ŠEKSPĪRS VILJAMS

ROMEO UN DŽULJETA

ROMEO UN DŽULJETA

Traģēdija piecos cēlienos

PERSONAS

Eskals, Veronas princis

Pariss, grāfs, prinča radinieks

Monteki

Kapuleti  divu naidīgu dzimtu galvas

Vecs vīrs no Kapuleti dzimtas

Romeo, Monteki dēls

Merkucio, prinča radinieks un Romeo draugs

Benvolio, Monteki brālēns, Romeo draugs

Tibalts, sinjoras Kapuleti brāļadēls

Lorenco

Džovanni  franciskāņu mūki

Baltazars, Romeo kalpotājs

Samsons

Gregorio  Kapuleti laudis

Pjetro, Džuljetas aukles kalpotājs

Ābrams, Monteki kalpotājs

Aptieķnieks

Trīs mūziķi

Parisa pāžs

Kāds cits pāžs

Virsnieks

Sinjora Monteki, Monteki sieva

Sinļora Kapuleti, Kapuleti sieva

Džuljeta, Kapuleti meita

Džuljetas aukle

Veronas pilsoņi, viri un sievas, abu namu piederīgie; maskas,

sargi, uzraugi, pavadoņi

Koris

Notiek Veronā un Mantujā.

PROLOGS

Uznāk Koris.

Koris.

Šeit divi namus, divi goda dzimtas

Veronā skaistajā mēs rādīsim;

Sens, iesakņojies naids tur gruzd bez rimtas,

Triepj rokas līdzpilsoņu asinīm.

Tik kad no kļūmā naida klēpjiem dzima

Reiz sirdis, kuras mīlā iedegās,

Kad nelaimīgā mīla kapā grima,

Šai nāvē tēvu ienaids izbeidzās.

Šīs liktenīgās mīlas kaisle spējā

Un niknā naida lielais noziegums,

Ko tikai bērnu nāve izdzēst spēja,

Te pāris stundās rādīta tiks jums.

Nu uzmanību jūs mums veltījiet

Un mūsu spēlē kļūdas piedodiet.

Aiziet

PIRMAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

Verona. Pilsētas laukums.

Uznāk Samsons un Gregorio no Kapuleti nama, zobeniem un vairogiem bruņojušies.

Samsons. Kad es saku, Gregorio, mēs to necietīsim.

Gregorio. Nē, jo citādi mēs būsim cietēji.

Samsons. Es domāju, kad žults vairs necietīs, tad ies

vaļā.

Gregorio. Jā, draugs, kamēr vēl esi dzīvs, raisies no

cilpas laukā.

Samsons. Esmu veikls sitējs, lai tik mani iekustina.

Gregorio. Bet tevi nav tik viegli iekustināt.

Samsons. Katrs Monteki nama suns mani var iekustināt.

Gregorio. Iekustinātais parasti sāk kustēties, bet dros-

mīgais paliek uz vietas, tāpēc, ja tevi iekustinās, tu

muksi projām.

Samsons. Nu nē, neviens šī nama suns nepiespiedīs

mani mukt. Pie sienas nostājies, es atsitīšu katru

Monteki nama vīru vai jaunavu.

Gregorio. Tas rāda, ka tu pavārgs vergs: pret sienu bal-

stās tikai vārgie.

Samsons. Tiesa gan; tāpēc jau sievieti kā vājāku pie-

spiež pie sienas; un tāpēc ari es Monteki puišus aiz-

triekšu no sienas, bet meičas piespiedīšu pie sienas.

Gregorio. Naidojas taču mūsu kungi, bet mēs esam tikai

viņu kalpi.

Samsons. Viss viens, es palikšu par varmāku: kad būšu

pieveicis puišus, bez žēlastības ņemšu priekšā mei-

čas — visām galvas nost.

Gregorio. Meičām galvas?

Samsons. Jā, galvas vai godu, — saproti, kā gribi.

Gregorio. To katrs sapratīs tā, kā izjutīs.

Samsons. Nu, viņas izjutīs gan mani, kamēr vēl turos

kājās, un ir taču zināms, ka neesmu vēl slikts gaļas

kumoss.

Gregorio. Labi, ka neesi zivs, jo tad tu būtu tīra reņģe.

Velc ārā zobenu, tur nāk divi no Monteki nama.

Uznāk Ābrams un Baltazars.

Samsons. Mans ierocis jau kails. Sāc ķildu, es tevi at-

balstīšu.

Gregorio. Ko! Slēpsies man aiz muguras un muksi?

Samsons. Par mani nebaidies.

Gregorio. Bez jokiem; es baidos gan par tevi.

Samsons. Vajag tā rīkoties, lai likums būtu mūsu

pusē, — lai viņi sāk.

Gregorio. Viņiem garām iedams, es saraukšu pieri, lai

viņi saprot to, kā grib.

Samsons. Ne jau kā grib. Es viņiem parādīšu pigu, ja

viņi par to neapvainosies, tas viņu kauns.

Ābrams. Jūs rādāt mums pigu, ser?

Samsons. Es rādu pigu, ser.

Ābrams. Jus rādāt savu pigu mums, ser?

Samsons

uz Gregorio

Vai likums būs mūsu pusē, ja es

teikšu «jā»?

Gregorio. Nē.

Samsons. Nē, ser, es nerādu pigu jums, ser. Es rādu

tikai savu pigu, ser.

Gregorio. Jūs gribat uzsākt ķildu, ser?

Ābrams. Ķildu, ser! Nē, ser.

Samsons. Ja gribat ķildoties, ser, esmu gatavs. Es kal-

poju tikpat labam kungam, kāds jūsējais.

Ābrams. Bet ne labākam.

Samsons. Redzēsim, ser.

Nāk Benvolio.

Gregorio

sāņus, Samsonam.

Saki «labākam», tur nāk kāds mūsu kunga radinieks.

Samsons. Jā, ser, labākam.

Ābrams. Jūs melojat.

Samsons. Uz zobeniem, ja esat vīrs; Gregorio, dod savu

slaveno belzienu!

Uzsāk kautiņu.

Benvolio.

Mierā, nejēgas!

Izsit viņiem ieročus no rokām.

Prom zobenus! Jūs nezināt, ko darāt.

Uznāk Tibaits.

Tibalts.

Ko, tu ar lempja kalpiem cīņu sāc?

Benvolio, šurp, nāvei acīs ieskaties!

Benvolio.

Es viņus mierinu; tu zobenu

Liec nost vai nāc man palīgā pret viņiem.

Tibalts.

Ko, cīņā mieru saukt? Man riebj šis vārds

Kā pekle, visi Monteki un tu!

Tad turies, gļēvuli!

Viņi cinās.

Saskrien ļaudis no abiem pretējiem namiem, iejaukdamies

kautiņā; salasās pilsoņi ar rungām, Ierodas uzraugi.

Kāds pilsonis.

Šurp rungas, dunčus, šaujamos! Sit! Sit nost!

Nost visus Kapuleti, Monteki!

Uznāk vecais Kapuleti naktstērpā un sinfora Kapuleti.

Kapuleti.

Kas trokšņo te? Šurp manu zobenu!

Sinjora Kapuleti.

Kam zobenu tev? Tikai ķeģi, ķeģi!

Kapuleti.

Nē, zobenu! Lūk, vecais Monteki

Jau nāk un vicina man draudīgi.

Uznāk vecais Monteki un sinjora Monteki.

Monteki.

Ā, nelga Kapulet'l — Ļauj, neturi!

Sinjora Monteki.

Tak neej naidā meklēt nelaimi!

Uznāk princis Eskals ar pavadoņiem.

Princis.

Vai rimsieties? Jūs necilvēki, zvēri,

Jūs dumpinieki, miera naidnieki,

Kas ieroci mērc līdzcilvēku asinīs, —

Kas sava naida kvēli postošo

Grib apdzēst savu dzīslu sārtā strūklā, —

Pie moku sola jūs, ja nemetīsiet

Prom ieročus no asiņainām rokām

Un neklausīsiet, ko jums princis teic.

Jau trešo reizi karš par tukšiem vārdiem

Jums, vecais Kapulet' un Monteki.

Jūs trīsreiz klusās ielas satraucāt

Un likāt veroniešu pilsoņiem,

Lai, savas goda rotas pamezdami,

Tver rokā šķēpus, mierā rūsējušos,

Lai klusinātu jūsu spīvo naidu.

Ja vēl kaut reizi mieru satrauksiet,

Ar dzīvību šo noziegumu izpirksiet.

Un tagad visi citi ejiet mājās;

Jums, Kapuleti, jānāk būs man līdz,

Bet jūs, Monteki, nāciet pēcpusdienā

Uz veco Franki pili, kur mums tiesa,

Tad dzirdēsiet šai lietā spriedumu.

Ar nāves sodu draudot, izklīst pavēlu!

Visi aiziet, izņemot Monteki, sin/oru Monteki

un Benvolio.

Monteki.

Kas veco ķildu sacēla no jauna?

Vai, brālēn, bijāt klāt jau sākumā?

Benvolio.

Te jūsu pretnieka un mūsu ļaudis

Jau visi kāvās, kad es pienācu.

Es metos viņus šķirt, bet pēkšņi Tibalts

Nāk saniknots, ar kailu zobenu;

Viņš to, man ausī šņākdams lamu vārdus,

Virs galvas vicina un vēju šķeļ,

Kas neievainots viņam pretī svilpo.

Un, kamēr mijām cirtienus un lamas,

Bars pieauga un kautiņš pieņēmās,

Līdz visus izšķirt princis ieradās.

Sinjora Monteki.

Ak, kur gan Romeo? Vai viņu redzējāt?

Man prieks, ka nebij viņš šai burzmā klāt.

Benvolio.

Pirms stundas, cienītā, un iekams saule

Vēl zeltojusi nebij austrumus,

Kad nemiers mani dzina laukā paklejot,

Tur, krēslā, vīģes koku birztalā,

Kas viņpus pilsētas uz vakariem,

Es šorīt jūsu dēlu redzēju.

Es viņam tuvojos, bet, mani pamanījis,

Viņš ātri koku ēnā nozuda.

Es, viņa jūtas izjuzdams kā savas —

Kad vēlēšanās palikt vienatnē, —

To sapratu un pakaļ nesteidzos,

Labprāt no aizbēdzēja aizbēgdams.

Monteki.

Jau dažu labu rītu viņš redzēts tā

Tur dzestrā rasā kaisām asaras,

Vēl vairāk sabiezējot miglas mākoņus

Ar savām dziļām nopūtām. Bet,

Tiklīdz saule, priekā starodama,

Tur austrumos sāk atvilkt ēnu priekškarus

No gultas Aurorai, mans drūmais dēls,

No gaismas bēgdams, mājup dodas.

Tur istabā viens pats viņš ieslēdzas

Un, gaišā dienas laikā logus aizverot,

Ap sevi rada nakti mākslīgu.

Tumšs smagums nomāks to, ja padoma

Mums nebūs novērst likstas cēloņa.

Benvolio.

Vai cēlonis jums zināms, mīļo tēvoci?

Monteki.

Nē, nezinu un netieku ar gudrs.

Benvolio.

Vai mēģinājāt viņu izprašņāt?

Monteki.

Tiklab es pats, tāpat viens otrs draugs,

Bet viņš, pār savām jūtām valdinieks,

Nav iztaujāšanai tā pieejams, —

Tik noslēpumains, sevī noslēdzies

Kā pumpurs, kuru iekšā grauž jau tārps,

Pirms maigās lapas izplaukušas raisās,

Lai saulei savu daili rādītu.

Kādēļ viņš skumst, ja vien to zināt spētu,

Mēs zāles atrastu un izārstētu.

Ienāk Romeo.

Benvolio.

Lūk, tur viņš nāk! Jel atstājiet mūs nu,

Varbūt es noslēpumu izzinu.

Monteki.

Tavs nodoms jauks un varbūt palīdzēs

Tikt skaidrībā. Sinjora, iesim mēs!

Monteki un sinjora Monteki aiziet.

Benvolio.

Labrīt tev, brālēn!

Romeo.

Vai tad tagad rīts?

Tik agrs?

Benvolio.

Nu stunda devītā!

Ak vai, cik gauss šķiet bēdās laiks!

Vai nebij tas mans tēvs, kas aizsteidzās?

Benvolio.

Jā, viņš. Bet kas jums laiku gausina?

Romeo.

Ka nav man, kas to īsina.

Benvolio.

Vai mīla vainīga?

Romeo.

Nē.

Benvolio.

Mīlas nav?

Romeo.

Nav viņai mīlas, kuru es tā mīlu.

Benvolio.

Ak mīla, lai cik jauka tā mums liekas,

Kā tirāns nežēlīga izrādās.

Romeo.

Ai mīla, lai cik akla liekas vaigā,

Pat akla savas īstās tekas staigā!

Kur pusdienosim? Vai še ķilda bij?

Bet nestāsti, es visu dzirdēju.

Te daudz ko dara naids, vēl vairāk mīla.

Ai, mīlas dusmība! Naids mīlīgais!

Ai, tu kaut kas, kas radies no nekā!

Ai, smagais vieglums! Tukšā nopietnība

Ai, jauko tēlu nejauks sajaukums!

Ai, svina pūkas, dzidrie dūmi, kvēle,

Slims veselīgums un miegs nomodā!

Tā, mīlas nemīlēdams, mīlu es.

Tu nesmejies?

Benvolio.

Nē, draugs, man drīzāk jāraud.

Romeo.

Tu labā sirds, par ko?

Benvolio.

Par tavām sirdssāpēm.

Romeo.

Nav likstas smagākas par mīlu.

Man skumju svars, ko krūts vēl panest jaud,

No tavām rūpēm pieņemas un draud

Pār mēru iet; un tavas drauga jūtas

Man manas skumjas dara divkārt grūtas.

Ceļ mīlu nopūtas kā dūmus gaisā;

Tā kvēla mīlētājiem iedegas

Un acīs dzirkst, bet nomāktībā sūrā

No mīlētāju asrām pildās jūra.

Kas cits vēl tā? Gan gudrs neprāts, malds,

Žults rūgtākā un ziediņš medussalds. —

Draugs, paliec sveiks!

Benvolio.

Pag, iešu arī;

Tu, mani pamezdams, man pāri dari.

Romeo.

Vairs manis nav; gan vārdā mani min,

Bet nav vairs Romeo; kur viņš, — kas zin!

Benvolio.

Nu saki nopietni — ko mīli tu?

Romeo.

Vai vaimanājot to lai pateiktu?

Benvolio.

Nē, vaimanājot ne, tā droši saki.

Romeo.

Teic slimniekam, lai droši mantu dala;

Tas slimo nežēlīgi māc bez gala!

Draugs, nopietni, es mīlu sievieti.

Benvolio.

Es trāpīju, ka tevi mīla saista.

Romeo.

Labs strēlnieks tu! Un mana mīlā skaista!

Benvolio.

Jo mērķis skaists, jo vieglāk trāpīt tam.

Romeo.

Draugs, te nu netrāpīji vis: jo sirds

Tai amorbultas neskarta; kā Diānai

Prāts viņas tiklo dabu sarga stingri

Un zēna mīlas bultas atsit vingri.

Ne viņa ļausies skatam kairi celtam,

Nedz padosies tā kārdinošam zeltam.

Ak, viņa pati dailē bagāta

Un reizē nabaga, jo dārgums šis

Ar viņas nāvi velti izgaisīs.

Benvolio.

Tad viņa nevainībai zvērējusi?

Romeo.

Jā, skopumam, kas mantu saēd klusi.

Jo skaistums, atturības badā taupīts,

Ir skaistums — visai nākamībai laupīts.

Par skaistu tā, par gudru, gudri skaistu

Dot svētlaimi, lai izmisums mans gaistu.

Pret mīlu viņa aizliedzas, un tā

Kā miris dzīvoju, ja dzīve tā.

Benvolio.

Mans padoms — aizmirsti tu viņu, draugs.

Romeo.

Tad māci mani, kā to izdarīt!

Benvolio.

Ļauj vaļu savām acīm, paskaties

Uz citām skaistulēm.

Romeo.

Vislabais līdzeklis

Man viņu atzīt daiļāku par visām.

Zem maigo dāmu melnās maskas ceram

Mēs atrast iedomāto skaistumu.

Tas, kuru aklums sitis, nevar aizmirst,

Kāds dārgums — acu gaisma zaudētā.

Tad parādi man kādu daiļāku,

Es viņas dailē atzīt mācīšos,

Ka ir par daiļumu vēl kaut kas daiļāks!

Sveiks! Aizmirst neiemācīsi tu mani.

Benvolio.

Tavs parādnieks tad jutīšos līdz nāvei.

Viņi aiziet.

OTRA AINA

Iela.

Uznāk Kapuleti, Pariss un kalpotājs.

Kapuleti.

Monteki brīdināts, kā es, man šķiet,

Sods vienāds mums, un nav jau ar tik grūt'

Mums tādiem veciem vīriem mierā dzīvot.

Pariss.

Jūs abi vienlīdz godājami, žēl,

Ka jādzīvo tik ilgi ienaidā.

Sinjor, bet ko jūs teiksiet manā lietā?

Kapuleti.

Es varu teikt tik to, ko esmu teicis:

Mans bērns vēl lielo dzīvi nepazīst,

Nav viņai vēl ne gadu četrpadsmit,

Lai divi vasaras vēl nozied klusi,

Tad viņa līgavai būs nobriedusi.

Pariss.

Vēl jaunākas redz mātes laimīgas.

Kapuleti.

Par agru vīst, kas agri apprecas.

Man cerības ir zeme aprijusi,

Tik viņa viena vēl man palikusi.

Bet, mīļais, bildiniet; ja laimējas,

Būs mana griba — daļa viņējās.

Ja viņa solīsies ar prātu drošu,

Es tūdaļ savu jāvārdu jums došu. —

Mums šovakar būs mājās viesības,

Turp draugus aicinu, lai ierodas,

Kas mīļi man; starp viņiem es patiesi

Jūs apsveikšu kā visumīļo viesi.

Šonakt jūs apstaros mans nabags nams,

Par debess zvaigznēm gaišāk mirdzēdams.

Kā brašs un līksms jūtas jauneklis,

Kad atkal grezni tērpies aprīlis

Uz papēžiem min tūļai ziemai, — tā

Būs prieks par to, ko jaunavas jums sniegs

Pie manis šovakar; tur noskatiet

To, kura daiļākā no daiļām šķiet.

Būs arī mana meita tur starp viņām,

Tā skaista, bet ne pārāka par citām.

Nu iesim mēs. — Puis, ņem šo papīru

Un pateci pa skaisto Veronu:

Tos, kas šeit minēti, lūdz, sacīdams,

Ka viņus gaidu es un viss mans nams.

Kapuleti un Pariss aiziet.

Kalpotājs. Jā, saziņo nu visus, kas minēti šai sarakstā!

Varbūt te rakstīts stāv, lai kurpnieks paliek pie sava

olektsmēra un drēbnieks pie savas liestes, lai zvej-

nieks pievāc savu otu un gleznotājs savu tīklu? Mani

sūta uzmeklēt tos, kuru vārdi šeit minēti, bet es tak

nesaprotu, kādus vārdus rakstītājs te domājis. Būs

jāuzmeklē kāds pratējs. Par laimi tur jau nāk!

Uznāk Benvolio un Romeo.

Benvolio.

Draugs, uguni var dzēst ar pretuguni,

Ar vienām sāpēm otras projām dzīt.

Ja galva reibst, uz otru pusi griezies,

Jūt veco kaiti maz, kad jauna krīt.

Ļauj acīm jaunā skurbā iedegties,

Tad jaunā indē vecā aprimsies.

Romeo.

Cik laba tava ceļmalītes lapa.

Benvolio.

Kā tā? Teic — kam?

Romeo.

Nu, kājai pārlauztai.

Benvolio.

Vai prātā jucis, Romeo?

Romeo.

Ne traks, bet vairāk saistīts nekā trakais;

Mests cietumā un nolemts bada nāvei,

Un šausts, un izmocīts. — Labvakar, puisi

Kalpotājs. Sveicinu, sinjor! Lūdzu, vai lasīt protat?

Romeo. Jā, savu likteni pats savās bēdās.

Kalpotājs. To jūs varbūt esat izmācījies bez grāmatas;:

bet es lūdzu, vai jūs protat lasīt rakstīto.

Romeo. Jā gan, kad valodu un burtu protu.

Kalpotājs. Godam teikts; atvainojiet un palieciet sveiki,

veseli!

Romeo. Paklau! Puis, es izlasīšu!

Paņem papīru un lasa.

«Sinjors Martino ar sievu un meitām; grāfs Anselms

un viņa skaistās māsas; sinjora Vitruvio, atraitne;

sinjors Plačencio un viņa daiļās māsīcas; Merkucio

un viņa brālis Valentīns; mans tēvocis Kapuleti, viņa

sieva un meitas; mana skaistā māsasmeita Rozalīna

un Līvija; sinjors Valencio un viņa brālēns Tibalts;

Lučo un jautrā Helēna.»

Nekas, jauka sabiedrība! Kur viņiem jāierodas?

Kalpotājs. Tur.

Romeo. Kur — tur?

Kalpotājs. Uz mielastu; mūsu mājās.

Romeo. Kā — mājās?

Kalpotājs. Mana pavēlnieka mājās.

Romeo. Tiešām, man vajadzēja jums to vispirms pavai-

cāt.

Kalpotājs. Nu to es jums pateikšu, arī bez vaicāšanas;

mans pavēlnieks ir varenais, bagātais Kapuleti, un,

ja vien jūs neesat no Monteki nama, lūdzu, atnāciet

pie mums iebaudīt glāzi vīna. Dzīvojiet laimīgi!

Aiziet.

Benvolio.

Šais svētkos kārtējos pie Kapuleti

Būs arī tava mīļā Rozalīna

Starp citām veroniešu skaistulēm.

Ej turp un acīm neapmiglotām

Tās vaigā salīdzinot ieskaties,

Un gulbis tavs kā vārna izliksies.

Romeo.

Ja manas acis vil un laupīt zina

Man dziļo ticību, — tad asaras

Lai liesmās pārvēršas, kas neslīcina,

Bet manas acis sodot sadedzina.

Par viņu skaistāka! Šai saulē — nē,

Tāds daiļums nav vēl redzēts pasaulē.

Benvolio.

Jā, tad, kad viņai uzmet skatu ašu

Un viņu tikai sver ar viņu pašu.

Bet, ja reiz viņai tavos kristālsvaros

Cits jaunavīgais daiļums līdzās staros,

Ko spožu parādīšu viesībās,

Tad glīta būs, kas brīnums izlikās.

Romeo.

Es eju līdz, bet ne jau meklēties,

Tik vien par savu daiļo priecāties.

Abi aiziet.

TREŠA AINA

Istaba Kapuleti namā.

Ienāk sinjora Kapuleti un aukle.

Sinjora Kapuleti.

Kur mana meita? Pasauc viņu šurp!

Aukle.

Pie mana jaunavības laika gadiem, —

To saucu jau! — Ei, mārīt, čivulīt! —

Tu dieniņ baltā! Kur gan viņa paliek? —

Ei, Džuljeta!

Ienāk Džuljeta.

Džuljeta.

Kas ir? Kas mani sauc?

Aukle.

Te māte sauc.

Džuljeta.

Māt, esmu šeit. Ko vēlaties?

Sinjora Kapuleti.

Es gribēju tev teikt… Tu, aukle, ej,

Mums jāparunājas. Nē, labāk paliec;

Es piemirsu — tev tieši jādzird tas.

Nu mana meita ir jau pieaugusi!

Aukle.

Uz stundu varu noteikt viņas gadus.

Sinjora Kapuleti.

Nav viņai četrpadsmit.

Aukle.

Es varu saderēt

Uz saviem četrpadsmit — ak, ko es saku!

Uz saviem četriem zobiem, — viņai nav

Vēl četrpadsmit. Cik ilgi vēl

Līdz Jēkabiem?

Sinjora Kapuleti.

Ap divi nedēļas.

Aukle.

Vai ap, vai līdz, bet taisni tanī naktī

Uz Jēkabiem būs viņai četrpadsmit.

Ar manu Zuzannu — dievs mielo viņu! —

Tā viena vecuma. Man, grēcīgai,

Dievs Zuzi paņēma; bet Džuljetai

Uz Jēkabiem būs tieši četrpadsmit.

Tie viņai būs! Vēl labi atceros, —

Pirms gadiem vienpadsmit tai zemestrīcē,

Kad viņai krūti pašlaik atņēmu, —

Tās dienas mūžam neaizmirsīšu!

Ar vērmelēm sev krūtis ieziedusi,

Es saulē sēdēju pie dūjnīcas, —

Sinjors un jūs tad bijāt Mantujā. —

Cik laba galva man! — Nu, kā jau teicu:

Grib mazā manu pupu mutē ņemt,

Jūt rūgtas vērmeles, — tāds mazul's, — vai,

Kā apskaitās un krūti atmeta!

Te nobrīkš dūjnīca! Es metos prom,

Kā — pati nezinu.

Tas notika pirms gadiem vienpadsmit.

Jau viņa kājām gāja, nē, jānudien,

Pusrāpus tenterēja mudīgi.

Vēl dienu pirms tam nodauzīja pieri.

Mans vīrs — dievs mielo viņa dvēseli! —

Bij cilvēks jautrs — viņš mazo pacēla.

«Jā,» saka, «tagad vēl tu krīt' uz mutes,

Kad paaugsies un būsi gudrāka,

Gan kritīsi uz muguras,

Vai ne, Džuljeta?» Un, mans svētumiņ,

Bērns aprimst brēkt un jautri saka: «Jā!»

Ak dieniņ, joks cik ilgi prātā stāv!

Nudien, lai dzīvotu kaut tūkstoš gadus,

To neaizmirsīšu! «Vai ne?» viņš prasa,

Un mazais knauķis rimstot saka: «Jā.»

Sinjora Kapuleti.

Nu pietiek, lūdzu tevi, lai nu paliek,

Aukle.

Jā, kundze, man vēl tagad smiekli nāk,

Kad viņa aprima un teica: «Jā.»

Bet pašai pierē puns, nu, kad es saku —

Tik liels, ka to var labi aptaustīt,

Bij belziens sīvs un rūgtas asaras.

Mans vīrs — tas saka: «Tu uz mutes krīt,

Gan vēlāk kritīsi uz muguras,

Vai ne?» Un viņa aprimst, saka: «Jā».

Džuljeta.

Es lūdzu, aukle, rimsties arī tu.

Aukle.

Nu es jau beidzu. Dievs lai stāv tev klāt!

Tu bērns visjaukais, ko es auklējusi.

Vēl tavas kāzas piedzīvot, un tad

Es vairāk nevēlētos it nekā.

Sinjora Kapuleti.

Par kāzām, jā, par tām jau gribu es

Nu runāt. Džuljeta, saki, meit, —

Kā ir, vai gribētu tu precēties?

Džuljeta.

Tāds gods ne sapnī nav man rādījies.

Aukle.

Tāds gods! Ja nebūtu es aukle, liktos,

Ka gudrību no krūts tu izzīdusi.

Sinjora Kapuleti.

Nu padomā par to. Mums Veronā

Vēl jaunākas par tevi ir jau sievas

Un mātes kļuvušas. Un arī es

Jau tavos gados biju māte. Tātad —

Pēc tavas rokas jaunais Pariss lūdz.

Aukle.

Sinjora, gaišumiņ! Nu tas tik vīrs,

Nav otra tāda pasaulē, — kā liets!

Sinjora Kapuleti.

Nav otra tāda zieda Veronā!

Aukle.

Jā, jā; pareizi, zieds! Viņš tīrais zieds!

Sinjora Kapuleti.

Ko saki tu? Vai patiksies tev viņš?

Tu viesībās ar viņu satiksies,

Tā sejā lasi it kā grāmatā,

Ko dailes ota tanī rakstījusi.

Ik vaibstā veries liegmes apgarotā,

Tie cits ar citu sasaistās kā rotā.

Kas liktos tumšs šai jaukā grāmatā,

To lasi malās — acu atspulgā.

Tāds precnieks — dārga mīlas grāmata,

Kas prasās būt jo grezni iesieta.

Zivs dzelmi mīl; bet krāšņa aina tāda,

Kur slēpto daili ārējs skaistums rāda.

Tā grāmata visvairāk skatus saista,

Kas zelta stāstu zelta sprādzēm saista.

Kas viņam dots, tas tevi pavadīs,

Un iegūstot nekas tev nezudīs.

Aukle.

Ko — nezudīs! Pie vīra piebriedis.

Sinjora Kapuleti.

Nu teic — vai iemīlēsi Parisu?

Džuljeta.

Būs jāmēģina acuraugā zīlēt.

Es skatu metīšu, tā lidojums

Būs tik vien ilgs, cik patiktu tas jums.

Ienāk kalpotājs.

Kalpotājs. Sinjora, viesi jau sanākuši, vakariņas galdā,

jūs aicina un jauno sinjorinu lūdz, aukli virtuvē lamā

bez jēgas, un viss iet juku jukām. Man jāsteidzas

viesus apkalpot; pazemīgi lūdzu, pasteidzieties.

Sinjora Kapuleti.

Tūlīt.

Kalpotājs prom.

Džuljeta, grāfs jau klāt.

Aukle.

Ej, bērns, lai vari viņu sveicināt.

Viņas aiziet.

CETURTĀ AINA

Iela.

Uznāk Romeo, Merkucio, Benvolio ar piecām sešām maskām un

lāpu nesējiem.

Romeo.

Vai ieejot mēs atvainosimies,

Vai tā bez atrunas tik iesim iekšā?

Benvolio.

Nav laika te mums garām izrunām.

Nav līdz mums Amora, kas acīm aizsietām

Un izrakstītu tatārstopu rokā

Kā putnu biedēklis prom dāmas baida.

Nav iemācīta prologa, ko bikli

Ar suflēšanu teikt pie ieejas.

Lai viņi mēro mūs, kā viņiem tīk,

Mēs padejosim mēreni un iesim.

Romeo.

Man lāpu dod. Es dejai nederu;

Gan esmu drūms, bet gaismu gribu rādīt.

Merkucio.

Nē, mījais Romeo, tev jādejo.

Romeo.

Man ne! Jums kājā dejotāju kurpes

Ar vieglām pazolēm, man sirdī svins —

Tas lejup velk, nav brīves kustībās.

Merkucio.

Tu — iemīlējies; Amors spārnus dos,

Ņem tos un laidies visiem ļaudīm pāri.

Romeo.

Jo smagi viņa bulta mani ķēra,

Par smagu es, lai spārnots lidotu,

Par ciešu siets, lai sāpju saites rautu,,

Zem mīlas smagās nastas sagurstu.

Merkucio.

Bet, krizdams mīlā, būsi viņai nasta;

Svars pārāk liels tik maigai lietiņai.

Romeo.

Vai mīla maiga? Nē, par rupju tā,

Par skarbu, negantu, kā ērkšķiem dur.

Merkucio.

Ar rupju mīlu rupji apejies;

Dur viņu nost ar savu dzeloni.

Uz maskas masku liec! — Šurp manu viepli!

Ja skatam pētošam es ķēms, kas man?

Lai sarkst nu liekā piere manā vietā.

Benvolio.

Nu, iekšā iesim, klauvējiet! Bet tur

Lai katrs savas kājas braši cilā.

Romeo.

Man dodiet lāpu! Omā vieglākie

Lai kalmju klonā piesit papēdi.

Man jāpaliek pie senču parunas —

Kas gaismu rāda, visu labāk redz.

Joks brīnum jauks, tik man te neveicas.

Merkucio.

Ko — neveicas, tu šķieti novadējies.

Mēs tomēr tevi izvilksim no purva —

No mīlas, kura esi iestidzis

Līdz ausīm tu. Nāc, gaisma velti deg.

Romeo.

Nē, tā tas nav.

Merkucio.

Es domāju, — šeit stāvot dīkā,

Deg uguns veltīgi, kā lampa dienā.

Nāc līdzi, klausi labam padomam,

Tas piecreiz gudrāk, nekā prātot te.

Romeo.

Iet viesībās, tāds nodoms atzīstams,

Bet ne jau iekšā.

Merkucio.

Kāpēc, lūdzams?

Romeo.

Es šonakt sapni redzēju.

Merkucio.

Es arī.

Romeo.

Kādu?

Merkucio.

Ka sapņošana — blēņas vien.

Romeo.

Kas gultā guļ, redz sapnī īstenību.

Merkucio.

Ā, tev bij viesos karaliene Meba!

Tā elfu vecāmāte, parādās

Tik maziņa kā ahāts gredzenā,

Kas oldermenim rādītāja pirkstā.

Tā saules puteklīšu pajūgā

Pa degunu brauc cilvēkiem, kas guļ;

Tai ratu spieķi — zirneklīša kājas,

No sienāzīša spārniem pārsega,

No smalkiem tīmeklīšiem streņģltes,

No valgniem mēnesnīcas stariem sakas,

Tai plauku pātaga, kāts circeņkaula

Un vedējs — odiņš svārkā pelēkā,

Ne pus' tik liels kā sīkais kāpuriņš,

Kas laiskai meitai pirkstiņā aiz naga.

Sēž viņa rieksta čaulas karietē,

Ko taisījuši vāvere vai ķirmis —

Šie vecu vecie elfu ratnieki.

Tā lepni Meba vizinās ik nakti

Pa mīlētāju mulsām smadzenēm

Un sapņot liek tiem mīlas sapņus tad.

Vai pieskārās pie ceļa galmniekam,

Un sapņo tas par kortezijas glaimiem;

Skar pirkstus tiesnesim, un sapņo tas

Par kukuli; vai dāmu lūpas skar,

Un sapnī viņas saldu skūpstu tvīkst;

Tās bargā Meba bieži sit ar pūtēm,

Kad pārāk kāras ir uz saldumiem.

Brāž reizēm augstmanim pa degungalu,

Un sapnī labu vietu noģied tas.

Kādreiz ar sivēnsaru pakutina

Tā mācītājam guļot degunu,

Tad sapņo viņš par jauniem sieciņiem.

Tā reizēm brauc pa skaustu kareivim,

Un sapnī redz tas sīvus cīniņus.

Redz brāzmu, aplenkumu, spāņu durkļus,

Redz kausus, piecas pēdas dziļus; te

Skan ausīs bungas, un viņš atmostas,

Ar bailēm lādēdamies norūc lūgsnu

Un tālāk guļ. — Tā ir tā pati Meba,

Kas naktīs zirgiem krēpes sapinko

Un sagriež grīstu grīstēs lēkšķainās,

Ja atraisīt tās grib — draud nelaime.

Tā miegā moca brašās jaunavas,

Kas ilgojas pēc mātes cerībām.

Tā viņa ir …

Romeo.

Beidz, beidz, Merkucio, nu pietiks!

Tu niekus mels.

Merkucio.

Jā, runāju par sapņiem,

Par bērniem dīkā prātā dzimušiem,

Ko radījusi tukša fantāzija

No vielas, smalkākas par šķidro gaisu

Un grozīgākas nekā vējš, kas viegli

Te glaužas ziemelim pie ledus krūts,

Te dusmīgs projām šņāc no turienes

Uz veldzes aprasotiem dienvidiem.

Benvolio.

Tavs teiktais vējš mūs pašus aizdzīs prom,

Jau mielasts beigts, mēs nonāksim par vēlu.

Romeo.

Man šķiet, par agru vēl; gars šaubās, jūt

Ko liktenīgu zvaigznēs rakstītu,

Kas piepildīties sāks šai baigā stundā

Nakts dzīru jautrībā, un noslēgs drīz

Man apnikušās dzīves elpu krūtīs

Kāds ļauns un nejaušs agras nāves joks.

Bet viņš, kas manas laivas stūri vada,

Lai buras griež! Uz priekšu, jautrie draugi!

Benvolio.

Lai bungas rīb!

Visi dodas namā.

PIEKTĀ AINA

Zāle Kapuleti namā.

Muzikanti gaida. Ienāk kalpotāji ar servjetēm.

Pirmais kalpotājs. Kur Potpens, ka nepalīdz novākt?

Viņš galdus pārmaina! Traukus notīra!

Otrais kalpotajs. Labs tikums maitajas, ja atrodas viena

vai divu vīru rokās, pie tam vēl nemazgātās.

Pirmais kalpotājs. Aizvākt krēslus, nostumt pie malas

galdu! Uzmaniet sudraba traukus! Tu esi tik labs,

paglabā man gabaliņu marcipāna un, ja esi man

draugs, liec durvju sargam ielaist Zuzannu Grind-

stoni un Nelliju. Anton Potpen!

Otrais kalpotājs. Labi, būs paveikts.

Pirmais kalpotājs. Jūs meklē, sauc un klaigā, prasa lie-

lajā zālē.

Trešais kalpotājs. Mēs nevaram būt reizē te un tur. Salaiž jautrāk, zēni! Kas visus pārdzīvos, tas visu iemantos.

Izklīst.

Ienāk Kapuleti ar Džuljetu un citiem mājas ļaudīm, saņemdami viesus un maskas.

Kapuleti.

Nu sveiki, kungi! Dāmas cienītās,

He, dejojiet jūs, kam nav varžaču.

He, cienītās! Jūs negribēsiet diet?

Ja kāda no jums leposies, nudien,

Tad tai ir varžacis; ko, vai ne tā? —

Sinjori, sveiki, sveiki! Bija laiks,

Kad palīksmojos maskā arī es

Un ausī pačukstēju skaistulei,

Kas viņai patīkams. Tas ir jau sen.

Es lūdzu, kungi! — Muzikanti, spēlēt!

Te, plašāk, plašāk! Meičas dejojiet!

Mūzika spēlē, viesi dejo.

Ei, vairāk, gaismas, zēni! Galdus nost!

Dzēst guni kamīnā, te jau tik karsts.

Cik patīkams šis negaidītais joks!

Nu sēdi, brālēn, sēdi tu nu arī,

Mums abiem diviem dejas laiks jau pāri.

Cik sen tas bij, kad reizi pēdējo

Mēs maskās gājām?

Otrais Kapuleti.

Būs gadu trīsdesmit.

Kapuleti.

Ko, draugs! Tik daudz gan nav, nē, nav' tik daudz.

Mēs maskās bijām Lučencio kāzās;

Lai saka man, ko vien kāds grib, ir skaidrs —

Par dividesmit pieciem vairāk nav.

Otrais Kapuleti.

Nē, vairāk, vairāk; viņa dēls jau vecāks, —

Tam ir jau trīsdesmit.

Kapuleti.

Ko tu man mels!

Pirms divi gadiem nebij pilngadīgs.

Romeo

kādam kalpotājam.

Kas tur tā dāma, kura roku sniedz,

Lūk, tur tam bruņniekam.

Kalpotājs.

Ser, to es nezinu.

Romeo.

Ap viņu lāpas gaišāk uzliesmo!

Nakts tumsā viņas skaistums izstaro

Kā mirdzošs rubīns maura auskaros,

Kas šķiet par košu šinī pasaulē.

Starp citām dejotājām rindā garā

Šķiet viņa balta dūja vārnu barā.

Kad deju beigs, es viņai tuvošos

Un laimīgs viņas rokai pieskaršos.

Un mīlu to jau sen? Acs, atzīsties,

Tev pirmoreiz tāds daiļums atvēries!

Tibalts.

Pēc balss tas droši vien kāds Monteki.

Puis, padod rapieri! Kā drīkst šis vergs,

Aiz vecas maskas slēpies, iekšā nākt

uU

Un zoboties par mūsu viesībām?

Pie manas dižciltīgās dzimtas goda,

Nav grēks, ka viņu kāds ar nāvi soda!

Kapuleti.

Kas, mīļais, tev? Kam tu tā uztraucies?

Tibalts.

Seit, tēvoc, Monteki kāds ieradies.

Sis neģēlis kā izsmieklam te staigā,

Met zaimus jūsu svētku viesiem vaigā.

Kapuleti.

Vai jaunais Romeo?

Tibalts.

Jā, nelga Romeo.

Kapuleti.

Jel valdies, mīļais dēls, liec viņu mierā,

Viņš uzvedas kā daždien dižciltīgs.

Un jāatzīst, ka visa Verona

To teic par tiklu, gudru jaunekli.

Lai atdod man kaut visu pilsētu,

Es savā namā viņu nenievāšu.

Tu apmierinies, neievēro viņu.

Tā gribu es, un tev man jāklausa.

Ej jautru seju, izlīdzini grumbas,

Ļauns izskats svētku līksmē nepiedien.

Tibalts.

Bet der, ja viesos ienāk nelietis.

Es necietīšu to!

Kapuleti.

Tev jāpacieš!

Kāds lielkundzēns! Vai dzirdi, ko es saku?

Kurš te gan kungs — vai tu, vai es? Nu ej!

Viņš necietīšot? Tā? Lai dievs man žēlīgs!

Viņš nāks un manos viesos karu cels!

Te spēlēs tītaru! Kāds varonis!

Tibalts.

Bet, tēvoc, tas tak kauns!

Kapuleti.

Ej prom, ej prom!

Tu esi nejauks zēns! Vai ne, patiesi?

Šis joks tev atriebsies, jā, tā tas būs!

Viņš man vēl pretosies! Nu, redzēsim. —

Tā, mīļie, jautrāk! — Ej, tu gailēns tāds!

Kā miers lai būtu! — Mīļie, vareni!

Tibalts.

Viss drebu es, vai dusmas valdīt varu

Šai pacietībā, uzspiestā ar varu.

Es aiziešu. Bet laipnais iebrukums

Par rūgtu žulti pārvērtīsies mums.

Aiziet.

Romeo

Džuljetai.

Ja grēko mana rupjā roka, kautri

Tev pieskaroties, maigais, svētais tēls,

Tad manas lūpas — svētceļnieki kautrie,

Lai vainu izpērk skūpsts mans, lēns un cēls.

Džuljeta.

Nav rokas jānievā, jums, svētceļniek,

Jā, viņās godbijīgais sveiciens jūtams.

Jo svētceļnieks pie svētiem rokas liek,

No rokas rokā svētais skūpsts tam sūtāms.

Romeo.

Vai lūpu nav pat svētajam un svētai?

Džuljeta.

Jā, svētceļniek, tās dotas lūgšanām.

Romeo.

Tad atjauj, mana svētā izredzētā,

Ka lūpas seko roku paraugam;

Jel pieņem viņu karstās lūgšanas,

Lai šaubas ticībā man pārvēršas.

Džuljeta.

Cieš klusu svētie, lūgsnu uzklausot.

Romeo.

Tāds klusē, kamēr piepildās man viss,

Un ņem no manām lūpām manu grēku.

Skūpsta viņu.

Džuljeta.

Nu manas lūpas tavu grēku pārņem.

Romeo.

Mans lūpu grēks? Ak, svētlaimīgais mirklis!

Sniedz atpakaļ.

Džuljeta.

Ai, kā tu skūpsti!

Aukle.

Sinjora, māte grib jums kaut ko teikt.

Romeo.

Kas viņas māte?

Aukle.

Gudrinieks, viņš nezin!

Tā mūsu namamāte, laba kundze

Un gudra, godājama. Viņas meitu

Es auklēju; ar viņu jūs nupat

Kā runājāt. Vai ne, kas viņu cels,

Tas zeltu smels.

Romeo.

No Kapuleti viņa?

Ak svētums! Nu es ienaidnieka ziņā.

Benvolio.

Nu iesim prom un beigsim jauko joku.

Romeo.

Jā, žēl, man sirdī tikai vairāk moku.

Kapuleti.

Nē, mani kungi, neejiet vēl prom,

Būs tūliņ kalpi klāt ar cienastu.

Jūs steidzaties? Nu labi, tencinu!

Paldies jums, cienītie! Ar labu nakt'!

Tur lāpas parādiet! — Mēs iesim gulēt.

Patiesi, draudziņ, ir jau krietni vēls,

Pie miera jādodas.

Aiziet visi, izņemot Džuljetu un aukli.

Džuljeta.

Nāc, aukle, pasaki — kas tur tas kungs?

Aukle.

Tas vecā Tiberio dēls un mantinieks.

Džuljeta.

Un tas, kas nupat ārā iet pa durvīm?

Aukle.

Tas tur? Man liekas, jaunākais Petručo.

Džuljeta.

Un tur, tas nākošais, kurš nedejoja?

Aukle.

To nezinu.

Džuljeta.

Ej uzzini. Ja viņš ir precējies,

Tad kāzu gulta būs man vēsais kaps.

Aukle.

Kāds Monteki, sauc viņu Romeo.

Viņš jūsu lielā ienaidnieka dēls.

Džuljeta.

No mūsu naida izaug mana mīla!

Nāk nezināmais, ieraudzīts par vēlu!

Dzimst manā mīlā likten's briesmīgais:

Man jāmīl ienaidnieks vissīvākais.

Aukle.

Kas? Ko?

Džuljeta.

Tā dzeja; to man iemācīja

Nupat kāds dejotājs.

Iekšā dzirdams sauciens: «Džuljeta».

Aukle.

Jā, ejam,

Nu nāc! Jau visi viesi aizgājuši.

Abas aiziet.

OTRAIS CĒLIENS

PROLOGS

Uznāk koris.

Koris.

Guļ vecās iegribas uz nāves cisām,

Pēc mantojuma jaunā kaisle kaist;

Kas pirmāk likās skaistāka par visām,

Džuljetu ieraugot, kā ēna gaist.

Mīl viņu Romeo un viņa viņu,

Viens otra sirdi skatiem apburot;

Un, pāri naidam jūtot mīlas dziņu,

Tie saldos augļus slepen ievākt prot.

Viņš ienaidnieka mājās netiek brīvi,

Lai sniegtu viņai mīlas zvērestus,

Pie tā, kas visumīļākais ir dzīvē,

Džuljeta netiek saņemt zvērestus.

Bet kaisle spēku dod tiem sastapties

Un brīdi svētlaimībai nodoties.

Aiziet.

PIRMĀ AINA

Laukums pie Kapuleti dārza sētas.

Uznāk Romeo viens.

Romeo.

Kā aiziet var, ja sirds man paliek šeit?

Ak zemes pīte, atgriezies pie centra!

Pārlec pār sētu un nozūd dārzā.

Uznāk Benvolio un Merkucio.

Benvolio.

Romeo! Draugs Romeo!

Merkucio.

Viņš gudrs.

Nudien, būs aizmanījies mājās gultā.

Benvolio.

Viņš steidzās šurp un pārlēca pār sētu.

Sauc viņu, draugs Merkucio, jel sauc.

Merkucio.

Es viņu izburšu. Ei, Romeo!

Āksts! Neprātīgais! Kaislais mīlētājs!

Jel parādies mums tā kā nopūta!

Teic kādu dzejrindu, un pietiks man;

Sauc «ak» vai «mīlu» atskaņo ar «ķīlu».

Teic labu vārdu kūmai Venerai;

Bet viņas dēlu — aklo Amoru

Par jauno Ādamu tu palamā;

Reiz karali Kofetua viņš ķēra,

Kas iemīlējās nabagmeitenē.

Viņš nedzird, nemostas un nekustas;

Beigts pērtiķis, bet es to uzburšu!

Pie Rozalīnas platām, gaišām acīm,

Pie viņas augstās pieres, sārtām lūpām,

Pie slaidām kājām, gūžām līganām

Un jaukā novada to iejomā, —

Mēs abi lūdzam: parādies mums vaigā!

Benvolio.

Viņš sadusmosies, tevī klausoties.

Merkucio.

Par ko tad dusmoties. Ja es te sauktu,

Lai viņa mīļās priekšā nostājas

Kāds cits un paliek, kamēr prom to triec,

Tad būtu jāskaistas. Bet es kā labs

Un godīgs burvis viņa mīļās vārdā

Tik piesaucu, lai viņš mums parādās.

Benvolio.

Nāc, iesim! Kokos paslēpies ir viņš,

Lai būtu vienatnē ar dzestro nakti.

Ir viņa mīla akla, un tai tumsa tīk.

Merkucio.

Ja mīla akla, mērķi sasniegt grūt.

Nu sēž viņš gaidīdams zem kraušu koka,

Kaut mīļā klēpī iekristu kā krausis, —

Tā meitenes sauc paklusām šo augli.

Ak Romeo, kaut viņa būtu krausis!

Sveiks, Romeo, es likšos savos pēļos,

Man vēsā laukā gultā nenāk miegs.

Draugs, iesim!

Benvolio.

Jā, iesim; velti meklēt to,

Kurš nevēlas, lai viņu atrastu.

Aiziet.

OTRA AINA

Kapuleti dārzā.

Romeo.

Par rētu smej, kas ievainots nav bijis.

Džuljeta parādās augšējā logā.

Kas tas! Tur logā gaisma zibēja?

Tur rītausma, — Džuljeta — mana saulei

Nāc, gaišā saulīt, nokauj mēnesi,

Kas tā jau bāls un dilst aiz skaudības,

Ka tu — kas viņam kalpo — daiļāka.

Jel nekalpo šim skauģim priesterim;

Tik muļķi staigā viņa šķidrautā,

Zaļbālā, miglainā; vai met to nost!

Tā viņa — mana dieve! Mana mīla!

Kaut viņa zinātu, kas viņa man!

. Vai runāja? Nē, neteica nekā!

Tik acis stāsta, atbildēšu tām!

Cik pārdrošs es — ne mani uzrunā!

Pie debess divi zvaigznes spožākās

Ir citur aizņemtas un tādēļ lūdz

Džuljetas acis mirdzēt viņu vietā.

Ak, ja tas tiešām notiktu, tad mēness

Kā nokaunējies nobālētu tā

Kā lampa rītausmā; bet viņas acis

No debess dzīles viestu gaismu tādu,

Ka putni, rītu jaušot, dziesmu sāktu.

Lūk, viņa savu vaigu atspiež rokā!

Ak, kaut es būtu cimds šai gleznā rokā,

Tad vaigam pieglaustos!

Džuljeta.

Vai man!

Romeo.

Klau, runā!

Ak, runā, gaišais eņģei, runā vēl!

Nakts tumsā man pār galvu parādies

Kā varens debess sūtnis spārnotais,

Ko augšup vērstām brīna pilnām acīm

Un galvu atmestu redz mirstīgais,

Kad gaišais tēls tur peld pa mākoņiem,

Pa gaisa viļņiem dzīlē celdamies.

Džuljeta.

Ak Romeo! Kāpēc tu esi Romeo?

Jel noliedz savu tēvu, savu vārdu!

Ja nevēlies, tik mīlu zvēri man,

Es nebūšu tad Kapuleti vairs.

Romeo

pie sevis.

Vai tālāk klausīties, vai uzrunāt?

Džuljeta.

Tik vārds tavs naidnieks mans un tikai vārds.

Tu esi tu, nevis kāds Monteki.

Kas Monteki? Tā nav ne roka, kāja,

Ne plecs, ne vaigs, nedz cits kāds loceklis

Pie cilvēka. Kaut būtu citāds vārds!

Kas gan ir vārds? Vai roze nesmaržos,

Jebkurā citā vārdā nosaukta?

Ja Romeo vairs nesauks Romeo,

Viņš savā pilnībā būs tikpat labs.

Ak, atmet savu vārdu, Romeo!

No tevis tas pat daļa nav, tā vietā

Ņem visu mani.

Romeo.

Pie vārda tevi turu:

Sauc mani mīļo, un es pārkristīts

Vairs turpmāk nedēvēšos Romeo!

Džuljeta.

Kas esi tu, nakts tumsā paslēpies

Un slepen manas domas noklausies?

Romeo.

Es nezinu, kā tagad saukties man,

Mans vārds man pašam ienīstams, ak svētā,

To neciešu, jo tas tavs ienaidnieks.

Ja rakstīts būtu tas, es saplēstu.

Džuljeta.

Ne simtu vārdu ausis uztvērušas

No tavām lūpām nav, tak balsi pazīstu;

Vai esi Romeo no Monteki?

Romeo.

Ne viens, ne otrs, ja tie tev, daiļā, netīk.

Džuljeta.

Kā tu šeit iekļuvi, jel teic, un kāpēc?

Jo dārza mūris augsts, to pārkāpt grūt'.

Tev nāve draud te, — zini, kur tu esi, —

Ja radinieks mans tevi sastaptu.

Romeo.

Ar mīlas spārniem pārlaidos pār sētu,

Nav mīlai akmens mūris kavēklis.

Ko mīla grib, to visu viņa spēj;

Un mani neatbaidīs tavi radi.

Džuljeta.

Ja ieraudzīs šeit — tevi nonāvēs.

Romeo.

Ak nē, man tavas acis bīstamākas

. Par viņu zobeniem, ja laipnas tās.

Tad es no viņu naida pasargāts.

Džuljeta.

Ka tikai viņi tevi nepamana.

Romeo.

Nakts sega viņu acīm mani slēpj.

Ja nemīli tu mani, lai tad atrod.

Man viņu naidā dzīvi labāk beigt

Nekā bez tavas mīlas ilgāk nīkt.

Džuljeta.

Bet kas tev ceļu parādīja šurp?

Romeo.

Tik mīla skubināja mani meklēt;

Tā padomu man deva, es — tai acis.

Gan jūrnieks neesmu, bet, ja tu būtu

Krasts tālākais, ko jūras bangas skalo,

Es dotos turp pēc tāda dārguma.

Džuljeta.

Ja tumsas maska nesegtu man seju,

Tu redzētu, kā pietvīcis mans vaigs

Par to, ko tu te pirmīt noklausījies.

Gan tiktos rātnai būt, gan noliegt to,

Ko runāju, bet — nost ar izlikšanos!

Tu mani mīli? Zinu, teiksi «jā»;

Es ticu tavam vārdam: zvērēdams

Tu ari vari vilt. Pats Jupiters,

Kā teic, par mīlētāju viltu smejas.

Ak jaukais Romeo, ja mani mīli,

To teic patiesi un no visas sirds.

Ja domā tu, ka uzticos tik viegli, —

Es ļaunošos un spītā teikšu «nē»,

Lai varētu tu mani palūgties.

Vai ne, mans Monteki, es pārāk naiva,

Un vieglprātīgu mani vari saukt?

Bet tici, draugs, es uzticīgāka

Par tām, kas citādas prot izlikties.

Es arī vienaldzīga izliktos,

Ja neviļus tu dzirdēj's nebūtu,

Ko, dziļi mīlēdama, ciešu. Piedod

Un neņem sirsnību par aušas mīlu,

Ko šeit tev atklājusi tumšā nakts.

Romeo.

Es zvēru tev pie gaišās mēnesnīcas,

Kas dārza koku galus sudrabo.

Džuljeta.

Pie mēness nezvēri, tas nepastāvīgs

Un bieži maina savu izskatu, —

Lai tava mīla nekļūst grozīga.

Romeo.

Kā to lai apzvēru?

Džuljeta.

Ak, nezvēri nemaz;

Ja gribi zvērēt, tad pie sevis paša,

Kāds esi tu, mans dievinātais elks,

Un es tev ticēšu.

Romeo.

Ja mīl man sirds …

Džuljeta.

Nē, nezvēri! Kaut tu mans prieks un laime,

Bet mani neielīksmos solījums:

Par ātru, negaidītu, pēkšņu tas,

Kā zibens liesma izzūd, pirms vēl mēs

To pieminam. Ar labu nakti, draugs!

Mums mīlas pumpurs vēsmā vasarīgā

Līdz rītam izplauks ziedā brīnišķīgā.

Ar labu nakti! Saldais miegs lai nes

Tev mieru, kādu krūtīs jūtu es!

Romeo.

Vai neaplaimotu tu mani pamet?

Džuljeta.

Ak, kādu laimi vēl tu šonakt vēlies?

Romeo.

Jel solies man, kā es tev solījos.

Džuljeta.

Tev mīlu zvērēju, pirms to man lūdzi,

Un gribētos to atkal apzvērēt.

Romeo.

Tu solījumu atņem? Kāpēc gan?

Džuljeta.

Lai vēl arvienu būtu tev ko dot.

Un vēlos tikai to, kas man jau ir.

Kā jūra bezgalīgs ir devums mans,

Un dzija mana mīla; jo tev dodu,

Jo vairāk mīlas atliek man, ko dot.

Bet, klau, tur iekšā sauc! Nu sveiks, mans mīļais!

Iekšā dzirdams aukles sauciens.

Ja, auklīt! — Esi uzticīgs, Monteki!

Vēl drusku pagaidi, es iznākšu.

Ieiet iekšā.

Romeo.

O, svētlaimīgā nakts! Man tomēr bail,

Vai tas nav tikai sapnis pusnakts laikā,

Pārlieku salds, lai būtu īstenība.

Džuljeta parādās augšā.

Džuljeta.

Trīs vārdus vēl, mans Romeo, tad sveiks.

Ja savā mīlā godīgā tu vēlies

Par sievu mani ņemt, tad paziņo

Ar cilvēku, ko rit tev sūtīšu,

Kur mēs un kad tad varam laulāties, —

Es savu laimi tev pie kājām likšu,

Tev dzīvē uzticīgi sekošu.

Aukle

iekšā.

Sinjora!

Džuljeta.

Es eju jau! — Bet, ja tavs nodoms nelāgs,

Tad, lūdzams …

Aukle

iekšā.

Sinjora!

Džuljeta.

Jā, jā, tūlīt! —

Ne vārda vairs. Ej, ļauj man vienai sērot.

Rīt sūtīšu.

Romeo.

Es justos aplaimots …

Džuljeta.

Simtreiz ar labu nākt'!

Aiziet.

Romeo.

Bez tava gaišuma nakts simtkārt baisa.

Pie mīļās steidz kā skolas zēns uz mājām,

Bet prom — kā zēns uz skolu laiskām kājām.

Lēnām iet projām.

Džuljeta vēl parādās augšā.

Džuljeta.

Cst, Romeo! — Kaut spētu viņu saukt,

Kā medinieks ar savu svilpi atsaukt

Spēj vanagu. Bet nē, kas slēpties spiests,

Tas smok un nedrīkst skaļi gavilēt.

Jo citādi šo vārdu atkārtoti

Es sauktu tā, ka atbalss aizsmaktu,

Bez mitas atbalsojot: Romeo!

Romeo.

Sirdsmīļā atkal manu vārdu sauc.

Cik sudrabaini naktī mīļās balss

Kā mūzika skan ausīs dzirdīgās!

Džuljeta.

Romeo!

Romeo.

Tu mana mīļā!

Džuljeta.

Kad rītu

Lai pie tevis aizsūtu?

Romeo.

Ap deviņiem.

Džuljeta.

To darīšu. Cik ilgi vēl ko gaidīt! —

Bet piemirsu, kāpēc es tevi saucu.

Romeo.

Ak, ļauj man palikt šeit, līdz atceries.

Džuljeta.

Tad piemirsīšu vēl, lai ilgāk paliec,

Un atcerēšos, cik mums kopā labi!

Romeo.

Es palikšu, lai tu vēl aizmirstu,

Un aizmirsīšu, ka man citur mājas.

Džuljeta.

Drīz ausīs rīts; es vēlos, ka tu ej.

Bet tālāk ne, cik savam putniņam

Ļauj draiskulīte pacelties no rokas,

Un, turot saitē mazo gūstekni,

Tā atpakaļ velk zīda pavedienā,

Jo negrib palaist viņu brīvībā.

Romeo.

Kaut būtu es tavs putniņš!

Džuljeta.

Es tāpat;

Ar saviem glāstiem tevi nomāktu.

Nu sveiks! Ir šķiršanās tik sēri salda,

Ka atvadīšos es, līdz rīts jau valda.

Ieiet Iekšā.

Romeo.

Lai miers tev krūtīs gulst, slēdz acis miegs,

Un, ak, kaut būtu es tavs miedziņš liegs!

Nu klosterī pie svētā tēva steigšu,

Mūs lūgšu svētīt, mūsu laimi teikšu.

Aiziet.

TREŠA AINA

Mūka Lorenco celle.

Ienāk mūks Lorenco ar groziņu.

Mūks Lorenco.

Rīts pelēkais nakts sejā veras smaidot,

Pa padebešiem blāzmas starus svaidot;

Kā dzērājs reibā — ēnas projām līgo,

No Titāngaitas bēgot ugunīgās.

Pirms saule kvēlās acis vajā ver

Un dienas gaitā rasu neizdzer,

Man jāpielasa grozs pa lauku tālēm

Gan indīgām, gan veselības zālēm.

Šī zeme dabai māte ir un kaps,

Kas viņas klēpī dzimst, tur aprakts taps.

It viss, kas vien no zemes klēpja ceļas,

Tie, viņas krūti zīžot, spēkus smeļas;

To starpā nozīmīgs vismazais nieks,

Lai cik tie dažādi, neviens nav lieks.

Kāds spēks un vērtības mīt visā dabā,

Ko zieds vai augs, vai akmens sevī glabā!

Nav dabā it nekas tik ļauns un sīks,

Kas labu nenes vai ir nederīgs;

Un nav nekas tik labs, kas, novērsts nostu

No īstā ceļa, nekļūtu par postu.

Pat tikums, greizi tverts, kļūst ļaunums mums,

No cēliem darbiem izaug netikums.

Un savos sīkos audos puķe koša

Slēpj sulu, indīgu un dziedinošu:

Ja pasmaržosi, spēks tev atspirgsies,

Ja baudīsi, sirds pukstēt apstāsies.

Tā cilvēkā mīt divējādas varas,

Tur labs un ļauns ved cīņas, sīvas, garas.

Kur ļaunās tieksmes pārsvaru sāk ņemt,

Tur nāves grauzējs dzīvo stādu kremt.

Ienāk Romeo.

Romeo.

Labrīt, mans tēvs!

mūks Lorenco.

Lai teikts un slavēts dievs!

Kas mīļi sveic, tik agri ieradies?

Mans dēls, šķiet, nemiers asinis tev jauc,

Ka tu tik agri gultu pamest trauc.

Mūs, vecos, raizes patur nomodā:

Kad raizes māc — laiks aizrit bezmiegā,

Bet jaunībai bez rūpēm un bez bēdas,

Miegs, miesām dusot, zelta sapņus vēda.

No tava agrīnuma noprotu,

Tev kaut kas kait, ka augšā trūcies tu;

Es teikšu, neesmu ja atklājis, —

Mans Romeo nemaz nav gulējis?

Romeo.

Tā ir; man mieru saldināja citi.

Mūks Lorenco.

Dievs žēlīgs! Tu pie Rozalīnas miti?

Romeo.

Pie Rozalīnas? Svētais tēvs, paties',

Sis vārds un viņas tēls man aizmirsies.

Mūks Lorenco.

Tas labi, dēls; bet teic — kur biji tu?

Romeo.

Tad teikšu, pirms tu otrreiz vaicātu.

Pie naidnieka mēs šonakt dzīrojām;

Tur mani ievainoja nejauši

Un es tāpat; nu nāku lūgt, lai tu

Ar savu svētību mūs dziedētu.

Es neienīstu, tēvs, nedz vajāts tieku,

Seit aizlūgdams par savu ienaidnieku.

Mūks Lorenco.

Dēls, saki skaidrāk, kas tev būtu zināms:

Grēks mīklās sūdzēts paliek neatminams.

Romeo.

Nu, labi, sirds man glabā svētu ķīlu:

Es Kapuleti skaisto meitu mīlu.

Tāpat man viņa savu sirdi dod;

Viss norunāts; tev atliek savienot

Mūs svētā laulībā. Kur, kad un kā

Mēs saistījām viens otru zvērestā,

To ejot pateikšu; bet vēl turklāt

Man apsolies mūs šodien salaulāt.

Mūks Lorenco.

Ak svētais Francisk, kas te notiek!

Nesen vēl Rozalīna patika,

Nu viņa aizmirsta? Patiesi sacīts:

Ne sirdī mīla jaunībai, bet acīs.

Ak asru plūdi, kuros mirka vaigs

Tev skaistās Rozalīnas dēļ! Sis laiks

Nav tāls, bet sāļās straumes neapdzēsa

To kvēlo mīlu, kura nu tev vēsa.

Vēl tavas nopūtas pret sauli tvan

Un gaudas manās vecās ausīs skan;

Skat, tavā vaigā pēdas atstājušas

Tās asaras, kas vēl nav nožuvušas.

Tu pats un tava lielo skumju sēja —

Viss, viss tak Rozalīnai piederēja.

Tā pārvērsties? Nu saki, mīlētājs,

Kā nekrist meičai, vīrietis kad vājš!

Romeo.

Tu pārmeti, ka Rozalīnu mīlu.

Mūks Lorenco.

Par aušību, mans bērns, nevis par mīlu.

Romeo.

Tu liki aprakt to.

Mūks Lorenco.

Bet ne lai tu

Šepat no zemes jaunu izraktu.

Romeo.

Tēvs, nerājies! Jo tā, ko mīlu, dzirdi, —

Tā mīlai mīlu sniedz un sirdij sirdi,

Nevis kā Rozalīna.

Mūks Lorenco.

Tā labi noskārta,

Ka mīla tev tik vārds bez satura.

Nāc, nāc, mans nebēdni! Cik tik es spēšu

Aiz viena iemesla tev palīdzēšu.

Varbūt šai derībā aust laimes smaids —

Par draudzību kļūst divu dzimtu naids.

Romeo.

Nāc, nāc, man tagad jāsteidzas tūlīt!

Mūks Lorenco.

Ar apdomu: kas skrien, tas ātri krīt.

Abi prom.

CETURTA AINA

Iela.

Uznāk Benvolio un Merkucio.

Merkucio.

Pie joda, Romeo kur ielīdis!

Nav laikam šonakt mājās gulējis?

Benvolio.

Nē, tēva mājās ne; man teica kalps.

Merkucio.

Ak, bālā, cietsirdīgā meitene,

Tā viņu nomoca, līdz kļūs viņš traks.

Benvolio.

Un Tibalts, vecam Kapuleti rada,

Ir viņam atsūtījis vēstuli.

Merkucio.

Un galvot varux izaicina to

Uz divkauju.

Benvolio.

Gan Romeo tam pratīs atbildēt.

Merkucio. Rakstītājam var atbildēt katrs, kas tik rakstīt prot.

Benvolio. Nē, es domāju, viņš droši atbildēs uz pārdrošību.

Merkucio. Nabaga Romeo, viņš jau tā satriekts! Pagalam, bālās meičas melno acu caururbts; mīlas dziesma ieskanējusi viņam tieši ausī; viņa sirdi pašā serdē pāršķēlusi aklā strēlniekzēna bulta. Vai tāds vīrs Tibaltam būs pretinieks?

Benvolio. Kas ir šis Tibalts?

Merkucio. Nu, vairāk nekā Runču princis senā teikā,

kad es tev saku. O, viņš ir dūšīgs goda jūtu kaptei-

nis! Viņš duelējas tā, it kā dziesmu dziedātu pēc

notīm: ietur takti, laiku, samērus; ar visām pietu-

rām: viens, divi un trīs — jau tev asmens krūtīs līdz

spalam; tāds duelants, ka tikai piesargies! īsts pir-

mās šķiras bruņinieks no labas cilts, kam kauties

nieks, zina likumus, zina pirmo, otro gājienu; visus

dievišķīgos passado! Punto reverso! Un — hei!

Benvolio. Kas tas?

Merkucio. Lai mēris parautu šos balamutīgos ākstus,

ķēmus plātīgos, kas kropļo valodu pa jaunam! «Ak

Jēzus, tas ārkārtīgi labs asmens! Tas ārkārtīgi stalts

vīrietis! Tā ārkārtīgi laba meiča!» Vai tā nav bēdīga

lieta, mīļie senči, ka mūs apsēdušas šīs svešzemju

mušas, šie modes švīti, visi šie «pardoni», kas tā

mīl iznesties pa jaunam, ka neprot vairs ērti nosēs-

ties uz vecā sola!

Uznāk Romeo.

Benvolio. Nu skat, kur Romeo! Tur nāk Romeo!

Merkucio. Bez savas rotas un kā izžāvēta siļķe. O, mie-

sas, miesas, jūs mēmās zivis! Nu izplūst viņš tik

augstā dzejā kā pats Petrarka, pret viņa dāmu Laura

tīrā ķēkša, — tik, protams, viņas mīļākais to labāk

apdziedāja; Dido — slampa; Kleopatra — čigāniete;

Helēna un Hēro — palaidnes un ielasmeitas; Tizbe —

lai gan zilace vai kaut kas tāds, bet nekas neiz-

teicams. Signior Romeo, bon ļour! Te būs jums

franču apsveikums par jūsu franču ūzām. Jūs šo-

nakt mūs tik smalki izmuļķojāt.

Romeo. Labrīt jums abiem, mīļie draugi! Kā tad es jūs

izmuļķoju?

Merkucio. Izmukāt, ser, izmukāt; vairs neatceraties?

Romeo. Piedod, labais Merkucio, man bija kas svarīgs

darāms; tādos gadījumos cilvēkam atļauts pārkāpt

pieklājības likumus.

Merkucio. Nu, protams, tādos gadījumos kā tavējais

atļauts locīt ceļus.

Romeo. Saprotams, aiz pieklājības.

Merkucio. Un tāpēc tu tā skaisti izlocījies.

Romeo. Vispieklājīgākais izskaidrojums.

Merkucio. Nu jā, es tak esmu pats pieklājības zieds.

Romeo. Ziedu pušķis.

Merkucio. Pareizi.

Romeo. Gluži kā manu kurpju ziedainās rozetes.

Merkucio. Labi teikts! Turpini vien savas asprātības,

kamēr kurpes noplīsis, jo pazoles tām plānas; kad

tās būs noplīsušas, tava asprātība arī būs sadilusi.

Romeo. Ak, plāni pazolētā asprātība, tā sadils drīz.

Merkucio. Benvolio, draugs, nāc izšķir mūs, man atjau-

tība sāk jau izsīkt.

Romeo. Ieper un piespied piešus, ieper un piespied, ci-

tādi es uzsaukšu, ka noskrēju.

Merkucio. Nē, ja tavas asprātības lidotu kā meža zo-

sis — es būtu pazudis; jo tavā vienā domā vairāk

mežainības nekā manos visos piecos prātos. Vai tā-

pēc es tev kāda zoss?

Romeo. Tu cits nekas man neesi bijis; zoss paliek zoss.

Merkucio. Es tev iekodīšu ausī par šo joku.

Romeo. Nē, labā zostiņ, nekod vis.

Merkucio. No tavas rūgti saldās asprātības iznāks va-

ren piparota mērce.

Romeo. Vai tas nav teicams aizdars garšīgam zoss ce-

petim?

Merkucio. Ak, šāda tava kazlēnādas asprātība nu jau

stiepjama no collas gabaliņa olekts garumā!

Romeo. Es stiepju to līdz vārdam «garums»; ja pielie-

kam to tavai «zosij», tad iznāk, ka tu esi garumā

un platumā trekna zoss.

Merkucio. Redzi nu, vai tā nav labāk nekā stenēt par

mīlu? Tagad tu runā kā cilvēks, esi atkal Romeo.

Nu tu esi pats, kāds bijis pa dabai un pa mākai.

Jo šī siekalainā mīla atgādina apmātu milzeni, kurš,

mēli izkāris, mētājas no viena kakta citā, meklē-

dams, kur varētu iegrūst savu āksta zizli.

Benvolio. Nu, pietiks, pietiks!

Merkucio. Ar savu prasību tu manu joku tikai sasprindzini.

Benvolio. Citādi tavs joks var izstīdzēt pārāk garš.

Merkucio. Ak nē, tu maldies! Es saņemtu to īsumā: jo

mans joks jau nonāca līdz pašam dzijumam un bei-

gās es vairs nevarēju stiept to garumā.

Romeo. Skat, kur nāk diženība!

Uznāk aukle un Pjetro.

Merkucio. Buru laiva pilnās burās!

Benvolio. Divas: brunčos un biksēs.

Aukle. Pjetro!

Pjetro. Ko pavēlat?

Aukle. Manu vēdekli, Pjetro!

Merkucio. Mīļais Pjetro, aizklāj viņas seju, jo viņas

vēdeklis daudz glītāks.

Aukle. Labrīt, sinjori!

Merkucio. Labvakar, daiļā sinjora!

Aukle. Vai tad tagad vakars?

Merkucio. Gandrīz tā, kad es jums saku! Jo saules ci-

parnīcā nekaunīgās bultas gals rāda taisni pusdienu.

Aukle. Ejiet nu! Kas jūs par cilvēku!

Romeo. Tāds cilvēks, sinjora, ko dievs radījis sev pa-

šam par apsmieklu.

Aukle. Tiešām labi teikts! «Sev pašam par apsmieklu»,

vai ne? Sinjori, varbūt kāds man pateiksiet, kur es

varētu atrast jauno Romeo?

Romeo. Es to varu pateikt, bet jaunais Romeo būs ve-

cāks, kad jūs viņu atradīsiet, nekā tobrīd, kad jūs

viņu sākāt meklēt. Es esmu pats jaunākais šī vārda

nesējs, ja ne pats sliktākais.

Aukle. Lieliski teikts.

Merkucio. Kā tā? Vai sliktākais var būt labs? Jauka sa-

runa, nudien; un gudra, gudra!

Aukle. Ja jūs tas, sinjor, man jums kas sakāms.

Benvolio. Viņa to aicinās kādās vakariņās.

Merkucio. Savedēja, savedēja! Atū viņu, atū!

Romeo. Ko tu tur dzenā?

Merkucio. Ne jau zaķi,- sinjor; un, ja arī zaķi, tad tik

kārnu, vāju, izbadējušos, kāds der tik gavēņa pīrā-

gam.

Dzied.

Vecs zaķis, pelēcis,

Vecs, pelēks garausis,

Man būtu kumoss gards, kad gavēnis.

Bet, kā lai norīt varu,

Tam aste ir par garu,

Un pelēcis pats gluži sasmacis.

Romeo, vai tu nāksi uz māju? Mēs paēdīsim pie tava

tēva pusdienas.

Romeo. Es jūs panākšu.

Merkucio. Sveika, senā skaistule, sveika.

Dzied.

Daiļā, senā skaistule.

Merkucio un Benvolio aiziet.

Aukle. Nu, sveiki, sveiki, pie joda! Sakiet man, lū-

dzams, — kas šis bezkaunīgais puisis tāds ir, pilns

tīro muļķību?

Romeo. Kāds jauneklis, aukle, kas labprāt sevī klausās

un vienā minūtē var sarunāt vairāk nekā pats mē-

nesī dabū uzklausīt.

Aukle. Ja viņš vēl man ko teiks, tad es viņam tā sa-

došu, un, kaut viņš būtu vēl stiprāks, nekā ir, es

tikšu galā vēl ar divdesmit tādiem Džekiem; un, ja

nevarēšu pati pievārēt, tad to izdarīs cits. Knauķis

tāds! Neesmu viņam nekāda izpriecas skuķe, neviena

no viņa padauzām.

Uz Pjetro.

Un tu ar te stāvi un noskaties, ka katrs zeņķis mani

apstrādā sev par prieku!

Pjetro. Es neesmu redzējis, ka jūs kāds apstrādātu sev

par prieku. Ja tas notiktu, es uz vietas izrautu savu

ieroci, ticiet man. Esmu gatavs pacelt to ik brīdi,

ja notiek godīga saraušanās un ja likums ir manā

pusē.

Aukle. Dievs liecinieks, es jūtos tā aizvainota, ka drebu

pie visas miesas. Nelietīgais knēvelis! — Lūdzu, sin-

jor, vienu vārdu! Es jau jums teicu, mana pavēl-

niece sūtīja mani pie jums; ko viņa lika man jums

pasacīt, to pagaidām es paturēšu pie sevis. Bet vis-

pirms atļaujiet man jums aizrādīt: ja jūs domājat

viņu, tā sakot, tikai piemuļķot, tā būtu, tā teikt, ne-

krietna rīcība. Jo mana sinjora vēl ļoti jauna, un

tāpēc, ja jūs viņu gribētu piekrāpt ar viltu, būtu, kā

saka, negodīgi tā apieties ar krietnu meiteni, tas

būtu liels nedarbs un noziegums.

Romeo. Mīļā aukle, sveicini no manis savu sinjoru un

pavēlnieci. Es tev apzvēru …

Aukle. Ak labā dvēsele, nu, protams, visu viņai pa-

teikšu! Tu dieniņ baltā, kā viņa priecāsies!

Romeo. Ko tu, aukle, viņai pateiksi? Tu jau mani neesi

nemaz vēl uzklausījusi.

Aukle. Es viņai pateikšu, sinjor, ka jūs apzvērat; un tas,

pēc manām domām, ir jau dižciltīgs bildinājums.

Romeo.

Tu viņai pasaki,

Lai šodien izprasās uz baznīcu;

Tur klosterī pie mūka Lorenco

Mūs abus salaulās. Te būs par pūlēm.

Aukle.

Nē, ko jūs! Neņemšu ne penija.

Romeo.

Ei nu! Tev jāņem, kad es saku!

Aukle.

Tad šodien pēcpusdienā, jā? Viņa būs tur.

Romeo.

Tu pagaidi turpat aiz klostersienas,

Tur tev tai laikā puisis aiznesīs

Un nodos manas vieglās virvju kāpnes.

Pa tām es savas laimes augstumos,

Nakts tumsas segts, tur slepus pacelšos.

Ardiev'! Tev uzticos un atalgošu.

Nu ej un pasveicini sinjoru!

Aukle.

Lai sargā tevi dievs! Bet paklau, draugs!

Romeo.

Ko teiksi, mīļā aukle? Klausos es.

Aukle.

Vai jūsu cilvēks kluss? Teikts parunā,

Tik divi noslēpumu saglabā.

Romeo.

Jā gan,

Viņš pilnām uzticīgs un ciets kā krams.

Aukle. Labi, sinjor. Mana sinjora ir jaukākais radījums

pasaulē. Ak dieniņ, kad viņa bija vēl tāds mazs či-

vulītis! Oh, šeit pilsētā ir kāds augstmanis, kāds Pa-

riss, kurš briesmīgi tīko viņu nozvejot. Bet viņa, mī)ā

sirsniņa, labāk krupi — īstu krupi uzlūko nekā to.

Es dažreiz viņu paķircinu, sak, Pariss tev būs īstais

izredzētais; un ticiet man, kad es to pasaku, viņa

paliek bāla kā līķauts. Vai ne, vārds «rosmarīns» un

«Romeo» sākas ar vienu un to pašu burtu?

Romeo. Jā, aukle, abi ar «r». Bet kas tad ir?

Aukle. Ak jūs zobgalis! «R» — suņa burts un piederas

tikai kopā ar… Nē, es nezinu, ka tas sākas ar citu

burtu; un viņa par jums un rosmarīnu prot tik skais-

tus teicienus saskaņot, ka jums sirds iesiltu, to klau-

soties.

Romeo. Pasveicini savu pavēlnieci no manis.

Aukle. Jā, tūkstoškārt!

Romeo aiziet.

Pjetro!

Pjetro. Ko pavēlat?

Aukle. Pjetro, ņem manu vēdekli un ej pa priekšu!

Abi aiziet.

PIEKTĀ AINA

Kapuleti dārzs.

Ienāk Džuljeta.

Džuljeta.

Bij deviņi, kad aukli aizsūtīju;

Pēc pusstundas tā teicās atgriezties,

Vai neatrada viņu? Nevar būt!

Par kūtru tā! Der mīlas sūtņos domas,

Kas daudzkārt ātrākas par saules stariem,

Kad krēslu projām dzen no pakalniem.

Trauc mīla viegliem spārniem dūju ratos,

Tādēļ jau spārnots arī Kupidons.

Pie debesīm šīs dienas gaitā saule

Stāv lokā augstākā; kopš deviņiem

Trīs garas stundas nu jau pagājušas,

Bet aukles nav. Ja viņa justu tā,

Ja viņā jaunu ļaužu asins degtu, —

Kā šauta lode viņa trauktos turp

Pie mana mīļākā ar manu vēsti

Un atkal atpakaļ ar atbildi.

Bet veci ļaudis kā bez dzīvības,

Tik vārgi, svina smagi tūļojas.

Nāk aukle un Pjetro.

Lūk, viņa nāk! Ai mīļā auklīt, nu?

Vai viņu satiki? Lai Pjetro iziet.

Aukle.

Ej ārā, Pjetro, pagaidi!

Džuljeta.

Sirdsmīļā auklīt, nu? Kam drūma tu?

Ja slikta vēsts, tad pastāsti to jautri;

Ja laba, kādēļ jauko dziesmiņu

Ar skābu seju dziedot samaitāt?

Aukle.

Es piekusu, ļauj drusku atvilkt elpu.

Kas tur par traci bij! Hū, kauli sāp!

Džuljeta.

Še mani kauli tev, bet teic man ziņas.

Es tevi lūdzu, mīļā auklīt, teic!

Aukle.

Kur jāsteidzas? Nemaz vairs pacietības?

Vai neredzat, man krūtīs elpas trūkst?

Džuljeta.

Kā tev var elpas trūkt, kad elpa ir

Man pasacīt, ka tev trūkst krūtīs elpas?

Tev atrunas daudz garākas par ziņu,

Ko tu tā vilcinies man pastāstīt.

Vai laba vēsts vai slikta? Pasaki

Tik to, un citu pastāstīsi vēlāk.

Nu apmierini mani — labs vai Jauns?

Aukle. Jā, tava izvēle tā puslīdz; tu neproti vēl sev

izraudzīties vīru. Romeo! Tad šis nu būs tas- īstais!

Protams, vaigs viņam glītāks nekā citiem vīriešiem,

par rokām un kājām, par visu augumu nav nemaz

ko runāt, — tie pārāki salīdzinājumiem. Viņš nav

nekāds pieklājības zieds, bet es galvoju, maigs kā

jēriņš. Ej savu ceļu, meit, un lūdz dievu! Vai jūs

pusdienas jau paēdāt?

Džuljeta.

Nē, nē! To visu es jau zinu sen.

Bet ko par mūsu laulībām viņš teica?

Aukle.

Ak dievs, kā galva sāp! Ir gan man galva!

Tā sāp, ka plēš vai gabalgabalos!

Un mugura — ak mana mugura!

Vai tev! Tā veco aukli trenkājot

Šurp turp, tu mani kapā iedzīsi!

Džuljeta.

Man piedod, ļoti žēl, ka jācieš tev

Ir manis dēļ; bet teic — ko saka viņš?

Aukle.

Tavs mīļais runāja kā krietns vīrs, kā godprātīgs,

laipns, patīkams un, varu apgalvot, kā godīgs ar. —

Kur tava māte?

Džuljeta.

Kur mana māte? Kā? Nu, mājās, iekšā.

Kur citur gan? Cik savādi tu runā!

«Tavs mīļais runāja kā krietns vīrs —

Kur tava māte?!»

Aukle.

Nu tu mīļais dievs!

Cik ātra tu! Lai paklausās viens to:

Tā laikam sautē maniem slimiem kauliem?

Tad turpmāk pati varēsi tu iet.

Džuljeta.

Ak posts un bēdas! Nu, ko teica viņš?

Aukle.

Vai šodien atjāva tev iet pie bikts?

Džuljeta.

Jā, atļāva.

Aukle.

Tad dodies tu pie mūka Lorenco,

Tur cellē gaida viņš uz līgavu.

Kā draiskās asin's saskrien vaigos tev!

Tie sarktin sarkst par tādiem jaunumiem.

Tu ej uz baznīcu; es iešu apkārt,

Man kāpnes jāpaņem, pa kurām draugs

Pie tevis ligzdā iekāps, kad būs tumšs.

Par tavu laimi jārūpējas man.

Savs smagums ari tev būs šonakt nesams.

Man jāiet ēst, bet tev uz celli steigt.

Džuljeta.

Uz lielo laimi! Sveika, auklīte!

Abas projām.

SESTĀ AINA

Mūka Lorenco celle.

Ienāk mūks Lorenco un Romeo.

Mūks Lorenco.

Lai debess uzsmaida šai derībai,

Ka dienās neuzbruktu pār mums bēdas!

Romeo.

Āmen, āmen! Var bēdas nākt, cik grib,

Tās nepārmāks to bezgalīgo prieku,

Ko dod man mirklis viņas tuvumā.

Ja svētīdams tu mūsu rokas slēgsi,

Lai nāk tad nāve, mīlas kaprace, —

Man pietiek, ka es viņu savu saucu.

Mūks Lorenco.

Pārlieki prieki traku galu ņem,

Mirst pašā uzvarā; kā pulver's gunī

Tie izkveld skūpstā. Medus saldākais

Ar savu saldenumu pretīgs kjūst

Un, pārmērīgi baudīts, apriebjas.

Būs mīla ilga, mīlot mērenāk.

Kas straujš, kas gauss, par vēlu abi nāk.

Ienāk Džuljeta.

Tur viņa nāk. Nekad tik viegla kāja

Šos mūžam cietos oļus nemīdīs.

Var staigāt mīlētājs pa tīmeklīšiem,

Kas dzidrā gaisā vizmo vasarā,

Viņš nekritīs, tik viegla — iedoma.

Džuljeta.

Labvakar jums, mans labais, mīļais biktstēvs!

Mūks Lorenco.

Par abiem pateiksies tev Romeo.

Džuljeta.

Viņš domāts līdz, lai velti nepateiktos.

Romeo.

Džuljeta ak, ja tavam priekam mērs,

Tik pilns kā manējais un slavināms,

Grib izpausties, tad saldini šo gaisu

Ar savu elpu tu; ļauj mutei teikt

To lielo svētlaimi, ko mēs viens otram

Te sniedzam, satiekoties derībā.

Džuljeta.

Gars, saturā kas bagātāks kā vārdos,

Lepns apziņā, tas nemīl greznoties.

Vien nabags saskaitīt var savu mantu.

Aug bezgalībā mana dziļā mīla,

Ne pašai vērtēt to, nedz aptvert vairs.

Mūks Lorenco.

Nu nāciet, padarīsim savu darbu!

Es nevaru jūs mīlā atstāt vienus,

Līdz svētās saites jūsu miesas vienos.

Visi aiziet.

TREŠAIS CĒLIENS

PIRMĀ aina

Laukums pilsētā.

Uznāk Merkucio, Benvolio, pāžs un kalpotājs.

Benvolio.

Merkucio, draugs, iesim labāk mājās;

Laiks karsts, un Kapuleti visi ārā,

Ja satiekam, bez ķildas neiztiks;

Tik karstā dienā asins trakot sāk.

Merkucio. Tu man esi tāds puisis, kas, pārkāpis kro-

ga slieksni, sper savu zobenu uz galda, iesaukda-

mies: «Lai dievs dod, ka tu man nebūtu vajadzīgs!»

Bet, kad jau otrs kauss iesitis galvā, vērš to pret kal-

potāju bez jebkāda iemesla.

Benvolio. Vai patiesi es tāds būtu?

Merkucio. Kā ne, tu savās dusmās esi tāds karstgalvis,

kāda otra Itālijā vairs nav; tik negants savās dusmās

un dusmīgs savā negantībā.

Benvolio. Nu un kas vēl?

Merkucio. Lūk, kas: ja te būtu divi tādi, tad drīz vien

nepaliktu neviena, jo jūs viens otru nodurtu. Tu!

Tu taču esi gatavs plēsties ar kuru katru tikai tāpēc,

ka viņam bārdā viens mats vairāk vai mazāk nekā

tev. Un esi gatavs plēsties ar katru tikai tāpēc, ka

viņam acis rudākas nekā tev. Un kādas acis vēl, iz-

ņemot tavējās, te varētu dot iemeslu ķildai? Tev

galva pilna ar ķildām kā ola ar dzeltenumu, un plē-

šoties tā jau sadauzīta mīksta kā mīkstčaula. Reiz tu

uzbruki kādam ielas gājējam tikai tāpēc, ka viņš

klupdams iztraucēja tavu piesaulē guļošo suni. Vai

tu nesarāvies reiz ar kādu skroderi tāpēc, ka tas bija

uzvilcis jaunu kamzoli pirms Lieldienām? Un vēl ar

kādu citu par to, ka viņš savām jaunajām kurpēm

ievēris vecas siksnas? Bet nu tu gribi mani mācīt

neplēsties!

Benvolio. Nu, ja es būtu tāds ķildnieks kā tu, tad ne-

viens par mani negalvotu ilgāk par stundu ar ce-

turksni.

Merkucio. Ak tu galvotājs! Ak vientiesība!

Nāk Tibalts un citi.

Benvolio. Lieku galvu ķīlā, ka tur nāk Kapuleti!

Merkucio. Lieku savu papēdi ķīlā, ka man no tā ne

silts, ne auksts!

Tibalts. Man sekojiet, es runāšu ar viņiem. — Nu, sveiki,

sinjori! Man jārunā kāds vārds ar vienu no jums.

Merkucio. Kā — kāds vārds tikai ar vienu no mums?

Piemetiniet vārdam vēl kaut ko, kaut cirtienu.

Tibalts. Uz to es esmu vienmēr gatavs, sinjor, ja tikai

dosiet iemeslu.

Merkucio. Vai jums grūti pašam atrast šo iemeslu?

Tibalts. Merkucio, tev labi saskan ar Romeo…

Merkucio. Saskan! Tu mūs gribi pataisīt par klejotā-

jiem dziedoņiem? Ja tu mūs padarīsi par klejotājiem

dziedoņiem, tad dzirdēsi tikai skarbas skaņas. Te

būs mans lociņš, — tas tūlīt liks jums padancot. Pie

joda saskaņas!

Mēs strīdamies šeit klajā laukumā.

Mums labāk būtu nomaļākā vietā

Sos strīdus vēsā prātā nokārtot

Vai izšķirties; te visi noskatās

Ar izbrīnu uz mums.

Merkucio.

Lai skatās; acis skatīšanai dotas!

Es citu dēļ te nepiekāpšos, nē!

Uznāk Romeo.

Tibalts.

Nu, miers ar jums! Tur nāk mans īstais vīrs.

Merkucio.

Lai mani pakar, ser, viņš nav jums kalps.

Bet pasauciet tik laukā, viņš tur jums

Tā pakalpos, ka viņa vērtību

Jūs godam izjutīsiet.

Tibalts.

Klau, Romeo, uz tevi mīlā kaistot,

Mans sveiciens viens: tu esi nelietis!

Romeo.

Bet cēlon's, Tibalt, kāpēc tu man mīļš,

Liek apklusināt manas taisnās dusmas

Par taviem vārdiem. Neesmu nelietis!

Ej sveiks! Tu, redzams, mani nepazīsti.

Tibalts.

Puis, tas vēl neatvaino izsmieklu,

Ko tu man uzkrāvis; nāc atbildi!

Romeo.

Es tevi apvainojis neesmu!

Cik tu man mīļš, to nesapratīsi,

Pirms nezināsi mīlas cēloņa.

Mans Kapuleti, vārds tavs ir man dārgāks

Par mana paša vārdu, — ej ar mieru!

Merkucio.

O, rāmā, gļēvā kauna pazemība!

Alla stoccata viņu noslaucīs.

Izrauj zobenu.

Tibalt, hē, žurku ķērāj, panāc šurp!

Tibalts.

Ko īsti tu no manis gribi?

Merkucio. Godājamais Runču karali, neko citu kā vienu

no jūsu deviņām dzīvībām! Tai vienai es gribētu uz-

brukt tūlīt un pēc tam ar jūsu atjauju izsist arī tās

pārējās astoņas. Vai vilksiet savu zobenu aiz ausīm

ārā no maksts? Tad ātri, citādi manējais būs jums

pie ausīm, pirms savu pacelsiet!

Tibalts.

Esmu gatavs!

Izvelk zobenu.

Romeo.

Merkucio mīļais, liec zobenu nost!

Merkucio.

Šurp, sinjor, jūsējais passado!

Viņi cīnās.

Romeo.

Benvolio, nāc izsit ieročus!

Nost varmācību, draugi, kaunieties!

Tibalt, Merkucio, tak princis aizliedz

Celt kautiņu uz ielas Veronā!

Jel mierā, Tibalt! Draugs Merkucio!

Tibalts zem Romeo paceltās rokas ievaino Merkucio un ar saviem ļaudīm aizbēg.

Merkucio.

Es ievainots!

Rauj mēris jūsu dzimtas! Esmu beigts.

Un viņš vai aiziet sveiks?

Benvolio.

Tu ievainots?

Merkucio.

Jā, ieskrambāts, tik ieskrambāts; bet pietiks.

Kur ir mans pāžs? Puis, ej un dabū ārstu!

Pāžs aiziet.

Romeo.

Draugs, turies; rēta liela nevar būt.

Merkucio. Nē, tā nav tik dziļa kā aka, ne tik plata kā

baznīcas durvis; bet manai vajadzībai pietiks. Pra-

siet pēc manis rītu, un jūs atradīsiet gluži rāmu vīru.

Bet šai pasaulē, nudien, nu esmu dabūjis piparus. Lai

mēris parauj jūsu dzimtas! Nolādētais suns, tāds

žurka, pele, kaķis varēja tik nāvīgi ieskrambāt cil-

vēku! Tāds lielība, nelietis, kas kaujas pēc visiem

matemātikas likumiem! Kas, velns, jūs dzina iejauk-

ties starp mums? Zem jūsu rokas mani ķēra.

Romeo.

Es visu gribēju par labu griezt.

Merkucio.

Benvolio, ved mani kādās mājās:

Nav spēka vairs. Pie joda jūsu dzimtas!

Tās mani pārvērta par ēsmu tārpiem.

Es būšu beigts, drīz vien… Ak, dzimtu naids!

Merkucio un Benvolio aiziet.

Romeo.

Vai man! Tāds cilvēks, radnieks princim,

Mans patiess draugs, līdz nāvei ievainots;

Par manu aptraipīto godu iedams

Pret Tibaltu — to pašu, kurš kopš stundas

Mans svainis jau. — Džuljeta mīlā, ai,

Tavs skaistums mani dara sievišķīgu

Un krūtīs kausē drosmes tēraudu!

Atgriežas Benvolio.

Benvolio.

Ak Romeo, Merkucio ir miris!

Tā lepnais gars nu izgaist mākoņos,

Par agru nokratījis zemes pīšļus.

Romeo.

Šai drūmai dienai drūmas pakaļ steigsies —

Ļauns iesākums vēl nelaimīgāk beigsies.

Atgriežas Tibalts.

Benvolio.

Nāk niknais Tibalts atkal atpakaļ.

Romeo.

Viņš uzvarējis, dzīvs! Beigts ir Merkucio!

Brauc debesīs tu, svētā lēnprātība,

Lai niknums zvērojošs nu mani ved!

Ņem, Tibalt, «nelgu» atpakaļ, ko pirmīt

Tu teici man. Jo Merkucio gars

Vēl tepat lidinās pār mūsu galvām

Un gaida tavu piebiedrojamies!

Vai tu, vai es, vai abi iesim līdz!

Tibalts.

Tu, niekkalbi, kas šeit ar viņu pinies,

Tu skriesi līdz!

Romeo.

Tas tūlīt izšķirsies.

Divkauja; Tibalts krīt.

Benvolio.

Bēdz, Romeo, bēdz projām!

Surp steidzas pilsoņi, un Tibalts beigts.

Ko stāvi sastindzis? Ja tevi noķers,

Uz nāvi princis notiesās; nu bēdz jel!

Romeo.

Vai man, es laimes nerrs!

Benvolio.

Ko gaidi vēl?

Romeo projām.

Sanāk pilsoņi un virsnieki.

Pirmais virsnieks.

Kur palika, kas nodūra Merkucio?

Kur Tibalts, slepkava, vai aizbēdzis?

Benvolio.

Šeit Tibalts guļ.

Pirmais virsnieks.

Sinjor, jūs nāksiet līdz;

Prinča vārdā — piecelties! Es gaidu!

Uznāk princis ar pavadoņiem, Monteki, Kapuleti,

viņu sievas un citi.

Princis.

Kur ir tie neģēļi, kas naidu sāka?

Benvolio.

Man, augstais princi, zināms itin viss,

Kas nelaimīgā strīdā noticis.

To, kas šeit kritis, nonāvēja Romeo;

Viņš — jūsu brašo radnieku Merkucio.

Sinjora Kapuleti.

Tibalts, mans brāļadēls! Mans dzīves prieks!

Ak princi! Svaini! Vīrs! Lūk, radinieks

Guļ asinīs! — Par taisnību un godu

Liec, princi, Monteki nest asins sodu! —

Mans mīļais, mīļais brāļadēls!

Princis.

Benvolio, kurš pirmais uzbruka?

Benvolio.

Tibalts, kas guļ te, Romeo uzvarēts.

Gan Romeo to laipni mierināja

Par niekiem neplēsties un brīdināja

No jūsu augstās dusmības. Tas viss —

Teikts lēnām, rāmu skatu, godbijīgi —

Tibaltu straujo tomēr neremdēja;

Pret mieru kurls, ar tēraudasmeni

Viņš metās virsū drošajam Merkucio.

Tas iekaist, pretī krusto ieroci;

Kā drosmīgs cīņas vīrs ar vienu roku

Viņš pēkšņi nāvi atvaira, ar otru

To sūta Tibaltam, kurš izveicīgs,

To atsizdams. Te Romeo iesaucās:

«Stāt, draugi! Miers!» — un ātrāk vēl par vārdiem

Cērt savu ieroci starp asmeņiem,

Lai šķirtu pretniekus; bet te zem rokas

Vēl Tibalts cērt, ar ļauno cirtienu

Merkucio līdz nāvei ievainodams.

Tad Tibalts aizbēga; bet drīz jo drīz

Viņš atkal atgriezās pie Romeo,

Kas tagad atriebībā iedegās.

Nu cīņa atsākās, un, pirms vēl es

Tos spēju šķirt, bij brašais Tibalts beigts.

Viņš krita, Romeo bēga apmulsis. —

Kaut jāmirst man, ko saku, tiesa viss.

Sinjora Kapuleti.

Viņš radnieks Monteki, tās pašas cilts,

Aiz draudzības tā vārdos jūtams vilts.

Šai tumšā lietā viņu daudz būs bijis,

Lai gan viss bars tik vienu nonāvējis.

Es lūdzu, princi, spried mums taisnību,

Par Tibaltu dod Romeo dzīvību.

Princis.

Romeo viņu, viņš Merkucio kāvis, —

Kas izpirks viņa dārgās asinis?

Monteki.

Ne Romeo, viņš Merkucio draugs!

Viņš pārsteidzies, bet, tā kā likums liek

Lemt nāvi Tibaltam …

Princis.

Tad par šo dēku

Viņš mūža trimdā izpirks savu grēku.

Pat es jau ierauts jūsu naida aukā,

Plūst manas asin's rupjo cīņu laukā.

Bet jūs tik bargu sodu saņemsiet,

Ka visi bēdās līdz man raudāsiet.

Es būšu kurls pret žēlastības gaudām,

Pret jūsu lūgšanām un rūgtām raudām.

Lai Romeo bēg vien; kā nosacīts,

Viņš nāvei neizbēgs, ja sagūstīs.

Nest līķi prom! Kā teikts, tā paliks tas:

Un taisnu sodu saņems slepkavas.

Visi prom.

OTRA AINA

Kapuleti dārzs.

Ienāk Džuljeta.

Džuljeta.

Jel trauciet ātrāk, ugunīgie zirgi,

Turp Fēba mājokļos! Tāds vadītājs

Kā Faetons jūs vestu vakarrietā,

Nakts krēslu vienā mirklī saviezdams.

Klāj savu segu, nakts, tu mīlas aukle,

Lai neredz ziņkārīgā acs un Romeo

Slīgst manās rokās kluss un nemanīts.

Aust mīlētājiem gaisma tiekoties

No pašu skaistuma; ja mīla akla —

Tai labāk patīk nakts. Nāc, svinīgā,

Tu sieva kautrā, melnā tērpusies,

Un māci man, kā laimēt zaudējot,

Kad divas nevainības spēlē liktas.

Slēp savā tumsas sagšā manu vaigu,

Ko sārto brāzmojošās asinis,

Līdz biklā mīla droša sajūtas,

Ka īstā mīlā viss ir gaišs un tikls.

Nāc, nakts! Nāc, Romeo, tu diena naktī!

Nakts spārnos dusēsi tu baltāks vēl

Par jauno sniegu kraukļa mugurā.

Nāc, maigā melnacīte nakts, nāc, dod

Man manu Romeo! Un, kad viņš mirs,

Ņem pārvērt viņu mazās zvaigznītēs,

Tad debess seja atmirdzēs tik skaista,

Ka visa zeme nakti iemīlēs,

Neviens vairs grezno sauli negodās.

Es mīlas pili esmu nopirkusi,

Tak ieguvusi ne; es pārdota,

Bet iegūta vēl ne. Cik gausa diena!

Tik gausa tā kā nakts pirms svētkiem bērnam,

Kam pašūts apģērbs jauns un jāgaida,

Kad vilks to mugurā. Lūk, tur nāk aukle!

Tā pastāstīs ko jaunu; un ik mēle,

Kas Romeo vārdu min, skan debešķīgi.

Ienāk aukle ar virvju kāpnēm.

Nu, auklīt, kas tev jauns? Kas tas? Vai kāpnes?

, Ko Romeo sūtīja?

Aukle.

Jā, kāpnes, jā!

Nomet tās zemē.

Džuljeta.

Kas noticis? Ko tu tā lauzi rokas?

Aukle.

Ak nedienas! Viņš beigts, viņš beigts, viņš beigts

Mēs pazudušas nu, sinjora! Jā!

Vai, manu dienu! Nokauts, beigts, pagalam.

Džuljeta.

Vai debesis var būt tik ļaunas?

Aukle.

Romeo —

Ir tāds, ne debesis! Ak Romeo!

Kas to gan domāja no Romeo!

Džuljeta.

Kas tu par velnu, kas tā mani moci?

Pat elle vaidētu šai mocībā!

Vai Romeo pats nāvē gājis? Teic «jā»,

Šī viena skaņa man būs nāvīgāka

Par baziliska satriecošo skatu.

Es nebūšu vairs es, kad teiksi «jā».

Vai acis slēdzis viņš? Tad saki «jā».

Viņš nosists — «jā»? Vai atbildi ar «nē»:

īss vārdiņš būs man laime nelaimē.

Aukle.

Ar savām acīm redzēju es brūci —

Dievs žēlīgais! — un viņam pašās krūtīs.

Tik nožēlojams asiņainais līķis.

Bāls, pelnpelēks, viss asins recekļos.

Es paģību, kad es to redzēju.

Džuljeta.

Ak, lūsti, mana sirds, tev viss pagalam!

Jūs, acis, cietumā! Nav jums vairs brīves.

Par zemi atkal zemes pīte taps!

Nu Romeo un mani segs viens kaps!

Aukle.

Ak Tibalt, Tibalt, tu mans labais draugs!

Ak Tibalt, vēlīgais un goda vīrs!

Tad pieredzēju gan es tavu nāvi!

Džuljeta.

Kāds negaiss gan visapkārt plosījies?

Romeo nonāvēts un Tibalts arī?

Mans mīļais vīrs un brālēns mīļotais?

Lai bazūnes skan tiesu pastaro!

Kam dzīvot vairs, kad viņu abu trūkst?

Aukle.

Jā, Tibalts beigts, bet Romeo izraidīts;

Viņš nonāvējis Tibaltu, pats trimdā.

Džuljeta.

Vai, manu dieniņ! Romeo roka tad

Tibalta asinīs ir mirkusi?

Aukle.

Jā, taisnība; ak vai, jā, taisnība!

Džuljeta.

Ak čūskas sirds tu, ziedā apslēpta!

Vai drakons piemitis tik skaistā alā?

Visjaukais varmāka? Velns eņģelī!

Vilks jēra ādā! Krauklis baložspalvās!

Zems radījums ar seju dievišķu!

īsts pretstats tam, kāds īstenībā rādies:

Nolādēts svētais, godīgs netiklis!

Ak daba, ko tu ellē meklēji,

Kad pašam ļaunajam par mājokli

Tik jauku miesas paradīzi cēli?

Vai bijis saturs grāmatai tik slikts,

Tik skaistā sējumā? Ak, kāds gan viltus

Mīt templī spožākā!

Aukle.

Jār vīriešiem

Ne kauna vairs, ne ticības, ne goda.

Tie visi blēži, lišķi, krāpnieki.

Bet kur mans kalpotājs? Dod aqua vitae!

Šais bēdās, bailēs nosirmošu es.

Tāds kauns par Romeo!

Džuljeta.

Lai mēle sažūst tev

Par tādiem vārdiem! Viņš kaunam dzimis nav,

Kauns kautrēsies uz viņa pieres mesties;

Tā — goda tronis, gods kur kronējams

Par visas zemes lielo valdnieku.

Ak, kāds es zvērs, reiz viņu gānījusi!

Aukle.

Ko teikt par rada slepkavu tev labu?

Džuljeta.

Kā lai par savu vīru sliktu saku?

Ak nabadziņš! Kā svešas mēles tevi

Var saudzēt, ja jau nievāju pat es,

Kas esmu sieva tev kopš dažām stundām?

Ak Jaunais, brālēnu kam nokāvi?

Bet Jaunais brālēns nokautu man vīru!

Prom muļķa asras savos avotos!

Jūs, sāpēm nesot savu nodevu,

Te īstenībā aplam ritat priekam.

Mans vīrs ir dzīvs! To Tibalts nokautu,

Bet Tibalts kritis, gribēdams to nokaut,

Tā prieka vēsts; kāpēc par to man raudāt?

Tur bij kāds vārds par rada nāvi ļaunāks,

Tas nāvīgs man. Kaut spētu aizmirst to!

Bet, ak, tas nospiež manu atmiņu

Kā noziedzniekam sirdi nāvesgrēks!

«Tibalts ir beigts, Romeo izraidīts!»

Vārds «izraidīts», tas viens pats nonāvējis

Tūkstošiem Tibaltu. Kad brālēns miris,

Vai bēdu nebij gana ar to pašu?

Ja bēdas nenāk vienas un ja mīl,

Lai pulkiem citu bēdu viņām seko,

Kādēļ pēc «Tibalts kritis» neteici,

Ka miris tēvs mans, māte, kaut vai abi? —

Es, bērns, par viņiem klusāk vaimanātu.

Bet vēsts, kas nāk tūlīt pēc Tibalta,

Ka «Romeo izraidīts», man skan, ka tēvs

Un māte, Tibalts, Romeo un Džuljeta —

Pagalam visi. «Romeo izraidīts»!

Bez gala un bez mēra nāvīgs griež

Šis vārds; ne izteikt vairs, ko sirds man cieš!

Ak aukle, kur mans tēvs un mana māte?

Aukle.

Raud vaimanādami pie Tibalta.

Vai iesiet turp? Es aizvedīšu jūs.

Džuljeta.

Lai skalo rētas viņu asaras,

Es savas raudāšu par trimdinieku!

Dod kāpnes man; ak nabags valgs, tu lieks

Kā es, jo Romeo nu — trimdinieks!

Uz manu gultu ceļu tām bij pašķirt,

Un jaunavās kā atraitnei man nomirt.

Nāc, aukle, nāc, lai kāzu gultai pošos,

Ne Romeo, bet nāves rokās došos!

Aukle.

Jūs ejiet turp; es Romeo pasaukšu

Par prieku jums; es zinu, kur viņš mīt.

Jā, jā, būs šonakt Romeo pie jums!

Pašlaik viņš uzturas Lorenco cellē.

Džuljeta.

Ej, šis mans gredzens viņam solījums,

Ka gaidu; lai nāk man sacīt ardievas.

Abas aiziet.

TREŠA AINA

Mūka Lorenco celle.

Ienāk Lorenco.

Mūks Lorenco.

Nāc ārā, Romeo, tu bailīgais!

Ir bēdas tevī iemīlējušās,

Ar nelaimi tu esi salaulāts.

Romeo iznāk.

Romeo.

Tēvs, kāda vēsts? Ko princis nolēmis?

Kas man par bēdām varētu vēl uzkrist,

Ko nepazīstu es?

Mūks Lorenco.

Par sirsnību,

Mans dēls, tev draudzība ar šādām skauģēm.

Es atnesu tev augsto spriedumu.

Romeo.

Vēl smagāks tas par tiesu pastaro?

Mūks Lorenco.

Nē, princis devis žēlīgāku to:

Ne nāves sods tev spriests, bet trimda gan.

Romeo.

Ko — izraidīts? Jel žēlo, saki — «nāve»!

Jo briesmīgs trimdas vaigs; par nāvi tas

Daudz briesmīgāks! Ak, neteic — «izraidīts»!

Mūks Lorenco.

No Veronas vien tieci izraidīts;

Bet pacieties: ir pasaule tik plaša.

Romeo.

Nav pasaules nekur aiz Veronas;

Tik. priekšelle un mokas, pati elle.

Ak, izraidīts es no šīs pasaules;

Un tas tikpat kā mirt; vārds «izraidīts» —

Tikpat kā nāves sods: tā sacīdams,

Tu nocērt galvu man ar zelta cirvi

Un pasmaidi par nāves cirtienu.

Mūks Lorenco.

Ak, nāvesgrēks! Ak, nepateicīgs spīts!

Pēc mūsu likumiem tu pelni nāvi,

To laipnais princis tavā labā apiet,

Tev baigā vārda vietā lemdams trimdu.

Bet tu šīs žēlastības neredzi.

Romeo.

Ne žēlastība — mokas tās! Jo debess

Ir šeit, kur Džuljeta! Ik suns un kaķis,

lk pelīte un niecīgs radījums

Var dzīvot šeit un skatīt debesis,

Tik Romeo vien ne. Te tiesības

Un vērtības ir vairāk maitas mušai

Nekā šim Romeo, tai atļauts aizskart

Džuljetas roku balto brīnumu,

Zagt debess svētlaimi no viņas lūpām,

Tik nevainīgām vēl un kautrīgām,

Kas sarkst jau, viena otrai pieskaroties.

Tik Romeo to nedrīkst — izraidīts.

Še muša nolaižas, — es projām laižos;

Tai brīve dota, bet es — izraidīts.

Un tu vēl teiksi — trimda, nevis nāve!

Vai nebija gan indes, trīta asmens,

Lai mani ātrāk nonāvētu tas,

Ne vārdiņš «izraidīts»? — Ak, «izraidīts»!

Šo vārdu nolādētie ellē sauc

Ar vaimanām. Vai sirds tev krūtīs, tēvs,

Kas esi dieva kalps, īsts garīdznieks,

Mans biktstēvs un mans draugs, kas jūt man līdz,

Ka nobeidz mani, vēstot — «izraidīts»?

Muks Lorenco.

Jel mani uzklausi, tu neprāti!

Romeo.

Tu atkal runāsi par baigo trimdu.

Mūks Lorenco.

Pret to es ieroci tev pasniegšu:

To spirdzinošu sulu — prātnieclbu,

Tā tevi, trimdā ejot, iepriecēs.

Romeo.

Vēl «izraidīts»? Pie joda prātniecību!

Šī prātniecība nedos Džuljetu,

Ne pārcels pilsētu, nedz atcels sodu;

Ja nevar to, tad neder, — nerunā.

Mūks Lorenco.

Nu redzu es, nav neprātīgiem ausu.

Romeo.

Kā citādi, ja gudrajam nav acu?

Mūks Lorenco.

Tad kopā apsvērsim nu tavu lietu.

Romeo.

Ak, nerunā par to, ko neizjūti!

Ja būtu tu tik jauns un mīlētu

Džuljetu, salaulāts ar to pirms stundas,

Tās radu nodūris, nu izmisis

Un izraidīts kā es, — tad varētu

Tu runāt, matus plēst un zemē krist

Kā es, sev kapa vietu mērodams.

Pie durvīm klaudzina.

Mūks Lorenco.

Kāds klauvē! Celies, Romeo, un slēpies!

Romeo.

Nē, neslēpšos! Gan manas nopūtas

Kā miglas vāls slēps mani ļaužu acīm.

Klauvējiens.

Mūks Lorenco.

Dzi, klauvē kāds! — Kas tur? — Ej, Romeo!

Te tevi noķers. — Pagaidi! — Nu, celies!

Klauvējiens.

Ej manā istabā! — Tūlīt! — Ak dievs,

Kāds tiepša. — Es jau eju, eju jau!

Klauvējiens.

Kas tur tā sit? Ko vajag? Kas tur nāk?

Aukle

aiz durvīm.

Jel ielaidiet, es teikšu, mani sūta

Sinjora Džuljeta.

Mūks Lorenco.

Ienāciet!

Aukle ienāk.

Aukle.

Ak svētais tēvs, jel sakiet, svētais tēvs, —

Kur viņš, sinjoras vīrs, kur Romeo?

Mūks Lorenco.

Tur zemē, savu asru sarijies.

Aukle.

Ak, viņš nu cieš tāpat kā sinjora,

Ja gan, tāpat!

Mūks Lorenco.

Ai, sērā saskaņa!

Ai, kļūmā līdzība!

Guļ viņa ar!

Tāpat — un šņukst un raud, un raud, un šņukst.

Nu celieties jel, ja jūs esat vīrs!

Džuljetas vārdā saku — celieties!

Kāpēc jūs iegrimis tā vaimanās?

Romeo.

Aukle!

Aukle.

Jā, jā, sinjor! Viss nāvē izbeidzas.

Romeo.

Tu runā par Džuljetu? Kas ar viņu?

Vai viņa mani lād par slepkavu,

Kas mūsu laimes agro bērnību

Ar viņai tuvām asnīm aptraipījis?

Kur viņa — mana citiem slēptā sieva?

Ko izjūt izpostītās mīlas postā?

Aukle.

Ne vārda nesaka, tik raud un raud,

Te gultā krīt, te atkal trūkstas kājās;

Sauc Tibaltu un piesauc Romeo,

Un atkal gultā krīt.

Romeo.

Sis vārds kā lode man,

Ko raidījis kāds nāvīgs lielgabals,

Nu viņu noveiks, kā šī Jaunā roka

Tās brālēnu, lūk, notrieca. Ak tēvs,

Kur manā Jaunā miesā piemājo

Mans vārds? Teic — kur? Lai pats es sagrauju

Šo mītni riebīgo!

Izrauj zobenu.

Mūks Lorenco.

Nost roku! Teic —

Vai esi vīrs? Pēc vīra izskaties,

Bet pinkšķ kā sievišķis, un rīkojies

Kā satracināts, plēsīgs meža zvērs …

Tu — sieviete, bet vīra izskatā!

Jeb negants zvērs šo divu kārtu veidā.

Pie svētajiem, par tevi brīnos es,

Jo tevi prātīgāku cerēju.

Pēc Tibalta vai nāvēsi pats sevi

Un sievu līdz, kas dzīvo tikai tev,

Tā lāstus sakrādams pār manu galvu?

Kam zemi, debesi un dzīvi pel?

Šī dzīve, zeme, debess — visas tevī

Trīsvienībā. Nu to tu bendēt gribi?

Tu apkauno pats sevi, prātu, mīlu;

Tu, bagātnieks, kam viss pārpilnām dots,

Par neauglīgu turi bagātību,

Sev, prātam, mīlai uzplaukt neļaudams.

Tavs jaukais veids ir tikai vaska tēls,

Kad esi vīrišķību zaudējis.

Tik viltus vien tavs lielās mīlas zvērests,

Tu nonāvē, ko lolot solījies.

Prāts — tavas būtības un mīlas rota, —

Kam vajadzētu visu vainagot,

Pats izšvirkst, nesaprašas pārvaldīts,

Kā pulver's blašķē tūļam kareivim;

Tavs ierocis pats sevi saplosa.

Nu, celies, esi vīrs! Džuljeta dzīvo —

Tā, kuras dēļ tu gribi doties nāvē.

Tev laimējies. Tev Tibalts uzbruka,

Tu viņu pieveici — tev atkal laime.

Kur nāves sods tev draud, kļūst likums draugs

Un pārvērš trimdā to — tā atkal laime.

Tev pieri apmirdz gaisma brīnišķa,

Ap tevi greznā laime rotājas;

Bet tu kā nebēdīgs un gražīgs meitens

Par laimi un par mīlu pukojies.

Nu, pielūko, tas laba gala neņems.

Pie savas mīļās steidz, kā norunāts,

Ej viņas istabā un mierini;

Bet ilgāk nepaliec, līdz sargi nāk,

Tad netiksi tu vairs uz Mantuju.

Tu paliec tur, kamēr mēs pasludinām

Par jūsu laulībām un ienaids rimst.

Mēs lūgsim princi, lai viņš apžēlo,

Tad pārnāksi tu simtkārt priecīgāks,

Nekā tu tagad aizej vaimanādams.

Ej, aukle, sveicini no manis viņu,

Lai mājās visus mudina pie miera,

Pēc kā tie kāro, bēdu nomākti, —

Drīz klāt būs Romeo.

Aukle.

Tu, kungs! Es visu nakti klausītos

Šos labos padomus. To gudro galvu!

Sinjor, es teikšu viņai, ka jūs būsiet.

Romeo.

Jā, saki, un lai mani bargi sarāj.

Aukle.

Lūk, viņa sūta jums šo gredzenu.

Bet nāciet, steidzieties, jo ir jau vēls!

Aiziet.

Romeo.

Kā tas nu atkal mani ielīksmo!

Mūks Lorenco.

Ej! Labu nākt'! Viss atkarīgs no tā,

Vai namā iekļūt paspēsi pirms sardzes,

Un pārģērbies tad līdz ar gaismu prom

Uz Mantuju. Pie tevis savu kalpu

Es dažreiz sūtīšu, lai ziņo tev,

Kas labs šeit notiek, kādas izredzes.

Nu laiks, sniedz roku man, ar labu nakti!

Romeo.

Ja nebūtu tas prieka sauciens skaļš,

Man šķirties būtu grūt' no tevis, draugs!

Nu paliec sveiks!

Abi aiziet.

CETURTA AINA

Istaba Kapuleti mājā.

Ienāk Kapuleti, sinjora Kapuleti un Pariss.

Kapuleti.

Mums viss tik nelaimīgi iznāca,

Ka nepaspējām meitu sagatavot.

Tik Joti mīļš bij viņai brālēns Tibalts

Un man tāpat. Bet katram reiz mums jāmirst.

Ir vēls — pie mums vairs viņa nenonāks;

Man jāsaka, es sen jau būtu gultā,

Ja nebūtu man viesis patīkams.

Pariss.

Kā gan lai sērās runātu par kāzām.

Ar labu nakti, sveiciens Džuljetai!

Sinjora Kapuleti.

Jā, labprāt, rītu pat jau izvaicāšu,

Jo šonakt viņa skumju nomākta.

Kapuleti.

Es nešaubos, grāf Paris, mana meita

Jūs iemīlēs. Jūs varat paļauties,

Man viņa paklausīs uz galvošanu.

Tu, sieviņ, vēl pirms gulēt iešanas,

Ej aizrunā par manu Parisu

Un aizrādi, ka tūlīt trešdienā, —

Bet, pag, kas šodien mums?

Pariss.

Nu, pirmdiena, sinjor!

Kapuleti. .

Ak pirmdiena! Tad trešdien būs par ātru.

Liec ceturtdien, tā saki: ceturtdien

Būs viņai laulības ar grāfa kungu.

Jūs paspēsiet? Vai patiks tāda steiga?

Mēs neko lielu, tikai pāris draugu;

Jo, redziet, Tibalts tikko nonāvēts,

Ja dzīres rīkosim, var nodomāt,

Ka radinieka tuvā nav mums žēl.

Pusduci draugu ielūgsim, tas viss.

Vai ne? Bet kā jums patīk ceturtdiena?

Pariss.

Mans kungs, kaut rīt jau ceturtdiena būtu.

Kapuleti.

Tad labi, ceturtdien mēs gaidām jūs.

Tu, mīļā, ieej vēl pie Džuljetas,

Uz kāzu dienu viņu sagatavo. —

Nu sveiki, grāf! — Hē, uguni tur aizdegt

Man istabā! Patiešām, jau tik vēls,

Ka drīzāk jārunā par agrumu.

Ar labu nakt'!

Aiziet.

PIEKTĀ AINA

Kapuleti dārzs.

Romeo un Džuljeta augšā pie loga.

Džuljeta.

Vai tu jau gribi iet? Vēl diena tālu.

Tā lakstīgala bij, ne cīrulis,

Kas tev tik baigi ausī ieskanējās.

Ik nakti viņa granātkokā pogo.

Jel tici, mīļais, tā bij lakstīgala.

Romeo.

Tas cīrulītis, rīta vēstnesis,

Ne lakstīgala. Skat, kur austrumos

Jau blāzmas stari glūn aiz mākoņiem,

Nakts sveces izdziest, — jautrā, jaunā diena

Kāpj ziņkārīga miglas kalna galā.

Ja bēgšu — dzīvošu, ja ne — man jāmirst.

Džuljeta.

Šis gaišums dienas gaisma nav, es zinu:

Tas ir kāds saules palaists meteors

Par lāpas nesēju, kas šonakt ceļā

Tev gaismu rādītu uz Mantuju.

Nu paliec vēl, tev nav tā jāsteidzas.

Romeo.

Lai mani sagūsta, lai nonāvē!

Es visu pieņemu, kā vien tu vēlies.

Jā, nav šī krēsla rīta acis, — nē,

Tas mēness vaiga bālais atspīdums.

Un tas nav cīrulis, kas debess lokā

Pār mūsu galvām gaisā trallina.

Man grūti projām iet, lai nāve nāk;

Ja Džuljeta to novēl, tad labprāt.

Draugs, nav vēl rīts, nāc, parunāsimies!

Džuljeta.

Ir rīts, ir rīts, bēdz projām, pasteidzies!

Tas cīrulis, kas tur tā vītero,

Mums skarbas, juceklīgas skaņas bārsta.

Gan teic, ka cīruļdziesma savieno, —

Šī ne, tā tikai jauc un izšķir mūs.

Teic: cīrulis ar krupi acīm mijis;

Ak, kaut jel mainījušies ari balsīm.

Šī balss nu roku rokai atrauj mums,

Prom tevi dzen šis dienas vēstījums.

Ak, bēdz, jau ir tik gaišs, tev jāiet būs!

Romeo.

Ne gaisma, bēdu tumsa apņem mūs!

Aukle ienāk istabā.

Aukle.

Sinjora

Aukle, tu?

Aukle.

Džuljeta, jūsu māte nāks tūlīt.

Jau dienas gaisma klāt. Jel uzmanies!

Prom.

Džuljeta.

Pa logu gaisma iekšā, ārā — prieks!

Romeo.

Nu, sveika, sveika! Skūpstu vēl man sniedz!

Nokāpj lejā.

Džuljeta.

Vai tu jau prom? Mans vīrs, mans acuraugs!

Laid ziņu man ik mīļu stundu dienā,

Jo katra minūte man būs daudz dienu.

Tās skaitot, es jau būšu ļoti veca,

Kad atkal redzēšu es savu Romeo!

Romeo.

Nu paliec sveika!

Es izlietošu katru iespēju

Tev, mana mīļā, sūtīt sveicienu!

Džuljeta.

Vai domā, mēs vēl kādreiz tiksimies?

Romeo.

Es nešaubos! Un rūgtās ciešanas

Mēs kādreiz dienās mīļi pārrunāsim.

Džuljeta.

Ak dievs! Man sirds kā ļauna pareģe!

Kad tevi uzskatu nupat tur lejā,

Man šķiet — tu guli miris dziļā kapā.

Vai acis viļ, vai esi tu tik bāls?

Romeo.

Sirdsmīļā, arī tu man tāda liecies!

Sūc sāpes mūsu asinis! Nu sveika!

Prom.

Džuljeta.

Ak laime! Tevi sauc par mainīgu!

Ja tāda tu, ko iesāksi ar to,

Kas paliek uzticīgs? Ak laime, mainies!

Pie sevis ilgi viņu neturi,

Jel sūti atpakaļ.

Sinjora Kapuleti

aiz durvīm.

Vai esi augšā, meit?

Džuljeta.

Kas mani sauc? Tā laikam mana māte!

Nav gulējusi vai jau cēlusies?

Kas negaidot liek viņai šurpu nākt?

Ienāk sinjora Kapuleti.

Sinjora Kapuleti.

Kā klājas tev, Džuljeta?

Džuljeta.

Māt, labi nav.

Sinjora Kapuleti.

Vēl vienmēr raudi tu par brālēnu?

Vai gribi viņu tu ar asarām

No kapa celt? Ja to tu iespētu,

Tak dzīvības vairs viņā nejaustu.

Jel beidz! Gan sēras rāda lielu mīlu,

Bet skumt pār mēru vairs nav prātīgi.

Džuljeta.

Ļauj apraudāt man mīlu zudušo.

Sinjora Kapuleti.

Tā zaudējumu jūti tu, ne draugs,

Ko apraudi.

Džuljeta.

Bet, zaudējumu sajūtot,

Kā varu es pēc drauga neraudāt?

Sinjora Kapuleti.

Jel neraudi par mirušo tik daudz

Kā par to blēdi, slepkavu, kas dzīvs.

Džuljeta.

Par kādu blēdi, māt?

Sinjora Kapuleti.

Nu, blēdi Romeo.

Džuljeta

sāņus.

Starp to un blēdi milzu atstatums. —

Lai piedod viņam dievs! Es lūdzos to

No visas sirds, ko viņš tā ievainojis.

Sinjora Kapuleti.

Par to, ka dzīvs viņš, ļaunais slepkava?

Džuljeta.

Jā, māt, šīm manām rokām nesasniedzams,

Lai brālēnu es pati atriebtu!

Sinjora Kapuleti.

Gan atriebsimies mēs, tu nebēdā

Un neraudi. Es kādu sūtīšu

Uz Mantuju, kur bēglis trimdā slapstās,

Tas viņu pacienās ar tādu dziru,

Kas aizraus viņu biedros Tibaltam.

Es domāju, tas tevi apmierinās.

Jā, miera nebūs man par Romeo,

Kamēr to neredzēšu… mirušu…

Man atmiņa par brāli sirdimāc.

Ak māt, ja jums ir kāds, kas pasniegtu

Tur viņam indi, pati es to jaukšu,

Lai Romeo, tik reizi baudījis,

Var aizmigt mierīgi. Sirds sažņaudzas,

Kad viņa vārdu min, un nav viņš sniedzams,

Lai mīlā, brālēnam kas domāta,

Es savos apkampienos viņu žņaugtu!

Sinjora Kapuleti.

Tik zāles pagādā, gan cilvēks būs.

Bet nu, meit, es tev nesu prieka ziņu.

Džuljeta.

Cik tīkams prieks šais skumju pilnās dienās.

Kā skan šī vēsts, jel saki, lūdzama!

Sinjora Kapuleti.

Redz, bērns, kāds tev ir mījš un gādīgs tēvs.

Lai gaisinātu tavu grūtsirdību,

Viņš gādājis par īstu prieka dienu,

Ko neparedzēji ne tu, nedz es.

Džuljeta.

Cik jauki! Kas tas būtu, mīļā māt?

Sinjora Kapuleti.

Redz, bērns, šo pašu ceturtdien no rīta

Kāds jauns, tik stalts un dižens kungs — grāfs Pariss

Ņems, vedīs tevi Pēterbaznīcā

Pie altāra kā savu līgavu.

Džuljeta.

Pie svētā Pētera un tempļa zvēru,

Ka grāfa līgava es nebūšu.

Es brīnos: steigt tā mani salaulāt,

Kad precinieks nav mani bildinājis.

Māt, lūdzama, jel saki manam tēvam,

Ka neprecēšos es; un apzvēru —

Es drīzāk ņemtu nīsto Romeo,

Ne Parisu. Patiesi, jauna vēsts!

Sinjora Kapuleti.

Tur nāk tavs tēvs, to saki viņam pati;

Tad redzēsim, ko viņš par tevi teiks.

Ienāk Kapuleti un aukle.

Kapuleti.

Kad saule riet, gaiss rasu izkaisa,

Bet mana brāļadēla norietā

Gāž lietus aumaļām.

Ko, meitēn-strūkla, tu vēl asarās?

Vēl lietus gāž un gāž? It kā nu tevī

Tur būtu jūra, vētra, laiva — viss!

Jo tavās acīs — sauksim tās par jūru —

Plūst asaras un zūd; tavs ķermen's — laiva

Šais viļņos sājajos; vējš — nopūtas,

Kas, plosīdamās tavās asarās,

Var satriekt laivu, vētrās svaidīto,

Ja nerimsies. — Nu, sieviņ, vai tu viņai

Jau pastāstīji mūsu lēmumu?

Sinjora Kapuleti.

Jā gan, bet viņa laipni noraida.

It kā tā būtu kapam pielaulāta!

Kapuleti.

Pag! Kā tu teici, kā tu teici, siev?

Ko! Noraida? Un nepateicas mums?

Ne lepojas, ne saņemt prot to laimi,

Ka mēs tai, necienīgai, gādājam

Tik cienījamu augstmani par vīru?

Džuljeta.

Es nelepojos, tikai pateicos,

Ka esat manā labā pūlējušies!

Man nav ko lepoties ar to, kas riebjas.

Tik pateicos par to, kas mīļi domāts.

Kapuleti.

Kas tās par blēņām? Ko tas nozīmē?

Te — «lepna», «nelepna», te — «pateicos»,

Te — «nepateicos jums». Kļaus', vīzdegune!

Vai pateicies vai ne, vai lepojies vai ne,

Bet ceturtdien tu sapos savu stāvu,

Lai ietu Pēterbaznīcā ar Parisu,

Vai valgā tevi es turp aizvilkšu.

Prom, sprāgoņa, prom, bālvaidze, vai dzirdi!

Tu palaidne!

Sinjora Kapuleti.

Fū, fū! Vai traks jau esat?

Džuljeta.

Mans mīļais tēvs, es, ceļos krītot, lūdzu,

Jel vienu manu vārdu uzklausiet!

Kapuleti.

Ej ratā, padauza! Ej, stūrgalve!

Es saku: ceturtdien uz baznīcu,

Ja ne, tad nerādies vairs manās acīs!

Ne vārda vairs, ne atbildi, ne lūdz;

Man nagi niez. — Mēs, sieva, gaudāmies,

Ka dievs mums tikai vienu bērnu devis.

Nu redzu — šis pats viens jau ir par daudz,

Ka viņa mums ir vienīgi par krustu. —

Prom, nekauņa!

Aukle.

Dievs debesīs tai žēlīgs!

Kungs, kaunieties tā viņu nolamāt!

Kapuleti.

Ko, viszine? Tu mēli pievaldi;

Ej patarkšķēt ar savām balmutēm!

Aukle.

Vai es ko sliktu saku?

Kapuleti.

Dievs ar tevi!

Aukle.

Vairs runāt nedrīkstēs?

Kapuleti.

Klus' muldoņa!

Pie kafijtantēm vari sprediķot!

Te tas nav vajadzīgs.

Sinjora Kapuleti.

Kur jūs tik skarbs!

Kapuleti.

Patiesi gan, te trakam jāpaliek!

Diennaktīm — agrs vai vēls, ik stundu, mirkli,

Vai darbs, vai miers, vai esmu viens vai pulkā

Es raizējos, kur viņai vīru rast.

Nu ir man vīrs, īsts muižnieks, dižciltīgs

Un bagāts, jauns un labi audzināts;

Kā saka, goda vīrs no visām pusēm,

Stalts noaudzis, kā vien var vēlēties.

Bet te man muļķa raudulīgā auša,

Tāds pinkšķa lellis, laimes mājienam

Teic: «Nē, es neprecēšos; nemīlu;

Par jaunu es; man, lūdzu, piedodiet.»

Nu labi, neprecies, — es piedošu;

Bet tad no mājām prom un grauz, ko gribi!

To vērā liec — es joku neprotu!

Nav ceturtdiena tālu, pārliec sirdī:

Ja tu mans bērns — tad savam draugam došu;

Ja ne, ej ratā, ubago uz ielas!

Es tevis nepieņemšu vairs, to zini!

Kas mans, nekad tas nepiederēs tev.

To apdomā! Es vārdu turēšu!

Aiziet.

Vai tiešām debesīs nav līdzcietības,

Kas manas lielās bēdas saprast spētu?

Ak mīļā māt, jel neatstum tu mani!

Ļauj mēnesi, kaut nedēļu līdz kāzām;

Ja ne, tad taisiet kāzu gultu man

Tai pašā velvē, kur jau Tibalts guļ.

Sinjora Kapuleti.

Jel nerunā, es neteikšu nekā.

Kā zini— dari, neesi man meita.

Aiziet.

Džuljeta.

Ak dievs! Ai mīļā aukle, ko man darīt?

Mans vīrs — virs zemes, zvērests — debesīs!

Kā atsaukt zvērestu virs zemes man,

Līdz kamēr vīrs, šo zemi atstājis,

To atsūtīs no debesīm? Ko nu?

Kāpēc gan debesis tā nomoca

Tik lēnīgu un vāju, kāda es!

Ko saki tu? Vai nav tev padoma,

Ko mani mierināt?

Aukle.

Patiesi, te tas būs.

Romeo izraidīts; šai saulē vairs

Viņš nedrīkstēs šurp nākt jūs zvērināt;

Bet, ja ar nāktu, tad tik paslepen.

Bet, ja jau tā tās lietas ņem, kā ir,

Es domāju — tad labāk ej pie grāfa.

Patiesi, viņš ir lielisks vīrs! Pret to

Nu Romeo kā nieks. Pat ērglim nav

Tik zaigas, redzīgas un skadras acis,

Tik tiešām, saku es to tev no sirds,

Jums otrā laulība būs tīrā laime, —

Par pirmo pārāks viņš. Man jāsaka —

Tas pirmais miris vai tikpat kā miris;

Ja arī būtu te, kas jums no viņa?

Džuljeta.

Tu runā to no sirds?

Aukle.

Un dvēseles;

Dievs sodi abas, ja tā nav!

Džuljeta.

Āmen!

Aukle.

Ko?

Džuljeta.

Tu mani brīnišķīgi priecēji.

Ej saki mātei: tā kā tēvam dusmas

Es aizdevu, pie Lorenco nu eju

Lūgt piedošanu, grēkus izsūdzot.

Aukle.

To pateikšu. Lūk, tas ir prātīgi!

Aiziet.

Džuljeta.

Tu nolādētais elles izdzimums!

Tik lielā grēkā dzīt — lauzt zvērestu

Vai savu vīru pelt ar pašas mēli,

Kas nupat viņu slavēja un cēla

Daudz tūkstoškārt? Prom, padomniece ļaunā

No savas sirds es tevi izraidu!

Pie biktstēva nu eju, palīgs labs:

Ja neglābs viņš, lai saņem mani kaps.

Aiziet.

CETURTAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

Mūka Lorenco celle.

Ienāk mūks Lorenco un Pariss.

Mūks Lorenco.

Jau ceturtdien? Tik īsā laikā, grāf?

Pariss.

Tā Kapuleti, sievastēvs mans, vēlas,

Un steigu kavēt man nav iemesla.

Mūks Lorenco,

Es nezinu, ko teiks vēl līgava.

Tā labi nav; tas man gan nepatīk.

Pariss.

Bezgala viņa apraud Tibaltu,

Tāpēc par mīlu runāj's neesmu;

Jo asru namā nesmej Venera.

Tēvs, zinādams, cik viņai bīstami

Pārlieku skumju varai nodoties,

Ar gudru ziņu steidzina šīs kāzas,

Lai apvaldītu lielos asru plūdus,

Jo vientulība skumjas viņā vieš,

Bet vīra tuvumā tās izgaisīs.

Nu zināt jūs šīs steigas cēloni.

Mūks Lorenco

sāņus.

Kaut nezinātu es, kas aizkavēs!

Lūk, grāf! Tur ienāk pati sinjora.

Ienāk Džuljeta.

Pariss.

Kāds prieks šeit redzēt līgavu un sievu!

Džuljeta.

Tā, ser, es būšu tad, kad būšu sieva.

Pariss.

Tā būs, tas notiks drīz — jau ceturtdien.

Džuljeta.

Kam jānotiek, tas būs.

Mūks Lorenco.

Tā tas arvien.

Pariss.

Pie svētā tēva nākat grēkus sūdzēt?

Džuljeta.

Jums atbildot, es sūdzētu tos jums.

Pariss.

Jūs viņam neslēpsiet, ka mani mīlat?

Džuljeta.

Un jums es atzīšos, ka mīlu viņu.

Pariss.

Jā, viņam teiksiet, ka jūs mīlat mani?

Džuljeta.

Ja atzīšos, tad tik jums nezinot:

Tas vērtīgāk, nekā to pasakot.

Pariss.

Jums vaigs no asarām ir ļoti cietis!

Džuljeta.

Pie tā nav asaras vien vainīgas!

Jo skaista nebiju es it nekad.

Pariss.

Tāds spriedums kaitīgāks par asarām.

Džuljeta.

Bet, sinjor, taisnība nav pelšana;

Bez tam es runāju par savu vaigu.

Pariss.

Tas arī mans; jūs nonieciniet to.

Džuljeta.

Var būt, ka tā, jo tas vairs nav gan mans. —

Vai, svētais tēvs, jūs būtu tagad brīvs?

Vai atnākt man pie jums pirms vakarmesas?

Mūks Lorenco.

Es esmu brīvs, mans mīļais, skumjais bērns. —

Jūs brīdi atstāsiet mūs vienus, grāf?

Pariss.

Dievs sargi, lūgsnu traucēt nedrīkstu;

Džuljeta, ceturtdienas rītā agri

Jūs modināšu; sveika palieciet

Un saņemiet šo nevainīgo skūpstu!

Aiziet.

Džuljeta.

Slēdz durvis ciet, nāc līdz ar mani raudi!

Miers, palīgs, cerība — pagalam viss!

Muks Lorenco.

Džuljeta, bērns, es tavas bēdas zinu!

Tur saprašanas pietrūkst arī man.

Tev ceturtdien ar grāfu jālaulājas,

Un, kā es dzirdu, tas nav novēršams.

Džuljeta.

Tēvs, nepiemini to, ko dzirdēji,

Pirms neteici, kā to lai novērstu.

Ja saprāts tavs tev nedod padomu,

Tad atzīsti jel manu nodomu, —

Šis duncis mans man dāvās brīvību.

Dievs Romeo un manu sirdi vieno,

Tu — rokas derībā; un, pirms šī roka,

Ko saņēma no tevis Romeo,

Tiks citam sniegta jaunai derībai

Vai viltū citam ļausies mana sirds, —

Šis asmens abas viņas nonāvēs.

Un nu no mūžā krātās gudrības

Dod tūlīt padomu; ja ne, tad — tad — redzi?

Šo manu nelaimi un likteni,

Ko godam atrisināt neiespēj

Ne tava māksla, nedz tavs gudrais prāts,

It viegli izšķirs man šis asmens to.

Daudz nerunā; es nāves ilgojos,

Ja teiksi tu, ka nav man glābiņa.

Mūks Lorenco.

Pag, meit! Kaut ko kā cerību es jaušu,

Tak pie tās ķerties dzen tik izmisums,

Ja nonāvēties labāk tīkas tev

Nekā ar Parisu iet laulībā,

Tad droši pietiks spēka uzņemties

Ko nāvei līdzīgu, lai bēgtu kauna,

Kas baigs kā nāve tevi nāvē dzen.

Ja piekriti, es palīdzību sniegšu.

Džuljeta.

Ak, labāk nekā iet pie Parisa

Liec nolēkt man tur no tā augstā torņa

Vai laupītāju bedrē met, vai dzen

Pie čūskām alā, slēdz pie nikniem lāčiem,

Met mani naktī līķu pagrabā,

Kas pilns ar miroņkauliem grabošiem

Un galvaskausiem dzelteniem, bez acīm,

Liec gulties kapā tikko izraktā

Zem viena līķauta ar mironi, —

To visu, par ko dzirdot vien jau drebu,

Es darīšu bez bailēm un bez šaubu,

Lai vīram uzticīga paliktu.

Mūks Lorenco.

Tad ej vien mājās, liecies jautra, saki,

Ka iesi tu pie Parisa. Rīt trešdiena;

Bet nakti raugi viena aizvadīt

Un nejauj auklei gulēt tavā telpā.

So pudelīti ņem sev gultā līdz,

Tad izdzer visu zāļu devumu.

Te pēkšņi tev pa visām dzīslām liesies

Vēss gurdenums, jo pamirs dzīvība,

Pulss savā gaitā tūdaļ apstāsies;

Ne siltuma vairs būs, ne dzīvas elpas.

Vaigs paliks bāls, un rožu lūpas kļūs

Pelnpelēkas; ciet slēgsies acu plaksti,

Kā nāve dzīves dienai aizver tos.

Tev stīvi, auksti sastings locekļi,

Bez dzīvā spēka, kā jau mirušai.

Un tev šai baisā nāves līdzībā

Būs jāguļ četrdesmit un divi stundas;

Tad atmodīsies kā no jauka miega.

Bet rītu rītā, līgavain's kad nāks

Un tevi modinās, tu būsi nāvē.

Un tad pēc mūsu zemes ierašas

Tie, godam tērptu, tevi apglabās

Un guldīs tanī pašā kapu velvē,

Kur Kapuleti dzimtas senči dus.

Un, pirms vēl būsi atmodusies tu,

No vēstules jau zinās Romeo,

Kas noticis, viņš steigsies šurp, un abi

Mēs gaidīsim, kad celsies tu, lai viņš

To pašu nakti tevi aizvestu

Sev līdz uz Mantuju. Un tādā veidā

Tu izglābsies no lielā negoda,

Ja šaubu gars un sievišķīgās bailes

Tev drosmi nelaupīs, to izdarīt.

Džuljeta.

Ak, dod man, dod! Un nerunā par bailēm!

Mūks Lorenco.

Še, ņem; ej laimīga un esi stipra

Šai nodomā! Es mūku tūda] sūtu

Uz Mantuju ar ziņu tavam vīram.

Džuljeta.

Dod, mīla, spēku man! Tas mani glābs,

Ardievu, mīļais tēvs!

Aiziet.

OTRĀ AINA

Zāle Kapuleti namā.

Ienāk Kapuleti, sinjora Kapuleti, aukle un

divi kalpotāji.

Kapuleti.

Ej lūdz tos viesus, kas šeit minēti.

Pirmais kalpotājs aiziet.

Tu pieņemsi man labus pavārus.

Otrais kalpotājs. Sliktu jau nu jums, ser, neņemšu; pa-

raudzīšu, kas prot savus pirkstus aplaizīt.

Kapuleti. Kā tu to izdarīsi?

Otrais kalpotājs. Redziet, ser, tas ir slikts pavārs, kas

neprot sev pirkstus aplaizīt; jo, kurš pirkstus nelaiža,

tas lai līdz man netaisās.

Kapuleti. Nu ej jau, ej!

Otrais kalpotājs aiziet.

Tik maz ir laika, visu nepagūsim.

Vai mana meita aizgāja pie mūka?

Aukle.

Jā, tiešām tā.

Kapuleti.

Tā, tā, var būt, ka viņš tai iedos prātu.

Tik untumaina tiepša meitene!

Ienāk Džuljeta.

Aukle.

Nu redziet, cik tā līksma nāk no bikts!

Kapuleti.

Nu, stūrgalve! Kur dauzījies tu apkārt?

Džuljeta.

Kur mācījos es grēkus nožēlot

Par nepaklausību, par pretošanos

Jums un jūsu pavēlēm, kur svētais tēvs

Man mācīja krist cejos jums pie kājām

Un piedošanu lūgt. Tēvs, piedodiet!

Es turpmāk paklausīga būšu jums.

Kapuleti.

Šurp sauciet grāfu! Pasakiet to viņam!

Jau rītu rītā salaulāšu jūs.

Džuljeta.

Lorenco cellē grāfu satiku,

Kā nākas, biju laipna es pret viņu,

Gan nepārkāpjot goda robežu.

Kapuleti.

Tas labi, priecājos! Nu, piecelies!

Tā vajag. Būtu jāsatiek nu grāfs.

Es saku, ejiet sauciet viņu šurp! —

Nudien, īsts goda vīrs šis svētais tēvs,

Tam visa pilsēta būs pateicīga.

Džuljeta.

Nāc, aukle, iesim manā istabā,

Tu palīdzēsi izvēlēties rotas,

Kas, tavuprāt, man rītu derētu.

Sinjora Kapuleti.

Līdz ceturtdienai laika tam vēl daudz.

Kapuleti.

E, aukle, ej! Rīt jāiet baznīcā.

Džuljeta un aukle aiziet.

Sinjora Kapuleti.

Mums ātri jātaisās, lai tiktu galā,

Nāk nakts.

Kapuleti.

Nu nebēdā! Pats ķeršos klāt,

Un viss būs labi, siev, es galvoju,

Tu ej un palīdzi Džuljetai posties.

Es gulēt neiešu, ļauj palikt vienam.

Es šoreiz gribu namamāte būt.

Hallo! — Jau visi prom. Na, iešu pats

Un teikšu Parisam, lai sataisās

Uz rītdienu. Cik sirds man tagad viegla,

Kopš prātējusies mana untumniece.

Abi aiziet.

TREŠA AINA

Džuljetas istaba.

Ienāk Džuljeta un aukle.

Džuljeta.

Jā gan, tas tērps būs labs, bet, mīļā aukle,

Tu, lūdzu, šonakt atstāj mani vienu,

Jo gribu nodoties es lūgšanām,

Lai debesis par mani apžēlojas,

Kas, kā jau zini, grēkos kritusi.

Ienāk sinjora Kapuleti.

Sinjora Kapuleti.

Jūs darbā vēl? Vai varu palīdzēt?

Džuljeta.

Nē, māt, mēs izraudzījāmies jau visu,

Kas godam vajadzīgs uz rītdienu.

Es lūdzu, atstājiet nu mani vienu,

Lai aukle nakti aizvada pie jums,

Jo droši vien jums rokas pilnas darba

Šai steigā nejaušā.

Sinjora Kapuleti.

Ar labu nakti!

Ej atdusies, tev vajadzīgs ir miers.

Sinjora Kapuleti un aukle aiziet.

Džuljeta.

Ardievu! Vai vēl tiksimies, kas zina.

Man dzedras bailes dzīslas caurstrāvo

Un ritmu dzīvīgo tur stindzina.

Saukt viņas atpakaļ, lai mierina? —

He, aukle! — Bet ko viņa darīs šeit?

Man vienai drūmā aina jātēlo.

Nāc, pudelīt!

Bet ja nu zāles neiedarbojas?

Tad ritu rītā mani salaulā?!

Nē, nē, tas nenotiks! — Tu būsi klāt.

Noliek dunci līdzās.

Bet ja nu inde tā, ko mūks ar viltu

Ir iedevis, lai mani nozāļotu,

Jo baidās nepatikšanu, ka mani

Pirms Parisa ar Romeo laulājis?

Ir baisi, tomēr, šķiet, tas nevar būt!

Viņš allaž cildināts kā svēts un taisnīgs!

Bet ja nu, noguldīta kapličā,

Es agrāk pamostos, pirms Romeo

Nāk mani glābt? Tas būtu briesmīgi!

Un vai es nenosmakšu kapa velvē,

Kur trūdu mutē svaigas vēsmas nav?

Ja nosmoku, pirms nāk mans Romeo?

Bet, ja es dzīvoju, nav patīkami,

Pat iedomājot nakts un nāves ainu

Un kapa velves tumsu drausmīgo;

Šai kapličā, šais vecos pagrabos,

Kur manu aizgājušo senču kauli

Jau gadu desmitiem un simtiem plēn;

Kur, tikko aprakts, asiņainais Tibalts

Trūd savā līķautā; kur, kā to stāsta,

Ap pusnakts stundu gari spokojas.

Ak vai! Ja es par agru pamostos

No smakas riebīgās, no vaimanām,

Kā mandragorai, izrautai ar saknēm,

Kad mirstīgie, to dzirdot, traki kļūst!

Bet, šausmās modusies, ja kļūstu traka,

Ar senču kauliem sāku rotaļu,

Tad Tibaltu no līķu auta rauju

Un ārprātā ar kādu senča kaulu

It kā ar vāli galvu pāršķeļu?

Ak, lūk, man šķiet, tas Tibalts, viņa gars,

Kas meklē Romeo, kurš viņa miesas

Uz asmens uzdūra. — Pag, Tibalt, pag. —

Es nāku, Romeo! Šo dzeru tev!

Atkrīt gulta aiz priekškariem.

CETURTĀ AINA

Zāle Kapuleti namā.

Ienāk sinjora Kapuleti un aukle.

Sinjora Kapuleti.

5e, aukle, atslēgas, vēl paņem virces.

Aukle.

Tur prasa dateles un augļus kūkām.

Ienāk Kapuleti.

Kapuleti.

Nāc drizāk, nāc! Jau gaiļi otrreiz dzied.

Zvans lūgsnā aicina, jau pulksten trīs.

Andželika, tu raugi cienastu?

Un mantas nežēlo.

Aukle.

Kā gūšķis,

Jūs ejiet gultā; rītu būsiet slims,

Ja augu nakti nomodā.

Kapuleti.

Nē! Nieku dēļ gan dažu labu nakti

Es neguļu un slims vēl neesmu.

Sinjora Kapuleti.

Jā, savā laikā biji trakulis,

Nu modrai jābūt man par tavu miegu.

Sinjora Kapuleti un aukle aiziet.

Kapuleti.

Ak greizsirdība, cits nekas!

Tris četri kalpi ienāk ar cepešu iesmiem,

malkas šķilām, groziem.

Ei, puis, ko tu tur nes?

Pirmais kalpotājs.

Nu, pavāram, bet, ko, to nezinu.

Kapuleti.

Nu steidzies, steidzies!

Pirmais kalpotājs aiziet.

Puis, atnes sausu malku,

Sauc Pjetro, pateiks viņš, kur atrast to.

Otrais kalpotājs.

Man pašam galva, ser, pats malku zinu, —

Nav Pjetro tādēļ darbā jātraucē.

Kapuleti.

Ha, labi teikts; kāds tu gan resgalis!

Tad būsi mūsu malkas pārzinis!

Otrais kalpotājs aiziet.

Mans dievs,

Jau diena aust! Grāfs nāks ar mūziku,

Kā solījās.

Ārā atskan mūzika.

Es dzirdu, viņš jau klāt.

Ei, aukle, sieva! Aukle, nāc, kad saucu!

Aukle ienāk.

Džuljetu modini, ej sapos viņu!

Es tikmēr uzkavēšu Parisu.

Jel pasteidzies! Jau līgavainis klāt.

Ej drīz, kad saku es.

Aiziet.

PIEKTĀ AINA

Džuljetas istaba.

Ienāk aukle.

Aukle.

Sinjora! Ei, Džuljeta! Tad gan guļ!

Mans jēriņ! Mīlulīt! Ak miegaine!

Jel runā! Manu sirsniņ! Līgaviņ!

Ne vārda, ko? Vai visas nedēļas

Nu miegu gulēsiet? Jā, nākošnakt

Grāfs Pariss čaklais miera neliks jums

Ne lāgā nosnausties. Tu mīļais dievs,

Tik cieti aizmigusi: nē un āmen!

Bet man ir jāpieceļ. Klau, dārgā, labā!

Ja grāfs jūs gultā atradīs, nudien,

Gan pratīs modināt! Vai nebūs tā?

Atvelk priekškaru.

Ko? Saģērbusies un jau atkal guļ?

Bet jāmodina. Līgava! Sinjora!

Vai, vai! Ei, palīgā! Tā mirusi!

Ak dievs, kāpēc es esmu pasaulē!

Man degvīnu! Ser, nāciet! Nāciet, kundze!

Ienāk sinjora Kapuleti.

Sinjora Kapuleti.

Ko tu tā kliedz?

Aukle.

Vai, manu dieniņu!

Sinjora Kapuleti.

Kas noticis?

Aukle.

Lūk, lūk! To nedienu!

Sinjora Kapuleti.

Vai man, vai man! Mans bērns, mans vienīgs prieks!

Ak, mosties! Vai es miršu līdz ar tevi.

Ak, glābiet! Glābiet! Sauc ir tu!

Ienāk Kapuleti.

Kapuleti. Ak kauns! Džuljetu šurp! Grāfs ir jau klāt.

Aukle. Pagalam viņa! Mirusi! Ak bēdas!

Sinjora Kapuleti.

Ak bēdu diena, viņa mirusi!

Kapuleti.

Ļauj viņu paraudzīt! — Ak vai, jau auksta!

Jau asin's stingas, stingi locekļi;

No lūpām dzīvība sen zudusi,

Pār viņu nāve gulusi kā salna,

Pirms laika ziedu krāšņāko kas liec.

Aukle.

Ak diena nebaltā!

Sinjora Kapuleti.

Ak bēdu laiks!

Kapuleti.

To nāve atņēmusi, lai es ciestu,

Man lūpas stingst, nav spējas vārdu teikt.

Ienāk mūks Lorenco un Pariss ar mūziķiem.

Mūks Lorenco.

Vai līgava jau posta baznīcai?

Kapuleti.

Jā, posta gan, bet ne lai pārnāktu.

Ak dēls, šonakt pirms tavām kāzām nāve

Ir tavu sievu skārusi. Un, lūk,

Te zieds, kas nāves apkampienos vītis.

Nu nāve ir mans znots un mantinieks;

Tā meitu paņēma. Man nomirstot,

Viss paliks Nāvei — manta, dzīvība.

Pariss.

Kā gaidīju es gaišo rītu austam,

Un kādu skatu viņš nu rāda man?

Sinjora Kapuleti.

Ak ļaunā, nelaimīgā posta diena!

Drūms bēdu brīdis, kādu man jebkad

Sī dzīve mūža gaitā sniegusi!

Viens bērns, viens vienīgs nabags mīļais bērns,

Viens vienīgs prieks, kas sirdi ielīksmoja, —

To pašu bargā nāve laupīja!

Aukle.

Ak vai! Ak bēdu, bēdu, bēdu diena!

Tu diena briesmīgā un drūmākā,

Man nav vēl tāda aususi nekad!

Ak diena, diena, diena riebīgā!

Tik drūmas neatminos es kā šī.

Ak vaimanu un rūgtu bēdu diena!

Pariss.

Pagalam satriekts, salauzts, nelaimīgs!

No tevis pievilts, nolādētā nāve,

Par šausmām šausmīgāk no tevis šausts!

Ak, mīla! Dzīve! Nē, tik mīla nāvē!

Kapuleti.

Šausts, apsmiets, vajāts, mocīts, nonāvēts!

Laiks nejaukais, kam tāds tu atnāci,

Lai nāvētu, lai laupītu mums prieku?

Ak bērns! Tu mana dvēsele, ne bērns!

Vai man! Mans mīļais bērns ir miris, miris,

Un līdz ar viņu aprakts viss mans prieks!

muKs Lorenco.

Jel kļūsiet, protiet kaunu! Vaimanas

Nav bēdu ārsts. Ar debesim uz pusēm

Jums bija dota meita; jaukais bērns

Nu pieder debesīm, kur viņai labāk.

No nāves neglābāt jūs savu tiesu,

Bet savai debess dod nu dzīvi mūžam.

Jūs domājāties pacelt jaunavu,

Līdz jūsu debesīm lai viņa augtu;

Nu raudat, redzot viņu paceltu

Pār mākoņiem, tur pašās debesīs?

Jūs ļoti slikti mīlat savu bērnu,

Ja gaužaties, to zinot laimīgu.

Nav laimes dzīvot ilgā laulībā,

Bet laime nomirt jaunai laulībā.

Nost asaras! Nu kaisiet rosmarīnu

Šīm skaistām miesām un pēc parašas

Tās, godam tērptas, nesiet kapličā.

Jo daba vaidus saceļ bēdu lejās,

Bet prāts par dabas asarām tik smejas.

Kapuleti.

Viss, kas šeit rīkots kāzu svinībām,

Nu pārvērtīsies drūmā bēru gaitā:

Kļūs draiskās kokļu skaņas sēru zvani,

Būs kāzu dzīres bēru mielastam,

Par kapa dziesmām skanēs laulībhimnas,

Un kāzu vainags greznos mirušo, —

Viss, viss būs pārmainījies citādi.

Mūks Lorenco.

Kungs, ejiet! Arī sinjora jums līdz,

Jūs arī, Paris, — visi sataisieties

Uz kapu aizgājēju pavadīt.

Jums debess dusmo, diezgan grēku krāts;

Kam vairot to, lai notiek augstā prāts.

Kapuleti, sinjora Kapuleti, Pariss un Lorenco

aiziet.

Pirmais mūziķis. Nudien, mums jāpievāc savas stabules

un jālasās mājup.

Aukle.

Pievāciet, pievāciet, labie ļautiņi.

Jūs redzat, kādas te mums bēdu lietas.

Aiziet.

Pirmais mūziķis. Jā gan, bet maksa tomēr pienāktos.

Ienāk Pjetro.

Pjetro. Muzikanti, muzikanti, uzspēlējiet — «Sirds, prie-

cājies! Sirds, priecājies!». Ja jums mana dzīvība

mīļa, ak, spēlējiet — «Sirds, priecājies!».

Pirmais mūziķis. Kāpēc «Sirds priecājies»?

Pjetro. Ak muzikanti, nu tāpēc, ka mana paša sirdi

skan — «Sirds pilna žēlabu». Ak, uzspēlējiet kaut

ko līksmi sērīgu, lai mani iepriecētu!

Pirmais mūziķis. Nebūs nekā līksma; te dziesmām nav

vietas.

Pjetro. Jūs tātad negribat?

Pirmais mūziķis. Nē. •

Pjetro. Es jums pamatīgi atlīdzinātu!

Pirmais mūziķis. Kā tad?

Pjetro. Protams, ne jau naudā — bet ar dziesmu ska-

ņām. Gan es jums sadotu, prāģeri tādi!

Pirmais mūziķis. Es jums sadošu, kalpa dvēsele.

Pjetro. Bet es ar kalpa dvēseles dunci pataustīšu jūsu

pauri. Ciest nevaru pārgudrības — jūsu re un jūsu

ia; jūs mani mācīsiet?

Pirmais mūziķis. Ar saviem re un ia jūs gribat mūs

mācīt!

otrais muziĶis. pievaciet savu dunci un paradiet savu

aso prātu!

Pjetro. To es izdarīšu un pieveikšu jūs bez visa asā

dunča. Atbildiet man kā vīri!

Kad sirdi plosa sāpju smeldze

Un garu smagas skumjas māc,

Tad sudrabskaņu maigā veldze …

Kāpēc «sudrabskaņu»? Kāpēc mūzika ar «sudrabska-

ņām»? Ko teiksiet, Sīmani Stīga?

Pirmais mūziķis. Vienkārši tāpēc, ser, ka sudrabam

maiga skaņa.

Pjetro. Labi teikts! Un jūs ko teiksiet, Hugo Kokle?

Otrais mūziķis. Es saku, «sudrabskaņa» tāpēc, ka mū-

ziķi spēlē par sudrabu.

Pjetro. Arī labi! Un ko teiksiet jūs, Džeimss Džīga?

Trešais mūziķis. Es nudien nezinu, ko teikt.

Pjetro. O, piedošanu! Jūs esat dziedonis. Tad pateikšu

pats jūsu vietā. «Sudrabskaņa» tāpēc, ka muzikan-

tiem ar zeltu neviens nekad nemaksā!

Tad sudrabskaņu maigā veldze

Man bēdu slogu vieglot nāc!

Aiziet.

Pirmais mūziķis. Nolāpītais knēvelis tāds!

Otrais mūziķis. Rauj viņu jods! Iesim labāk iekšā, pa-

gaidīsim bēriniekus un paliksim uz mielastu.

Visi aiziet.

PIEKTAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

Mantuja. Iela.

Uznāk Romeo.

Romeo.

Ja ticēt varu dusas mirkļa glaimiem,

Man sapņi kaut ko jauku cerēt liek.

Sirds krūtīs līksma savā tronī valda,

Un augu dienu neizprotams gars

Ceļ augšup mani lidojumā liegā.

Es sapņoju, ka biju nomiris,

Kad mana mīļā atnāca pie manis.

Kāds sapnis baiss, kad mirušais vēl domā!

Ar skūpstu viņa mani modināja;

Es atmodos un biju valdinieks.

Ak, cik gan īstenībā mīla salda,

Jau mīlas ēna dara laimīgu.

Ienāk Baltazars garos zābakos.

Vai vēsts no Veronas? Sveiks, Baltazar!

Vai atnesi man vēstuli no mūka?

Kā klājas manai sievai? Un kā tēvam?

Ko Džuljeta? — Man atkal jāvaicā;

Ļauns nevar būt nekas, ja viņai labi!

Baltazars.

Jā, viņai labi, ļaunums neskars vairs.

Dus viņas miesas Kapuleti kapā,

Bet nemirstīgā daļa — debesīs.

Pats redzēju to paglabātu velvē

Un tūdaļ steidzos šurp jums paziņot.

Jel piedodiet, ka nesu sliktu vēsti,

Jūs pats man vēlējāt jums pakalpot.

Romeo.

Vai tiešām tā? Tad spītēju jums, zvaigznes!

Ej atnes papīru un tinti, zini?

Un gādā zirgus. Steigšos šonakt pat.

Baltazars.

Ser, lūdzu jūs, jel nepārsteidzieties,

Jūs pats tik bāls un satraukts, jānudien, —

Tas nav uz labu.

Romeo.

Nē, tu maldies; ej

Un dari visu, ko tev vēlēju.

Vai neatvedi vēstuli no mūka?

Baltazars.

Nē, labais ser.

Romeo.

Nekas; bet tagad ej

Un zirgus pagādā; drīz mājā būšu.

Baltazars aiziet.

Es šonakt dusēšu pie Džuljetas.

Tik jāparauga līdzeklis. — Cik pēkšņi

Gan izmisušam prātā padoms šaujas!

Es aptieķnieku atceros, tepat

Viņš dzīvo; nesen redzēju vēl to

Tik noskrandušu, pieri sarauktu;

Viņš zāles šķiroja tāds drūms un skumīgs,

Līdz kauliem nabadzības posta krimsts.

Tam veikaliņā izkārts bruņrupucis

Un izbāzts krokodils, un zivjādas

Visādas, un vēl cits, bet plauktos jukām

Kā nabadzības kronis — tukšas bundžas,

Zajmāla podi, sasmakušas sēklas,

Gan pūšļi, auklas, rožmaizītes vecas, —

Viss samests redzami, kā smalkam klāstam.

So postu skatīdams, es nodomāju:

Ja kādam indes vajag, tad, lai gan

Ar nāves sodu liegts to pārdot šeit,

Te dzīvo nabags blēdis, kas to pārdos.

Man šāda doma iešaujas nu prātā,

Ka indi pārdos man šis nabags vīrs.

Cik atceros — tepat ir viņa māja;

Ir svētdiena, un nabagveikals slēgts.

Ei, aptieķniek!

Parādās aptieķnieks.

Aptieķnieks.

Kas tur tik skaļi sauc?

Romeo.

Nāc, cilvēks, šurp. Es redzu, esi nabags;

Te būs tev četrdesmit dukātu,

Dod drahmu indes man; bet dod tik stipru,

Ka malks uzreiz pa dzīslām izstrāvo

Un dzīves izmocītais nedzīvs krīt,

Tam elpu pēdējo no krūtīm triec

Vēl spējāk, nekā aizdegts pulveris

No baigā lielgabala stobra šaujas.

Aptieķnieks.

Man tāda inde ir; bet Mantujā

Draud nāves sods ikvienam, kas to pārdos.

Romeo.

Tik vārgs un nabags tu, tik pazemots

Un baidies mirt? Blenž tavos vaigos bads,

No tavām acīm posts un bēdas glūn,

Pār pleciem skrandains trūkums karājas.

Ne pasaule tev draugs, nedz viņas likums;

Nav likuma, kas dos tev bagātību.

Lauz likumu un esi bagāts, — ņem tad šo.

Aptieķnieks.

Ne griba, — nabadzība spiež to darīt.

Romeo.

Ne tavai gribai, — nabadzībai dodu.

Aptieķnieks.

So ieberiet jebkurā šķidrumā

Un izdzeriet; lai divdesmitu spēks

Jums būtu dots — tas mirklī pieveiks jūs.

Romeo.

Lūk, zelts — šī ļaunā inde dvēselei, —

Daudz lielāks bende šinī pasaulē

Nekā tas šķidrums, kuru aizliegts pārdot.

Ne jau tu man, es tev šo indi devu.

Ardievu! Nopērc maizi, ieturies. —

Ne inde, dzīves dzēriens, līdzi nāc!

Pie mīļās kapa būšu dziedināts.

Abi aiziet.

OTRA AINA

Lorenco celle.

Ienāk mūks Džovanni.

Mūks Džovanni.

Ei, svētais brāli, franciskāni, nāc!

Ienāk Lorenco.

Mūks Lorenco.

Tā ir Džovanni balss, kas mani sauc.

No Mantujas: ko teica Romeo?

Ja viņš ko raksta, dod man vēstuli.

Muks Džovanni.

Es gāju meklēt ceļa biedri sev

No mūsu ordeņbrāļiem, baskāji,

Kas slimos apmeklēja pilsētā;

Bet uzraugi mūs abus aizturēja,

Mēs esot mājās bijuši, kur mēris;

Mūs ieslēdza un nelaida vairs ārā, 1 —

Tā Mantujā nemaz es netiku.

Mūks Lorenco.

Bet manu vēstuli kas aiznesa?

Mūks Džovanni.

Tā šeit, — es nevarēju nosūtīt,

Nedz atpakaļ ar kādu nogādāt.

Tā visi baidās ļaunās slimības.

Māks Lorenco.

Kāds liktenis! Pie mūsu brālības,

Nav tukša satura šai vēstulē,

Bet ārkārtīgi svarīgs; kavējums

Var lielu postu nest. Ej nu, Džovanni,

Tu gādā lauzni man un atnes to

Seit.

Mūks Džovanni.

To tūlīt es atnesīšu, brāl.

Aiziet.

Mūks Lorenco.

Man tagad vienam jātiek kapličā;

Pēc stundām trim Džuljeta modīsies

Un mani nolādēs, ka Romeo

Par notikušo nezin vēl nekā.

Es rakstīšu tam vēl uz Mantuju,

Bet meiču slēpšu cellē, līdz viņš nāks. —

Guļ viņa, nabadzīte, kapā dzīva!

Aiziet.

TREŠA AINA

Kapsēta; Kapuleti kapliča.

Ienāk Pariss un viņa pāžs ar puķēm un lāpu.

Pariss.

Dod lāpu, zēn, pats paliec ārpusē

Vai izdzēs to, lai mani nepamana.

Tu atgulsties tur zem tiem īves kokiem,

Pie zemes cieši savu ausi spied;

Ne soli nevar spert šeit kapsētā,

Ka irdā, kapiem izrakņātā zemē

Tas dzirdams nebūtu; un, ja kāds nāk,

Tu iesvelpies, man dodams signālu.

Dod puķes man un dari, kā tev lieku!

Pāžs

sāņus.

Man tā kā baisi vienam palikt te,

Sai kapsētā, bet tomēr saņemšos.

Pazūd.

Pariss.

Tev kāzu gultā ziedi, maigais zieds, —

Še putekļi un akmens, kur tu dusi!

Kaut dzīvību dot spētu smaržūdens

Vai asaras, kas skumjās rit tik klusi.

Es katru nakti vēlos būt tev klāt

Un ziedus nest, un tevi apraudāt.

Pāžs iesvelpjas.

Zēns brīdina, kāds laikam tuvojas.

Kas, nolādēts, te naktī kāju sper,

No manas mīļās atvadīties traucē?

Ar lāpu, ko? Jel paslēp mani, nakts!

Paslēpjas.

Ienāk Romeo un Baltazars ar lāpu, kapli u. c.

Dod tagad kapli man un dzelžu lauzni.

Še, ņem šo vēstuli un rīt no rīta

To nodod manam tēvam, gādniekam.

Dod lāpu šurp! Pie tavas dzīvības —

Lai ko tu dzirdi, redzi, nenāc klāt

Un mani manā darbā netraucē.

Es nokāpšu šai nāves mājoklī,

Lai vēlreiz savas sievas vaigu skatu.

Bet galvenais — lai mīļai mirušai

Es noņemtu no pirksta gredzenu,

Kas dārgs un svarīgs man. Nu, tagad ej!

Bet, ja aiz ziņkārības tuvosies

Un slepen lūkosies, ko daru es,

Tad saplēsīšu tevi gabalos

Un izsvaidīšu baigā kapsētā.

Šis brīdis, nodoms mans ir mežonīgs,

Daudz ļaunāks, postošāks un briesmīgāks

Pat nekā tīģeris vai jūras bangas.

Baltazars.

Es iešu, ser, un netraucēšu jūs.

Romeo.

Tu rīkosies kā īstens draugs. Še, ņem!

Un paliec sveiks! Lai dzīvē labi klājas!

Baltazars

sāņus.

Es tomēr paslēpšos šeit tuvumā,

Tāds viņam skats, ka ļauns kas nodomā.

Pazūd.

Romeo.

Tu rīkle riebīgā, tu nāves klēpis,

Kas aprij dārgāko šai pasaulē!

Es tavas trūdu žaunas atvēršu

Un jaunu ēsmu došu tev ar varu.

Uzlauž velvi.

Pariss.

Tas izraidītais Monteki, kas kāva

Man manas iemīļotās brālēnu.

Par viņu sērojot, tā nomira;

Šurp nācis viņš, lai paņirgātos vēl

Par mirušo, es viņu notveršu!

Iznāk priekšā.

Nost darbu nekrietno, tu ļaunais Montek'!

Vai atriebība sekos vēl pēc nāves?

Nolādēts nelieti, nu notverts tu,

Uz vietas nāc man līdz, nu jāmirst tev.

Romeo.

To tiešām darīšu, tādēļ jau nācu. —

Jel nekārdini mani, jaunekli,

Bēdz prom; par mirušajiem padomā,

Kas šeit jau guļ. Es lūdzu, jaunekli,

Jel negrūd mani atkal jaunā grēkā,

Man likdams iekaist naidā. Lūdzu, ej!

Es tevi mīlu vairāk nekā sevi,

Jo tik pret sevi esmu bruņojies.

Bēdz projām, dzīvo! Vēlāk pateiksies:

Bij trakais žēlsirdīgs, man ļaudams glābties.

Pariss.

Man riebjas tava murgu valoda,

^ Es tevi saņemšu kā noziedznieku!

Romeo.

Tu mani izaicini? Piesargies!

Viņi cīnās.

Pāžs.

Ak dievs, tie kaujas! Iešu sardzi saukt.

Aizsteidzas.

Pariss.

Es ievainots!

Krīt.

Ja esi žēlsirdīgs,

Tad kapā guldini pie Džuljetas.

Mirst.

Romeo.

To apsolu. Bet kas mans pretinieks?

Grāfs Pariss, Merkucio radinieks!

Ko teica man mans kalps, kad šurpu jājām? —

Es satraukts neielāgoju. Man šķiet,

Viņš teica: Pariss precot Džuljetu.

Vai bij vien tā? Vai es tik sapņoju?

Vai kļuvu traks, Džuljetas vārdu dzirdot,

Ka viņu precēs cits? Ak, sniedz man roku,

Tev vienāds liktenis ar mani lemts!

Es tevi krāšņā kapā guldīšu.

Vai kapā? Nē, visspožā pilī, zēn,

Jo tur dus Džuljeta, un viņas daile

Par svētku telpu velvi pārvērtīs.

Nu dusi, mirušais, ko mirējs glabā.

Nogulda Parisu velvē.

Cik bieži gadījies, ka cilvēki

Pirms nāves līksmi kļūst! To citi sauc

Par dzīves atblāzmu. Kā varu saukt

To atblāzmu. Ak mīla! Mana sieva!

Gan nāve atņēmusi saldo elpu,

Bet varas viņai nav pār daiļumu.

Tu — neuzvarēta: tavs dailes karogs

Vēl sārtojas uz lūpām un uz vaigiem,

Vēl nāves bālais karogs neplīvo.

Tu, Tibalt, dusi asiņainā autā?

Vai varu tev vēl vairāk pakalpot

Kā nogalināt ar šo pašu roku

To, kas kā naidnieks tevi nāvēja?

Ak brālēn, piedod man! — Džuljeta mīļā,

Kāpēc tik skaista vēl? Vai patiesi

Šī bezmiesīgā nāve tevi mīl,

Un ļaunais, kalsnais briesmonis vēl sev

Šeit tumsā tevi slēpj kā mīļāko?

Tad labāk palikšu es te pie tevis

Un vairs nekad no baismās tumsas pils

Prom neiešu. Šeit palikšu es kopā

Ar tārpiem, kas tev tagad apteksnes.

Te savu mūža mieru atradīšu

Un ļauno zvaigžņu jūgu nokratīšu

No gurdiem kamiešiem. — Nu, acis, skatiet

Vēl reizi pēdējo! Vēl apkampiet

Jūs, rokas; manas lūpas, elpas durvis,

Ar skūpstu zīmogojiet līgumu. —

Nāc, skarbais ceļvedi, nāc, sūrais biedri,

Nāc, pārgalvīgais stūrmani, un vētrā

Pret asu klinti vāro laivu triec, —

Tev, mīļā, dzeru es!

Dzer.

Jā, aptieķniek,

Tavs virums sīvs. Es mirstu skūpstīdams.

Mirst.

Pa kapsētas otru pusi ienāk mūks Lorenco ar

lākturi, lauzni un lāpstu.

Mūks Lorenco.

Ak svētais Francisk, palīdzi! Cik bieži

Pa kapiem vecā kāja klūp! Kas tur?

Baltazars.

Kāds jūsu draugs, viņš labi pazīst jūs.

Mūks Lorenco.

Lai tevi svētī dievs! Bet, labais draugs,

Kas tā par lāpu tur, kas savu gaismu

Par velti tārpiem, galvaskausiem šķiež?

Tā spīgo Kapuleti kapličā.

Baltazars.

Jā, svētais tēvs, tur ir mans pavēlnieks

Un jūsu draugs.

Mūks Lorenco.

Kas viņš tāds?

Baltazars.

Romeo.

Mūks Lorenco.

Vai ilgi viņš jau šeit?

Baltazars.

Būs pusstunda.

Mūks Lorenco.

Nāc, iesim kapličā!

Baltazars.

Ser, nedrīkstu;

Viņš nezina, ka neesmu prom gājis;

Ar nāvi briesmīgu viņš draudēja,

Ja palikšu un viņu vērošu.

Mūks Lorenco.

Tad paliec! Iešu viens. Jo bailes māc,

Es paredzu šeit lielu nelaimi.

Baltazars.

Zem īves koka sapnī rādījās, —

Mans pavēlnieks ar kādu cīnījās

Un nonāvēja to.

Mūks Lorenco.

Romeo!

Tuvojas kapličai.

Vai, vai, kā asinis gan triepušas

Šī kapa akmeņaino ieeju.

Kas metis asiņainos zobenus

Šīs klusās vietas durvju priekšā?

Ieiet kapličā.

Ak Romeo! Cik bāls! Kas vēl? Tas Pariss,

Viss asiņains! Ak, kāda nestunda

Gan vainīga šai drausmā notikumā? —

Jau viņa mostas.

Džuljeta atmostas.

Džuljeta.

Ak glābējs, labais tēvs! Kur ir mans vīrs?

Es labi atceros, kur jābūt man.

Un tur es esmu. Bet kur Romeo?

Ārā dzirdams troksnis.

Mūks Lorenco.

Es dzirdu troksni! Steigsimies mēs prom

No nāves, sērgu, drausmā miega alas,

Jo kāda vara, augstāka pār mums,

Ir izjaukusi nodomu. Nu, nāc!

Šeit tev pie kājām miris guļ tavs vīrs;

Tur arī Pariss. Nāc, es tevi slēpšu

Pie svētām māsām kādā klosterī.

Jel nevaicā, jau sardze tuvojas.

Džuljeta, iesim, palikt nedrīkstam.

Džuljeta.

Ej, ej viens pats, nekur es neiešu.

Mūks Lorenco aiziet.

Ko redzu? Mīļā rokā indes trauks?

Tad inde viņam mūža mieru nes.

Cik skops! Viņš visu izdzēris, ne piles

Nav atstājis! Tev lūpas skūpstīšu,

Varbūt vēl indes lāsi mātīšu,

Kas mirstot sniegs man veldzi pēdējo.

Skūpsta Romeo.

Vēl tavas lūpas siltas.

Pirmais uzraugs

ārpusē.

Zēn, rādi, kur!

Džuljeta.

Jau nāk! Es pasteigšos. Ak, duncis jaukais!

Pakampj Romeo dunci.

Šeit tava maksts.

Iedur sev krūtis.

Tur sarūsi un ļauj man mirt.

Nokrīt pār Romeo un mirst.

Ienāk uzraugi ar Parisa pāžu.

Pāžs.

Tepat jau būs, rau, tur, kur lāpa deg.

Pirmais uzraugs.

Te zemē asinis. Prom kapsētā,

To pārmeklējiet, katru aizturiet!

Cik šausmīgs skats! Te nogalināts grāfs;

Džuljeta asinīs, tā tikko mira,

To apbedīja te pirms dienām trim. —

Ej ziņo princim, Kapuleti ar!

Sauc Monteki un citus aicini!

Te šausmu noziegumam vieta rasta.

Tik noskaidrojot, atradīsim mēs

To īsto iemeslu šai nelaimei.

Daži uzraugi ienāk ar Baltazaru.

Otrais uzraugs.

Te Romeo kalps; to kapos atradām.

Pirmais uzraugs.

To uzraugiet, līdz atnāks princis!

Ienāk mūks Lorenco ar citiem uzraugiem.

Trešais uzraugs.

Te ir kāds mūks, viņš dreb un vaid, un raud.

Mēs lāpstu viņam atņēmām un lauzni,

Kad pretī nāca viņš no kapsētas.

Pirmais uzraugs.

Pavisam aizdomīgi, aizturēt!

Ienāk princis ar pavadoņiem.

Princis.

Kur nelaime tik agrā stundā cēlās,

Kas mūs no rīta miera iztraucē?

Ienāk Kapuleti, sinjora Kapuleti un citi.

Kapuleti.

Kas noticis, ka visur sauc un klaigā?

Sinjora Kapuleti.

Pa ielām ļaudis klaigā: «Romeo!»

Cits sauc: «Džuljeta!», «Pariss!» — visi steidz

Ar vaimanām uz mūsu kapliču.

Princis.

Kas tās par briesmām, kas mums ausīs skan?

Kas tās par izbailēm, kas satrauc prātus?

Pirmais uzraugs.

Ak valdniek, te ir nonāvēts grāfs Pariss,

Te beigts guļ Romeo; Džuljeta arī

Jau mirusi, tā nodurta, vēl silta.

Princis.

Jel uzziniet, kas slepkava var būt!

Pirmais uzraugs.

Te ir kāds mūks un arī Romeo kalps,

Pie viņiem tādi rīki atrasti,

Ar ko var uzlauzt kapliču.

Kapuleti.

Ak Džuljeta! Skat, sieva, asinīs!

Šis duncis maldījies: lūk, tukšā maksts

Pie sāniem Monteki, bet asmens ass

Sev vietu radis mūsu meitas krūtīs.

Sinjora Kapuleti.

Vai man! Šis skats kā sēru zvani skan

Un brīdina, ka kaps jau tuvu man.

Ienāk Monteki un citi.

Princis.

Monteki, nāc! Tu agri piecēlies,

Lai redzētu, ka dēls jau apgulies.

Monteki.

Ak vai, man sieva šonakt nomira;

Sirdssāpēs sagura par dēla trimdu.

Kas vēl par bēdām nāks man vecumā?

Princis.

Tik skaties, pats to labi redzēsi.

Monteki.

Ak nejēga! Vai tā nu pieklājas

Papriekšu tēvam kapā aizsteigties?

Princis.

Jel cieties, vaimanām nav īstais laiks,

Līdz noskaidrojam mēs šai tumšā lietā,

Kur sākums tai, kur cēlonis un gals.

Es pats ar jums tad bēdās dalīšos

Un būšu atbalsts līdz pat kapa malai.

Liec tagad skumjām pazemīgi klusēt.

Šurp vediet aizturētos vainīgos!

Mūks Lorenco.

Es — galvenais, kaut gan pats vājākais,

Uz kuru aizdomas krīt slepkavībā,

Jo laiks un vieta man par sliktu runā.

Kā sūdzētājs un aizstāvis šeit stāvu,

Pats sevi tiesādams un attaisnodams.

Princis.

Tad saki drīz, kas zināms tev šai lietā.

Mūks Lorenco.

Mans stāsts būs īss, jo mūža cēliens mans

Nav vairs tik ilgs kā viss šis skumjais stāsts.

Romeo mirušais — Džuljetas vīrs,

Un nelaiķe bij viņa īstā sieva.

Es viņus laulāju; to kāzu diena

Bij nāves diena Tibaltam; par to

Nu izraidīja jauno Romeo.

Par viņu, ne par brālēnu tā skuma,

Lai viņai skumjas kliedētu, jūs spiedāt

To precēties ar grāfu Parisu.

Tad viņa atnāca pie manis cellē

Un izmisusi lūdza padomu,

Kā izglābties no otrām laulībām, —

Ja ne, uz vietas sevi nonāvēs.

Es, savā mākslā pratējs, iedevu

Tai miega dzērienu; tas darbojās,

Kā paredzēts, un viņa iegrima

Kā nāves miegā. Tūlīt rakstīju

Es Romeo būt te šai drausmā naktī,

Lai glābtu to no kapa aizgūtā,

Tiklīdz kā beigsies miega zāļu spēks.

Bet mūks Džovanni, turpu aizsūtīts

Ar vēstuli, bij kļūmi aizturēts.

Man šonakt nodeva to atpakaļ.

Tad pamošanās stundā noliktā

Viens pats es nācu šurp uz kapu velvi.

Lai Džuljetu no dzimtas kapa celtu

Un līdzi ņemtu paslēpt savā cellē,

Pēc tam to aizvestu pie Romeo.

Kad ierados — tik dažas minūtes

Pirms viņas mošanās, — jau gulēja

Šeit beigti — dižais Pariss, cēlais Romeo.

Tad viņa atmodās; es izlūdzos

Nākt līdz un ļauties debess augstai gribai.

Te troksnis mani spieda atstāt celli,

Bet viņa izmisusi palika

Un, šķiet, sev pati roku pielikusi. •—

Tas viss, ko zinu. Viņas laulību

Vēl aukle zin. Ja esmu vainīgs es

Šai nelaimē, lai mana vecā dzīve

Nu izbeidzas pirms laika neilga,

Par upuri krīt bargam likumam.

Princis.

Mēs tevi pazīstam kā goda vīru. —

Kur Romeo kalps? Ko viņš var teikt šai lietā?

Baltazars.

Es kungam teicu par Džuljetas nāvi,

Viņš tūdaļ atsteidzās no Mantujas

Un taisni šurpu uz šo kapliču.

Šo vēstuli viņš lika nodot tēvam,

Tad devās kapličā, ar nāvi draudot,

Lai eju prom un viņu atstāju.

Princis.

Dod šurp man vēstuli, lai pats to lasu. —

Kur grāfa pāžs, kas trauksmi sacēla?

Teic, puis, — ko šeit gan darīja tavs kungs?

Pāžs.

Viņš nesa ziedus līgavai uz kapa;

Man lika savrup iet, to darīju.

Te kāds ar lāpu nāca atvērt kapu;

Mans kungs tam uzbruka ar zobenu;

Es tūlīt aizsteidzos, lai sardzi sauktu.

Princis.

Šai rakstā mūka vārdi apstiprinās,

Par viņu mīlu un par nāves ziņu.

Vēl raksta viņš, ka indi nopircis

No aptieķnieka, šurp tad steidzies drīz

Džuljetas kapā mirt un dusēt kopā. —

Kur naidnieki? Monteki! Kapuleti!

Lūk, debess sodība par jūsu naidu —

Jums mīlas vara prieku ņēmusi!

Pat man, te jūsu ķildās jaucoties,

Dažs radinieks ir kritis! Man ar sods!

Kapuleti.

Ak brāli Monteki, sniedz savu roku,

Tā būs man meitas atmaksa par visu,

Es vairāk neprasu.

Monteki.

Es varu vairāk dot:

Tai tīra zelta pieminekli celšu;

Un, kamēr Verona būs Verona,

Te nepacelsies piemineklis dižāks,

Kā uzticīgai Džuljetai tas būs.

Kapuleti.

Tāds pats būs viņai līdzās Romeo.

Par upuri tie mūsu naidam krita.

Princis.

Drūms ataust rīts, mums mieru vēstīdams,

Aiz skumjām saule nerāda vēl vaigu,

Bet iesim, mums vēl daudz kas pārliekams,

Kam nākas sods, kam žēlastība maiga.

Nav stāsta skumjāka ar mīlas metu

Kā stāsts par Romeo un par Džuljetu.

Visi aiziet.

ROMEO UN DŽULJETA

Romeo un Džuljeta ir Šekspīra pirmā patstāvīgā traģēdija. Tā sacerēta ap 1594.—1595. gadu un iespiesta četras reizes līdz in folio izdevuma iznākšanai 1623. gadā.

Romeo un Džuljetas fābulas pirmveids bieži sastopams antīkajā literatūrā, un šī tēma Šekspīram bijusi labi pazīstama.

Tā sastopama jau grieķu rakstnieka Ksenofonta no Efesas romānā, kas iznācis pirmajā gadsimtā pirms mūsu ēras. Šo romānu 1476. gadā itāliski atstāstīja Masučo dei Gardati. Viņa noveli pārstrādāja Luigi da Porto. Darbība pārnesta uz Veronu, mīlētāju vārdi ir Romeo un Džuljeta, un naidīgās dzimtas saucas Monteki un Ka- puleti. 1559. gadā šī pati tēma parādās franču valodā Pjēra Buato stāstu grāmatā Histoires tragiques. Traģēdiju Romeo un Džuljeta poēmas veidā 1562. gadā ang|u valodā pārtulko Arturs Bruks. 1567. gadā to pārtulko prozā Viljams Peinters.

Redzams, ka tieši Bruka tulkojumu Šekspīrs izmantojis par savas traģēdijas avotu, jo kā visa poēma, tā arī tās atsevišķās vietas saskan ar Šekspīra lugu, lai gan Bruka poēma nav mākslinieciski augstvērtīgs daiļdarbs, bet Šekspīra traģēdija ir visaugstākā mākslas darba līmenī. Šekspīrs savai traģēdijai Romeo un Džuljeta piešķīris daudz jaunu un svaigu krāsu, paplašinājis un padziļinājis personu raksturojumu, devis visai traģēdijai pavisam citādu raksturu, nekā tas bija seno itāliešu autoru darbos. Tā traģēdijas darbība, kas itāliešu novelēs aptver vairākus mēnešus, Šekspīra Romeo un Džuljetā koncentrēta piecās dienās (no svētdienas līdz piektdienai). Mīlētāju laime ilgst tikai nedaudzas stundas. Jo īsāks laika periods, jo spraigāka lugas darbība, jo spilgtāk notēlotas cilvēku jūtas.

Būtiska atšķirība arī tā, ka Šekspīrs iepin virkni ainu, kādu nav Bruka poēmā: mīlētāju pēdējās ardievas rītausmā (III, 5.), Tibalta iejaukšanās balles ainā (I, 5.), Parisa parādīšanās kapenēs (V, 3.) u. c.

Tomēr galvenā atšķirība meklējama Šekspīra traģēdijas pamatdomā. Šekspīram Romeo un Džuljeta — renesanses mīlas poēma, kas sarauj viduslaiku normas un cīnās par jūtu brīvību. Viss pārējais traģēdijā pakļauts saulainas un brīvas mīlas slavināšanas idejai.

Raksturīgi tas, ka drausmīgā, aklā naida cēloni neviens nezina. Sis naids sakņojas abās dzimtās jau no feodālisma laikiem, kad pastāvēja asinsatriebība. Kā samierinātājs uzstājas monarhs, piedraudot trimdā izsūtīt katru, kas pacels ieročus.

Tomēr daudz varenāks spēks nekā monarhs iejaucas senajā dzimtu naidā — tauta. I cēliena 1. ainā kautiņa laikā tauta iejaucas, neaizstāvēdama ne vienu, ne otru no abām dzimtām, bet ieteic sist abus vainīgos, kas tautai sveši un nīstami savā konservatīvā naidā.

Abu dzimtu naids ir dziļā pretstatā brīvības, cilvēcības un dzīves prieka humānistiskajām idejām, kuras atspoguļojas Romeo un Džuljetas tēlā. Šekspīrs to parāda spēcīgos, spilgtos tēlos un ainās, kas skatītājus dziļi aizkustina, saviļņo.

Ļaunums un naids nonāvē gaišos jauniešus, tomēr savā nāvē jaunie mīlētāji gūst morālu uzvaru pār tumsas spēkiem. Pie viņu kapa aprimst senais naids un naidīgās dzimtas samierinās. Traģēdijas izskaņa gaiša, optimistiska. Stāsts par Romeo un Džuljetu dzīvos mūžīgi kā slavas dziesma rnilai un taisnībai.

Latviešu lasītāji tagad var iepazīties ar Romeo un Džuljetas traģēdiju visā pilnībā. Abu jauniešu — Romeo un Džuljetas mīlas dziesma izskan latviešu valodā tāpat kā angļu oriģinālā. Tulkojumā izmantots mūsdienu latviešu valodas leksikas materiāls. Traģēdijā Romeo un Džuljetas mīla pēc abu jauniešu nāves atmirdz jo spožāka, un ar to tiek izlīdzināts naids starp abām dzimtām.

Jauniešu mīlas traģika daudz un dažādi risināta pasaules literatūrā, tā pazīstama arī latviešu rakstniecībā. Ļoti īpatnēji šai tēmai pieskāries Rūdolfs Blaumanis savā novelē Romeo un JūlijaAr Šekspīra traģēdiju tai tik daudz kopīga, ka novelē Romeo un Jūlija arī notēlota traģiska jauniešu mīla, bet citādi novele pilnīgi patstāvīga, lai gan žurnāla redakcija atgādina arī Šekspīra darbu.

I cēliena 4. ainā

156.  Karaliene Meba — feja angļu tautas ticējumos.

157.  Uzskatīja, ka šādu «apburtu» krēpju izsukāšana apdraud cilvēka dzīvību.

1 ZumālS «Mājas Viesa Mēnešraksts», 1897. g., 9. numurā, 664—667. Ipp., un Rūdolfs Blaumanis. Kopoti raksti. 2. sēj. 1958. g., 161.—186. Ipp.

5. ainā

158. Potpens — komiska persona, kuras vārds sastāv no divām zilbēm, pot un pan ar nozīmi — pods un panna. 163. Šekspīra laikā viesībās noskūpstīt svešu dāmu ar viņas atļauju nebija nepieklājīga uzvešanās.

II cēliena 1. ainā

167. Kofetua — leģendārs afrikāņu valdnieks, kuru apdzied senā angļu tautas balādē. Kofetua bija sieviešu nīdējs, bet kādreiz no sava loga ieraudzīja jaunu ubadzi un iemīlējās viņā.

4. ainā

188. Rosmarīns — ziediņš, kuru uzskatīja par uzticības simbolu.

V cēliena 1. ainā

246. Lai pievilktu pircējus, aptieku logos bieži vien izlika dažādu ērmīgu dzīvnieku atveidus.

Content

ŠEKSPĪRS VILJAMS ROMEO UN DŽULJETA

PROLOGS

PIRMAIS CĒLIENS

OTRAIS CĒLIENS

TREŠAIS CĒLIENS

CETURTAIS CĒLIENS

PIEKTAIS CĒLIENS

ROMEO UN DŽULJETA