo troni man ar varu uzspiedāt.

Dievs zina to un jūs nu paši redzat,

Cik pretīga man jūsu vēlēšanās.

Lordmērs.

Lai dievs jums sūta savu svētību!

Mēs redzam to un visur stāstīsim.

Glosters.

To teikdami, jūs teiksit patiesību.

Bakingems.

Jūs apsveicu ar karalisku vārdu:

Lai dzīvo Ričards, angļu karalis!

Lordmērs un pilsoņi.

Āmen!

Bakingems.

Vai nepatīk jums kronēties jau rītu?

Glosters.

Kā patīk jums, jo tā ir jūsu griba.

Bakingems.

Mēs gatavi jums rītu pakalpot

Un tagad līksmā prātā atvadāmies.

Glosters.

Mēs varam atkal iet pie svētā darba.

Ardievu, brālēn! — Sveiki, mīļie draugi!

Visi piojam.

CETURTAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

Tauera priekšā.

No vienas puses Ienāk karaliene Elizabete, Jorkas hercogiene un

marķīzs Dorsets, no otras puses Anna, Glosteras hercogiene ar

Margaritu Plāntedženetu, Klerensa mazo meitu, pie rokas.

Hercogiene.

Ko redzu? Dēlameitu Margaritu

Pie rokas savai mīļai krustmātei?

Tik tiešām, viņas grib, tāpat kā mēs,

Iet apsveikt jauno princi Tauerā.

Man prieks jūs redzēt, meitiņ.

Anna.

Dievs lai piešķir

Daudz laimes dienu jūsu augstībām!

Elizabete.

To vēlu arī jums. Uz kurieni?

Anna.

Tepat līdz Taueram; ja nemaldos,

Tai pašā mīļā nolūkā kā jūs.

Mēs gribam princim laimes novēlēt.

Elizabete.

Paldies jums, mīļā mās! Tad iesim reizē.

Ienāk Brekenberijs.

Patlaban nāk kā saukts pils pārvaldnieks.

Jūs lūdzu, pārvaldnieka kungs, man pateikt,

Kā princim iet? Ko dara otrais dēls?

Brekenberijs.

Iet labi. Piedodiet, ka nedrīkstu

Jūs laist pie viņiem klāt, jo karalis

To stingri noliedzis.

Elizabete.

Kāds karalis?

Brekenberijs.

Es domāju par protektora kungu,

Valsts pārstāvi.

Elizabete.

Dievs kungs lai aizstāv valsti

No tāda kunga! šķēršļus likt starp mani

Un maniem bērniem! Esmu viņu māte:

Kas var man liegt ar bērniem satikties?

Hercogiene.

Man, viņu tēva mātei, tiesība

Ar viņiem redzēties.

Anna.

129

Pēc tiesībām

Gan esmu krustmāte, bet mīlestībā

Tikpat kā īsta māte; tādēļ saku:

Ved mani turp! Es tevi atsvabinu

No tava amata un pienākuma

Un vainu uzņemos uz savu galvu.

9 1544

Brekenberijs.

Nē, augstā kundze, zvērests mani saista;

Jūs piedosit, ka nedrīkstu jūs laist.

Aiziet.

Ienāk lords Stenlijs.

Stenlijs.

Ja nāktu stundu vēlāk, augstās kundzes,

Es varētu jūs apsveikt, hercogien,

Kā divu cēlu karalieņu māti.

Annai.

Jums, kundze, jānāk līdz uz Vestminsteru,

Kur tūdaļ kronēs Ričardu un jūs.

Elizabete.

Ak! raisiet drēbes man no krūts, jo sirds

Man krampjos raustās … dodiet telpas tai,

Lai brīvāk tā var pukstēt! Citādi

Es nobeigšos no ļaunās nāves vēsts!

Anna.

Ak, kā man riebj šī nolādētā vēsts!

Dorsets.

Māt, saņem dūšu! Saki, kas tev kait!

Elizabete.

Bēdz, Dorset, bēdz! Vairs nerunā ar mani!

Posts, nāve seko tev uz papēžiem,

Jo tavas mātes vārds nes bērniem likstas!

Brauc jūrai pāri, bēdz pie Ričmonda,

Kur ļaunā vara tevi nesasniegs.

Skrej steidzīgi no vilku bedres prom

Un neļauj vairot nonāvēto skaitu,

Lai nepiepildās Margaritas lāsts,

Ka nomirstot es nebūšu ne māte,

Ne sieva vairs, ne angļu karaliene.

Stenlijs.

Šis padoms izdveš gudru gādību.

Jums katrs brīdis dārgs; es došu līdz

Jums vēstules pie dēla; viņš jūs uzņems,

Bet steidziet! Gausums lieks var postu nest.

Hercogiene.

Tu nelaimes un posta nesējs vējš!

Lāsts manam mātes klēpim, nāves gultnei!

Tu izperēji Jaunu bazilisku,

Tā nenovēršams skatiens nāvi nes.

Stenlijs.

Man pavēlēja steigties; nāciet, kundze!

Anna.

Ar riebumu un īgnumu es eju.

Lai zelta kronis man ap galvu vijas

Kā tērauds zvērojošs un izžāvē

Man visas smadzenes! Ar nāves zālēm

Lai mani svaida, un es nomirstu,

Pirms izsaukt spēj: «Lai dzīvo karaliene!»

«

Elizabete.

Ej, nelaimīgā! Neapskaužu tevi;

Nav iemesla tev Jauna novēlēt.

Anna.

9*

Nav? Kādēļ ne? Kad tuvojās man toreiz

Mans tagadējais vīrs, es Henriju

Uz kapu pavadīju; viņa rokām

Vēl nomazgātas nebij asinis,

Kas plūda manam mijam Edvardam

Un dārgam nelaiķim, ko pavadīju.

Kad Ričardam es acis uzmetu,

Es vēlējos: lāsts tev, kas mani jaunu

Tik vecu darīja kā atraitni! Ja precies,

Lai bēdas tavu gultu apēno!

131

Lai tavai sievai — ja tik traka rastos —

Nes tava dzīve vairāk nelaimes

Kā vīra nāve man! Bet diemžēl gan,

Pirms spēju viņam lāstu atkārtot,

Jau mana vieglprātīgā sievas sirds

Bij valdzināta viņa medus vārdiem,

Un tā uz mani krita pašas lāsts,

Kas manas acis vienmēr modras tur;

Vairs nebaudīju miega zelta rasas

Ne stundiņu, jo viņa baigie sapņi

Ik brīdi manu dusu traucēja.

Turklāt viņš ienīst mani tēva dēl

Un drīzi grib no manis vaļā tikt.

Elizabete.

Ardievu, skumjā sirds! Man tevis žēl.

Anna.

Sirds skumst par jums ne mazāk kā par sevi.

Dorsets.

Ardievu! Apsveic godību ar skumjām!

Anna.

Ardievu tu, kas atvadies no tās!

Hercogiene.

Dorsetam.

Tavs ceļš pie Ričmonda: ņem laimi līdz!

Annai.

Tavs ceļš pie Ričarda: lai palīdz dievs!

Elizabetei.

Tavs ceļš uz svētnīcu: tur bēdas rims!

Mans ceļš uz kapsētu: tur dusā grims

Mans sāpju mūžs, kas sen pēc miera tvīka,

Jo mani prieki bēdu jūrā slīka.

Elizabete.

Pag! Vienu skatu vēl uz Taueru.

Jūs sirmie mūri, saudziet manus mīlos,

Ko ļaunprātība tavā klēpī slēdz!

Tu maigu bērnu skarbais šūpuli!

Klints akmens aukle! Drūmais spēju biedri!

Glāb manus lolojumus! Sargi tos!

Tā atvadoties saucu sirdēstos.

Visi projām.

OTRA AINA

Londona. Pili.

Tauru skaņas. Ienāk Ričards karaliskā tērpā, kroni galvā,

Bakingems, Keitsbijs, pāžs un citi.

Ričards.

Pie malas visi! Brālēn Bakingem!

Bakingems.

Mans pavēlnieks!

Ričards.

Sniedz roku!

Kāpj uz troņa.

Karal's Ričards sēž tik augstu

Ar tavu padomu un pabalstu.

Vai viss šis spožums vienai dienai lemts

Vai mums par prieku pastāvēs vēl ilgāk!

Bakingems.

Lai mūžam mirdz, lai pastāv vienumēr!

Ričards.

Vai zini — gribu tevi pārbaudīt,

Vai esi tīra zelta. Jaunais Edvards

Vēl dzīvo: mini, ko es domāju!

Bakingems.

Kungs karal, sakiet man!

Ričards.

Redz, Bakingem, es vēlos karal's būt.

Bakingems.

Jau esat karalis, mans pavēlniek!

Ričards.

Es esot karalis. Bet Edvards dzīvo!

Bakingems.

Tas tiesa, augstais princi.

Ričards.

Rūgti vārdi:

Ka Edvards dzīvo, tiesa, augstais princi.

Tu agrāk nebiji tik neattapīgs.

Vēl gaišāk teikt? Es vēlētos, ka mirst

Tie palaidņi un ka tas notiek drīz!

Ko teiksi tu? Nu, žigli; saki īsi!

Bakingems.

Kā patīk jūsu augstībai, tā dariet!

Ričards.

Bā! auksts kā ledus! Draudzība sāk atsalt.

Teic — vai tu piekriti, ka viņiem jāmirst?

Bakingems.

Pirms atbildu, kungs, Jaujiet atņemt elpu;

Pēc brītiņa jums teikšu savas domas.

Bakingems projām.

Keitsbijs (sānis).

Cik karalis ir dusmīgs: lūpas kož sev.

Ričards.

Es runāšu ar muļķa stūrgalvjiem

Un padevīgiem zēniem. Netīk man,

Ka pētījoši skatās man uz pirkstiem.

Mans uzpūtīgais Bakingems top pārgudrs.

E, zēn!

Pāžs.

Mans kungs?

Ričards.

Vai kādu nezini, ko zelts var pavest

Uz slepkavību neizpaužamu?

Pāžs.

Man zināms vīrs, kurš ienīst pasauli

Un kura šaurā rocība stāv naidā

Ar plašo uzdzīvi; viņš klausa zeltam

Daudz labāk nekā ducim runātāju

Un ļaujas pavesties uz katru darbu.

Ričards.

Kā viņu sauc?

Pāžs.

Par Tirelu, mans kungs.

Ričards.

Pa daļai pazīstu. Ej atsauc viņu.

Zēns aiziet.

Šis dziļdomīgais viltnieks Bakingems

Man padomē vairs nebūs tuvākais.

Tik ilgi nenokusis nāca līdz,

Un nu šim pietrūkst elpas! — Tā lai notiek!

Ienāk Stenlijs.

Ričards.

Ko teiksi? Vai kas jauns?

Stenlijs.

Es dzirdēju,

Ka Dorsets aizbēdzis pie Ričmonda.

Ričards.

Nāc, Keitsbij, tuvāk! Izlaid valodas,

Ka Anna, mana sieva, ļoti slima;

Es gādāšu, ka viņa paliek mājās.

Tad uzmeklē kaut kādu muižnieku

No zemas cilts; tam gribu izprecēt

Klerensa meitu. Dēls ir vājprātīgs,

No viņa nav ko baidīties. Tu sapņo!

Tev saku vēlreiz: ej un izplati,

Ka mana sieva guļ uz nāves gultas.

Pie darba! Jāizrauj ikkatrs dīglis,

No kā man nākotnē var izaugt briesmas.

Keitsbijs aiziet.

Man jāprec-brāļameita, citādi

Stāv visa mana valsts uz trausla stikla.

Pirms brāļus nonāvēt, tad māšu precēt!

Baigs ceļš! Tik dziļi asinīs mirkst kājās,

Ka grēks pie grēka līp un virkne krājas.

Uz priekšu! Asarainas līdzcietības

Šīs acis nepazīst.

Ienāk pāžs ai Tirelu.

Vai esi Tirels?

Tirels.

Džeimss Tirels, jūsu padevīgais kalps.

Ričards.

Vai tiešām?

Tirels.

Pārbaudiet!

Ričards.

Vai drīksti vienu

No maniem draugiem nonāvēt?

Tirels.

Kā patīk;

Vēl mīļāk divus jūsu ienaidniekus.

Ričards.

4

Būs, kā tu vēlies. Divi ienaidnieki

Man traucē mieru, laupa saldo miegu;

Tos uzticu nu tev; es domāju

Par abiem bandu bērniem Tauerā.

Tirels.

Tik izgādājiet brīvu ceļu turp,

Un drīz vairs nebūs jābaidās no tiem.

Ričards.

Siem vārdiem salda skaņa. Tuvāk, Tirel.

Še pilnvara. Vēl tuvāk! Sniedz man ausi!

Čukst Tirelam ausī.

Un tas ir viss. Kad darbs būs izdarīts,

Es tevi mīlēšu un celšu godā.

Tirels.

Būs darīts drīz.

Tirels projām. Bakingems nāk atpakaļ

Bakingems.

Mans kungs, es pārdomāju jautājumu,

Ar ko jūs griezāties nesen pie manis.

Ričards.

Lai paliek! — Dorsets ir pie Ričmonda.

Bakingems.

Tā dzirdēju, mans kungs.

Ričards.

Viņš jūsu padēls, Stenlij; lieciet vērā.

Bakingems.

Kungs, atgādinu jums par dāvanu,

Ko jūs pie goda vārda solījāt:

Herforda grāfa dzimto īpašumu

Ar kustamām un nekustamām mantām.

Ričards.

Ja jūsu sieva sūtīs vēstules

Pie Ričmonda, jums, Stenlij, jāatbild.

Bakingems.

Ko teiksit, kungs, uz manu lūgumu?

Ričards.

Henrija Sestā reģojums nāk prātā;

Uz Ričmondu, kurš bija aušīgs zēns,

Viņš teica: «Zēn, tu būsi karalis.»

Varbūt, varbūt…

Bakingems.

Mans kungs!

Ričards.

Bet kādēļ nepareģoja viņš man,

Kas biju klāt, ka viņu nonāvēšu?

Bakingems.

Mans kungs, jums atgādinu solījumu.

Ričards.

Hm, Ričmonds! Kad es Ekseterā biju,

Pils uzraugs laipni rādija man pili

Un sauca viņu «Rudžmont». Sarāvos,

Šo vārdu dzirdot, jo kāds īru bards

Man teica, ka vairs ilgi nedzīvošu

Pēc tam, kad Ričmondu es redzējis.

Bakingems.

Kungs karal…

Ričards

Bakingemam.

Ā, cik pulkstenis?

Bakingems.

Es iedrošinos jūsu augstībai

Par apsolīto balvu ieminēties.

Ričards.

Es prasu, cik ir pulkstenis.

Bakingems.

Taisni desmit.

Ričards.

Tad ej un nozvani!

Bakingems.

Kādēļ lai zvanu?

Ričards.

Nu tādēļ, ka ar savu lūgumu

Kā zvaniķis starp manām domām zvani!

Jo šodien nav man prāts uz došanu.

Bakingems.

Tad izskaidrojiet, vai jūs gribat dot vai ne.

Ričards.

Tu traucē mani; esmu īgnā prātā.

Aiziet visi, izņemot Bakingemu.

Bakingems.

Vai tā? Tik zaimi vien ir mana balva

Par to, ka viņam kroni liku galvā!

Tavs likten's, Heistingz, prātā nāk šobrīd:

Uz Breknoku, pirms mana galva krīt.

Projām.

TREŠA AINA

Turpat.

Ienāk Tirels.

Tirels.

Nu asiņainais briesmu darbs ir darīts,

Viszvēriskākais šausmu noziegums,

Kāds iezīmēts šīs zemes grēku virknē!

Daitons un Forists, kam es uzdevu

Šo neģēlīgo asins nedarbu,

Kaut īsti izvirtņi un asinssuņi,

Aiz jutības un līdzcietības kusa

Un stāstīdami raudāja kā bērni.

«Tā,» saka Daitons, «gulēja mīļš pārīt's …

«Lūk, tā,» krīt starpā Forists, «apkampuši

Viens otru šķīstām marmorrociņām.

Kā četras sārtas rozes vienā zarā,

Tā viņu lūpas dzīves ziedonī

Bij vienojušās skūpstā. Pagalvī

Bij lūgsnas grāmata; to redzēdams,

Gandrīz jau domas mainīju,» tā Forists.

«Bet velns, ak vai!» te balss tam aizrāvās,

Un Daitons turpināja: «Nožņaudzām

Visraženāko darbu, kādu daba

Kopš pirmās radīšanas veidojusi.»

Te apziņa tos sāka grauzt, ka runāt

Vairs nespēja … tad nācu paziņot

Šo vēsti asinskāram karalim.

Ričards nāk Iekšā.

Ā, nāk jau. — Slava, karal!

Ričards.

Mīļo Tirel,

Vai jutīšos no tavas ziņas laimīgs?

Tirels.

Ja jūsu laime ziņā, ko es nesu,

Tad esat laimīgs: darbs jau padarīts.

Ričards.

Vai redzēji tu pats, ka tie pagalam?

Tirels.

Jā, kungs.

Ričards.

Un aprakti, mans mīļais Tirel?

Tirels.

Pils garīdznieks tos klusām apraka,

Bet, kur un kā, to tiešām nezinu.

Ričards.

Tūlīt pēc vakariņām atnāksi

Un izstāstīsi man par viņu nāvi;

Tad teiksi ar, ko vēlies sev par algu.

Un būsi mantnieks katrā prasībā.

Līdz tam ardiev'!

Tirels aiziet.

Klerensa dēlu metu cietumā

Un meitu ieprecēju zemā kārtā;

Dus Abramklēpī dēli Edvardam,

Un Anna teica «labunakt» uz mūžu.

Cik zinu, bretonietis Ričmonds tīko

Elizabeti, manu brāļameitu,

Un acis met uz kroni; tādēļ steigšos

Kā dedzīgs precinieks tūlīt pie viņas.

Ienāk Keitsbijs.

Keitsbijs.

Kungs! …

Ričards.

Ļauna vēsts vai laba, ka tik strauji

Še klūpi iekšā?

Keitsbijs.

Ļauna, žēlīgs kungs.

Jo īlijs aizbēdzis pie Ričmonda.

Un Bakingemam nelieši iet talkā,

Ar katru brīdi viņu pulki aug.

Ričards.

Ričmonds un īlijs dara vairāk raižu

Kā Bakingems ar sagrābstīto pulku,

Es zinu: baiļu pilna prātošana

Ir kūtras gardienības svina kalps;

Lieks gausums saviem rāmiem gliemežsoļiem

Ved līdzi nespēku un nevarību.

Tu, spārnots žiglums, pildi manu būtni

Un esi man par vēstnesi un sūtni!

Mans padomnieks ir šķēps un vairogs ciets,

Kad nodevēju vara jāsatriec.

Abi projām.

CETURTĀ AINA

Pils priekšā.

Ienāk karaliene Margarita.

Margarita.

Tā! Viņu laimes auglis nobriedis

Krīt nāves trūdu rīklē. Noglūnēju,

Kā viens pēc otra pretnieki man zūd.

Jau noskatījos baigā ievadā

Un tagad bēgšu prom uz Franciju

Tai cerībā, ka arī lugas beigas

Tikpat būs rūgtas, drūmas, bēdīgas.

Prom, nelaimīgā Margarit! Kāds nāk?

Ienāk karaliene Elizabete un Jorkas hercogiene.

Elizabete.

Ak mījie bērni! Saldās cerības!

Jūs salnas kosti ziedu pumpuri!

Ja šķīstās dvēseles vēl lido gaisā

Un soģa vārds tās nesaista uz mūžu,

Tad skrieniet liegos spārnos šurp pie manis

Un sniedziet ausi mātes vaimanām!

Margarita.

Šis sods ir pelnīts; tev nu jānoskumst,

Ka bērniem mūža rīts par nakti tumst.

Hercogiene.

Man balss jau tik daudz bēdām piemākta,

Ka gurdā mēle apklust vaimanāt.

Vai tu jau miris, Edvard Plāntedženet?

Margarita.

Viens Plāntedženets mira otra vietā,

Viens Edvards jau par otru nāvi cieta.

Elizabete.

Tu novērsies, mans dievs, no šķīstiem jēriem

Un liki viņiem vilku rīklē krist!

Kad šādus darbus esi pieļāvis?

Margarita.

Kad Henrijs, manējs vīrs, un dēls man mira.

Hercogiene.

Dzīvs miron's! Dzisis gaišums! Kapu mesls,

Ko dzīvība ar varu atrauj kapam.

Dzīvs maldu spoks, kas dzīvei sen jau miris!

Tu vaidu mūžs un bēdu dienu saraksts!

Nu meklē mieru savam nemieram

Uz savas likumīgās tēvu zemes

apsēžas zemē,

Kas likumam un taisnībai par spīti

Mirkst nevainīgu ļaužu asinīs!

Elizabete.

Sniedz, zeme, manai grūtsirdībai kapu,

Ne sēdekli! Jo mani kauli kāro

Ne mirkļa atpūtu, bet mūža dusu.

Kam sērot vairāk iemesla kā mums!

Apsēžas zemē hercogienei blakus.

Margarita.

Ja vecām bēdām piekrīt vairāk cieņas,

Tad manējām še jādod priekšroka;

Jūs atļausit še pirmo vietu tām.

Nosēžas viņām blakus.

Ja sirdēsti var sabiedrību ciest,

Tad stāstiet savus, klausīdamās manos:

Man Edvards bij, to Ričards nokāva;

Man bija vīrs, to Ričards nokāva;

Tev Edvards bij, to Ričards nokāva!

Tev Ričards bij, to Ričards nokāva.

Hercogiene.

Man ar bij Ričards, tu to liki nokaut;

Man Ratlends bij, to palīdzēji nokaut.

Margarita.

Tev Klerenss bij, to Ričards lika nokaut.

No tava klēpja dzimis asinssuns,

Kas dzen mūs visus nāves rīklē, suns,

Kam ātrāk nekā acis bija zobi,

Ko jērus plēst, lakt viņu asinis.

Šis dieva darbu Jaunais maitātājs,

Šis negantākais varmāka virs zemes

No tava klēpja nācis pasaulē.

Tu visuvaldīgs, taisnīgs debess tēvs!

Kā pateicos es tev, ka ļaunais suns

Pats savas mātes miesas augļus rij

Un liek tai līdz ar citiem vaimanāt!

Hercogiene.

Par manām bēdām negavilē, Margarit!

Dievs liecinieks, ka raudāju par tavām.

Margarita.

145

Vēl pacieties, man slāpst pēc atriebšanās.

Ļauj manas sāpes dzēst ar tavām skumjām.

No tava Edvarda mans Edvards miris;

Lai dzēstu parādu, tavs Edvards beigts,

Tavs otrais Edvards beigts un piedevām

Vēl jaunais Jorks: ar diviem vien

Mans lielais zaudējums vēl nebij atsvērts.

Tavs Klerenss nonāvēts un visi citi

Šīs bēdu lugas blakus darbnieki:

Greijs, Riverzs, glumais viltnieks Heistingzs

Pirms liktā laika tumšos kapos smok;

Tik Ričards dzīvs kā pekles melnais spiegs

Un uzpircējs: viņš mango dvēseles

10 1544

Un sūta viņas turp. Bet drīz gan viņam

Nāks nožēlojams nenožēlots gals.

Dzirkst pekle, zeme veras, velni kauc, •—

Un svētie lūdzas, lai to projām sauc,

Griez pušu viņam mūža pavedienu,

Ak žēlīgs dievs, ka pieredzu to dienu,

Kad varu saukt: pagalam asinssuns!

Elizabete.

Tu pareģoji: reiz es vēlēšos,

Lai palīdzi man lādēt Jauno krupi

Un nīgro, pietūkušo zirnekli.

Margarita.

Par lubu karalieni tevi saucu,

Par manas laimes tukšu atspīdumu

Un varas ēnu, raibu izkārtni,

Ko pievilkt skatītājus briesmu lugai.

Tu augstu pacelta tik tādēļ vien,

Lai tevi varētu jo dziļāk gāzt;

Tev dēli bij par vaimanām un raudām;

Tu izbijušā vara, cieņas ēna,

Mulss sapnis, atbalss, ūdens burbulis,

Spožs mērķis katrai ienaidnieka bultai;

Tu karaliene tirgus skatuvei, —

Sauc visu atmiņā un aplūko,

Kas esi tu. Reiz sieva laimīga,

Nu nelaimīgā raudu atraitne!

Reiz līksma māte, nu par bērniem skumsti,

Reiz valdnieces, nu raižu kronis galvā;

Reiz pielūgta, nu pati žēli lūdzies;

Reiz nicināji mani, nu es tevi!

Reiz visiem bīstama, nu bīsties pati;

Reiz visi klausīja, bet nu neviens!

Tā griežas laimes rats un tevi met

Par laupījumu laika taisnai tiesai.

Tik atmiņa vēl ir no tā, kas biji,

Lai vairāk mocītos par to, kas esi.

Tu spiedies manā vietā, tādēļ tevi

Spiež manas bēdas; tagad vēl mans slogs

Pa pusei guļ uz tavas lepnās krūts;

To mani gurdie pleci nokrata

Un uzveļ nastu tikai tev.

Tu nelaimes un raižu karalien,

Ardiev'! Uz Franciju es došos drīz,

Kur angļu bēdas mani nespiedīs.

Elizabete.

Tu, lāstu pratēja, vēl kavējies

Un māci man, kā lādēt ienaidniekus!

Margarita.

Pa dienu gavē, naktī bēdz no miega

Un salīdzini dzīvo nelaimi

Ar nomirušo laimi; iztēlo

Sev bērnus jaukākus, kā viņi bij,

Un viņu slepkavu vēl Jaunāku:

Tā pavairosi divkārt dusmu sparu

Un lāstu kvēle aizdegs trulo garu.

Elizabete.

Bez zobiem mani vārdi, trin jel tos!

Margarita.

Gan bēdas taviem vārdiem zobus dos.

Margarita aiziet.

Hercogiene.

Bet kādēj bēdās tik daudz vārdu plūst?

Elizabete.

Jūs sāpju nevarīgie pilnvarnieki

Un tukšu prieku vēja mantinieki!

Jūs elpas dvestie bēdu runātnieki, —

Ak, plūstiet, vārdi! Maz gan līdzēt varat,

Bet vieglāku jūs tomēr sirdi darāt!

Hercogiene.

Tad raisi savu mēli, palīdz man,

Lai nosmok rūgtu vārdu virumā

Mans lāstu dēls, kas nobendēja tavus.

Es dzirdu bungas: laiks ir vaimanāt!

Ienāk Ričards ar karapulka, taurēm un bungām skanot.

Ričards.

Kas uzdrīkstas man pārtraukt kara gaitu?

Hercogiene.

Es, kurai žēl, ka nepārtraucu tev

Vispirmo gaitu šinī pasaulē;

Tad nebūtu man jāžēlojas tagad

Par tavām slepkavībām, nelieti!

Elizabete.

Tu pieri apslēpi ar zelta kroni?

Tur kauna zīme jāuzspiež par to,

Ka princi nokāvi, kam kronis pieder.

Kur mani dēli, nelietīgais kalps?

Hercogiene.

Tu nīgrais krupi, kur tavs brālis Klerenss

Un Edvards Plāntedženets, viņa dēls?

Elizabete.

Kur drošsirdīgais Riverzs, Vogans, Greijs?

Hercogiene.

Kur labais Heistingzs?

Ričards.

Kam stāvat? Pūtiet taures, sitiet bungas!

Lai debess nesadzird, ka pļāpu sievas

Pel dieva svaidīto! Es saku: bungas!

Tauru un bungu skaņas.

148

Es prasu laipnību un pacietību,

Jo citādi ar dobjām kara skaņām

Es noslāpēšu jūsu pārmetumus.

Hercogiene.

Vai tu mans dēls?

Ričards.

Jā, paldies dievam, tavs un mana tēva.

Hercogiene.

Tad paciet manu nepacietību!

Ričards.

Man jūsu raksturs, māt, kas nevar ciest,

Kad pārmetumus dzird.

Hercogiene.

Ļauj runāt man.

Ričards.

Ja patīk, runājiet, es neklausīšos.

Hercogiene.

Es būšu saudzīga.

Ričards.

Bet īsi, māt;

Nav vaļas gaidīt.

Hercogiene.

Kurp tev jāsteidzas?

Dievs zina to, kad nāci pasaulē,

Es nāves mokās tevi gaidīju.

Ričards.

Vai jums par prieku beidzot neatnācu?

Hercogiene.

Par prieku ne; kopš nāci pasaulē,

Man pasaule ir pekles nesaule.

Jau dzimšanā man biji auglis sūrs;

Kā bērns tu biji ietiepīgs un stūrs,

Kā skolnieks — sirdīgs, nevaldāms un ālīgs,

Kā jauneklis — traks, pārdrošs, ātrs, ārīgs

Un vēlāk — viltīgs, lepns, asinskārīgs.

Gan smalkāks, bet jo Jaunāks, laipns naidā.

Vai vari minēt vienu brītiņu,

Kad tavā klātbūtnē man bijis prieks?

Ričards.

Kā redzu, jūsu acīs neatrodu

Nekādas žēlastības; negribu

Vēl vairāk sariebt. Tālāk! Sitiet bungas!

Hercogiene.

Es lūdzu, uzklausies, ko runāšu.

Ričards.

Tu runā pārāk rūgti.

Hercogiene.

Vienu vārdu,

Jo nerunāšu vairs nekad ar tevi.

Ričards.

Nu labi!

Hercogiene.

Vai mirsi tu, pirms pārnāksi no kara,

Vai beigšos es aiz nespēka un bēdām:

Es jūtu, tevis neredzēšu vairs.

Nes līdz vissmagāko no maniem lāstiem,

Kas kaujas dienā tevi nokausēs

Daudz vairāk nekā visas tavas bruņas.

Par taviem pretniekiem es dievu lūdzos,

Un brāļa bērnu baltās dvēseles

Liek ienaidnieku sirdīs cerības

Un sola viņiem uzvaru un laimi.

Lai asins tevi asins nāvē grūž

Un kauna galu ņem tavs kauna mūžs!

Hercogiene aiziet.

Elizabete.

Man viņu lādēt vairāk iemesla,

Bet mazāk spēka; tādēļ saku — «āmen».

Ričards.

Tik vienu vārdu, kundze! Pagaidiet!

Elizabete.

Man dēlu nav no karaliskas cilts,

Ko bendēt tev, un manas meitas, Ričard,

Lai labāk klosterī iet dievu lūgt

Nekā pie troņa raud, un tādēļ tev

Nav jātīko pēc viņu dzīvībām.

Ričards.

Jums meita ir no karaliskas cilts,

Ko sauc Elizabeti: tikla, skaista

Un mīlīga.

Elizabete.

Un tādēļ viņai jāmirst?

Ak, ļauj tai dzīvot, un es gribu pati

Tai maitāt tikumu, pelt skaistumu

Un viņai uzsegt kauna plīvuru.

No slepkavībām meitu glābdama,

Es labprāt atzīstos, ka Edvards vilts

Un meita nav no karaliskas cilts.

Ričards.

Jūs peļat viņas augsto dzimumu.

Elizabete.

Tā gribu viņai izglābt dzīvību.

Ričards.

Šis dzimums sarga dzīvību visdrošāk.

Elizabete.

Šai drošībā bij jāmirst viņas brāļiem.

Ričards.

Tiem dzimstot labas zvaigznes iztrūka.

Elizabete.

Tiem dzīvē ļaunu draugu netrūka.

Ričards.

Nav novēršams, ko lēmis liktenis.

Elizabete.

Tā ir, kad novērsts tikums viņu lemj.

Daudz jaukāks būtu viņu liktenis,

Ja nenovērstos tu no tikuma.

Ričards.

Jūs pārmetat man rada bērnu nāvi.

Elizabete.

Rads rada bērnu velns! Tu laupīji

Tiem mieru, radus, valsti, dzīvībul

Lai būtu kāda roka būdama,

Kas dūra mīļās sirdīs, tava galva

Šo slepkavību slepen vadīja;

Bez šaubām, viņu ierocis bij truls.

Bet, trīts pie tavas cietās akmens sirds,

Viņš griezās manu balodīšu sirdīs.

Bet ziniet: laiks un ieraduma vara

Visnegantākās bēdas rāmas dara,

Jo citādi, pirms mēle tavām ausīm

Par bērniem minētu, es saviem nagiem

Kā enkuriem tev acīs iecirstos,

Kamēr šai nāves līcī briesmīgā

Kā laiviņa bez burām un bez airiem

Es sašķīstu pie tavas klinšu krūts.

Ričards.

Lai neveicas man it nevienā darbā,

Ja negribu jums laba darīt vairāk,

Kā es līdz šim jums jauna darījis.

Elizabete.

Kāds labums var vēl zemes virsū būt,

Ar ko tu gribi mani aplaimot?

Ričards.

Es jūsu bērnus celšu augstumā.

Elizabete.

Pie kāķa, kur tie galvas pazaudēs.

Ričards.

Nē, laimības un cieņas virsotnē

Un zemes godības visaugstā vietā.

Elizabete.

Tad saki, manām bēdām glaimodams,

Kas tā par cieņu, godību un laimi,

Ko vari vienam manam bērnam dot?

Ričards.

Kas vien man ir, jā, sevi pašu, visu

Es vienam tavam bērnam atdošu;

Tad remdēsies tavs iekaisušais prāts

Un aizmirsīs visas pārestības,

Ko tavas dusmas man par vainu liek.

Elizabete.

Tad saki drīz, jo tava draudzība

Var izdzist drīzāk, nekā spēsi pateikt.

Ričards.

No visas sirds es mīlu tavu meitu.

Elizabete.

Un meitas māte to ar sirdi redz.

Ričards.

Ko redzi tu?

Elizabete.

Es redzu to, cik tālu

No visas tavas sirds šī mīlestība:

Tā viņas brāļus mīlēji no sirds,

Un es par to no sirds tev pateicos.

Ričards.

Tu sagrozi man vārdus; gribu teikt:

Ar visu sirdi mīlu tavu meitu

Un gribu viņu celt par karalieni.

Elizabete.

Par karalieni? Kas būs karalis?

Ričards.

Tas, kas to ceļ šai godā; kas gan cits?

Elizabete.

Vai tu?

Ričards.

Es, zināms, es. Ko domājat par to?

Elizabete.

Kā vari viņas sirdi iemantot?

Ričards.

To, kundze, mācītos labprāt no jums,

Kam viņas sirds vislabāk pazīstama.

Elizabete.

Vai tiešām tu no manis mācītos?

Ričards.

No visas sirds.

Elizabete.

Ar brāļu slepkavām

Tai sūti divas asiņainas sirdis;

Tur iegriez: Jorks un Edvards; kad nu tā

Sāk raudāt, sniedz tai asiņaino autu,

Kā Margarita reiz, un piezīmē,

Ka brāļu asinīm tas piesūcies;

Ar to lai viņa žāvē asaras.

Ja viņas sirds vēl tomēr neiesilst,

Tad apraksti tai savus krietnos darbus:

Ka nonāvēji viņas tēvočus,

Ka viņas labad mīļo tanti Annu

Tu sūtīji uz viņu pasauli.

Ričards.

Jūs zobojaties; tas nav īstais ceļš

Uz viņas sirdi.

Elizabete.

Cita ceļa nav.

Vai vari sevi pārveidot par citu

Jn nebūt Ričards, kas to darījis?

Ričards.

To izdarīju, viņu mīlēdams.

J 55

Elizabete.

Patiešām, viņa var tik ienīst tevi,

Kas mīlestību pērk ar asins algu.

Ričards.

Kas darīts, nevar kjūt vairs nedarīts,

Jo daudzreiz rīkojas bez apdoma,

Kas vēlāk pašam rūgti jānožēlo.

Ja tavam dēlam valsti atņēmu,

Tad meitai dodu viņu atpakaļ;

Ja nonāvēju jūsu pēcnācējus,

Tad mana mīlestība radīs jums

No jūsu asins jaunus mantniekus;

Un vecmāmiņas vārds nav mazāk mīļš

Kā mātes saldi skanošs nosaukums;

Tie būs kā bērni, tikai kāpsli zemāk,

Tāpat no jūsu asins, un tikpat

Būs rūpju jums — bez vienas vaidu nakts,

Ko cietīs tā, par ko jūs citkārt cietāt.

Jums bija bērni jaunībai par nastu,

Šie būs jums vecumā par iepriecu.

Jūs dēlu zaudējāt, kas būtu karalis,

Tā vietā meita būs par valdnieci.

Es nevaru jums atmaksāt, kā vēlos,

Bet ņemiet to, ko draudzīgs prāts var sniegt.

Vēl Dorsets, jūsu dēls, ar rūgtumu

Un bailēm sirdī klejo svešās zemēs;

Šī siržu vienība sauks viņu mājās,

Cels lielā, augstā godā. Karalis,

Kas tavu skaisto meitu sauks par sievu,

Sauks mīļā prātā Dorsetu par brāli;

Tu būsi atkal karalim par māti,

Un nelaimīgo dienu zaudējumus

Es divkārt atsvēršu ar prieka mantām.

Daudz, daudz vēl piedzīvosim prieka dienu!

Un dzidrās piles, kas aiz bēdām plūda,

Nāks atkal, pārvērstas par prieka pērlēm;

Tās atsvērs jūsu parādu ar augļiem

Un laimes lomu daudzkārt pavairos.

Ej, mana māte, ej pie savas meitas

Un iedrošini kautro jaunību

Ar savām pamācībām; sataisi

Uz precinieka stāstu viņai ausis!

Dedz viņas biklā sirdī drosmes liesmu

Un centību pēc troņa; stāsti tai

Par klusiem laimes brīžiem laulībā.

Kad pārmācīs šī roka Bakingemu,

Šo tukšpauri un dumpinieku urķi,

Tad spožā gājienā es, vainagots

Ar uzvaru, pie tavas meitas iešu,

Un viņai, uzvarnieka uzvarniecei,

Es cīņas augļus nolikšu pie kājām.

Elizabete.

Bet kā lai saku es? Ka tēvabrālis

Grib viņai būt par vīru? Jeb vai teikt,

Ka tēvocis? Vai tas, kas nokāvis

Tai tēvočus un brāļus? Kādā vārdā

Lai tevi precinu, lai dievs, mans gods,

Valsts likumi un viņas mīlestība

Sim priekšlikumam pretī nestātos?

Ričards.

Šī siržu vienība nes zemei mieru.

Elizabete.

Un viņas sirdij nebeidzamu karu.

Ričards.

Teic: valdnieks, kas var pavēlēt, nu lūdzas .

Elizabete.

No viņas to, ko aizliedz debess valdnieks.

Ričards.

Teic: viņa kļūs par augstu karalieni.

Elizabete.

Lai vēlāk raudātu kā viņas māte.

Ričards.

Teic: pastāvīgi viņu mīlēšu.

Elizabete.

Cik ilgi pastāvēs šī pastāvība?

Ričards.

Līdz mūža galam līksmībā un laimē.

Elizabete.

Cik ilgi viņas mūžs un laime ilgs?

Ričards.

Tik ilgi, kamēr dievs un daba liks.

Elizabete.

Tik ilgi, kamēr velns un Ričards ļaus.

Ričards.

Teic: valdnieks viņai būs par pavalstnieku.

Elizabete.

Kā pavalstniecei viņai riebj šāds gods.

Ričards.

Tad iztēlo šo godu skaistiem vārdiem.

Elizabete.

Pie goda pieder vienkāršs, sirsnīgs vārds.

Ričards.

Teic vientiesīgi, ka es viņu mīlu.

Elizabete.

Bet negods nesader ar vientiesību.

Ričards.

Nē, jūsu spriedums paviršīgs un straujš.

Elizabete.

Nebūt, mans spriedums visai dziļš un nāvīgs,

Jo dziļš un nāvīgs manu bērnu kaps.

Ričards.

Kas beigts, tas beigts: šo stīgu neskariet!

Elizabete.

To aizskaršu, līdz visas stīgas trūks.

Ričards.

Pie svētā Jorģa, ordeņa un kroņa …

Elizabete.

Sis sagānīts, tas pulgots, trešais zagts!

Ričards.

Es zvēru …

Elizabete.

Pie nekā; vai tas kāds zvērests?

Tavs Jorģis sagānīts — bez svētuma;

Tavs goda orden's appulgots — bez goda;

Tavs kronis zagts — bez spožuma un slavas.

Ja gribi, zvērestam lai ticēt var,

Pie tā tev jāzvēr, kas nav sagānīts.

Ričards.

Pie pasaules …

Elizabete.

Tavs ļaunums viņu pilda.

Ričards.

Pie tēva nāves …

Elizabete.

Tava dzīve peļ to.

Ričards.

Pie sevis paša …

Elizabete.

Pats tu sev par kaunu.

Ričards.

Pie dieva …

Elizabete.

Dieva pulgojums visļaunāks.

Ja bītos zvērestu pie viņa lauzt,

Tad vienība, ko noslēdza mans vīrs,

Vēl stāvētu un brālis būtu dzīvs;

Ja bītos zvērestu pie viņa lauzt,

Tad zelta kronis nepušķotu tavu,

Bet mana dēla galvu; abi prinči,

Kas tagad pīšļos smok kā dusas biedri,

Vēl dzīvotu un šeitpat elpotu.

Pie kā tu zvērēsi?

Ričards.

Pie nākotnes.

Elizabete.

To esi sāpinājis pagātnē.

Tā arī man ar gaužām asarām

Būs mazgāt nākotni no dziļām brūcēm,

Ko tava pagātne man situsi.

Tie bērni, kam tu ņēmi vecākus,

Nu dzīvo jaunībā bez padoma;

Tie vecāki, kam bērnus atņēmi,

Stāv vecumā kā neauglīgi stumbri,

Pie nākotnes tu zvērēt nedrīksti,

Nākotnes darbus, pirms tie darīti,

Ir maitājuši tavi nedarbi.

Ričards.

Tik tiešām, gribu laboties no sirds!

Ja ne, lai neveicas man šinī karā

Un it nekur! Lai izpostu pats sevi!

Dievs, laime, atrauj prieka brīžus man!

Nakts, liedz man dusu, diena, savu gaismu!

Lai visas laimes zvaigznes mani atstāj,

Ja tavu skaisto, godcienīgo meitu

Es neprecu aiz tīras mīlestības,

Ar svētām domām, šķīstu sirsnību!

No viņas izplūst laime tev un man,

Bez viņas uzbruks man un mūsu zemei,

Tev, viņai pašai un vēl daudziem citiem

Posts, nāve, nelaime un asins plūdi;

Šis posts nav novēršams kā tikai tā,

Un nenovērsīs to kā tikai tā!

Ej, labā māt, — tā saukšu tevi, — esi

Par manas mīlestības aizstāvi;

Teic, kāds es gribu būt, ne to, kāds biju,

Ne līdzšinējos nopelnus, bet to,

Ko gribu izpelnīties; rādi tai

Valsts labumu un laika vajadzību

Un lielās lietās aplam netiepies.

Elizabete.

Vai Jaušos tā no velna kārdināties?

Ričards.

161

Kādēļ gan ne, ja kārdina uz labu.

11 1544

Elizabete.

Vai vajadzēs man pašai sevi aizmirsi?

Ričards.

Ja sevi atminēties jums ir kaitīgi.

Elizabete.

Tu manus mīļos bērnus nonāvēji.

Ričards.

Es aproku tos jūsu meitas klēpī.

Un viņi tur no pīšļiem atkal atdzims

Uz jaunu dzīvi, jums par iepriecu.

Elizabete.

Vai jūsu labā meitu bildināt?

Ričards.

Jūs būsit laimīga kā meitas māte.

Elizabete.

Es eju turp; tik rakstiet man jo drīz,

Bet es jums pavēstīšu viņas domas.

Ričards.

Un nesiet mīlestības skūpstu! Sveika!

Karaliene Elizabete aiziet.

Tukšs, grozīgs sieviet's! Sekla aplamniece!

Ienāk Retklils; viņam seko Keitsbijs.

Retklifs.

Kungs, augstais karal, rietumos gar krastu

Peld spēcīgs jūras spēks, un viņam pretī

Iet nebruņotu draugu šaubāms pulks,

Kas neuzdrīkstas dzīt tos atpakaļ.

Kā runā, Ričmonds viņu admirālis.

Tie gaida pabalstu no Bakingema,

Kas krastmalā grib piebiedroties tiem.

Ričards.

Kāds nadzīgs draugs lai skrien pie Norfolka:

Tu, Retklif, jeb vai Keitsbijs, kur viņš ir?

Keitsbijs.

Še, labo karal!

Ričards.

Skrej pie hercoga!

Retklifam.

Un tu uz Solsberi, kad nāksi turp . . .

Keitsbiļam.

Tu nevērīgais nelga, ko vēl gaidi?

Keitsbijs.

Kungs, augstais karal, pirms es eju, sakiet,

Kas vēstāms man no jūsu augstības.

Ričards.

Pareizi, Keitsbij. Lai viņš pulcē spēku,

Cik drīz viņš spēj, cik lielu vien viņš var

Un gaida mani Solsberi.

Keitsbijs.

Es eju.

Retklits.

Ko pavēlat man darīt Solsberi?

Ričards.

Kas tur ko darīt, pirms es nākšu pats?

Retklifs.

Jūs pavēlējāt man, lai steidzos turp.

Ienāk Stenlijs.

U* 163

Ričards.

Lai paliek. — Stenlij, kādas vēstis jums?

Stenlijs.

Kungs, ne tik labas, ka jums prieks tās dzirdēt,

Tak ne tik ļaunas, ka jums nedrīkst teikt.

Ričards.

Ko? Mīkla jāuzmin? Ne ļauns, ne labs?

Kam tik daudz jūdžu skriet ar līkumu,

Kad ziņu vari pateikt taisnā ceļā?

Kas ir? — es prasu.

Stenlijs.

Ričmonds ir uz jūras.

Ričards.

Lai nogrimst tur un jūra ir uz viņa!

Teic, gļēvo klaidoni, — ko dara viņš?

Stenlijs.

Kungs, nezinu, bet varu tikai minēt.

Ričards.

Nu mini, mini!

Retklifs.

To gumda Dorsets, Bakingems un īlijs,

Lai nāk uz Angliju un prasa kroni.

Ričards.

Vai tronis brīvs? Un zobens sarūsējis?

Vai karal's miris? Valsts bez valdnieka?

Kurš Jorkas mantinieks vēl dzīvs bez manis?

Kas cits kā Jorks var būt par karali?

Un tādēļ teic — ko dara viņš uz jūras?

Stenlijs.

Ja tādēļ ne, tad nemāku jums teikt.

Ričards.

Ja tādēļ ne, lai karalis jums kļūtu,

Tad nezināt, ko grib šis velsietis.

Man bail, tu dumpojies un bēgsi turp.

Stenlijs.

Par mani nešaubieties, žēlīgs kungs.

Ričards.

Kur ir tavs pulks, ko viņu atgaiņāt?

Kur tavi bruņinieki, kareivji?

Vai viņi nestāv rietumos pie jūras,

Lai palīdzētu dumpiniekiem izkāpt?

Stenlijs.

Nē, karal, mani draugi ziemeļos.

Ričards.

Man salti draugi: kādēļ ziemeļos,

Kad viņi vajadzīgi rietumos?

Stenlijs.

Vēl nebij tādas pavēles, kungs karal.

Ar atļauju es pulcināšu viņus

Un sagaidīšu jūsu augstību,

Kur vien jums patīk, kad vien pavēlat.

Ričards.

Nu labi, pulcē ļaudis. Bet vai dzirdi:

Tu atstāsi man ķīlām savu dēlu;

Ja atkriti, krīt dēlam galva nost!

Stenlijs.

Lai cieš mans dēls, ja būšu neuzticīgs.

Ienāk vēstnesis.

Vēstnesis.

Kungs karal, man no draugiem droša vēsts,

Ka Devonširā Eksetera bīskaps,

Sis lepnais baznīckungs, un viņa brālis

Sers Edvards Kortnijs rīkojas uz dumpi

Un pulcina ap sevi domu biedrus.

Ienāk cits vēstnesis.

Otrs vēstnesis.

Kungs, gildfordieši Kentā stāv jau bruņās

Un katru brīdi jauni dumpinieki

Nāk talkā tiem un vairo viņu pulkus.

Ienāk trešais vēstnesis.

Trešais vēstnesis.

Mans karal, Bakingema karaspēks . ..

Ričards.

Prom, likstas putni! Tikai nāves dziesmas?

Viņš sit vēstnesim.

Se, kamēr vēstīsi ko labāku.

Trešais vēstnesis.

Es nāku vēstīt jūsu augstībai,

Ka Bakingema pulki izkaisīti:

Tos pārsteiguši negaiss liels un plūdi;

Viņš pats ar lielām pūlēm aizbēdzis

Un klejo diezin kur.

Ričards.

Ak, atvaino!

Lūk, še mans maks, ko sāpes dziedināt.

Vai nelika kāds labs un prātīgs draugs

Par viņa galvu algu izsolīt?

Trešais vēstnesis.

Jau alga izsolīta, žēlīgs kungs.

Ienāk celurlais vēstnesis.

Ceturtais vēstnesis.

Kungs karal, marķīzs Dorsets un Toms

Stāv Jorkšīrā, uz dumpi bruņoti.

Bet jums par mierinājumu var teikt,

Ka bretoniešu kuģi negaisa

Un vētras izklaidēti; Ričmonds gan

Pie jūrmalniekiem licis apvaicāties,

Vai nākšot viņam palīgā vai ne.

Tie teikuši, ka ejot palīgā

No Bakingema puses; neticēdams

Viņš buras uzvilcis un aizbraucis.

Ričards.

Uz cīņu! Prom uz karu! Esam bruņās;

Ja ne ar ārzemniekiem cīnīties,

Mums jāpārmāca dumpinieki mājās.

Ienāk Keitsbijs.

Keitsbijs.

Kungs karal, Bakingems ir sagūstīts;

Tas saldi skan; ka Ričmonds Milfordā

Ar lielu spēku malā izkāpis,

Skan saltāk, tomēr man tas jāsaka.

Ričards.

Uz Solsberi! Kamēr še vārdus skaldām,

Jau būtu izšķīruši lielu kauju.

Viens paziņos, lai Bakingemu ved

Uz Solsberi, un citi nāks man līdz.

Tauru skaņas; visi projām.

PIEKTĀ AINA

Lorda Stenlija mājā.

Ienāk Stenlijs un sers Kristoiors Erzviks.

Stenlijs.

Ser Kristofor, tu saki Ričmondam,

Ka asins kārā meža kuiļa kūtī

Ir iesprostots mans dēls; ja dumpojos,

Tad manam zēnam galva tūdaļ nost,

Un tādēļ nevaru vēl iet jums talkā.

Kur princis Ričmonds tagad atrodas?

Erzviks.

Viņš tagad Pembrukā vai Harfordvestā.

Stenlijs.

Kas vēl no slavenākiem viņam līdz?

Erzviks.

Sers Valters Herberts, slavens karavīrs,

Sers Džilberts Tālbots, drošsirdīgais Pembruks,

Sers Viljams Stenlijs, Raizsaptomass, Oksfords;

Džeimss Blants, — ikviens ar saviem kareivjiem

Un vēl dažs labs, kā vārdam laba skaņa;

Tie taisnā ceļā iet uz Londonu,

Ja ienaidnieks tos neizsauks uz cīņu.

Stenlijs.

Tad steidzies! Sveic no manis savu kungu

Un teic, ka karaliene savu meitu

Elīzabeti viņam dod no sirds.

Šais vēstulēs būs tuvāk paskaidrots.

Ardiev'!

Abi projām.

PIEKTAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

Lauks Solsberi.

Serils un sargi ved Bakingemu uz nāves soda vietu.

Bakingems.

Vai karalis sev nelaiž mani klāt?

Šerifs.

Nē, nelaiž; stiprinieties pacietībā!

Bakingems.

Greij, Riverz, Heistingz, Edvarda bērni,

Tu svētais karal Henrij un tavs dēls,

Un visi, kas ar viltu, ļaunumu

Un netaisnību nāves rīklē gāzti, —

Ja jūsu sāpinātās dvēseles

Caur mākoņiem šai brīdī noskatās,

Tad līksmojiet par manu krišanu!

Vai šodien, draugi, visu dvēsļu diena?

Šerifs.

Jā, kungs.

Bakingems.

Sī diena manai miesai tiesas diena;

So tiesas dienu pats sev vēlējos,

.Ja Edvarda bērniņiem un sievai

Es izrādītos viltīgs, ļauns un naidīgs;

Sai dienā pats sev sodu vēlējos

No tā, kam es visvairāk uzticējos.

Nu manai dvēselei šai dvēsļu dienā

Ir nolikts soda laiks par maniem grēkiem.

Dievs visuzinālājs, par ko es smējos,

Griež manu liekuļotu lūgšanu

Uz manu galvu, dodams nopietnībā,

Ko es pa smieklam izlūdzos no viņa.

Viņš Jaunu ļaužu šķēpiem asumu

Griež atpakaļ uz viņu pašu krūtīm.

Tā Margaritas lāsts jo smagi nāk pār mani.

«Ja viņš tev sirdi satriec,» viņa teica,

«Tad zini, Margarita — praviete.»

Nu lieciet manu galvu kauna valgā;

Par ļaunu — ļauns, par grēku — grēka alga.

Aizved viņu projām.

OTRA AINA

Lauks Temvertas tuvumā.

Ar karogiem un kara mūziku ienāk Ričmonds, Oksfords,

Džeimss Blants, sers Valters Herberts un vēl

citi ar saviem kareivjiem.

Ričmonds.

Jūs, draugi mīļotie un kara biedri,

Ko spiež un dragā varmācības jūgs!

Tik tālu esam jau bez kavēkļiem,

Un še no Stenlij tēva nāk mums vēsts,

Kas sirdi priecina un iedrošina.

Sis plēsīgais un asinskārais kuilis,

Kas izrakņā jums vīnkalnus un sēju,

Kas jūsu miesas plēš un asinis

Kā samazgas no savas siles dzer, —

Šis kuilis guļ nu zemes vidienē

Netāl' no Lesteras. No Temvertas

Līdz turienei tik vienas dienas gājums.

Tad iesim, drošie draugi, dieva vārdā

Ar bargā kara asiņainu cirpi

Pļaut pastāvīgam mieram jauku ražu.

Oksfords.

Ikvienā apziņā ir tūkstoš šķēpu,

Lai cīnītos ar nelieti līdz nāvei.

Herberts.

Bez šaubām, draugi atkritīs no viņa.

Blants.

Aiz bailēm draugi; viņi atstāsies,

Kad vajadzība būs vislielākā.

Ričmonds.

Viss mums par labu. Dievs lai palīdz mums.

Uz priekšu! Straujā cerība mūs nes

Ar ērgļa spārniem prom no šejienes.

Jo zemos karaļiem tā pielīdzina

Un karaļus par dieviem paaugstina.

Visi projām.

TREŠA AINA

Bozvertas lauks.

Karalis Ričards ar karaspēku; hercogs Norlolks,

grāls Sarijs un vēl citi.

Ričards.

Te, šinī klajumā, man celiet teltis.

Grāf Sarij, kādēļ raugāties tik drūmi?

Sarljs.

Man sirds ir daudzkārt jautrāka kā skatiens.

Ričards.

Lord Norfolk …

Noriolks.

Šeit, mans pavēlnieks.

Ričards.

Šeit belzieni mums jāsaņem, vai ne?

Norfolks.

Mums jāsaņem un jādod atpakaļ.

Ričards.

Tad celiet telti: dusēšu še nakti.

Bet rītu kur? Lai ir, viss viena alga.

Kas izspiegoja ienaidnieka skaitu?

Norfolks.

Viss viņu spēks ap septiņtūkstoš vīru.

Ričards.

Nu, mums tad trīsreiz vairāk karevju;

Turklāt mūs apsarga kā stipra pils

Karaļa vārds, kā ienaidniekam trūkst.

Pirms aplūkosim, kādus labumus

Mums cīņas lauka stāvoklis var dot;

Tad apziņojiet prātīgākos vīrus.

Lai valda kārtība, nav vaļas snaust,

Jo liela darbdiena mums rītu aust.

No klajuma otras puses nāk Ričmonds, sers Viljams

Drendons, Oksfords un citi. Kareivji cel Ričmondam telti.

Ričmonds.

Ar zelta stariem šķīrās gudrā saule,

Un viņas ugunsratu spožais cejš

Mums apsola uz rītu jauku dienu.

Vēl jāuzzīmē kaujas kārtība,

Vēl vadoņiem ir jāierāda vieta,

Un jāiekārto mazais spēks ar prātu. —

Lord Oksford, jūs, ser Viljam Brendon, jūs,

Ser Valter Herbert, palieciet pie manis.

Grāfs Pembruks atrodas pie sava pulka;

Blant, nesiet viņam labunakt no manis

Un lūgumu, lai rīta otrā stundā

Nāk šurp uz telti pārrunāt ar mani

Vēl vienu lietu; labo Blant, pirms aizej,

Vai zini teikt, kur Stenlijs atrodas?

Blants.

Ja viņa krāsas izšķīru pareizi,

Par ko es nešaubos, tad viņa pulks

No karaļa pusjūdzi dienvidos.

Ričmonds.

Ja iespējams bez briesmām, labo Blant,

Tad nesiet viņam sveicienu no manis

Un nododiet šo loksni svarīgu.

Blants.

To katrā ziņā uzņemos, mans kungs.

Lai dievs jums piešķir spirdzinošu dusu!

Ričmonds.

Ar labu nakti, Blant! Tad nāciet, kungi,

Vēl jāapspriež mums nākošdienas darbi

Še, teltī; gaiss ir vēss un nemīlīgs.

Visi iet teltī.

Karalis Ričards tuvojas savai teltij; viņam iet līdz

Norfolks, Retklils un Keitsbijs.

Ričards.

Cik pulkstenis?

Keitsbijs.

Vakariņu laiks, mans kungs:

Jau deviņi.

Ričards.

Bet ēst man negribas.

Šurp papīru un tinti! —

Vai bruņu cepure vairs nav tik smaga?

Un visas bruņas teltī noliktas?

Keitsbijs.

Jā, karal, visas lietas kārtībā.

Ričards.

Ej, labo Norfolk, ieņem savu vietu;

Ņem drošus sargus, turi acis vaļā.

Norfolks.

Es eju, kungs.

Ričards.

Un rīt ar cīrujiem pie darba, Norfolk.

Norfolks.

Uz mani, karal, varat pajauties!

Ričards.

Keitsbij!

Keitsbijs.

Mans karal!

Ričards.

Pie Stenlija tu sūti vēstnesi,

Lai viņš ar pulkiem ir pirms saules še;

Ja nepaklausa viņš, tad viņa dēls

Krīt mūža nakts vistumšākajā alā.

Surp kausu vīna; padodiet man sveci!

Rīt agri seglojiet man sirmo Sari,

Lai mani ieroči ir diezgan stipri

Un ne par smagiem! Retklif!

Retklils. T . .

Kungs un karal?

Ričards.

Kur grūtsirdīgais lords Nortumberlends?

Retklifs.

Kad metās krēsla, Sarijs un viņš pats

No viena pulka staigāja uz otru

Un mudināja kareivjus uz cīņu.

Ričards.

Ar to man pietiek. — Sniedz man kausu vīna!

Man šodien nav ne gara mundruma,

Ne spirgtās drosmes, kāda mēdza būt. —

Liec vīnu še. — Vai rakstāmlietas ir?

Retklifs.

Jā, žēlīgs kungs.

Ričards.

Teic sargiem, lai ir modri; varat iet.

Pēc pusnakts, Retklif, esi manā teltī.

Un palīdz' bruņoties. Ej, gribu viens būt.

Ričards iet telti; Retklils un Keitsbijs aiziet.

Ričmonda telts atveras; tur redz viņu un viņa kara

virsniekus. Stenlijs ieiet telti.

Stenlijs.

Lai tavām bruņām uzvara un laime.

Ričmonds.

Un ieprieca, ko tumša nakts var sniegt,

Lai ir ar tevi, krietnais audžutēvi

Nu saki man, kā klājas mīļai mātei.

Stenlijs.

Es nesu tev no mātes svētību,

Tā vienumēr par Ričmondu lūdz dievu.

Tik daudz par mājām. — Klusās stundas bēg,

Un austrumos jau bālas svītras rodas.

Laiks skubina, un tādēļ teikšu īsi:

Rīt agri esi gatavs kauju sākt,

Kur kara asiņainie zvēlieni

Un nāves troksnis izšķirs likteni.

Cik spēšu — jo es nevaru, kā gribu, —

Es izlietošu laiku mums par labu

Un būšu klāt visbīstamākā cīņā,

Jo visai tālu nedrīkstu vēl iet:

Tiklīdz to manīs, tavu mīļo brāli

Man acu priekšā notiesās uz nāvi.

Ardievu! Nevaļa un bažīgs laiks

Liek pārtraukt siržu svētus zvērestus

Un mīlestības vārdu apmaiņu,

Kas dara prieku ilgi šķirtiem draugiem.

Dievs piešķir laiku mīļām sarunām!

Ardievu vēlreiz! Veiksmi jums un laimi!

Ričmonds.

Jūs, kungi, viņu pavadiet līdz teltij.

Es lūkošu ar savām mulsām domām

Uz mazu brīdi iesnausties, lai rītu,

Kad mani uzvara uz spārniem ņems,

Uz leju nevelk miega svina slogs.

Sleniiļs un visi citi aiziet.

Kungs dievs, par kura kareivi es skaitos,

Met acis žēlīgi uz maniem pulkiem!

Sniedz viņu rokai savus dusmu šķēpus,

Lai ienaidnieku bruņu cietais tērauds

Šķist gabalos no mūsu zvēlieniem!

Liec mūs par tavas pārmācības kalpiem,

Ka varam tevi teikt par uzvaru!

Tev novēlu es modro dvēseli,

Pirms manas acis savus logus slēdz.

Kā nomodā, tā miegā tu mans sargs!

Iemieg.

Starp abām teltīm parādās prinča Edvarda — Henrija VI

dēla gars.

Gars

Ričardam.

Rit gulšos tev kā slogs uz dvēseles!

Tu mūža ziedonī man nesi nāvi;

To turi prātā, izmisumā mirsti!

Ričmondam.

Sveiks, prinču sāpinātās dvēseles

Tev, Ričmond, uzvaru un laimi nes!

Tev princis Edvards novēl saldu dusu!

Parādās Henrija VI gars.

Gars

Ričardam.

Kad biju mirstīgs vēl, daudz nāves brūču

Tu dūri manā miesā svaidītā;

To atceries un izmisumā mirsti;

Tev karalis liek izsamist un mirt!

Ričmondam.

Tev uzvara, tu svētais, tiklais vīrs!

Tas pats, kas troni pareģoja tev,

Nu uzsauc dusā: dzīvo sveiks un laimīgs!

177

Parādās Klerensa gars.

12 1544

Gars

Ričardam.

Rīt gulšos tev kā slogs uz dvēseles!

Es, nabags Klerenss, nonāvēts ar viltu

Un vēl pēc nāves nīgrā vīnā mazgāts!

Rīt mani atminies! Lai trulais šķēps

Tev krīt no rokām. Izmisumā mirsti!

Ričmondam.

Par tevi, zars no Lenkastera nama,

Lūdz Jorkas spīdzinātie mantnieki.

Lai sarga tevi debess! Dzīvo, ziedi!

Parādās Riverza, Greija un Vogana gari.

Riverza gars

Ričardam.

Rīt gulšos tev kā slogs uz dvēseles!

Tev novēl Riverzs izmisumā mirt!

Greija gars

Ričardam.

Par Greiju domā, izmisumā mirsti!

Vogana gars

Ričardam.

Skat' Voganu un noziedzīgās bailēs

Met šķēpu zemē, izmisumā mirsti!

Visi

Ričmondam.

Ričarda krūtīs mūsu sāpes cīnās

Par tevi, Ričmond; uzvara būs tava!

Parādās Heistingza gars.

Gars

Ričardam.

Ļauns, asiņains — ar ļaunu apziņu

Tu modīsies uz asiņainu cīņu,

Kur beigsi kauna mūžu! Turi prātā,

Ko saka Heistingzs: izmisumā mirsti!

Ričmondam.

Ak šķīstā sirds! Lai debess tevi glabā!

Ej cīņā, uzvari tu zemes labā!

Parādās abu prinču gari.

Gari

Ričardam.

Skat' sapnī brālēnus, ko liki nožņaugt;

Kā svins tev, Ričard, gulsimies uz krūtīm

Un vilksim tevi apsmieklā un nāvē!

Tev brālēni liek izsamist un mirt!

Ričmondam.

Dus', Ričmond, mierā, mosties līksmā garā!

No kuiļa dusmām izglābs debess vara.

No tavas cilts nāks karaļu vēl daudz;

Zel! Plauksti! — nelaimīgie prinči sauc.

Parādās Annas gars.

Gars

Ričardam.

Es, Anna, tava nelaimīgā sieva,

Kam neļāvi ne stundu mierā dusēt,

Nu pildu tavu miegu ļauniem murgiem;

Rīt mani atminies, un trulo šķēpu

Laid krist no rokām! Izmisumā mirsti!

Ričmondam.

Nu dusi, skaidrā dvēsele, tu maigu miegu

Un sapņo saldi! Ienaidnieka sieva

Tev uzvaru un laimi lūdz no dieva!

Paradās Bakingema gars.

Gar.s

Ričardam.

Es pirmais līdzēju tev kļūt pie varas,

Man beidzamam šo varu liki just.

Rīt Bakingemu atminies un mirsti,

Par saviem briesmu darbiem drebēdams!

Tik sapņo vien par asinīm un nāvi!

Tu, ļaunu murgu nomākts, nomokies

Un gurdā izmisumā nobeidzies!

Ričmondam.

Aiz cerībām tev līdzēt bij man mirt,

Bet tavām cerībām vis nebūs irt!

Ar Ričmondu ir debess pulks un dievs,

Bet lepnais Ričards kaunā gāzīsies!

Gari pazūd, Ričards uztrūkstas no miega.

Ričards.

Šurp citu zirgu! Sieniet manas vātis!

Kungs Jēzus, žēlo! — Nieki! Tikai sapnis.

Tu, baiļu apziņa, kā moci mani!

Vēl dziļa pusnakts: uguns zili deg.

Man miesa trīc un auksti sviedri plūst.

Kā_bīstos? Sevis? Cita nav še. Ričards

Mīl Ričardu, tas ir: es esmu es.

Vai še kāds slepkava? — Nē, nav. — Ir. gan:

Š e esm u es. Tad bēdz! — Kā? Pats no sevis?

Jā, bēgt ir iemesls, jo gribu atriebt.

Ko? Atriebt sev? Bet sevi pats es mīlu.

Far ko? Par labu, ko sev darījis?

Ak nē! Es drīzāk ienīstu pats sevi —

Par darbiem nīstamiem sev pašam.

Es — nelietis. Nav tiesa! Muļķi, runā

Par sevi labu! — Muļķi, neglaimo!

Daudz tūkstošjnēļam^ā -apziņā,

Un katrs stāsts man nelietības pārmet.

Lauzts zvērests, lauzts visaugstākajā mērā,

Visnegantākā kārtā lieta asins;

Ikkatrs grēks, ikkatrā veidā darīts,

Uz āru laužas, saukdams: vainīgs! Vainīgs!

Nāk izmisums. Neviens vairs nemīl mani;

Ja mirstu, it neviens man nejūt līdz;

Ko cits lai līdzi jūt, kad sevi palsa

Vairs līdzcietības nejutu sev pašam?

Ienāk Retklils.

Retklifs.

Mans karal. ..

Ričards.

Kas tur ir?

Retklifs.

Es, Retklifs. Agrais ciema gailis

Jau divreiz sveica rītu. Jūsu draugi

Ir kājās jau un sprādzē bruņas klāt.

Ričards.

Vai, Retklif, vai! Man bija briesmīgs sapnis!

Teic — vai uz draugiem varu palaisties?

Retklifs.

Bez šaubām, kungs.

Ričards.

Es baidos, Retklif, baidos!

Man likās, nonāvēto dvēseles

Bij še pie telts, un katra draudēja,

Ka ritu tie man smagi atriebsies.

Retklifs.

No ēnām nav ko bīties, labais kungs!

Ričards.

Pie svētā Pāvila! Šīs ēnas nakti

Daudz briesmīgāk man garu uztrauca

Kā desmittūkstoš apbruņotu vīru,

Ko ved uz kauju paviršīgais Ričmonds.

Vēl neaust rīts. Nāc, Retklif, nāc man līdz!

Es iešu vēl pie teltīm noklausīties,

Vai nedomā no manējiem kāds atkrist.

Aiziet.

Ričmonds uzmostas. Oksfords un citi ieiet pie

viņa telti.

Lordi.

Labrīt jums, Ričmond.

Ričmonds.

Es lūdzu piedošanu, modrie kungi,

Ka atrodiet še laisku gardieni.

Lordi.

Kungs, kā jūs gulējāt?

Ričmonds.

Kā aizgājāt, es gulēju tik maigi,

Mans sapnis bij tik saldu jausmu pilns,

Kāds gurdai galvai rādījies jebkad.

Man šķitās, nonāvēto dvēseles

Bij še un solīja man uzvaru.

Jums saku, atmiņas no jaukā sapņa

Man sirdi piepilda ar līksmību.

Cik tālu ir jau rīts?

Lordi.

Būs pulksten's četri.

Ričmonds.

Laiks bruņoties un rīkot karaspēku.

Viņa uzruna kareivjiem.

Daudz vairāk paskaidrot, kā sacīju,

Liedz nevaļa un laika spiedīgs brīdis.

Tik turiet prātā, mīļie kara biedri:

Mums dievs un labais nolūks spēku dod;

Mūs sarga spīdzinātās dvēseles

Un svēto pulks ar savām lūgšanām

Kā mūris augsts, un visi pretnieki

Mums mīļāk novēl uzvaru kā tam,

Kam viņi seko. Tiešām, kas viņš ir?

Ļauns varmāka un ļaužu nāvētājs,

Kas uzkāpis un valda asinīs;

Tas ieguvis ar viltu, kas tam ir,

Un nonāvējis savus palīgus;

Prasts, neglīts akmens, kura vienīgs dārgums

Ir viņa iekalums — šīs zemes tronis,

Un arī to viņš citam nozadzis.

Viņš bijis vienmēr dieva ienaidnieks;

Ja karosit ar dieva ienaidnieku,

Jūs sargās dievs kā savus kareivjus;

Ja, gāžot varmāku, jums sviedri plūdīs,

Būs miegs jo salds, kad varmāka būs gāzts;

Ja karosit ar zemes ienaidnieku,

Tad zemes auglība jums algu dos;

Ja aizstāvēsit cīņā sievu godu,

Pēc cīņas sievu gaviles jūs sveiks;

Ja bērnus sargāsit no šķēpu varas,

Jūs vecās dienās bērnubērni teiks.

Mans algojums par drošsirdīgo darbu

Lai ir mans līķis auksts uz aukstās zemes!

Bet, ja man izdodas, pie darba augļiem

Ņems dalību vismazākais no jums.

Lai kara bungas trīc un taures skan!

Dievs kungs un svētais Jorģi, palīdz' man!

Visi aiziet.

Ričards un Retklifs nāk atpakaļ; viņiem seko pavadoņi

un karapulki.

Ričards.

Ko sacīja Nortumberlends par viņu?

Retklils.

K<» Ričmonds kara lietās maz ko jēdz.

Jiičards.

Tas tiesa. Ko tad atbildēja Sarijs?

Retklifs.

Viņš teica smīnēdams: jo labāk mums.

Ričards.

Viņš teica taisnību; tā tiešām ir.

Pulkstenis sit.

Cik pulksten's sit? — Dod kalendāru šurp!

Vai šodien kāds jau sauli redzējis?

Retklifs.

Es ne, mans kungs.

Ričards.

Tā liedzas spīdēt; jo pēc kalendāra

Tai jāmirdz austrumos jau pilnu stundu.

Kaut kam būs melna diena! — Retklif!

Retklifs.

Kungs karal!

Ričards.

Saule negrib rādīties!

Virs mūsu pulkiem debess tumst un dusmo!

Es vēlētos, ka rasu asaras

No zemes būtu projām. Saule nespīd!

Ek, tukši nieki! Tas var zīmēties

Tikpat uz Ričmondu; tā pati debess,

Kas dusmo man, spīd drūmi arī viņam.

Pienāk Norlolks.

Norfolks.

Uz kauju, kungs, uz kauju! Ienaidnieks

Jau dižojas uz lauka.

Ričards.

Žigli! Žigli!

Lai visi kust un steidzas! Man zirgu seglot!

Saukt Stenliju, lai nāk ar pulku šurp!

Es iešu klajumā ar visu spēku

Un kaujas kārtība būs šāda. Priekšpulks,

Kas sastāv līdzīgi no jātniekiem

Un kājniekiem, lai stiepjas garā slejā,

Un strēlnieki lai vidū stāv. Grāf Sarij

Un hercog Norfolk, jums būs jāvada

Šis jātnieku un kājinieku pulks.

Kad priekšpulks nostāsies, mēs sekosim

Ar visu spēku, ko tad abos spārnos

Segs mūsu sirdīgākie jātnieki.

Lai Jorģis stāv mums klāt! Ko domā, Norfolk?

Norfolks.

Pareizi rīkots, kareivisko valdniek!

Šo zīmi šorīt teltī atradu.

Pasniedz viņam zīmi.

Ričards

lasa.

«Norfolkas Janci, tavs stāvoklis bīstams:

Nodots un pārdots tavs pavēlnieks nīstams.»

Šis joks no ienaidnieka izdomāts.

Nu steidzieties ikviens uz savu vietu!

Lai sapņu tenkas prātu neuztrauc;

Sirdsapziņa ir vārds, ko gļēvie lieto,

Ar ko grib spēcīgajam laužņus likt.

Prom! Cērtiet pūlī, kamēr aptrūksi elpas;

Ja debess ne, dos pekle visiem telpas.

Viņa uzruna pulkiem.

Ko piebilst vēl pie tā, ko sacīju?

Jūs zināt paši, kas mums pretī stāv;

Tik blēži, diedelnieki, vazaņķi

Un Jaužu salašņas no Bretaņas,

Ko izvēmusi pārpildītā zeme

Uz cīņu aplamu, uz drošu postu.

Jums bija miers, tie nes jums nemieru;

Jūs svētīti ar zemi, skaistām sievām,

Tie zemi grib jums atņemt, sievas apsmiet.

Kas viņu vadonis? — Kails nejēga,

Kas barojies līdz šim no mūsu sviedriem;

Gļēvs pienapuika, kas jau trīc un dreb,

Kad sniegs nāk kurpēs. Periet atpakaļ

Šos diedelniekus! Aizdzeniet pār jūru

Šos iedomīgos franču lupatas!

Šos ubagus, kam dzīvot apnicis,

Kas sen aiz bada būtu pakārušies,

Ja murgi aplami tos nedīdītu.

Ja uzvar kāds, lai vīri uzvar mūs,

Ne sētmalnieku bars no Bretaņas,

Ko mūsu tēvi viņu dzimtenē

Tik daudzkārt pēruši un kūluši,

Ka kauna viņiem gan uz mūžu laikiem!

Vai ļausim viņiem zemi atņemt mums

Un apsmiet mūsu sievas, mūsu meitas?

Klau, bungas skan?

Tālumā dzirdamas bungas.

Uz cīņu, brīvie kungi!

Uz cīņu, angļu vīri! Strēlnieki,

Līdz galvas galam bultas! Zirgiem piešus!

Prom! Jājiet asinīs un zveliet tiem,

Ka pīķi šķīst un sprāgst līdz mākoņiem!

Ienāk vēstnesis.

Ko Stenlijs? Vai viņš nāk ar savu pulku?

Vēstnesis.

Viņš liedzas nākt.

Ričards.

Nost dēlam galvu!

Noriolks.

Kungs karal, ienaidnieks jau purvam pāri.

Lai jaunais Stenlijs mirst pēc kautiņa.

Ričards.

Man tūkstoš siržu krūtīs viļņojas.

Ar karogiem pa priekšu! Brūciet virsū!

Lai svētais Jorģis, mūsu aizstāv's, dod

Mums ugunīgu pūķu piktumu!

Uz priekšu! Uzvara mums pušķos galvu.

Visi projām.

CETURTĀ AINA

Cita vieta kaujaslaukā.

Kau/as troksnis; sadursme. Norfolks nāk ar pulkiem;

viņam pretī Keitsbijs.

Keitsbijs.

Kungs, glābiet, Norfolk, glābiet! Karalis

Veic vairāk brīnumu, kā cilvēks spēj!

Zirgs nokauts jau, un viņš nu cīnās kājām

Un nāves rīklē skrien pēc Ričmonda.

Kungs, glābiet! Citādi pagalam viss!

Cīņas troksnis. Ienāk Ričards.

Ričards.

Šurp zirgu! Zirgu! Valsti atdodu par to!

Keitsbijs.

Kungs, atkāpieties, gādāšu jums zirgu.

Ričards.

Tu vergs! Es lieku dzīvību uz spēli.

Lai nāk kas nākdams, atpakaļ ne soli!

Man liekas, seši Ričmondi še laukā —

Jau piecus tādus nokāvu. — Surp zirgu!

Zirgu! Valsti atdodu par to!

Projām.

PIEKTĀ AINA

Cita vieta kaujaslaukā.

Cīņas troksnis. Ričards un Ričmonds aiziet cīnīdamies;

Ričards krīt. Karaspēks atkāpjas,- tauru skaņas. Nāk

atpakaļ Ričmonds, Stenlijs ar kara/a kroni rokā un

vēl citi.

Ričmonds.

Lai slavēts dievs un jūsu bruņas, draugi;

Mums uzvara, un asinssuns ir beigts.

Stenlijs.

Gods tavam darbam, drošsirdīgais Ričmond!

So zelta rotu, valstij laupītu,

Es nelietim no galvas norāvu;

Ar viņu pušķoju nu tavu pieri:

Ņem, valkā viņu tēvijai par godu!

Ričmonds.

Dievs debesīs uz to lai saka «āmen»!

Bet saki man — vai jaunais Stenlijs dzīvs?

Stenlijs.

Viņš Lesterā vēl dzīvs un neaizskarts.

Ja patīk, iesim turpu.

Ričmonds.

Kādi viri

No slavenākiem krituši šai kaujā?

Stenlijs

Lords Valters Ferers, Džons Norfolks, hercogs,

Sers Roberts Brekenberijs un sers Viljams Brendons.

Ričmonds.

Tos apraksim, kā viņu kārtai nākas.

Liec vēstīt žēlastību visiem bēgļiem,

Kas padevībā griežas atpakaļ.

Pie svētā vakarēdiena, kā solīts,

Mēs savienosim atkal sarkano

Un balto rozi. Jaukai vienībai

Lai debess uzsmaida, jo ilgu laiku

Tā dusmojās par viņu ienaidu.

Kurš nodevējs ar mums gan neteiks «āmen»?

Daudz gadu Anglija kā ārprātā

Sev pašai sita brūces; apstulbumā

Tēvs žņaudza dēlus, dēli — savu tēvu

Un brālis lēja brāļa asinis,

Jo, kamēr Lenkasters ar Jorku nīdās,

Tie visi nīstin nīdās cits ar citu.

• Bet tagad Ričmonds un Elizabete,

. So abu namu īstie mantnieki,

Pēc dieva prāta vienos tos no jauna.

Lai viņu dzimums svētī nākotni! —

Dievs — ja tas ir tavs prāts — ar saldu mieru,

Ar līksmu pilnību un laimes dienām!

Kungs, novērs nodevēju asmeņus,

Lai nenāk atpakaļ vairs briesmu laiki,

Kad zeme asins straumēs raudāja!

Lai nedzīvo, lai zeme nenes to,

Kas slepen viņas mieru apkaro!

Dzīst kara brūces; visi lūdzamies:

Ak, mieru uzturi, tu žēlīgs dievs!

Visi projām.

RIČARDS III

Šekspīra laikā Ričards III stipri nodarbinājis angļu dzejniekus,

bet it īpaši dramaturgus kā savdabīgākā uzurpatora figūra Baltās un

Sarkanās rozes cīnās. Vielu šo cīņu apgaismošanai autors aizguvis

no Holinšeda un Hola hronikas, no Tomasa Mora vēsturiskās apceres

un nostāstiem, kas saglabājušies tautā, gan krietni jau izbalojuši

simt gadu laikā. Ričardam III veltītas vairākas poēmas; tāpat jau

16. gs. 70.—80. gados Kembridžas studenti izlaiduma aktos izrādī-

juši tāda sižeta traģēdiju, ko sarakstījis viņu rektors Tomass Legs

latīņu valodā (Legge, Ričardus Tertius, 1579). Protams, šo darbu

literārā vērtība visai zema, Šekspīra traģēdiju tie neietekmēja.

Šekspīrs kā jauns dramaturgs vēroja sabiedrības neatslābstošo inte-

resi. Teātri tiecās iegūt savā repertuārā līdzīgu lugu ar šo populāro

tematu. Henzlova trupa vēlāk (1602) pat pasūtījusi Benam Džon-

sonam drāmu par Ričardu-Kuprīti, lai gan dramaturgs, cik zināms,

šo uzdevumu nav izpildījis.

Šekspīrs Ričardu III uzrakstījis kā spēcīgu finālu Jorkas un

Lenkasteras karaļdzimtu kariem, k.is neilgi pirms tam (1590—1592)

viņu bija nsčlarbīnājuši, un viņš pārstrādājis hroniku-drāmu trīs

daļās — Henrijs VI. Tur likteņa pavedieni jau diezgan jūtami sa-

vērpjas ap kupraino Glosteras hercogu Ričardu, tā ka viņš dzej-

nieka acu piTēRsā savā vēsturiskajā situācijā, gluži dabiski, izcēlās

turpmāk par galveno varoni īpašam darbam. Bez tam arī Elizabetes

laika sabiedrībai nevarēja būt vienaldzīgs tas moments, kad ai

Ričarda nāvi izbeidzās troņa tīkotāju kari, pilni nežēlīgas savstar-

pējas iznīcināšanas un patvaļas.

Šekspīru kā mākslinieku mazāk interesē vēstures patie-

sība par Ričardu III. Viņš ņēmis tās pašas drūmās krāsas, kādas

šim tēlam piedēvē hronisti. Saskaņā ar Mortona — Ričarda preti-

nieka un pēc tam Henrija VII kanclera memuāriem, kurus savai

apcerei izmantojis Utopijas autors Tomass Mors, tronī Ričards III

parādās, zīmēts ārkārtīgi vienkāršiem, rupjiem vilcieniem — valdo-

nīgs slepkava, velnišķas varas kāres iemiesojums kroplī, veikls

monstrs, kāds reti sastopams pat starp lielākajiem vēsturisko pār-

maiņu situācijas izmantotājiem tirāniem. īstenībā viņā asiņainais

gājiens uz troni galvenajos pagriezienos sāds: dzimis 1452. gadā,

Jorkas hercoga Ričarda dēls ar paralizētu roku, paklibs, šķībiem

pleciem un kupri, zemu, plakanu pieri, pēc tēva nāves Veiklīldas

kaujā (1460) mācās burgundiešu galmā Utrehtā, tad uzticīgi pa-

vada savu vecāko brāli tā svārstīgajos likteņos. Viņš kopā ar

jorkiešiem piedalās kaujā pie Barnetas (1471), kurā krita varenais

«karaļu taisītājs» Voriks. Un, kad pēc pāris desmitiem dienu Edvarda

ļaudis nomocīja pie Tjūksberi sagūstīto Velsas princi, šai zemiskas

atriebības akcijā it kā piedalījies arī Ričards. Pēc trim gadiem viņš

apprec šī prinča atraitni — bagāto Annu Nevili un pēc karaļa

Edvarda IV nāves līdz ar visiem ziemeļu vasaļiem zvērē uzticību

karaļa trīspadsmit gadu vecajam dēlam. Drīz pēc tam viņam sākās

naidīga sacensība ar lenkasteriešiem, vispirms ar grāfu Riverzu, kara-

lienes brāli, kura aizbildnībā bija atstāts nepilngadīgais Edvards V.

No savas puses šo naidu kurināja Bakingema intrigas, lidz beidzot

Ričards uzsāka cīņu pret karalienes radiem un piekritējiem, pārņēma

valsts pārvaldību savās rokās un sāka iznīcināt visu, kas vien viņam

varētu stāties ceļā uz troni, kuru viņš arī iegūst (1483. g. 26. jūnijā).

Atklātās cīņas posms sākas ar Klerensa nogalināšanu (1478). Pēc tam

šai gājienā galveno upuru un noziedzīgo faktu skaits vēsturē nav

mazāks, kā to attēlojis Šekspīrs. Līdztekus tam pastāv aizdomas par

Ričarda nemorālisko rīcību ģimenes dzīvē (sievas Annas nāve un

nolūks apprecēt Elizabeti), kas sabiedrību vēl vairāk saceļ pret viņu.

Ričarda zvaigzne sāka ātri rietēt, lidz beidzot atklātā karā ar grāfa

Ričmonda vadītajiem pretinieku pulkiem viņš krita kaujā pie Boz-

vertas (1485. g. 1. augustā). Tāds ir vēsturiskais Ričards III: pašas

dabas sarūgtināts, visa skaistā un cēlā nīdējs, tuvinieku nemīlēts

un ļaužu nicināts, cinisks liekulis, atriebīgs un varas kārs nodevējs,

viltīgs Intrigants un mizantrops ar karaļa kroni kroplajā galvā,

nesaudzīgs uzurpators ceļā uz mērķi.

Salīdzinot traģēdiju ar hronikām, kļūst redzams, ka Šekspīru

neinteresē, vai vēsture un literatūra nodarījusi pāri šim «varonim»,

tam pilnīgi āti audumā" "ClītTēnaš "cTT"vē c i g ā s varonības oreolu.

Dramaturgs ār zināmo tīksrffi tziauga VlIJTi par sava darba centrālo

varoni. Brīžiem liekas, ka literārā viela pārāk nomāktu mākslinieka

brīvo uztveri, tomēr lielu uzmanību Šekspīrs veltījis psiholoģiskiem

celoņiem, kas spilgti parādīti jau paša pirmajā Cilostera atziņu mono-

logā. Lugas darbības gaitā Ričards skatītāju acu priekšā sevišķi

gan neattīstās, it kā nesastapis dziļāku pretestību un nepārdzīvo-

dams spējāku cilvēcīgu šaubu, tomēr soli pa solim izaug monumen-

tāls uz tā pjedestāla, kur dzejniekā asā izjūta to nostādījusi. Val-

donības kāre Ričardam stiprāka nekā drūmajam Makbetam, un to

viņš cenšas īstenot, rīkojoties pēc devīzes — merjjjs attaisno

līdzekļus.

Šekspīra jaunības darbu ciklā Ričards III ir viņa pirmā patstā-

vīgā karaļdrāma. Reizē ar to viņa plašākā traģēdija pēc Ham-

leta; tā ietver- dziļu* saturu un izteic to atbilstošā lormā. Valoda

tanī dzejiski spēcīga un konkrēta. Ričards III beidzas Šekspīram

zīmīgā didaktiskā izskaņā par gaišākas nākotnes ausmu, ko šeit

vesta Ričmonds, pārņemdams kroni (Hamletā Fortinbrass, Antonijā

un Kleopatra Augusts utt.). Klasiskā teātra repertuārā tā bija viena

no iemīļotākajām Šekspīra traģēdijām ar visu tās drūmo nokrāsu

un vieglāku nianšu trūkumu kompozīcijā.

Traģēdiju Ričards III tulkojis F. Adamovičs. Tulkojums pie-

dzīvojis divus izdevumus: 1902. un 1938. gadā. Tagadējā iespie-

dumā tas nāk klajā trešo reizi, jo tulkojuma pareizi izprasta autora

doma un emocijas un kā saturs, tā forma pareizi atveidota latviešu

valodā.

Tulkojuma valoda vispār atbilst Šekspīra dinamiskajai izteik-

smei, kādā sarakstīta šī traģēdija. Šekspīrs to sarakstijis 1592.—

1593. gadā, un tā publicēta sešos izdevumos — laikā no 1597. līdz

1622. gadam. Nākamajā gadā uzņemta in folio izdevumā. Galvenie

avoti, kurus Šekspīrs izmantojis, ir Holinšeda hronikas un kāda ano-

nīma luga ar nosaukumu Ričarda III īstā traģēdija (The True Tra-

gedy ol Richard III, 1594). Sižeta pamatā — Baltās un Sarkanās

rozes karš. Traģēdija Ričards 111 nav pieskaitāma Šekspīra vēstu-

riskajām karaļdrāmām, tā ir tikai pāreja no vēsturiskajām hroni-

kām uz lielajām traģēdijām.

I cēliena 1. ainā

21.    Izteiciens par Jorkas sauli un mākoņiem attiecas uz Jorkas

hercogu. Karaļa Edvarda IV vapenī attēlota saule, kas parādās

no mākoņiem. Angļu oriģinālā lietota vārdu rotaļa: Made

glorious summer by this Sun of York. Sun — saule un son —

dēls — angļu valodā izrunājami vienādi, tādēļ sun ol York

saprotams arī kā son of York — Jorkas dēls.

22.    Pēc Holinšeda hronikas, Edvardu IV uztrauca pareģojums, ka

viņam draud briesmas no cilvēka, kura vārds sākas ar burtu

«G», tātad no Džordža (George) Klerensa, bet īstenībā Ed-

vardu IV apdraudēja Ričards Glosters. Vēsturiski šis fakts

tomēr nav pierādīts.

23. Tauerā kristīt — norādījums uz Klerensa nāvi. Pēc nostāstiem,

Ričarda III uzpirktie slepkavas Klerensu nodur un viņa līķi

iesviež vīna mucā. Piezīmes par noslīcināšanu vīna mucā atkār-

tojas ari tālākajos dialogos (I, 4.; V, 3.).

23. Greija kundze — karaliene Elizabete. Karalis Edvards IV appre-

cēja Greija atraitni.

23.    Antons Vudvils — karalienes brālis, iecelts par grāfu Riverzu.

23. Šora kundze — zeltkaļa Sora sieva, Edvarda IV mīļākā.

2.    ainā

29. Pēc sena ticējuma, ja slepkava tuvojas savam upurim, nonā-

vētā brūces atveras un sāk asiņot.

38.    Krozbija — Ričarda Glostera pils Londonā.

39.    Uz karmelītiem — «balto brāļu» jeb karmelītu klosteris Lon-

donā, dibin. 1241. gadā. Savā laikā tur atradās vislielākā biblio-

tēka Anglijā. Vēlāk (ap 1633. g.) klostera vietā, kuru iznīcināja

Henrijs VIII, ierīkoja teātri. Ka Ričards liek apglabāt Hen-

riju VI karmelītu, nevis Certsijas klosteri, — tā, protams,

Šekspīra izdoma.

3.    ainā

41. Grāfa Ričmonda atraitne (Samersetas hercoga meita, vēlāk

precējusies ar lordu Stenliju) bija Lenkasteru cilts un tīkoja

iegūt troni savam dēlam Henrijam, pēdējam Lenkasteru pēc-

teclm, tāpēc atradās naidīgās attiecībās ar Jorkiem, kurus

atbalstīja Bakingems un Heistingzs. So naidu izmantoja Glos-

ters, lai troni iegūtu sev.

49. Posta nesējs kuilis. —

Ričarda ģerbonī bija kuiļa attēls, tāpēc Stenlijs Ričardu

apzīmē par kuili, kurš viņam sapnī ar ilkni norāvis bruņu cepuri

(III, 2.).

4. ainā

61. Malvazieša muca — vins maizes apmercēšanai. Klīda baumas,

ka Klerenss Tauerā noslīcināts malvazieša mucā. Nogalināšanas

ainā Šekspīrs seko Ričaida III traģēdijas pirmparaugam.

II cēliena 4. ainā

84. Stonistretforda — vieta Bakingenias grāfistē. Tur Ričards un

Bakingems ieslēguši viesnīcā Riverzu, pēc tam saņēmuši gūstā

jauno karali kopā ar Voganu un Greiju.

88. Valsts zīmogs glabājās pie Jorkas arhibīskapa. Pēc hroniku

ziņām, viņš zīmogu nodevis karalienei Elizabetei, tā apliecinā-

dams viņai savu uzticību, bet pēc dažām dienām paņēmis to

atpakaļ un nodevis Glosteram.

III cēliena I. aina

89. Savās mājās Londonā. —

Svinīgos gadījumos Londonu dēvēja par karaļu māju —

camcra Regis.

96. Jūs varot mani nest uz muguras. —

Mazais princis zobojas par Ričarda Glostera kupri, uz kura

viņš varētu sēdēt kā pērtiķēns kamieļa mugurā.

98. Pēc Edvarda IV nāves Sora kundze kļuva par Heistingza mīļāko.

t

2. ainā

100. Dialogā pieminētais kuilis atkal attiecas uz Glosteru resp. uz

viņa ģerboni ar kuiļa attēlu.

103. Drīz uzdurs jusu galvu tilta galā. —

Londonas tilta galā vēl Šekspīra laika uz kārts uzdūra notie-

sāto galvas, kuri bija sevišķi smagi noziegušies.

103. Slepenā padome, ko piemin Stenlijs, pēc hroniku ziņām, pastā-

vēja lidzās atklātajai padomei un sekmēja Ričarda gājienu uz

troni.

4. ainā

111. Kā vītis zars man roka izģindusi. —

Ričards III dzimis ar kroplu roku, bet viņš mēģināja iestās-

tīt citiem, ka karaliene un Sora kundze to viņam sakropļojušas

ar burvju mākslu.

Hronisti, pie kuriem Šekspīrs šai ainā diezgan cieši pieturē-

jies, apraksta Ričarda zīmīgo vaibstu spēli. Pēc hronikām, viņš

dusmu brīžos stipri kodījis apakšlūpu.

5. ainā

117.   Benārpils Londonā, Temzas krastā, piederēja Jorkiem.

7. ainā

118.   Lēdija Lūcija. — Līdz laulībām ar Elizabeti Greiju karalim

Edvardam IV bijuši ar Lūciju sakari, un viņš solījies to precēt.

Bijušas arī sarunas par Edvarda IV precībām ar franču princesi.

118. Domāta Edvarda IV laulība ar Greija atraitni. So laulību Lionas

sinode atzina par nelikumīgu.

IV cēliena 1. ainā

128. Vecā Jorkas hercogiene bija abu karaļu — Edvarda IV un

Ričarda III māte.

131. Lai zelta kronis man ap galvu vijas kā tērauds zvērojošs. —

Karaļu slepkavas un citus sevišķi smagi noziegušos sodīja,

uzliekot galvā nokaitētas dzelzs kroni.

2. ainā

136. Ari hronisti apstiprina, ka Ričards licis izplatīt baumas par

savas sievas slimību, lai to noindētu.

140. Breknoka — Bakingemas hercoga pils Velsā.

3. ainā

141. Vēsturiska patiesība. Nonāvēto skeletus tikai 19. gs. atrada

zem kādām kāpnēm.

5. ainā

168. Milforda un Harforda — ostas Pembrukšlrā.

V cēliena 3. ainā

171. Bozverta — ciems Lesterā, kur notika kauja.

175. F. Adamoviča tulkojumā — Rīt agri seglojiet man sirmo; ori-

ģinālā — Saddle \vhile Surrey-, Sarijs, Ričarda iemīļotais zirgs.

185.   Tulkojumā — Noriolkas Janci, tavs stāvoklis bīstams: Nodots

un pārdots tavs pavēlnieks nīstams; oriģinālā: Jockey ol Nor-

lolk, be not so bold, For Dickon thy master is bought and

sold. —

Kā Hola hronikā sacīts, tāds teiciens patiesi bijis rakstīts

uz Norfolka telts durvīm naktī pirms Bozvertas kaujas.

186.   Kungs karal, ienaidnieks jau purvam pāri. —

Pēc hronikas zinām, starp abiem karapulkiem bijis purvs,

kas Ričmonda pulkam bijis jāapiet.

4. ainā

187. Pazīstamais karaļa Ričarda izteiciens — Surp zirgu! Zirgu!

Valsti atdodu par to! — A horse, a horse! My kingdom ior a

horsel — pārņemts no traģēdijas Ričards III pirmtekstiem.

Content

ŠEKSPĪRS VILJAMS RIČARDS III

RIČARDS III