UPĪTS ANDREJS

SPARTAKS

ANDREJS UPĪTS

SPARTAKS

Traģēdija Četros cēlienos, divpadsmit skatos

PIRMAIS CĒLIENS

Pirmais skats

L utā c i j a s Vienaces taverna Romā pie nabagu kapiem.

Siena pa vidu pārdala telpu divās pusēs. Kreisajā, pašā priekšā, kāpnes no āra lejup. Tām cieši līdzās liesmojošs pavards ar alvas vārāmiem un cepamiem traukiem. Mazliet tālāk niša ar četru laru terakotas statuetēm, kuru priekšā spuldzīte, vainagi un puķu pušķi. Dibenā un gar šķērssienu dēļu galdi ar soliem un taburctiem. No griestiem nokarājas alvas spuldze ar Četriem zariem. Spuldze un pavardā plīvojošās sarkanās liesmas pa da(ai kliedē telpas krēslu.

Vēla nakts. Drūmi, netīri, smacīgi.

Labā puse tukša, spuldze stūri to tikai pa daļai apgaismo. Sienas nošņīpātas, piedauzīgiem zīmējumiem izraibotas. Galds ar soliem un taburctiem.

Slaidā, tumšā etiopiete Acura rīkojas ap pavardu. Lutācija Vienace, smaga, skaista, sarkanu svītru pār kreiso aklo aci, snauž pie galda pret nišu.

Islabā trokšņaina drūzma. Amatnieki, kaprači, cirkus atlēti, komedianti, ubagi, krop|i, vergi, staigules sēž, staigā, pamazām klīst, uzkāpdami pa kāpnēm uz izeju.

Acura (dusmīgi atdzen divus ubagus, kas grib sildīties pie pavarda). Prom, nešķīstie! No jums asinsdesas uz pannas ar visiem ķiplokiem piesmirst.

Laikam atkal visu dienu rakņājušies pa maitu bedrēm pie kapsētas.

Pirmais ubags. Nekā, skaistā Acura — trešā diena, ka tur neesmu bijis. Visu pēcpusdienu no Tibras pūš tik auksts vējš.

A cu r a. Kas tādam nekaiš, kam vēss vējš un tikpat kā nekā nav mugurā. Es te visu pēcpusdienu vāros kā kapātā gaļa manā katlā. (Otram ubagam.) Ko tu tur glūni?

Otrais ubags. Tas šajā bjodā vēl kaut ko atstājis. Ļauj paņemt.

Acura (ar dzelzs bikstikli padraudēdama). Sargies piedurt nagus! Kvadransu dod.

Otrais u b a g s. Kaut sēsterciju par vienu pašu kaulu ko apskramstīt! Bet man nav. Šodien zaldāti atkal aizdzina no tirgus.

Pirmais ubags. Suņiem un nabagiem Romā vairs nav dzīves.

Kapracis (pie galda, ieklausījies). Par jums es neko nezinu, bet suņiem gan pienākušas bēdu dienas. Aiz maitām pat godīgu kapu vairs nevar izrakt.

Pod nieks (viņam pretim). Daudz darba? Vai tad bakas vēršas plašumā? Nebūtu brīnums — pēc diviem gadiem trešajā viņas allaž tā pieņemas.

Kalējs (kaimiņos). Ej tu ar saviem gadiem! Bakas atnāk no Spānijas ar Pompeja atsūtītiem basku gūstekņiem.

Kapracis. Nevis 110 Spānijas, bet ar Lūcija Lnkulla atdzītiem Pontijas vergiem. Pat skopais Marks Krass baidās pirkt, lai gan vakar tirgū tos piesolīja zem piecām minām. Bet ar bakās sprāgušiem es nenodarbojos, neesmu vairs kūrijas algā, strādāju uz savu roku.

Podnieks. Vairāk var nopelnīt?

Kapracis. Kā tu domā! Konsula Marka Emi- lija Lepida pārvaldnieks man par diviem vergiem samaksāja tik daudz, cik kūrija būtu devusi par sešiem bakaiņiem.

Podnieks. Tic taču nebūs tie, ko Lepids vēl tikai aizvakar lika piesist krustā?

Kapracis. Tie paši. Es neesmu mu|ķis: abiem vienu bedri — man vieglāk, un viņiem siltāk.

Smejas, daži piebalso.

Podnieks. Tas nevar būt! Pa trim dienām vēl neviens pie krusta nav nobeidzies.

Kapracis. Nemāci mani, pats zinu. Bet tiem bij gadījies kāds žēlotājs, kāds muļķa ēzelis — nodūris abus. Mušas tikai acis paspējušas izēst, vairāk neko.

Podnieks (sit dūri uz galda). Tas ir kas nedzirdēts! Un kur tad sargzaldāts? Kāpēc laiž svešus klāt? Jā, kamēr Sulla prom savā vasarnīcā Kanās, tā kārtības vairs nav Romā. Nav un nebūs!

E i s t a h i j s (drausmīgi noliesējis, aizsietu aci, raustās visiem locekļiem — pielīdis tuvu, visu laiku alkani klausījies). Par ko viņš tos lika piesist, par ko?

Kalējs. Vāķies, ķēms! Uzkritīsi vēl virsū.

Kapracis. Varbūt par to, ka viņi sava kunga zirgam nebij asti izsukājuši, kā pienākas. Varbūt Nu, vienkārši tāpēc, ka. viņi bij vergi un

kungam tā patikās. Bet kas tev tur daļas? Ko tu tā prašņā?

Eistahijs (raustās vēl vairāk). Par to, ka vergi … Vergs nav cilvēks…

Kapracis. Paskatieties, paskatieties! Sitas ari taisās par cilvēku!

Smejas, daži piebalso.

Podnieks. Es viņu pazīstu: tas ir Eistahijs, senatora Kūriona vergs. Lielās, esot gallietis — tad nezin, kāpēc viņu sauc par Eistahiju?

Smiekli un izsmiekla saucieni.

Eistahijs. Tāpēc, ka Kūrions visiem saviem vergiem dod grieķu vārdus. Homēru viņš dīda rītā un vakarā.

Podnieks. Kungs dīda Homēru un kunga dēlēns viņu pašu. Draugi, to jums vajadzētu redzēt! Tam zeņķim ir tikpat daudz asprātības, cik viņa mātei mljāko. Puišelim apnicis ēzeli jāt, un tad viņš liek šitam te mesties četrrāpus. Pa ielām viņš ar to jāj, pa tirgu, pa foruma laukumu. Un dūrē viņam akmens, tikpat liels kā pati dūre, ar to viņš tam smalsta pa pakausi. Taisni velē, es jums saku.

Eistahijs. Jā, tas ir taisnība, to viņš dara.

Podnieks. Velē, es jums saku. Sitam vīrelim ir apbrīnojams galvaskauss. Liekas, ka ādas un matu tur nemaz nebūtu, skan kā etruskiešu vara cepure.

Smieklu rēkoņa.

Lielisks zeņķis, es jums saku! Vienreiz viena skaista patriciete nenocietās, pieskrēja un turpat šī garauša mugurā noskūpstīja viņu.

Sajūsmas saucieni.

Klaidone (sajūsmā). Ai! Es ari gribētu viņu noskūpstīt!

Kāds pūlī. Aiz Lutācijas Vienaces durvīm guļ nosprādzis runcis — tas tevi gaida.

Smieklu rēkoņa.

Klaidone (mēdās). I-i, tu, pērtiķis tāds!

Eistahijs. Es esmu pieradis, bet šodien viņš, čūskas bērns, iezvēla tik sāpīgi, ka es, nolādētais, neizturēju un nogrūdu viņu zemē. Par to kungs sāka

mani tik briesmīgi sist- jūs zināt, cik smaga

viņam tā niedres nūja … Un, kad es atguvu samaņu, man tā acs bij laukā … (Raud.) Mana actiņa! Ko es iesākšu ar to vienu vien!

Cits pūlī (grib ņirgāties). Na, draugs, izrādās, ka pinkšķēt gluži labi var ar vienu vien. A-u!.. .

Apraujas, dunku sānos dabūjis.

Balss (nikna). Nesrņejies, nelieti!

Vispārējs klusums.

S i 1 v i j s K o r d ē n i j s V e r e s s (no kāpnēm; glums, lunkans, kustīgs. Sveicina saimnieci, lokās pret tiem citiem, smaida). Labvakar visapkārt! Lab- vakariņ! . .. Kāpēc tik klusu? Kādam asaka iespiedusies kaklā? (Smejas pieglaimigi, slepus paklausās pie dibenistabas durvīm, sēstas aiz galda līdzās tām — acis kā pelei apkārt vien.) Acura, skaistulīti Manu porciju! Tikai tuskulānieti es šovakar negribu  nes veliternieti. Es šodien taisīju labus veikalus.

Acura (nes prasīto; viņš it kā amizējas ar to, bet visu laiku ausās pret durvīm). Mierā, kungs! Pats savu kausu apgāzīsi.

V e r g s s. Kas par to? Par apgāzto nemaksā kungs, bet kalpone — he, hc, he! (Pamāj pret durvīm, čukstus.) Tie — jau sapulcējušies?

A c u r a. Nav neviena.

Veress. Tā, tā… Es tikai tāpat — man no viņiem mazliet bail — bc, he! Tādi nelieši un dauzoņas!

Ē i s t a h i j s. Un tagad viņš grib sūtīt mani prom.

Kapracis. Tā? Svaigā gaisā uz akmeņu lauztuvēm?

Balss pūli. Tādiem neliek akmeni lauzt, bet griezt. Droši vien konsuls viņu sūtīs uz dzirnavām.

E i s t a li i j s. Nē — viņš grib mani uz laukiem — uz savu muižu Lūkānijā pie zemes darbiem.

Kalējs. Bā! Nabaga ķēms! Tad es tavu likteni neapskaužu. Tur tevi iekals ķēdēs, tik smagās, ka tu ar vienu roku nevarēsi celt — vai es vienas vien tādas esmu taisījis? Vērsim blakus tevi piejūgs arklā, un uz katra pātagas cirtiena, ko dabūs lopiņš, tu saņemsi desmit. Vai mēs nepazīstam lauku uzraugus? Viņus īpaši apmāca rīkoties ar pletni, naglu skrāpjiem un karstu dzelzi.

tf E i s t a h i j s. Es negribu! Es neiešu! . . . Šonakt es aizbēgšu no viņa!…

Kapracis. Muļķa vergs, kur tu vari aizbēgt? Viena zvaigzne tev jau pierē iededzināta, gribi vēl otru? Senatoram Kūrionam ir tie labākie ķērāji. No ķirzatas alas tevi izvilks laukā. // Eistahijs. Dzīvs es rokā nedošos!… (Izrauj dunci, rāda, ka nodursies.) Bet es nevaru! … Dzīvot es gribu!… Es esmu tik jauns .. . Man vēl nav pilni divdesmit četri gadi!. . .

Kapracis. Paskaties tik! Un es būtu derējis, ka viņam nav zem četrdesmit pieci. Kas zin, precēties tu arī vēl gribētu?

Smiekli.

K 1 a i d o n e. Es šodien redzēju Sullas jauno sievu Valeriju, Mesalas meitu. Ak, kas tā ir par skaistuli! Es ceļos nometos, kad viņu nesa garām… Trīsdesmit sešas verdzenes uņ taurētājs pa priekšu!… Nestuves vienos rubīnos un smaragdos — sarkans un za|š — acis apžilbst . . . Un nes tās astoņi vergi — gandrīz puikas vēl — — melni, brūni un balti … ai, kas par skaistuļiem!

Otrā klaidone (aizsmakusi). Jā … stāsta gan, ka viņa atkal atgriezusies pie vīriešu kārtas. Bet puikas pē! tas ir tik riebīgi!

Klaidones māte (no āra). Bronnij! … Vai tās dīkačas te nav?

Klaidone. Ko tu bļauj? Ko tu te velcies?… Ko tu gribi, māt?

M āte. Acis izskrāpēt tev es gribu — aiz matiem es tevi vazāšu, slampa tu tāda! Trešo dienu tu nerādies mājās — kopš Marka Kota zaldāti no Pontijas pārnākuši atpūtā. Bet bērns mirst nost — deg kā ugunīs, un nu viņam jau izsitumi sāk rasties.

Klaidone. Lai viņš nosprāgst, tas nelaimes radījums! Pat pārdot es viņu nevarēju: viņam ir kuprītis… Ai rrians nabaga puisēns!

Galvu plaukstām aptvērusi, skrien pa kāpnēm augša.

Māte (pakal). Aiz matiem… aiz matiem es tevi vazāšu!

Veress (pielīdis Lutacijai). Vai gladiatoru šovakar nebūs?

Lutācija (pamodusies). Ko? Ko tu gribi?

Veress. Vai Spartaka šonakt nebūs?

Lutācija. Kas tev daļas, sasodītais! Ko tu prašņā?

Veress. Daļas man nav nekādas — it nekādas! Es tikai tāpēc man drusku bail no viņiem.

Lutācija. Tad tu nevari būt labs cilvēks. Labam cilvēkam no Spartaka nav jābaidās.

Veress. Nu, tad es arī nebaidos. Gribu tikai redzēt, kāds viņš īsti izskatās — tā no tālienes, lai nepamana. Par viņu šovakar visa Roma runā. (Aizlien atpakaļ savā vietā, izliekas ēdam un dzeram, bet nevienu vārdu, nepalaiž ausim garām.)

Atlēts, .lā gan, tas ir taisnība: visa Roma! Ja jūs šodien bijuši cirkū tā kā es, tad jūs zinātu, ka ir par ko runāt. Tādu izrādi romieši vēl nekad nebij redzējuši. Divdesmit liguriešiem bij jāapkauj citam citu — visa arēna palika sarkana, kā ar purpura drēbi izklāta. Kā veprus no kautuves loriariji tos aiz kājām vilka laukā.

Kalējs. Jā, ligurieši nav traķieši, viņi allaž mīl kauties barā.

Atlēts. Un trīsdesmit pāri gladiatoru — trīsdesmit traķiešu pret trīsdesmit samnītiešiem, trīsdesmit sarkanu pret trīsdesmit debessziliem — to jums vajadzēja redzēti Divdesmit divi tūkstoši sēster- ciju lanists Akcians par tiem noplēsis Sullam.

Balss. Man stāstīja, ka tie esot bijuši no Len- tula Batiata skolas Kapuā. Viņam tur seši tūkstoši. Stāsta

Atlēts. Vārna ciprescs galā tev stāsta — eš zinu, ko es zinu! Jums vajadzēja redzēt Spartaku, kad viņš bij palicis viens pret trim samnītiešiem! Viņš izlikās bēgam — cirkus sāka rēkt aiz īgnuma. Bet tā bij tikai tāda Horācija viltība pret Kuriāci- jiem: viņš gribēja tos izšķirt pa vienam.

Kalējs. Spartaku sen daudzina kā to gudrāko un stiprāko no visiem. Nevienā cirku viņam pretinieks vēl nav gadījies.

Atlēts. Gudrs — izveicīgs — viltīgs — stiprs tie ir tikai vārdi. Sulla lai noīrē kādu no dieviem, varbūt tas būs Spartaka pretinieks. Tam vienam ietrieca zobenu taisni kaklā. Ar otru viņš pavisam viegli tika galā. Astoņās vietās ievainots un asinīm noplūdis, tas tuvojās grīļodamies, bailēs ieplestām acīm kā kaujams teļš miesnieka galdam. Spartaks viņu nenodūra, tikai ar vairoga triecienu pa galvu nostiepa zemē. Apdullis viņš tur palika guļam.

Balss (traukdamās). Arī to trešo Spartaks saudzēja, tas esot bijis viņa draugs.

Atlēts. Nesteidzies priekšā, tu žagata tāds! Tu neko neesi redzējis. — Tas bij nokusis līdz nāvei. Ar zobena roktura zvēlienu viņš to nostiepa zemē un uzlika kāju uz krūtīm. Protams, publika auroja un turēja īkšķus uz leju noliektus. Bet Spartaks aplaida amfiteātrim tādu skatienu, it kā tic prasījuši, lai viņš nokauj nevis guļošo, bet pats sevi. To skatienu jums vajadzēja redzēt! Man tajā brīdi šķita, ka ar to viņš pat lauvu savaldītu. Jūs zināt, cik asiņu izsalkusi ir šī Romas salašņu banda, sākot no konsula un beidzot ar pēdējo tirgus sievu. Bet neizturēja, tie slepkavīgie īkšķi sāka slieties uz augšu. Vispirms sievas, tad bērni un vispēdīgi vīri — līdz pēdējam vīram. Tā viņš palika dzīvs. Tas bij Spartaka draugs Krikss.

Balss. Un tad Sulla viņu atlaida brīvu…

Atlēts. Vai tu turēsi savu nolādēto rīkli, vai es viņu tev aizžņaugšu uz visiem laikiem! — Tā skaistā grieķiete, tā Eitibida, iesaucās pirmā: brīvību varonīgajam Spartakam! Un acumirkli vēlāk rēca viss cirkus. Tur bij vairāk kā deviņdesmit tūkstoši, un nevienam pašam mute nepalika ciet. Visi viņi vērsās pret Sullu, pa starpām bij dzirdams: lai dzīvo Sulla! Slava lielajam Sullam!

Podnieks. Sullam tik daudz ir kliegts, ka apnicis. Savā pēdējā triumfa braucienā viņš tiem saucis taisni acīs: rejiet stiprāk, suņi!

Atlēts. Tas var būt. Viņš ilgi stāvēja, galvu nodūris kā saniknots vērsis, un caur pieri glūnēja Spartakā. Bet kad skaistā Valerija viņam kaut ko iečukstēja ausī, viņš pamāja ar galvu un pasmaidīja. Tas ir — jādomā, ka viņš pasmaidīja: viņa sērgas saēstajā sejā neviens vaibsts vairs nav dzīvs, nevar zināt, kad viņš viebjas, kad smejas.

Kapracis. Un tā Spartaks tika brīvs. Ļoti žēl. Nu viņš droši vien vairs neuzstāsies arēnā — un man tā gribējās redzēt viņu. Ko es aproku, tie visi apkaltuši kā ar suņu kraupi. Siltas, kūpošas asinis tiklab kā nemaz vairs nedabūju redzēt.

Kaprača dēlēns (no kāpnēm). Tēv, māte guļ gultā un kliedz. Nāc uz mājām.

Kapracis. Sasodīts! Septiņi man jau ir — kur es to astoto likšu?

Balss. Patlaban no Hiosas atbraucis tirgotājs, uzpērk tikai bērnus. To pirmo pusduci pārdodiet nost un sāciet atkal no gala.

Smiekli.

Dēlēns. Nāc, tēvi Arā pulcējas gladiatori. Kapracis (kājās). Tad gan jāpamanās. Lutā- cijas Vienaces pagrabiņā nav nekādas barjeras, kas viņus nošķir no publikas. Burzma. Viesi steigā samaksā tēriņu un grūst augšup pa kāpnēm.

Veress izlieto vispārējo burzmu, palien un noslēpjas zem sola

cieši līdzās durvīm. Eistahijs, sašļucis uz tabureta, roku acs apsējam piespiedis, lokās galējā izmisumā.

Lu tā ci ja (atlaiž Acuru, aplūkojas). Visi uz mājām, visi! Te vairs nav palikšana!

Eistahijs. Tikai mazu brītiņu atļauj… Kamēr viņš atnāk … Es viņu gribu redzēt…

Lutācija. Ko tad tu, nabadziņ, gribi redzēt? Eistahijs. Viņu … Spartaku … Lutācija (padomā brītiņu, atmet ar roku). Manis pēc paliec ar. (Aiztaisa pavardu. Par cik še paliek tumšāks, par tik blakus istabā gaišāks.)

K r i k s s (milzenis, apaudzis, kaklā pakārtu roku, ar diviem gladiatoriem pa kāpnēm). Labvakar, Lutācij. Neviena nav? Ā, viens tomēr!

Lutācija. Tas ir kāds nelaimīgs vergs, viņš gaida Spartaku.

K r i k s s (aplūko tuvāk). Tas neizskatās bīstams. Iesim.

Visi trīs dibenistabā. Hanniks, Kāsts, Brezovirs, Torkvāts, Eirnakots un citi gladiatori, cilvēku desmit, pa pāriem, pa trim nonāk lejā un saiet dibenistabā.

Brezovirs (milzenis). Redziet, Spartaka vēl nav. To jau varēja sagaidīt.

Krikss. Ko tu varēji sagaidīt?

Brezovirs parausta plecus un novēršas.

Kāsts. To, ka viņš būs lepns palicis.

Krikss (izslienas). Lepns Spartaks vienmēr bijis, un tā nav pelama īpašība. Tikai gļēvuļi un tizlie nav lepni. Bet tu, Kast, gribēji teikt, ka viņš palicis par atkritēju. (Draudoši tuvojas.) To tu gribēji? Ja esi vīrs, atzīsties.

Hanniks (izrauj zobenu). Atzīsties! Tikai to vienu vārdu pasaki: vai Spartaks ir atkritējs?

Brezovirs (roku viņam uz pleca). Paliec mierā, Hannik! Mēs visi zinām, ka tu esi iemīlējies viņā kā jauna meitene.

H a n n i k s. Vai Spartaku mīlēt ir kauns?

Kāsts. Nebūt nē — it sevišķi tavos gados. Galu galā — vai tad mēs visi viņu tāpat nemīlam? Tikai nākdami ar Brezoviru runājām par Spartaku — par ko citu šonakt lai runā? Laikam arī Torkvāts tur bij.

Torkvāts. Jā, es biju. Un Eimakols.

E i m a k o 1 s. Jā, mēs runājām par viņu.

Brezovirs. Es teicu: vai viņš, tagad brīvs vīrs, vairs gribēs pīties ar mums, vergiem? Tie ir mani vārdi.

Kāsts. Vai tic nenozīmē to pašu, ko atkritējs?

Hanniks (atgrūž Brezovira roku, atvirzās). Ej nost! Tu neesi cienīgs stāvēt līdzās tiem, kas Spartaku mīl!

Torkvāts. Ost! Es dzirdu viņa soļus!

Kāsts. Kauns tādiem, kam kas teicams, ko Spartaks nedrīkst dzirdēt.

Visi paliek kā sastinguši.

Spartaks (ātri pa kāpnēm). Labvakar, Lutā- cij. Vai viņi ir klāt?

Lutācija pamāj ar galvu un roku, aizgrābta skatās viņā, bet nespēj parunāt.

Spartaks. Es steidzos, bet nevarēju ātrāk. (Ierauga Eistahiju.) Te tomēr ir viens svešs. Ei draugs! Tev uz kādu pusstundu būs jāizvācas no šejienes.

Lutācija. Tas ir kāds nelaimīgs cilvēks. Senatora Kūriona vergs Eistahijs. Viņš gribēja runāt ar tevi.

Eistahijs (piecēlies, tuvojas grīļodamies). Viņš izsita man aci… Vai es ar to vienu vairs varu redzēt?

Spartaks (drūmi noskatās viņā). Varēsi, draugs. Pietiekoši daudz tu varēsi. Vergi, kas abām acīm skatījušies savā dzīvē un liktenī, pazaudē prātu, ielec Tibrā vai

Eistahijs (tuvāk). Vai? Saki — pasaki to trešo!

Spartaks (nopurina galvu). To es nevaru — par agru vēl. Gaidi!

Eistahijs. Es nevaru gaidīt! Rītu viņš grib sūtīt mani prom uz Lūkāniju pie lauku darbiem …

Spartaks. Es saprotu, nabaga vīrs: tu zini, kas tevi tur sagaida, un baidies.

Eistahijs Tu redzi, kā es trīsu.. . Paglāb mani, saki, ko es lai daru!

Spartaks. Es varu teikt tikai to pašu, ko visiem tev līdzīgiem: bēdz kalnos un gaidi.

Eistahijs. Tas man jau pašam stāv prātā. Bet vai man ilgi būs jāgaida?

Spartaks (nepacietīgi). To es tev nevaru pasacīt. Ja ari zinātu, neteiktu: tu neesi no tiem, kam jāzina.

Eistahijs. Man nav vairāk kā tikai šīs skrandas, un kalnos tik auksti. Divas saujas pupu man šodien iedeva — es tur nomiršu badā. No mežiem nāk vilki, un man tikai runga būs rokās…

Spartaks (nikns). Tādu kā tu Romā ir vairāk ķā četri simti tūkstoši. Tas ir skaits, ar ko kaut ko Var iesākt — ja viņam ir drosme, pašpaļāvība un cerība brīvībai. Bet, ja jūs visi, tā kā tu, domājat ;ikai par to, ka jums nebūs pilnu vēderu ko pieēst, <a jums nav siltu mēteļu un ka kalnos vilki apdraudēs, tad pats Jupiters jums nevar palīdzēt. Tad jūs dauzīs tepat, tad jūs aizdzīs uz Lūkāniju, Apūliju un Kalabriju, iekals ķēdēs, arklā jūgs un kapās pātagām, līdz kamēr jūs ar savām maitām nomēslosiet Romas patriciešu un leģionāru tīrumus.

Eistahijs (dūres gaisā kratīdams). Es negribu, nē! Vēl šonakt es aizbēgšu kalnos. (Steidzas uz kāpnēm).

Spartaks. Bēdz un gaidi!

Eistahijs. Es gaidīšu — kad tu to saki!

Spartaks (galvu kratīdams). Kad es to saku… Kaut viņi bijuši vergi bez vergu dvēselēm! (Ātri iet dibenistabā.)

Kāds vīrietis un sieviete nāk lejup pa kāpnēm.

Lutācija (pretī). Novar nākt! Mans veikals ir ciol, es nevienam neko vairāk nedodu.

Sieviete paliek sienai pieplakusi.

T i b e r i j s G a 11 s (istabā). Es esmu Katilinas sūtnis. Man jārunā ar Spartaku.

Lutācija. Te nav nekāda Spartaka. (Stājas viņam ceļā.)

Tiberijs G a 11 s. Man katrā ziņā ar viņu jārunā sava kunga uzdevumā.

Paliek abi strīdamies.

Spartaks (otrā istabā, bridi klusēdams nolūkojies gladiatoros). Es redzu pārsteigumu dažā sejā. Tātad kāds no jums ir šaubījies, ka es nākšu?

Vairākas galvas paveršas pret Brezoviru.

Brezovirs. Mēs … nešaubījāmies … nē, nesauc tās par šaubām. Drīzāk tas ir pārsteigums. Brīvība ir tik dārga manta, ka pat vismazāko kripatiņu no tās negribētos atdot citiem.

Spartaks (saslienas). Vai ir kaut kas, kas pieder man vienam pašam? Vai esmu ko paturējis, pie kā jums nebūtu daļas? Un bez tam tā ir romiešu dāvana — es pie viņiem nekad neesmu ubagojis.

Lutācija. Te ir ieradies kāds vīrs, viņam katrā ziņā esot jārunā ar tevi.

Spartaks. Vai mums tā bij norunāts? Kādēļ tu te ielaid svešus?

Lutācija. Es viņu neesmu laidusi. Bet viņš neiet projām. Viņš esot Katilinas sūtīts.

Eimakols. Katilīna sūta pie tevis? Tu taču nerunāsi ar Romas patriciešu sūtņiem?

Krikss. Nemāci! Spartaks zina pats, ko dara, un atbild par to, ko dara.

Spartaks bridi noskatās viņos, pats pie sevis pārlikdams, tad iet.

Eimakols. Spartak, sargies!

Hanniks. Tu iedrošinies draudēt Spartakam, lupata tāds!

Krikss (stājas starpā). Mierā un klusu!

Visi klusu kā pirmiņ.

Spartaks (priekšistabā). Ko tu vēlies?

Tiberijs Galls. Es esmu Tiberijs Galls, mana kunga Lūcija Sergija Katilinas uzticības virs. Mans kungs vēlas runāt ar tevi.

Spartaks. Tavs kungs viņš ir, bet mans pagaidām ne. Ja viņš vēlas, tad var lūgt.

Tiberijs Galls. To viņš var. Bet viņš domāja, ka ari tu varbūt pats varētu vēlēties.

Spartaks. Katilīna ir gudrs un viltīgs. (Brīdi pārdomā.) Kad viņš vēlas mani redzēt?

Tiberijs Galls. Rītvakar — līdzko Venera atspīdēs pār Palatinu.

Spartaks (pēc brīža). Vai viņš nevēlējās zināt, kas te ir ar mani?

Tiberijs Galls. Nē. Tas viņam droši vien zināms.

Spartaks. Tā, tā… Un kā tu zināji, ka es atrodos še?

T i b e r i j s G a 11 s. Es ne, bet Katilīna.

Spartaks. Hm… Katilīna zina daudz. Ļoti daudz viņš zina …

Tiberijs G a 11 s. Ko man pateikt viņam?

Spartaks (pārdomā). Pateic viņam, ka es varbūt būšu . . . Pateic viņam, ka es varbūt nebūšu.

Tiberijs G a 1 1 s. Tā ir nenoteikta atbilde.

S pa rt a k s. Tā ir noteikti nenoteikta atbilde. Tā tu pasaki viņam.

Tiberijs Galls. Labi. (Palokās un iet, sarau- damies no sievietes uz kāpnēm.)

Spartaks lēnām atgriežas dibenistabā; bridi stāv dziļās domās — gladiatori nenovērš acis no viņa.

M i r c a (izskrien no kāpņu telpas, bezgala uztraukta, čukstus). Tas bij viņš!… Es viņu tūliņ pazinu … Bārda viņam uzaugusi…

Lutācija (priekšā; pārmezdama). Mirca, kāpēc tu nāc? Teicu, ka pasaukšu tevi, kad būs laiks.

Mi rc a. Veselu dienu esmu gaidījusi, kā izdzirdu viņa vārdu … Es nevaru — es nevaru — es nevaru ilgāk!… Divus gadus, Lutācij! — divus gadus es esmu bijusi tuksnesī un apakšzemē — no vakar- nakts nu man atkal šalc Traķijas meži… Un nu man atkal atspīd saule — es viņu esmu redzējusi! . . .

Lutācija. Šonakt nevar, bērns! Spartakam ir svarīga apspriede.

Mirca. Tikai vienu vārdu — vairāk es negribu … Tikai viņa roku noglaudīt… Es gaidīšu — ja vajadzīgs, līdz gaismai…

Lutācija (parausta plecus). Manis pēc." (Norāda aiz nišas.)

Mirca (ielien tur un pieraujas tikko saredzama). Kaut līdz rītam…

Spartaks (kā domas atvairīdams, nopurina galvu). Divi lai stāv aiz durvīm. (Divi gladiatori iziet.) Katilīna aicina mani pie sevis.

Torkvāts, Pie sevis! Un kā viņš zina, ka tu patlaban esi še?

S p a r i a k s. Tā ir tā lieta. Man šķiet, tas lapsa zina vēl vairāk. Es viņam neteicu, ka iešu, bet neteicu arī, ka ne — laika līdz ntvakaram, un tad es būšu skaidrībā. Bet ievērojiet vienu: lā ir bīstama zīme, ka Romas patricieši jau zina, kur mēs pulcējamies. Vai kāds no jums nav pļāpājis? Es neprasu tādēļ, lai viņu sodītu. Bet tāds sapratīs pats, ka viņa vieta ir pie llarona, ne pie mums.

Brezovirs (nosviež zobenu galdā). Viņš domā, ka mūsu starpā var būt nodevējs!

Krikss. Ikkatra tāda aizdoma apvaino šos vīrus.

Spartaks. Viņus es neapvainoju. Bet cilvēkam mutē mājo tāds bīstams kustonis, un to viņš bieži aizmirst pievaldīt. Se mūs apsargā Lutācija, par laimi ausis viņai abas veselas. Un ar to vienu aci viņa redz labāk kā cits ar divām. Bet Romas ielai ir tūkstoš acu un vecajiem vaļņiem te aiz kapsētas — divi tūkstoši ausu. Turiet savas mēles pavadā un nepalaidiet no rokām! Pieplociet zemāk kā slieka, kas zem zāles rāpo! Tikai, kad būs laiks — kad es jums lo sacīšu — mēs izsliesimies visā augumā un kliegsim, lai atskan no Ligurijas līdz Brūtijai: no ceļa, varmākas! gladiatori aiziet brīvē! . . .

Pārvelk plaukstu par pieri.

Bet lai paliek nākotnes sapņi, runāsim lietišķi un par šodienu. Veselu nedēļu man nebij iespējams jūs sastapt: lanists Akcians mūs dīdīja kā pērtiķus lēkāt un kā vēršus badīties, lai taukos apsmirdušiem patriciešiem un viņu konkubinērn sarīkotu labu izrādi.

Krikss. Mūs baroja ka cūkas pirms kaušanas.

E i m a k o 1 s. Labi tam, kam gadījās tāds kāvējs kā tev Spartaks.

Spartaks. Nedzeniet jokus, laiks ir pārak nopietns! Es nezinu, kas par šo nedēlu ir noticis un kur mēs patlaban esam. Torkvat, cik tev ir uzticamu vīru Kampanija?

Torkvāts. Simt divdesmit seši. Pēc katram divi dienam pa vienam pienāk klāt. Viņi baidās. Mums nav gladiatoru skola, bet cietums, sargi no- klausās katru vārdu. Četrus jau iekala ķēdēs un aizsūtīja uz akmeņu lauztuvēm.

Spartaks. Cietums ir ari mums Kapuā. Romieši jauš, ka kaut kur gruzd pagales nākošam ugunsgrēkam. Nerri — uguni viņi domā iekalt ķēdēs! — Brezovir! — un Ravennā?

Brezovirs. Mums ir piecdesmit, un vairāk neviens nenāk klāt. Sie ilirieši, ligurieši un riumi- dieši ir nolādēti gļēvi, ar tiem neko nevar iesākt. Bet iesākt vajag! Vajag tikai iesākt!

Spartaks. Enomajam Romā esot ap divi vai trīs simti.

Kāsts. Kur ir Enomajs? Kāpēc viņa šovakar nav še?

Spartaks. Akcians baidījās laist viņu cirkū, visu nedēju tur cietumā ieslēgtu. — Mums Kapuā ir simt divdesmit, bet tāpēc mēs uz tiem varam palaisties. Vai ne, Kriks?

Krikss. Ka paši uz sevi. Lentula Batiata skolas cietumam ir visbiezākie mūri, bet mēs no tiem nebaidāmies.

Spartaks. Simt divdesmit seši… piecdesmit… divi simti… simt divdesmit… Nepilni pieci simti. Tas ir maz, tas ir nožēlojami maz!

Brezovirs. Tikai iesākt vaiag! Kalni ir cilni izbēgušu vergu. Tūkstošiem vergu pie 'op" bariem tikai gaida, kad mēs dosim zīmi. Kampānijas, Lūkā- nijas — visi Itāliias izpostītie zemnieki būs mūsu pusē.

Spartaks. Zemnieki, gani un vergi — tas ir aitu bars, viens pats romiešu vilks viņus pārbiedēs. Bars vēl nav sacēlušos cīnītāju vīru pulks. Pieci simti. .. mums pat centurionu neiznāks.

Brezovirs. Es jau nomanu, uz ko tu liec. Tātad gaidīt? Gaidīt, vairāk neko?

Spartaks. Vēl divas nedēļas. Nevis gaidīt, bet strādāt. Vismaz dubultot mums vajag mūsu skaitu. Tad es došu zīmi.

-B r e z o v i r s. Zīmi- vai pēc divām nedēļām

tu to vairs dosi? Divās nedēļās mēs jau četras reizes varam tikt nodoti.

Spartaks. Četrpadsmit reizes mēs varam tikt nodoti — ja neesam gladiatori, bet vecas sievas, kas šodien vaid, ka viņām kauli sāp, bet rītu jūsmo, ka pilnu vāceli žāvētu vīģu sapnī redzējušas. Divkāršot vajag mūsu skaitu, un tur divas nedēļas ir visīsākais laiks.

Kāsts. Dzirdams, ka Lentuls Batiats tevi aicinot atpakaļ uz Kapuu par rudiāriju savā skolā. Vai tas taisnība, un vai tu iesi?

Spartaks. Trīs reizes viņš šovakar man runājis par to. Lielisku algu sola un pārtiku pie sava galda. Ko jūs par to domājat?

Eimakols. Kas labprātīgi kalpo Lentulam Batiatam un ēd pie viņa galda, tam grūti būs kalpot mūsu lietai.

Spartaks. Tas varētu būt arī gluži otrādi — bet to jūs nesapratīsiet. Bez tam mums arī Kapuā nepieciešams divkāršs skaits, jo mēs taču būsim tie, kas sacelsies pirmie.

E i m a k o 1 s. To varētu izdarīt Krikss viens pats.

Krikss. Bez Spartaka es neko neiespēju. Sešus romiešu zaldātus es apņemos nosist. Kapuas cietuma sienu es varu izlauzt — dievi man spēku ielikuši rokās, ar muti es esmu nevarīgs kā bērns, kas vēl šļupst.

Spartaks. Līdz rītam es arī par to būšu izšķiries. Akli pret mūri skriet es nevaru un negribu, kā jūs to darāt. Tikai vienu ievērojiet: ja arī kaut kas jums liekas nesaprotams, sakiet sev — tas notiek mūsu labā, vēlāk redzēsiet, kādēļ tā bij vajadzīgs. Katilīna un Lentuls Batiats, mana brīvība Un es pats- visam tikai tik daudz svara, cik tas kalDO

mūsu kopējam mērķim. Ārpus tā nav ne dzīvības, ne nāves — neKa nāvi … Vai ir "kāds, kas par to šauDitos.'

Gladiatori stāv klusu.

Hanniks (aizgrābts, pusčuks(us). Tikai nešaubies tu par mums!

Spartaks. Labi. Tagad mājās un pie darba! Paturiet prātā, ko es jums teicu! (Iziet. Citi pamazām pakaļ.)

L u i ā c i j a (pie galda līdzās durvīm). Tās ir brīnišķīgas lietas! Te viens ir sēdējis un nemanīts aizgājis. Pusdiena vēl bļoda, vīnu nemaz nav aizticis.

Spartaks. No tevis kāds aiziet, visu bļodu līdz dibenam neizēdis? Tas ir gan brīnišķīgi! Kas tas tāds bij?

Lutācija. Es viņu nepazīstu. Izskatījās tā kā pēc tirgotāja, tā kā pēc labākas sugas klaidoņa. Trešo vakaru viņš te ierodas… A! te ir arī nauda! Astoņas sēstercijas, vairāk, ka viņam nācās maksāt. Nē, viņš tomēr ir bijis godīgs cilvēks.

H a n n i k s. Un še ir dēlītis ar kaut kādiem ierakstiem. (Pasit zobenu padusē, paņem dēlīti, lasa.) Vārdi un skaitļi . . . Jā, tas tiešām ir bijis labības tirgotājs — viņš uzpērk kviešus. (Liek dēlīti atpakaļ, zobens izkrīt zemē. Viņš pieliecas to pacelt un paliek.) Pie Merkurija! Tur zem sola viens guļ!

Gladiatori pieliecas skatīties.

Brezovirs (izvelk aiz kaļas.) Pagodini mūs, cienījamais pilsoni! Parādi savu seju!

S i I v i j s K o r d ē n i j s V e r e s s. Neizlauz kāju, pilsoni! (Traušas augša.) Es biju palīdis

Spartaks (bargs ka negaiss). To mēs paši redzam. Tagad īsiem vārdiem: kā tevi sauc? kas tevi sūta? ko tu noklausījies?

Veress. Es zvēru — pie Jūpitera . . . Es esmu godīgs labības tirgotājs . . . (Rāda uz savu dēlīti.)

Torkvāts. Labības žurka tu esi, tie tirgotājs! Kviešus tu pa graudam zem soliem lasi. Jeb vai ne? Tad pasaki, ko tu tur meklēji?

Veress. Es nobijos no Spartaka.

Spartaks. Tas tikai vēl nāks. Tagad — muti vaļa! Ko tu tur noklausījies, un ko tu zini? (Zobenu rokā, draudoši stāj tuvāk.)

Veress (nobijies). It neko es nevarēju dzirdēt, neko es nezinu … Ne par pieci simti . . . ne par divi nedēļām… Ai!… (Aizsit plaukstu mutei priekšā.)

S p a r t a k s. Jūs dzirdējāt? Uzmaniet šo zuti!

Gladiatori draudoši loka apkart.

Tava mēle ir godīgāka nekā tu pats. Ļauj viņai vaļu — bez liekam runām un ar labu. Kas tevi sūta?

Veress (trīsēdams). Es izstāstīšu visu — tikai apsoli bez varas darbiem . . .

Spartaks (piecērt ar zobenu). Runā, suns!ļ

V  e r e s s. Es esmu Silvijs Kordēnijs Veress, Kaja Veresa brīvlaistais. Mans kungs Katilinas triklmijā bij dzirdējis par gladiatoru sazvērestību un gribēja dabūt tuvākas ziņas. Kajam Vercsam Sicīlija pieder četrdesmit tūkstoši vergu — —

Spartaks. Mēs pazīstam šo nabagu. Kādēļ viņš gribēja izspiegot mūs?

Veress. Lai nopelnītu. Viņš gribēja slepus paziņot senātam.

Kāsts. Tas izklausās ticami. Nabaga Veress pat pārlauztu kvadransu neatstās uz ielas nepaceltu.

V   e r e s s. Veselu mēnesi viņš lika man staigat pa visām Romas tavernām, bet tikai aizvakar es uzzināju, kur jūs sapulcējaties, un šovakar pirmo reizi sastopu jūs.

Spartaks. Un mēs tevi. Tā ir atklāta valoda, par lo tu pelnītu mazliet saudzības. Bet tiesu nospriežu os — tas ir liktenis, kas viņu spriež.

Veress. Ko tu gribi darīt? Taupi manu dzīvību! Es zvēru — nevienu vārdu — —

Spartaks. Nezvēri velti, Veres! Nokarsētas dzelzis un tava kunga nauda ir stiprāka nekā tavs zvērests. Es teicu — tas neesmu es, bet liktenis. Tava dzīvība … Tā ir viena, bet te esam mēs — Romas valstī ir simtiem tūkstošiem vergu, ar iededzinātām bēgļu zīmēm pierē, ar ķēdēs sakaltām kājām — —

Brezovirs. Netērē velti vārdus, Spartak, tie ir lieki! (Grābj Veresu.) Torkvāt!

Abi rauj Veresu pa kāpnēm.

Hanniks. Ļaujiet man arī Viņu, nolādēto!

Brezovirs. Paliec, jaunekli! Tas nav tavs darbs.

Visi (ris prom.

Spartaks. Ko es jums teicu? Esiet mēmi kā zivis! Esiet kā klints! Esiet kā kaps!…

Mirca no savas slēptuves.

Kas tas? Te ir vēl viens! Lutācija Vienace! Vai patiešām tu esi pārdevusi mūs?

Lutācija. Tad nē jel, Spartak, nē!

Mirca (pieskrien, nokrīt ceļos, glauda viņa rokas). Spartak! . .. Spartak! . . .

Spartaks. Sī balss!… Mirca, vai tiešām tā esi tu? Tu neesi Traķijā- tu esi Romā? (Berzē acis.) Draugi, skatieties jūs, manas acis piepeši ir aptumšojušās .. . Vai tā ir mana māsa? … Mirca, kādēļ tu esi Romā? Kur tēvs un māte?

Mirca (rāda ar roku uz leju). Romieši …

Spartaks. Nolādētie! Samaksās viņi arī par manu vecāku galvām! … Un tevi atveda Romā! 4 Nabaga bērns… Piecelies! (Atkāpjas un aplūko. Satrūcies atslreipuļo.) Un tāda tu esi! . . .

Mirca (lauza rokas). Tāda . . . Viņi sit inani un moka …

Lutācija. Pirksta platuma nevar atrast uz viņas miesas, kur nebūtu ziluma vai asiņainas svītras.

Mirca. Kā kustoni viņi pārdod mani katram, kam nauda … Divi gadi jau ilgst šīs mokas! …

Lutācija. Ar mani darīja tāpat. Mani paglāba tā izsistā acs un rēta, ar ko es izskatos zvēram līdzīga. To man padarīja kāds piedzēries, tikko no Gallijas atgriezies romiešu leģionārs. Nevienam cilvēkam es neesmu tik pateicīga kā viņam.

Mirca. Es to vairāk nevarēju izturēt. Vakar es biju aizgājusi Tibras krastā, gaidīju, lai ļaudis izklīst un nav tāda, kas varētu ielēkt man pakaļ. Bet tad es piepeši izdzirdu tavu vārdu, Spartak. Viņi runāja par Sullas rīkojamām gladiatoru cīņām cirku un vairākkārt minēja tevi. Un tad kaut kas atrāva mani no upes — es nevarēju nomirt, tevis neredzējusi. Man taču pasaulē vairāk neviena nav kā tu, Spartak… Un šodien tavs vārds skan visās ielās, Spartak!

Spartaks. Nabaga bērns! Divi gadi tu to esi cietusi… Un negadījās neviena, kas gribētu tevi izpirkt?

Mirca (nokar galvu). Viens… bet viņš pats bij vergs, un viņam nebij naudas… Paglāb mani, Spartak! .. .

Lutācija. Paglāb viņu, Spartak, citādi viņa aizies bojā.

Spartaks. Nebēdājies neko, Mirca, es tevi izpirkšu. Rītu pat es to izdarīšu.

Mirca. Tu! . .. Bet kā tu to varēsi? Tu pats esi nabags, tev nav naudas.

Spartaks (pēkšņi sašļūk). Ja — lo es biju aizmirsis… (Bridi domā — nopurina galvu.) Bet Len- tulam Batiatam tā ir! Par divām nedēļām viņš man izmaksās uz priekšu . .. Un, ja ne, — es viņam no- zagšu . . . es pats atkal pārdošos vergos, bet tu būsi brīva!

Mirca. Atkal brīva! … Vai es to varu cerēt?

Spartaks. Kad es to esmu teicis, tad tu vari. Rītu, es saku, nevienu stundu vēlāk! Šonakt vēl pacieties! Ej!

Mirca (gavilēdama). Spartak! (Pieskrien noskūpsta viņa roku, prom pa kāpnēm.)

Spartaks (pakaļ nolūkodamies). Nabaga, nabaga bērns! Kāpēc es to agrāk nezināju. .. Savu galvu es būtu atdevis par viņu! . . . (Nopurinās.) tin tagad, draugi, uz darbu! uz cīņu, uz brīvi! (Paceltu zobenu, ātri laukā pa kāpnēm.)

Gladiatori (tāpat). Uz ciņu! Uz brīvi!

Lutācija (aizgrābta, saņemtām rokām noskatās pakaļ). Dievi! kāpēc jūs man neesat devuši tādu brāli!

Otrais skats

Lūcija S e r g i j a Katilinas l r i k I i n i j ā.

Milzīga telpa, ko sešas rožu un efeju apvītas marmora kolonas pardala divās daļās. Sienas greznotas vītnēm, starp kurām redzamas marmora statujas. Iris bronzas skapji ar dažādiem sudraba traukiem, starp skapjiem bronzas soli ar purpura ap. segām.

No griestiem nokarājas sudraba un zelta spuldzes; bez tam telpu apgaismo divpadsmit sudraba kandelabri, ko tur etiopiešu vergu bronzas statujas.

Vidū marmora galds ar trijām purpura apsegtām bronzas gu|solu rindām abas pusēs un clibengalā. Uz tiem patricieši baltās vilnas drēbēs, rožu, efeju un lauru vainagiem galvas. Pusgu|us Katilīna, Kūrions, Lūcijs Bestijs, Kajs Antonijs, Lūcijs Kalpurnijs Pizons, Auls Gabīnijs Nepots, Kornēlijs Lentuls Sura, Cetets un Kajs Veress — tam pie kājām Metrobijs. Aiz viņiem daži vergi vīna lējēji. Dibentelpā aiz kolonām flautisti] orķestris, nurni, gar sienam vergi un dejotājas.

Mielasts pie beigām. Viesi noguruši, daži iereibuši.

Kūrions (snaudis; paslienas). E… tas nav nekas!… Vai tad mēs te gulēt esam nākuši Katilinas mielastā! (Sniedz kausu atpakaļ.) Ielej, vergs!

Viņam ielej, Kūrions dzer.

Ā! . . . Katilinas vīns silda un atspirdzina, spirdzina un silda! Lai dzīvo devīgais Katilīna! Es tikai gribētu uzminēt, cik vecs īsti ir šis dzēriens.

K a t i lī na (īgns). Kūrion, tu esi ka tukša muca, pie tam vēl ar cauru dibenu. Lej, cik gribi, — ar katru dienu tu paliec resnāks, bet pilnāks ne. Paprasījis labāk, par cik pēc ši mielasta pieaudzis mans parāds Markam Krasam?

Kūrions pec briža aizsnaužas atkal.

Veress. Marks Krass ir mans lietuvēns. Pat naktī gulēt viņš man ne|auj.

Gabīnijs. Nabaga Veress! Krasa bagātība ir viņa lietuvēns. Bet būsim godīgi un atklāti: vai mūs visus nemāc skaudība pret viņu?

Antonijs. Padomājiet tikai, kas tā ir par ačgārnu lietu! Visiem nabagiem Romas valstī rodas savi aizgādņi. Glupie brāļi Grakhi un plānprātis Drūzs gribēja sacelt Romu kājās, lai zemi izdalītu plebejiem. Par mums, nabaga patriciešiem, neviens nav domājis. Baņķieri un augļotāji par procentiem apķīlā visus ienākumus no mūsu laukiem, vecie vergi apmirst, un mums nav pat tik daudz naudas, ko nopirkt jaunus viņu vietā.

B e s t i j s (izdzer kausu un triec to galdā). Taisni kauns un apsmiekls! Man jauna sieva, bet, kad viņa liek aiznest sevi uz forumu, man ir tikai seši vergi, ko sūtīt pa priekšu nestuvēm, un četras verdzenes, kas iet paka]! Romas likumi un mūsu pašu skopie tēvi liek mums dzīvot kā pēdējiem nabagiem.

S u r a. Bestijam taisnība! Par izsmieklu mēs ne- ļsam patriciešu vārdu!

Pizons. Skrandaiņi purpura togās mēs esam! Katilīnam jātaisa jauni parādi, lai varētu mūs, kā pienākas, pacienāt! Bet senatori katru nedēļu iet tirgū izvēlēties sev tas skaistākās verdzenes.

Veress. Atradis ko apskaust! Sieviešu dzimums tpu! Nospļaujies tu arī, Nepot!

N e p o t s. Ko es lai spļauju? Man sieva nesēd pie kājām tā kā tev.

Vispārēji smiekli.

Veress (kājās, izstieptu roku). Draugi un viesi! Es lūdzu, tikai vienu acumirkli palieciet klusu! Es manu, nupat nāk sajūsma pār mani. (Piebiksta Met- robijam.)

N e p o t s. Viņš deklamēs dzeju — lai glabjas, kas var!

Veress sāk deklamēt, pieliekdamies un paklausīdamies, ko Metrobijs saka priekšā.

Jaunekli brīnišķais, zeltainiem matiem un acīm, Zalgo kas līdzīgi zilganām zvaigznēm pie debess. Apolons pats tevi sūta pie manis, lai jūtu Dzīvības prieku un zaļokšņu jaunības spēku es

kaulos.

Dzimis tu Rodopsā — — nē! — — Rodoksā nē! Rodoinnā

Apjūk galīgi, nikni iesper Melrobijam.

Vispārēji smiekli.

Sura. Ko tu tur čuksti, Metrobij? Taurē viņam ausī! Vai tad tu nezini: Kajs Veress no dzimšanas pakurls.

Nepots. Līdz nākamai reizei, Metrobij, izlabo tās savas peršas. Ko tu runā par zeltainiem matiem, kad tev pat neviena pelēka vairs nav uz galvas? Un tad — nevis tu esi dzimis Rodosā, bet grieķis ir pats Kajs Veress. Tikai pa sapņiem viņš atrodas Romā.

Smiekli.

Veress (kājās). Turi muti, tu piena puika! To dzeju esmu es pats sacerējis — pats savām rokām, uz mata tāpat, kā es te turu šo kausu. Kur tu esi dzimis, to neviens nezina, varbūt tava māte tevi pacēlusi pie savām kāpnēm — —

Nepots (ari kājās). Tu, izvirtuli, iedrošinies zaimot manu māti!

Katilīna (izstiepj roku). Mierā, draugi! Mēs še neesam ne tvrgū, ne cirkū. Ir jau vēls, es redzu, mans vīns ir apnicis un jūs labāk vēlētos gultā. Bet viņš vēl ncfiāk - redziet, es gaidu kādu, ko arī jums gribētu pi ādīt Vēl vienu, pēdējo deju — lai jūs nesāktu kauties kā piedzēruši matroži. (Sasit plaukstas.)

Muzika, verdzeņu deja.

Vergs iesteidzas, pačukst kaut ko Katilinam.

Katilīna. Ā! beidzot! (Sasit plaukstas.)

Muzikanti un dejotājas aizklīst aiz kolonām, pamazām tur nozūd.

Epator! noliec te vienu solu viesim- divus,

viņam vēl viens esot līdzi. Aptērp viņus baltās togās, rožu vainagus galvās — es tos gribu cienīgi saņemt. (Viesiem.) Es esmu jums sagādājis mazu pārsteigumu. Cik jūs te neesat runājuši un strīdējušies, bet nekas nav iznācis, ne soli tālāk jūs neesat tikuši. Kā ēzeļi ap dzirnakmeni, tā jūs visu laiku kuļāties riņķī pa savu pašu pēdām. Kā pa miegam jūs taustāties apkārt, un velti vien es nopūlos jūs pamodināt.

Kūrions pamostas). Vai jau ir rīts un jāceļas? Man šķita, ka es vēl tā pamatīgi neesmu aizgājis gulēt.

Katilīna. Es gribēju parādīt jums vīru, kas zina, ko grib, un dara to, ko grib. Varbūt Spartaks varēs pateikt, kas arī jums darāms.

Sūra. Spartaks? Tu taču negribēsi vergu sēdināt pie mūsu galda?

Katilīna. Pie sava galda, neaizmirsti to. Un to, ka viņš ar asinīm ir nopircis sev brīvību, kamēr

mēs savējo ik dienas pārdodam Krasam un tiem citiem augļotājiem.

Spartaks ar Krikšu ienāk.

Ā! Esiet sveicināti, mūsu jaunie draugi! Pailgi likāt gaidīt, bet tas nekas: ko ielūdz, tam līdz ar to dotas tiesības likt gaidīt uz sevi. Bet kā tā? Es pavēlēju dot jums svētku drēbes un vainagus galvā.

Spartaks. Mēs pateicamies par godu, bet pie tava galda tomēr nosēdīsimies. Mans draugs Krikss tur nesajustos visai labi.

Katilīna. Kā jums patīk. Bet es nebiju domājis, ka pašā sākumā mūs šķirs tāda atstarpa.

Spartaks. Viņa bij jau pirms sākuma, un mēs tur neko nevaram darīt. Jūs smaržojat pēc vīna un rozēm — no mums nāk arēnas un asiņu smaka.

B e s t i j s (nenociešas, ironiski). Mēs dzirdam, ka gladiatori rīkojot jaunu sacelšanos. Kā tad īsteni stāv šī lieta?

Spartaks. Tev, patricieti, šķiet labs deguns. Tikai šoreiz tu neesi odis pret vēju, bet pa vējam.

Bestijs. Nu, tad kā ar tevi pašu? Saka, ka tu savā laikā esot dezertējis no romiešu karaspēka. Vai ari to es būtu odis pa vējam?

Katilīna. Nejaucies tu, Bestij! Tie ir mani viesi, un es runāju ar viņiem. Neapvainojies, Spartak, viņi visi ir drusku dzēruši, un tad mēles pašas iet savu ceļu. Jums, patricieši, cs varu teikt tikai vienu: ja kurš katrs no jums būtu kritis Mitridata gūstā un nemēģinātu izbēgt, tas būtu slikts savas tēvijas patriots, es pirmais teiktu, ka Romā tam nav vietas. Ka Spartaks ir mēģinājis aizkļūt atpakaļ savā Traķijā, tas tikai runā viņam par labu. Romiešu leģionā viņš ir turējies dūšīgi: izpelnījies pilsoņa vainagu un dekāna pakāpi. Vakar cirkū mēs redzējām viņa brīnišķīgo spēku un veiklību un arī viņa cēlo dvēseli. Viņu nekārdināja asinskārās publikas aplausi, viņš labāk dāvināja dzīvību savam pretiniekam, kas tagad ir viņa tuvākais draugs.

Krikss. Jā — uz dzīvību un nāvi!

Spartaks (nepacietīgs). Katilīna, atstāj mani mierā! Tādēļ tu mani neesi aicinājis.

Katilīna. Pareizi! Tādēļ ne. Es tev tūliņ sacīšu, kādēļ es tevi aicināju. Pagaidām neteikšu neko, ko par jums zinu. Es neesmu Veress, ne Bestijs, es ne- spiegoju — bet, ja zinu, tad vienkārši tāpēc, ka zinu. Bet tev jāzina arī par mums. Mēs še pulcējamies nabagi patricieši — —

Spartaks (aplūkodamies, pasmīnēdams). Nabagi? Vai nebūs par stipru teikts?

Katilīna. Es jūs saprotu, draugi, bet gribētu, lai arī jūs saprotat mani. Tāpēc būšu vaļsirdīgs līdz pēdējam, katram manam vārdam jūs varat ticēt. Jums liekas, ka še izskatās ļoti grezni un ka mēs esam patricieši un bagātnieki, kam netrūkst nekā. Bet jūs ļoti maldāties, mani draugi.

Bagātība un nabadzība ir vārdi, kuros var ielikt ļoti dažādu saturu. Piemēram, ņemsim jūs pašus, gladiatorus. Jūs esat vergi un domājaties arī nabagi, tāpēc, ka jums ne sēstercijas nav kabatā — vai ne? Bet jūs labi apģērbj un paēdina, jo citādi cirkū neviens uz jums negribētu skatīties. Cietumā jums ir tīri salmi, ziemā siltums un vasaru svaigs gaiss, jo

citādi jūs apdēstu parazīti un no utainiem gladiatoriem arēnā Romas matronas dabūtu krampjus.

BeT nu salīdziniet sevi ar kaut kādu Kampānijas latifundijas vergu. Vissmagākais apģērba gabals viņam ir divdesmit mārciņu ķēdes pie kājām — bez tām viņam vēl tikai caurumains krekls un striķis ap vidu, vairāk nekā. Un tomēr tas vēl vismaz reizi pa trim dienām dabū gabalu sapelējušas maizes, un bez tam neviens nevar nosargāt, kad viņš no vārpām izberž sauju graudu. Bet ko lai saka tie daudzie des- rnittūkstoši no saviem zemes gabaliņiem padzītie, Romā sabēgušie zemnieki, kas līdz ar nabagiem pārtiek no suņu un kaķu maitām un Tibras duļķainā ūdens? jau saproti, Spartak, ko es ar to gribu teikt.

"Tikai to, ka bagātībai ir tikpat dažādas pakāpes kā nabadzībai. Tev te liekas viss tik grezni un lieliski — tas tāpēc, ka tu neesi redzējis Marka Krasa triklīniju un Sulla nav ieaicinājis tevi uz vakariņām savā vasarnīcā Kumā. Pretī tiem un citiem viņiem līdzīgiem es esmu tikpat nabags kā tas suņa maitas ēdējs Romas priekšpilsētā pretim tev. Man bij jālūdzas — jā, taisni jālūdzas man bij, lai dabūtu aizņemties, ar ko sarīkot šīs mazās vakariņas saviem nedaudzajiem draugiem. Man pnšaņi nepieder pat šis sudraba kauss, no kā es dzeru. Visu ražu no maniem laukiem un visu, ko nomnieki man maksātu, paņem augļotāji par procentiem, un, kad parādi tā sakrājušies, ka nemaz vairs nespējam maksāt, viņi paņem pašu zemi. Simtu patriciešu es tev varētu nosaukt, kam agrāk piederēja desmit un divdesmit tūkstoši hektāru vairākās provincēs un kas tagad ir tikpat nabagi kā es pats. Astoņi simti vergu es uz pieciem gadiem esmu iznomājis Romas ieroču kalējiem un kuģu būvētājiem, tūkstoš divi simti uz diviem gadiem marmora lauztuvju un rūdas raktuvju īpašniekiem. Pašam man vairs nav, kur viņus nodarbināt.

B e s t i j s. Tev vismaz vēl ir ko iznomāt. Bet man, kad mana jaunā sieva grib uz forumu, man ir tikai seši vergi, ko sūtīt pa priekšu nestuvēm, un četras verdzenes, kas iet paka],

Antonijs. Mans tēvs man dod tikai vienu, un tas pats ir puskurls un pusakls. Bez tam viņam vēl lauzts mugurkauls. — Kauna lieta! drīz man pat sandales pašam būs jāpiesien pie kājām! i C e t e t s. Kad es gribu padzīrot ar draugiem, man kā ubagam paslepšus jāizlūdzas no mātes.

Antoni j s. Nost tēvus un likumu, kas viņiem' pār dēliem dod tādu pašu varu kā pār vergiem!

Katilīna (kājās). Kļūsiet jūs, jaunekļi, kad vīri runā! Pompejs, kukulis, Marks Kota un visi citi karavadoņi visas jauniekarotās zemes un prefektūras izdala saviem mīluļiem. Nopelnu bagāti leģionāri sen vairs nedabū neko, dažkārt, mājās pārnākuši, viņi atrod sava paša gabaliņu augļotāja nagos. Kamēr oligarhija sagrābusi visu varu savās rokās, nesas un taisnības Romā" vairs nāTr. Tagad nevalda vīrl7"ktTS ko spej, bet muļķi ūfrncKauņasTlfam nauda. Viņi algo klientus, kas vienmēr un visur balso par tiem. Augstie amati, vara un tiesības — viss Romā liek pārdots un pirkts. Tirgoņi un blēži sēž senātā, republika Jct uz bezdibeni — bczdibeņa_malā viņa jau ir! Kāpēc es iev visu to stāstu. Spartak? Tāpēc, lai tu zinātu, ka savā naidā pret Romu neesi viens. Tu slepeni rīko gladiatoru un vergu dumpi — tad neaizmirsti, ka pašā Romā ir patric'eši, kas gatavi stāties jūsu priekšgalā.

Spartaks (paceltu balsi). Kas tev saka, ka es to daru? Es vēlētos, lai starp gladiatoriem būtu tādi drosmīgi vīri. Bet tev tad jārunā ar tiem.

Katilīna (bridi caur pieri nolūkojies, pagroza galvu). Tu neesi vien stiprs, Spartak, bet arī gudrs un viltīgs. Bet tava gudrība nozīmē arī neuzticību, un tas apvaino. Es nebiju sagaidījis, ka tu atraidīsi mūsu labi domāto piedāvājumu.

Spartaks. Es teicu, Katilīna, es neko nevaru ne pieņemt, ne atraidīt. Tie, par ko tu runā, mani nav pilnvarojuši.

Katilīna. Tu esi viltīgs, uzmanīgs un piesardzīgs, bet tā ir katra laba karavadoņa pirmā īpašība. Taisnība — gladiatori nevar cerēt nekādu panākumu, ja negatavojas tādā slepenībā, ka tas paliek noslēpums pat pelēm jūsu cietuma salmos. Visos laikos tā ir bijis: jo vājāka sajūtas Roma, jo vairāk viņā sarodas nodevēju un spiegu. Labi, ja tu nevēlies, nerunāsim par tevi, bet par to, kam būs drosme sacelties un prasme saturēt kopā un vadīt izsalkušos, skrandainos vergu tūkstošus. Paša Jupitera spēka un Apolona gudrības viņam vajadzēs, lai pataisītu šos salašņas par karapulku, ar ko stāties pretī k»<.it diviem romiešu leģioniem.

Spartaks. Tu šaubies, ka no tiem sirgtu tūkstošiem varētu celties arī tāds vīrs?

Katilīna. Nē — kamēr tevi esmu redzējis, es nešaubos vairs. Viņš ir izvēlējies visizdevīgāko laiku, tas vien jau liecina par viņa saprātu un gndro aprēķinu. Nekad Roma nav bijusi tik spiclīgor apstākļos un tik bīstamā stāvokli kā tagad. Cik gadus jau ilgst Sertorija dumpis Spānijā — pats Pompejs tur neko nevar darīt. Lukulls un Kota velti mēģina sakaut Mitridatu Pontijā, vergi Sicīlijā vēl vienmēr nav apspiesti, pirāti dienvidu piekrastē atkal palikuši aplam bezkaunīgi. Bez tam Roma pati savā iekšienē šķobās visos stūros, oligarliija ved republiku tieši postā. Bet pats Jūpiters viņš varētu būt, šis mūsu varonīgais draugs, tomēr tur nekas neiznāks. Daudzreiz Roma ir bijusi pašā bezdibeņa malā un taisni tur attapusies, un atkal pacēlusies savā spēkā un varenībā. Hanibals bij pie pašiem Romas vārtiem — lielākais karavadonis, kādu pasaule jebkad pazinusi, — un kur tagad ir Hanibals, kur ir Kartāga?

Kā divi Hanibali varētu būt tas jūsu vadonis, un tomēr tur nekas neiznāks. Barbaru bandas nav kaujās rūdītu romiešu zaldātu pretinieki. Kara prasmes viņiem nav, disciplīnas viņiem nav un nav ieroču. Tikai savienībā ar mums viņi var cerēt uz panākumiem.

Spartaks. Uz kādiem panākumiem — saviem vai jūsu? (Soli tuvāk.) Klausies, Katilīna, ko es tev teikšu! Es tevi ļoti cienu, Katilīna, un daudzus no taviem draugiem, citādi es nebūtu še. Es pazīstu savus cietuma biedrus un tos citus — patiešām, viņi un viņu vadonis — pieņemsim, ka tāds kaut kur slēpjas — visus panākumus cerēja savienībā ar jums. Tagad es redzu, ka tā ir bijusi maldu cerība un māns. Jūsu ceļš un viņu ceļš — tas viens iet pret vakariem un otrs pret rītiem. Nekad viņi abi nesaplūdīs kopā!

Visu laiku es klausos jūsu runās. Tiesa, jūs esat nabaga patricieši, jums nav naudas, jums Romā nav las varas, kas jums pienāktos pēc sava dzimuma un izglītības, bagātnieki izdod likumus, kas ir pret jums. Ko iegūtu gladiatori un vergi, ja ar viņu palīdzību pie varas tiktu jūs? Vai jūs viņus visus atlaistu brīvē? Stulbi viņi būtu, to cerēdami! Neviena vārda le nebij ne uz to pusi. Visu laiku jūs žēlojāties, ka jums nav tik daudz vergu, kā jūs vēlaties, un tik daudz zemes, cik vajadzīgs, — to jūs gribētu dabūt, vairāk neko.

Vai jūs izskaustu riebīgas gladiatoru spēles cirkū, kur samnītiešiem jāapkauj gallieši un ģermāņi un Irākiešiem samnītieši? Drīzāk jūs liktu viņiem uzstāties arī savos mielastos, kā to jau dara Sulla un citi aristokrati.

Veress (sajūsmā). Patiešām,, tas ir tas jaukākais, ko es varu iedomāties! (Piegrūž ar kāju Met- robijam.)

Vairāk vēl bij: lai izpriecu gādātu dzīrēs, paradums jauks bij cīņas, kur asinis plūda, drausmīgas izrādes: cīkstoņi kāvās citi pret citiem mielastā katrā, un bieži vien kausus apšļāca asinis, bieži vien marmora galdus krāsoja asinis …

Katilīna. Vai tu turēsi muti, glupais lops! Spartaks. Viņš tikai pasaka to, ko jūs visi domājat. Tad tādēļ" vergiem būtu jācīnās iūsu dēļ! Lai jūs tiktu pie varas un mantas un izdotu likumus, kas noder jums pašiem. Pieņemsim — jūs viņiem iedotu divus kreklus tagadējā viena vietā. Pieņemsim jīis vairs neliktu viņus piesist krustā, mazāk spīdzinātu ar karstu dzelzi, vairāk tikai pērtu pātagām, divdesmit mārciņu ķēdes ap viņu kājām apmainītu pret desmit mārciņu smagām. Un tā, Katilīna, pēc tavām domām, būtu tā izeja? Par to būtu vērts, ka viņi un viņu vadonis noliek savas galvas kauju laukos?

Katilīna. Tu esi neprātis, Spartak! Drusku iegūt tomēr ir labāk, nekā neiegūt neko un tomēr pazaudēt savu galvu. Bez mums tas viņus sagaida droši — vairāk nekā droši.

" Spartaks (vēl soli tuvāk). Nekad jūs nebūsiet ciņiem līdzīgi un nesapratīsiet viņus. Jūs esat un paliksiet Romas aristokrati, augstākais dzimums, bet viņi jūsu acīs tikai barbari, smirdoši kustoņi un darba lopi, kuru liktenis ir piedzimt vergu kārtā un vienīgās cilvēku tiesības kalpot jums un strādāt jūsu labā. Bet viņi prasa brīvību! Dzirdi, romiet: brīvību!

Katilīna. Nabaga vīrs! Par kādu brīvību tu sapņo?

Spartaks. Tavs jautājums jau rāda, cik svešs tu, Katilīna, esi viņiem un it sevišķi viņu nezināmam vadonim. Es tev pateikšu, par ko viņi sapņo — un tici man, tas ir vairāk nekā tikai sapnis. Sagraut un iznīcināt, līdz pamatiem iznīcināt šo netaisnības un varmācības valsti, kas ar savu purpuru un savām marmora pilīm balstās tikai uz vergu pleciem un pati jau grīļojas kā tārpu izgrauzts koks!

Katilīna. Varbūt nolīdzināt arī Apenīnus, aizbērt Mesīnas jūras šaurumu un pievienot Sicīliju cietzemei? Varbūt izlabot vēl ko citu, ko dievi savā muļķa prātā aplam radījuši?

Smiekli.

Spartaks. Smejieties vien, patricieši! Pienāks reiz diena, kad Romā nevienam vairs negribēsies smieties … Varbūt viņi vēl nespēs uzbrukt Romai; varbūt vēl negribēs to — es nezinu, kādi būs viņu un viņu vadoņa nolūki. Bet vienu zināt, vismaz ja 'šat jūs paši: nekādi dievi jap" radījuši romiešus,- lai bV> uz mūžīgiem laikietnjbūtu par kungiem simtām citām tautam. Ja viņiem ir viennrātība, šicitTjusu nosoies- uem Un verdzībā sakaltiem simtiem tūkstošiem, viņi saraustīs savas ķēdes un nokratīs jūgu! Brīvi viņi uks! Viņi pārpeldēs jūru dienvidos un austrumos, ziemeļos viņi pāries Alpiem pāri savās zemēs. Visas savas tautas viņi sacels kājās, un tad kā lavīna, kā negaisa mākonis ar pērkoniem un zibeņiem viņi tad velsies pāri Romai ar tās bagātajiem un nabagajiem patriciešiem, un desmit tūkstoši dievu viņus tad neglābs!

Katilīna (satraukts un izbrlnēts). Tādēļ vien bij vērts aicināt tevi. lai dzirdētu to. ko tu saki.

Spartaks. Un.Ja vini līdz ar savu vadoni kristu līdz pēdējam vīram, — arī tā būs uzvara!) Lielāka, nekā" jūs sava uzpurina un pVata stulbumā varat iedomāties! Viņi būs parādījuši vienīgo ceļu, pa kuru iedami, vergi var iegūt brīvību — cīņu, cīņu uz dzīvību un nāvi! Un, ja arī viņiem jākrīt, — viņi mirs lai mūžam dzīvotu viņu tautas un tautu brīvība! . . .

Aprauj, pārvelk plaukstu sejai.

Tagad atļauj man iet, Katilīna.

Katilīna (kā lēnām attapdamles, pamāj vergam. Spartaks ar Krikšu prom. Katilīna lēnām pagriežas pret viesiem). Tas vīrs mums visiem sagādās baismīgas dienas … Zēl — žēl, ka viņš nav piedzimis par romieti!

Trešais skats

Naktī pie Kapuas vārtiem.

Pilsētas mūris. Lieliskā vārtu celtne vairākām arkām, vārti dziļāk aiz pirmās. Attālāk labajā pusē akvedukta spriešļi. Tuvāk ugunskurs. Pie tā dekāns Popilijs ar pieciem zaldātiem spēlē kauliņus. Divi kreisajā pusē snauzdami sēž uz pakāpēm, kas ved pie pilsētas mūra. Trešais, vairāk priekšā, uz zobena atbalstījies, stāv sardzē.

Nakts vējaina un auksta. Aiz mūra pilsētā reizēm tāla čala un šķindoņa.

Popilijs (uz bridi pārtrauc spēli). Visi nelabie gari! Kas tur Kapuā tā žņirkst? Liekas, it kā kāds visu laiku zobus grieztu.

Pirmais zaldāts. Tad tas droši vien būs mūsu prefekts, vecais Mecijs Libeons. Pa miegam viņš redz, ka viņa Meciju atkal nes uz tribūna pili.

Otrais zaldāts. Stāsta, ka Tits Servilians viņu gaidot katru nedēju piektdienas naktī. Un šonakt ir taisni piektdiena.

Popilijs. Nu redzi, cik vienkāršs izskaidrojums visām sarežģītām lietām — es to jau sen esmu novērojis. (Nožāvājas.) Miuoss lai norej tribūnu Titu Servilianul

Pirmais z a 1 d ā t s. Jā, lai norej! Un lai dzīvo mūsu prefekts Mecijs Libeons!

Otrais zaldāts. Tāpēc, ka viņš tik labprāt guļ un ļauj citiem.

Popilijs. Kas mums nekaitēja mūra telpā aiz vārtiem: viens stāvēja sardzē un citi varēja atpūsties. Kaut viņš klibs paliktu, tas Tits Servilians! Viņam par patiku salsti te un garlaikojies.

Pirmais zaldāts. Un ja vēl bijusi kaut mazākā vajadzība. Kapua guļ kā katru nakti, un te ārā neviens taču nenāks: pat baloži un zvirbuļi zina, ka pirms gaismas vārtus neslēdz vaļā un sakņu un augļu dārznieki agrāk netiek uz tirgus.

Otrais zaldāts. Mēs citi ļoti labi varētu salīst siltā telpā aiz vārtiem, kamēr viens paliek ārpusē sardzē.

Popilijs. Muldoņa! Vai tad tu nezini, ka vārti tikai no iekšpuses slēdzami?

Otrais z a 1 d ā t s. Tā ir tā sērga.

Popilijs (aplūkojas; nikns). Ei, kas tur! Ko jūs tur snaužat? Pavēlēts bij stāvēt sardzē.

Pirmais sēdētājs. Mēs tikai uz vienu mazu brīdi. (Izberzē acis.) Kamēr Decijs un Kvints Pļauts stāv sardzē. Nolādēts! Decijs viens pats! Kur tad Kvints Pļauts?

Decijs (īgns). Prasa! Vai tad nezināms, kur! Kur tad citur kā pie Lelijas, pie tās savas dārznieces. Es te lai stāvu viens kā nerrs.

Popilijs. Kā viņš drīkst bez atļaujas? Pērt es viņu likšu! Galvu es likšu viņam nocirst! (Ko citu iedomājis, pasmejas.) Kvints Pļauts — vai jūs esat ieklausījušies, kā tas skan? Kvi-ints… tas tā, kā kad ar pirkstu aizķer stīgu .. . Pla-auts . . . plauks! ar plaukstu ģitārai pa vēderu!

Otrais zaldāts. Gudrinieks tu esi, Popilij! Ar plaukstu pa vēderu . . .

Visi smejas.

Popilijs. Ko jūs gan domājat! Es pats savā laikā esmu ģitāru spēlējis.

Kvints Pļauts (steigšus, bet uzmanīgi uzzo-

gas no kreisās puses; Decijam). Vai es ilgi biju prom?

Decijs (skaļi). Nē — tu pārāk agri esi atpakaļ. Ej vēlreiz!

Kvints Pļauts. Cst!

Popilijs. Panāc vien šurp! Mana zobena mugura ļoti ilgojas sastapties ar tavējo. Tu — dienas zagli!

Kvints Pļauts (tuvāk). Bet pavisam ne! Tas es nevaru būt gluži vienkārši jau tāpēc, ka patlaban ir nakts. Bet es redzēju divus vīrus.

Decijs. Pie Lelijas. Un viņi tev krietni vien sadeva pa ribām.

Kvints Pļauts. Nemaz ne! Kad es iznācu no būdas, viņi abi uz viena zirga jāja garām.

Pirmais zaldāts. Divi vīri uz viena zirga? Lelija tevi droši vien pacienāja ar kausu laba tusku- lānieša, un tad acis tev sāka rādīt divkārši.

Kvints P 1 a u t s. Ne uz to pusi! Bet tālu viņi netika — zirgs bij nodzīts līdz pēdējam, viņš krita, un tie abi palika kājām.

Otrais zaldāts. Un palika kājām. Un stāstam ir beigas.

Kvints Pļauts. Vēl nav. Un tad viņi nogriezās no ceļa, taisni pa taku gar akveduktu. Es brīnos, ka viņi vēl nav še. Nē, tomēr es nebrīnos vis: abi streipuļoja, likās, ka nav jājuši, bet vai no pašas Romas kājām nākuši.

Popilijs. Lai viņi tikai parādās še — es viņiem muguras nozilināšu! Nakts blandoņi tādi!

Ķrikss un Hanniks no labās puses.

Ā! tur jau viņi nāk! Tuvāk, tuvāk, mīlīši, lai jūsu sejas var aplūkot. Gandrīz pēc cilvēkiem izskatāties, bet tas nevar būt: katrs godīgs pilsonis tagad atrodas savā gultā, bet jūs kā pūces naktī laidelējaties apkārt. Pag! Viņi ļoti izskatās pēc gladiatoriem.

Hanniks. Tev ļoti asas acis, dekān, neviens lai nedomā tevi krāpt. Tā ir, mēs esam gladiatori.

Popilijs (lepns). Na, ko es teicu?

H a n n i k s. Mēs abi — mans draugs Sitriks, viņš ir gallietis un vāji runā romiski. Un es pats — Van- niks, es esmu ligurietis. Mūsu lanists mūs izīrēja kādai bagātai kundzei. Viņa ir laba kundze un atlaida mūs šodien ārpus pilsētas. Kā redzat, mēs esam aizkavējušies, mums katrā ziņā jātiek atpakaj.

Popilijs. Pirms gaismas vārti nevienam netiek atvērti, vai tad jūs to vēl nezināt? Tā ir tribūna Tita Serviliana pavēle, un to neviens nedrīkst pārkāpt.

Hanniks. Mēs zinām. Kas mums ar tribūnu un viņa pavēlēm, mēs klausām tikai to, ko dekāns saka. Mēs dabūsim sodu.

Pirmais zaldāts. Jā gan — pērienu ar dzelzs rīkstēm. Es ceru, tā nebūs pirmā reize.

Popilijs. Klusu, kad dekāns runā! Es jūs labprāt ielaistu, bet tas vienkārši nav iespējams: vārtus lagad aizslēdz no iekšpuses, mums pašiem te jāstāv līdz rītam.

Kvints P1 a u t s. Ja jūs esat no Kapuas, kāpēc lad abi jājāt uz viena zirga?

H a n n i k s. Uz viena? … Nē — mums katram — Jā, uz viena paša, to tu pareizi saki. Lieta bij tāda: la kā mēs bijām nokavējušies un naudas arī mums bij, no kāda zemnieka nopirkām tādu pavisam vecu, ko ratos jūgt vairs nevarēja. Ceļā viņš mums pakrita .. .

Popilijs. Neklabini tik daudz savus žokļus! Sēstieties un gaidiet, kamēr vārtus slēgs vaļā! Tālāk, tālāk, lai vējš jūsu smaku nenes virsū. Tpu! Sie gladiatori vienmēr smird pēc sviedriem un zirgu mēsliem. — Spēlēsim tālāk. Iesāc!

Hanniks ar Krikšu aiziet vistālākajā kreisajā stūri un nosēstas pie krūma.

Jūs tur visi četri! Stāviet pie vārtiem, pa divi katrā pusē. Nav brīnums, ka tribūns nāk pārraudzīt.

Hanniks (klusu). Vārti ir ciet un sardze ārpusē … Nav ko šaubīties, mēs esam izspiegoti un nodoti. Tie ir bijuši ātrāki nekā mēs. Kaut Spartaks to zinājis un nesācis šonakt!

Krikss. Tas nāk par vēlu. Rīkojums ir dots — šonakt viņi visi mēģinās izlauzties no Romas, no Prenestas, no Sētijas- Vai tu dzirdi?

H a n n i k s. Ko? Es neko nedzirdu.

Krikss. Es visu laiku klausos. Lāgu lāgiem tāds troksnis, kāds Kapuā nekad nav dzirdēts.

Hanniks. Tas ir tikai vējš.

Krikss. Mani pašu tu vari mācīt, manas ausis ne. Klau! Atkal!

Hanniks (klausās, nogroza galvu). Es tikai vēlētos, kaut es būtu pilsētā. Veselu stundu mēs esam nokavējuši, tie nolādētie ir aizsteigušies mums priekšā! Kāpēc tavam zirgam ceļā vajadzēja krist, viņš bij divreiz labāks par manējo.

Krikss. Kad es esmu trīs reizes smagāks kā tu.

H a n n i k s. Tā ir lā lieta. (Popilijam.) Dekān, vai īsi pirms mums te neatjāja kādi jātnieki no Romas?

Popilijs. Seši vīri ar centurionu — pirms stundas, tad vārti vēl bij vaļā. Kas ir?

I I a n n i k s. Nekas nav. Tikai viņi mums pajāja garām, kad mēs vēl kaulējamies ar to sasodīto zemnieku.

Popilijs. Liec tu mani mierā ar saviem zemniekiem, redzi taču, ka man nav laika. Sēdi un gaidi, kamēr atslēgs vārtus!

Hanniks (mēdās). Kamēr atslēgs vārtus… pats tup pie vārtiem kā ķēdes suns pie savas būdas . .. Tie ir bijuši senāta vēstneši. Viņi ir nodoti, tur vairs nav ne mazāko šaubu. Ko Spartaks un Enornajs divi vien iesāks ar divi tūkstoši gladiatoriem, no kuriem puse pie tam vēl pavisam zaļi! Vai šiem nolādētiem mūriem patiešām nekur nevar pāri tikt?

Krikss. Paliec mierā, gaidīsim tepat. Spartaks ar Enomaju kopā ir vismaz tik daudz kā desmit tādu kā es un divdesmit tādu kā tu.

H a n n i k s. Kuš! Klausies!

Aiz mūra pieaugošs troksnis, ne pārāk stiprs.

Mecijs Libeons (aiz vārtiem). Attaisiet vārtus, es gribu laukā! (Vārti paveras.) Plašāk, tu auna dēls, kad prefekts grib laukā!… Divi nāk līdzi!

Vārti aizveras. Mecijs Libeons ar diviem pavadoņiem.

A! jūs stāvat! Tā ir pareizi, ta es esmu pavēlējis. Bet kur Popilijs? A! sildās! Dekān, vai es tā biju pavēlējis?

Popilijs. Tikko pienāeām drusku rokas apsildīt. Nejauki vēss šonakt.

Mecijs Libeons. Salst, it kā nebūtu vēls pavasaris, bel agrs rudens. (Zaldātiem.) Ko jūs vēl stāvat? Sardzē stāt pie vārtiem! (Popilijam.) Palidzi man atsēsties. Tā, tā, tā… (Nolaižas puszviļus.) Patiešām, šī uguns silda labāk nekā visas citas, pie kurām es esmu sēdējis. Pavisam tāds salds siltums.

Popilijs. Tā tas ari ir: malka no kada nokaltuša bumbierkoka. Es vienmēr esmu teicis: mūsu prefekts ir tas asprātīgākais cilvēks visā Kapuā.

Mecijs Libeons. Vai ne? Ne tikai Kapuā, bet ari pašā Romā. Tur tikai vēl Kvints Hortenzijs varētu mēroties ar mani, bet ari vienīgi tāpēc, ka viņš ir jaunāks un viņam lokana mēle.

Popilijs. Pareizi. Vienīgi tāpēc.

Mecijs Libeons. Oh! labi silda! Popilij, vai tev neizliekas smieklīgi, ka Kapuas prefekts tā sēž aiz pilsētas vārtiem un sildās pie tava ugunskura?

Popilijs. Nemaz man neizliekas. Katra vieta paliek cienījama, kur piestāj Mecijs Libeons.

Mecijs Libeons. Tas gan. Bet tomēr teikšu, ka labāk gan es patlaban atrastos savā gultā. Vakariņās man bij fazāna cepetis, no Kalabrijas atsūtīta muciņa veca vīna un no Meslnas augļi. Tu zini, kas tie ir par augļiem?

Popilijs. Dzirdējis esmu.

Mecijs Libeons. Pē! Dzirdēt nav tas, kas nobaudīt viņus. Es biju tikko pirmajā nomidzī, kad Tits Servilians ceļ augšā. Gladiatori taisoties sacelt dumpi, viņš saka, no Romas esot tādas ziņas. Ko tu par to saki?

Popilijs. Ja viņi taisītos, tad mēs še Kapuā gan zinātu labak nekā viņi Romā.

M e c i j s I.i b e o n s. Protams, ka labāk. Pats viņš ir jāšus, joņo pa pilsētu, ka galvu pazaudējis. Kā par nelaimi manam zirgam taisni šonakt piekritušas vīveles, un tā man bij janak kājām. Nevienu gladiatoru un nekādu dumpi mēs ceļā neredzējām.

Pirmais pavadonis. Tāpēc, ka mēs nācām pa pašu pilsētas vidu. Bet man šķita, ka pie Lentula Batiata skolas cietumiem notika kaušanās.

Otrais pavadonis. Visās apkārtējās ieliņas tribūns nostādījis zaldātus.

Krikss (Hannikam). Ko es teicu? Viņi ir pagalam!

M e c i j s Libeons. Gladiatori kaut kur dabūjuši vīnu, piedzērušies un tāpēc saceļ traci. Nava jau pirmā reize. Nu, tribūns viegli tiks ar viņiem galā, labu pārmācību dabūs šie smirdoņas. Redzi, dekān, es negribēju būt pie šī netīrā darba. Vai tad tas ir kāds varoņdarbs, likt dzelzs rīkstēm nopērt un sakalt ķēdēs dažus simtus šo barbaru, kādam ducim nocirst rokas un otru duci piesist krusta? Lai rīkojas Tits Servilians, viņam tā alkst slavas, kuras man pietiek. Vai ne, dekān?

Popilijs. Pilnīgi pietiek un vēl atliek.

Krikss. Nolādētie!… Kāpēc mums vajadzēja nokavēties!

Mecijs Libeons. Kas tur murkš? Ē! kas tie ir par vīriem?

Popilijs. Divi novēlojušies gladiatori. Viņiem jāgaida, kamēr atslēgs vārtus.

Mecijs Libeons. Ā! gladiatori! Viņiem šonakt pat zobeni līdzi — un tu to neesi atņēmis?

Popilijs. Es vienkārši nebiju ievērojis.

1* 51

Mecijs Libeons. Tāpēc, ka tu esi tikai vienkāršs zaldāts un tev nevar būt tik asa skata kā tavam prefektam. — Ei, jūs tur abi! Nesiet šurp savus zobenus, nolieciet blakus manam ierocim!

Krikss izslējās, strauji tver savu zobenu.

Hanniks. Neesi traks, nepazudini mūs! Mēs viņus dabūsim atpakaļ. . .

Abi nes un noliek zobenus.

Mecijs Libeons. Tā, tagad viss kārtībā, nu jūs varat gaidīt, kamēr atslēgs vārtus. Bet kas jūs esat, un kāpēc jūs nakts laikā atrodaties še?

H a n n i k s. Mēs esam gladiatori — mēs abi, mans draugs Vanniks un es. Es esmu Sitriks.

Mecijs Libeons. No Lentula Batiata skolas?

Hanniks. No tās. Bet Lentuls mūs ir izīrējis kādai bagātai kundzei, un tai mēs kalpojam. Viņa ir laba kundze, viņa šodien atlaida mūs pastaigāties ārpus pilsētas, un tā mēs nokavējāmies. No kāda leģionāra nopirkām vecu kara zirgu-

Kvints Pļauts. No kāda zemnieka, viņš teica. Tur kaut kas nav kārtībā!

Mecijs Libeons. Nav tava daļa! Par kārtību gādāju es, Kapuas prefekts. Tu turi muti un stāvi sardzē!

Hanniks. No kāda zemnieka, kas agrāk bijis romiešu leģionārs. (Parāda mēli Ķviniam Pļautam.)

Mecijs Libeons. Tā, tik tālu viss būtu kārtībā .. . Kāda kundze, tu teici? Kas viņa tāda ir?

Hanniks. Skaistā Mecija.

Mecijs Libeons. Ko? (Paslienas sēdus.)

Skaista un pie tam Mecija? Tad tā būs mana sieva. Vai jūs mani nepazīstat?

Hanniks. Kā ne! Kapuas prefektu mēs redzam gandrīz katru dienu. Es domāju, tu arī mūs

Mecijs Libeons (gari noskatās). Kas jūs var atšķirt, visi jūs izskatāties vienādi … Bet man šķiet, ka esmu gan ievērojis jūs. Tā kā jūs nu esat še, tad Mecija droši vien būs pilsētā un savā gultā.

H a n n i k s. Droši vien. Šonakt viņa atrodas savā gultā. (Uzsver vārdu «savā».)

Mecijs Libeons. Es pats to teicu, ne tu! Visa Kapua zina, cik viņa ir tikumīga.

P o p i 1 i j s. Jā — viņa ir pavisam tikumīga. Visa Kapua zina, ka Mecija ir tikpat tikumīga, cik drosmīgs Mecijs Libeons.

Mecijs Libeons (iepriecināts). Jā, patiešām tā! Tagad mani uz ialas katrs puika sveicina.

Popilijs. Nu kā tad citādi! Katrs sargā savu ādu . . . (Aprauj.)

Visi klausās. Pilsētā sacēlies troksnis, spēii pieaug, tuvojas vārtiem. Beigās skaidri sadzirdama kauja.

Mecijs Libeons (pārbijies). Dievi! . . . Viņi taču nelaidīs tos laukā! .. .

T i t a S e r v i 1 i a n a balss. Pie vārtiem! . . . Nelaidiet viņus laukā! . . . Sargiet vārtus! . . .

Kaujas troksnis — ieroiu šķindoņa, kliedzieni, lāsti. Vārti.'1 atsprāgst vaļā, izgrūst laukā bars gladiatoru ar Spartaku priekšgalā. Vairums bruņojušies degošām lāpām, citiem kaut kāds ierocis — iesms, dzelzs stienis, cirvis. Aiz viņiem vārtu ejā romiešu 'zaldāti.

Spartaks. Nelaidiet viņus laukā!… Dedziniet acis! … Sitiet viņus nost! . ..

Daļa brūk atpakaļ romiešiem pretī, daļa ar Spartaku uzbrūk

sargiem.

Krikss ar Hanniku metas pie saviem zobeniem. Hanniks ar Libeona zobena spalu iezvel tam pa galvu.

Popilijs. Nebēdziet, nolādetie! .. . Rinda!… Duriet viņus nost! . ..

Krikss. Še tev, nolādētā romiešu varde! … (Nodur viņu.)

Balss romiešu pūli. Viņiem tur ārā pa- līgi! . . .

Pulks raujas atpakaļ,

T i t a S e r v i 1 i a n a balss. Vārtus!. . . Vārtus ciet! .. . Nelaidiet viņus iekšā! …

Romieši atpakaļ, vārti aizkrīt. Sargi izklīst, citam atņem ieroci, cits bēgdams nomet pats.

Spartaks (savējiem). Atpakaļ! Lieciet viņus mierā! Tie mums vairs nekaitēs! (Noslauka sviedrus, ierauga tos divus.) A! nu jūs arī esat klāt! Par vēlu: mēs bijām nodoti …

Hanniks. Mēs zinājām un steidzāmies — par vēlu . . . Tici man, Spartak, tā nebij mūsu vaina . . . Tik vien jiis esat?

' Spartaks. Trīs ceturtdaļas palika uz ielām,  vārtos un mēslu bedrēs — Tits Servilians ir lielisks miesnieks. Es ceru, daži būs tikuši dienvidu galā mūrim pāri… Bet tagad nav laika gaudot. Iesākts ir, tagad atliek tikai cīnīties tālāk vai mirt. Mēs cīnīsimies!

Krikss (pasper soli). Es! Gladiatori (cits caur citu). Es! . . . es! . ..

Spartak s. A! divi te guļ! Lai paliek varnam ko knābāt! . . . Ieročus uzlasīt!

Gladiatori nomet savējos un uzlasa ieročus.

Un tagad — prom uz Vezuvu!

Pāris gladiatoru. Uz Vezuvu!

Visi prom uz kreiso pusi.

M e c i j s Libeons (paceļ galvu, apskatās, noglauda pieri, sten). Vai-ī! . . . (Stenēdams rāpo uz vārtiem.) Noladētais Tits Servilians!… Zaķapastala, ne karavadonis!… (Pie vārtiem.) E! atveriet! … Tas esmu es — Kapuas prefekts Mecijs Libeons! . . . Žigli veriet vaļā!… Es esmu ievainots! Man ir liels puns pierē!

OTRAIS CĒLIENS

Ceturtais skats

Vezuva piekājes augstienē.

Neliels, līdzens laukumiņš ar dažiem klintsbluķiem. Visapkārt melnas sienas, stāvas, šķautnainas, plaismainas klintis, lejas da|ā meža vīnstīgām un krūmiem apaugušas. Kreisajā pusē, augšā ari Vezuva sniegotā galotne. Pašā priekšā iloejas taka, neaugstu aizsarga valni aizkrauta Pāri valnim lejup slīdošām rindām sargu šķēpi, galos tiem gladiatoru simbols romiešu ērg|a vietā — sarkana vergu cepurite un virs tās divas sasniegtas bronzas rokas.

Dibenā pa klinšu izloku tālē redzams zils, saulē mirdzošs Neapoles jūras licis ar dažām baltām ku&u burām. Pretmetā šim plankumam laukuma ainava izskatās drūmi baismīga.

Visapkārt laukumam gladiatori stāvus, sēdus vai guļus, ieročiem rokās vai līdzās. Dziļumā, kreisajā pusē, pulciņš galliešu. nūbiešu un grieķu notupušies no vīnstīgām sien kāpnes. Labajā pusē pie klints Hanniks un grupa centurionu. Pašā dibenā bezdibeņa plaisa, pie tās kaudze romiešiem atņemto ieroču. Pār klintsbluķi nogūlies, Spartaks lūkojas lejā.

Pirmais gfa llietis (bikli atskatās uz Spartaku, pieķer roku kaklam, paklusi). Slāpst . . . Kaut lāso ūdens bijusi!… Tā ir nolādēta zeme: saule aiz kalna, bet tveicē kā krāsnī.

Otrais gallietis. Jā — mūsu mīļā Gal- lijas saule tā nav. Tur viņa šādā pavasarī kā ar plaukstu glāsta, bet ziemā iekniebj — ai, kā viņa prot iekniebt!

N ū b i e t i s. Pie mums, kad ziema, sautēs nemaz nav, visu laiku lietus līst.

Grieķis. Lakedonijā nelīst nemaz.

Otrais gallietis. Bijis kaut kas ko ēst — kaut pāra kumosu, daudz es negribētu. Trešā diena, kā maizi neesam redzējuši.

Pirmais gallietis. Kamēr Klods Glabrs stāv lejā un mums ce|š uz Pompeju ciet.

Otrais gallietis. Mēs esam nokļuvuši sliktākā cietumā kā Lentulam Batiatam Kapuā.

Grieķis. Ej vien atpakaļ, viņš gaida. Paaugstinās tevi četras pēdas virs zemes līmeņa.

Klusi smiekli.

Pirmais gallietis. Cst! .. . Spartaks!…

Spartaks (atgriež galvu). Cik tālu jūs esat?

Grieķis. Tūliņ pateikšu! (Cilā čupā sagrieztus kociņus.) Seši simti … septiņi… astoņi. . . Taisni astoņi simti piecdesmit.

Spartaks. Labi. Vēl tikai piecdesmit. Virve rāda taisni deviņi simti pēdas Piespiedieties — līdz pusdienai kāpnēm iābūt gatavām.

Grieķis. Pie^d^smit pēdas . . . Būs!

Pirmais centu rions. Ko viņš tā vēro to bezdibeni?

Otrais cen ! ii rions Tas ir gluži velti: dibenu nevar saskafil — melns kā Stiksas alā. Saule tur nekad vēl nav iespīdējusi.

Trešais centu rions. Nav nekāds brīnums, jūs tikko dzirdējāt: deviņi simti pēdu.

Pirmais centu rions (klusāk). Visu laiku es te stāvu un skatos — un zināt, kas man ienāk prātā? Vai Spartaks nelūko, vai pa to pusi nevar tikt lejā un prom no šejienes?

Otrais centurions. Tu laikam vairs neesi pilnā prātā! Vienīgi akmens no šejienes var nok|ūt tur lejā. Putns varbūt nolaistos — bet mēs — mūsu te ir tūkstoš divi simti smagu vīru ar bruņām un ieročiem, un nevienam no mums nav spārnu.

Pirmais centurions. Nav nemaz grūti še pazaudēt prātu. Trešā diena, kā mums nav ne maizes, ne ūdens, un kas vēl būs rītu un parīt? Varbūt tiešām, ka sāku jau palikt traks, bet es tur neko nevaru darīt, tā doma pielīda kā čūska un šņāc manās smadzenēs, nekā es viņu nespēju apklusināt.

Tūkstoš divi simti, tu saki? Jā, tas ir pareizi. Bet mana doma man čukst ausī: kur tūkstoš nevar, tur dažreiz vienam vēl iespējams. Kādēļ viņš liek vīt tās garās kāpnes?

Hanniks (bezgala pārsteigts). Kas? Ko? Tu gribi teikt, ka Spartaks

Pirmais centurions. Es vēl neko neesmu teicis, Hannik. Bet tev nevajag aizmirst, ka ari Spartaks ir tikai cilvēks, kam griba dzīvot — it sevišķi, ja viņš ir trīs nedēļas brīvē pabijis gladiators.

Hanniks (nikns). Cūka! Tu apgalvo, ka Spartaks varētu mūs pamest!

Citi stājas starpā.

Pirmais centurions. Lai visi labie gari mani no tā pasargā! Es viņu mīlu tāpat kā tu, par viņu man vairāk rūpes ka pašam par sevi.

Otrais centurions. Mums visiem, Hannik, par to vari būt drošs. Tomēr viņš mums aiztaupītu liekus ķīviņus, ja vairāk runājis pats, lai arī mēs zinām, ap ko lauzās viņa prāts. Jo ko tad paši varam izdomāt?

Trešais centurions. It neko nevaram. Mēs tomēr esam un paliekam tikai nabaga barbari.

Otrais centurions. Spartakam ir barbara muskuļi un spēks un romieša galv^

Trešais centurions. Kā mēs triecām lejā kapujiešus un samalām tur! Kam palaimējās aizbēgt, tie tagad droši vien klīst apkārt pa Kampāniju un pastāsta visiem, ko nozīmē tas, kad gladiatori ir cēlušies kājās.

Otrais centurions. Pašu Titu Servilianu viņš nodūra, pirms tas vēl bij paspējis savu zobenu pacelt, kā pienākas.

Pirmais centurions. Kā vanags zvirbuļu baru viņš tos izkliedēja pa vīna un sakņu dārziem Vezuva piekājē. Kāpēc mēs tūliņ negājām preti Klo- dam Glabram un nesakāvām to tāpat? Kāpēc mums atkal vajadzēja atkāpties še augšā un ļaut Klodam apsēst vienīgo izeju lejā? Murdā mēs esam, bet pie cauruma glūn Klods Glabrs un gaida, kamēr sāksim pa vienam līst laukā vai visi kopā nosprāgsim badā.

Otrais centurions. Mums vajadzētu vienkārši brukt lejā un romiešiem virsū, tāpat kā mēs to izdarījām ar kapujiešiem. Tūkstoš varbūt kristu, bet vismaz tie divi simti izkļūtu no ši slazda, kur visiem lā kā tā jāsapūst.

Pirmais centurions. Pūdē gan tevi te! Cik brīvu stundu tu pa šīm dienām esi piedzīvojis? Apmācība no gaismas lidz vēlai naktij, kamēr vīri krīt no kājām. Palūk, kā gul — sliktāk kā pēc dienu ilgas kaujas. Kam tas vajadzīgs? Ko no mums grib izdidīt?

Otrais centurions. Sliktākais tas, ka mums vairs nav ne maizes, ne ūdens.

No kreisās puses, no klints aizkares iznāk Kāsts, Brezovirs,

Torkvāts, Krikss, Eimakols, Bartorikss un gans Glīvs.

Krikss. Spartak, Glīvs tomēr netiek prom.

Spartaks nāk uz priekšu; arī centurioni pievienojas pulkam.

Spartaks. Glīv, tu mēģināji pa to pašu pusi, pa kuru uzrāpies?

Glīvs. Mēģināju, lai gan zināju, ka tas velti. Augšup vēl varēju, tāpēc ka pazīstu te katru krūmu pie klints un katru plaisiņu sienā. Lejup man vajadzētu tikai divas minūtes, bet tad tur apakšā tas vairs nebūtu es, bet kaudzīte gajas un asiņu.

S p a r t a k s. Tā tas ir. Es arī to zināju.

Glīvs. No šejienes neviens nav citādi ticis lejā kā tikai pa to vienu taku.

Torkvāts. Un to pašu tagad Klods Glabrs tur savos nagos.

Kāsts. Vai patiešām mums būs jāsapūst šajā nolādētajā alā?

Brezovirs. Tad es labāk papriekš pats metos uz sava zobena.

Spartaks (Gtlvam). Un tev tomēr gribētos ļoti tikt atpakaļ mājās un pie savas sievas?

Glīvs. Man nav vairs ne māju, ne sievas. Manu zemes gabalu un vīna dārzu par parādiem paņēma augļotājs, tagad tas pievienots senatora latifundi- jai, un es ganu viņa kazas. Sieva man nomira aiz bēdām, kad savā nabadzībā bijām spiesti pārdot abus dēlus Nolas bagātniekam. Man viena alga, šepat pakritu vai citur.

Spartaks. Tu esi pavisam un galīgi nabags, tāpēc ka tev viena alga.

Glīvs. Es tev teicu: tādu ka es Karnpānijā vien ir pieci tūkstoši. No Samnltijas un Apūlijas nak desmit, no Lūkānijas-

Spartaks (atmet ar roku). Tu mani gandrīz biedē ar saviem skaitļiem. Redzi taču, es pats še mētājos kā cilpā saķerta paipala.

Kāsts. Nē, ne kā paipala! Visu laiku es tevi vēroju, Spartak. Nevienu nakti tu neguli, staigā apkārt kā lauva būrī un lūko, vai nav kur restes palikusi kāda sprauga.

Torkvāts. Un dienu dzen mūs tā, ka no kājām krītam.

Eimakols. Un jau trešo dienu nav ne maizes, ne ūdens.

Kāsts. Kāpēc mēs nebrūkam virsū romiešiem? Vai tāpēc Kapuas ielās un mēslu bedrēs palika vairāk kā trīs simti gladiatoru, lai paši še sapūstam kā sprostā sadzītas žurkas? Kāpēc tu nerunā, Spartak? Trīs dienas, kopš vārdu no tevis neesam dzirdējuši.

Spartaks (brīdi asi uzlūko visus). Totiesu vairāk pļāpājat jūs. Es runāju tikai tad, kad ir kas ko teikt.

G r i e ķ i s (kājās). Piecdesmit- un līdz ar to

deviņi simti!

Spartaks. Labi. Vienu galu pie klints — kā es teicu — pie otra akmeni, ko es tur esmu pielicis. Un tad uzmanīgi nolaidiet lejā!

Gladiatoriem.

Augšā visi… Rindās! Tuvāk šai malai, lai arī sargi var dzirdēt.

Noliektu galvu vēro, kamēr gladiatori sakārtojas, tad izslienas.

Jūs gribējāt, lai es runāju, — labi, tagad man ir ko teikt. (Pakāpjas uz klints bluķa.)

Dziļš klusums. Tālē dobji dzirdamas gaviles romiešu nometnē. Daži gladiatori nenociešas, norekdamies pakrata zobenus uz to pusi.

Lai viņi rēc — gudrā lauva norūcas tikai tad, kad laupījumu nagos dabūjusi. Tas ir izbadojies runcis, kam notek siekalas, peli jau ieraudzījušam vien.

Jā! . . . Mēs satriecām Titu Servilianu un izkliedējām kapujiešus kā aitu baru, neviens no viņiem ar veselu kažoku neatgriezās mājās. Linu lupatas, etiķis un koka kruķi patlaban Kapua astoņas reizes cēlušies cenā.

Gladiatori nevar novaldīt sajūsmas rēcienu.

Bet neaizmirstiet, ka tie bij aptaukojušies, reimatisma saliekti un sirdsslimi Kapuas pilsoņi, kurus pašu matronas aiz kājām izvilka no pēļa apakšas. Un Tits Servilians bij zaļš zeņķis, kam slāpa palielīties savas metreses Mecijas Libeonas priekšā. Jā, tikai nejēgas puikam varēja ienākt prātā ieņemt šo augstieni pa taku, kur pat platākajā lejas galā nav iespējams izvietot vairāk par desmit zaldātiem rindā.

Vecas sievas ar slotām un krāsns kruķiem viņš tā varēja sakaut, nevis tūkstoš divi simti gladiatorus. Bet jūs apreibstat no pirmās uzvaras, kas patiesībā nemaz nav saucama par tādu, jūs paliekat lielāki barbari, nekā esat pec dzimuma. Jūs man pārmetat, ka nevedu jūs tūliņ pretī tribūna Kloda Glabra pulkiem. Jūs nelgas! to es jums pasaku acīs! Titam Ser- vilianam bij divas kobortas salašņu, skaita tikpat kā mēs. Tribūns Klods Glabrs tur stāv ar sešām, tātad mums katram pretī trīs vīri. Un tie vairs nav Serviliana pilsoņi, bet jaunekļi, tie labakie, ko Roma varēja dot. Vai mēs spējam stāties tiem pretī?

Pirmais centurions. Es domāju, mēs tomēr spējam.

Spartaks. Viņi mūs tagad dzenātu pa Vezuva piekājes vīna un sakņu dārziem gluži tāpat, kā mēs iztrenkājām kapujiešus. Gals tas būtu, pirms kā vēl īsti esam sākuši — vai jūs dzirdat?

Jūs esat kā bērni, man šķiet, es jūs pirmo reizi redzu. Jums liekas, ka pilnīgi pietiek ar to, ko Lentula Batiata skolā esat mācījušies. Tā ir tā aplamība! Karalauks nav cirkus arēna, te jums nav jācīnās pret vienu, diviem — manis pēc pret trim, bet pret romiešu kohortu, pret viņu ierindas un cīņas kārtību, ar kuru tūkstoš viru nav vairs tikai tūkstotis, bet divi, varbūt pat trīs.

Vai tagad jūs saprotat, ko es jums saku? Mēs varam cīnīties ar romiešiem tikai tad, kad mums ir līdzīgi ieroči un līdzīga kara māksla. Nelgas un aitas galvas! Tāpēc es nemetu jūs Glabra kohortām priekšā sakapāšanai. Tāpēc uzvedu atpakaļ še augšā un dzinu mācībā no gaismas līdz vēlai naktij. Kas par to, ka dažs pakrīt, sviedriem apklāts un nomocīts, — ritu viņš piecelsies divreiz stiprāks, nekā šodien bij… Vai tagad saprotat? Eimakol?

E i m a k o 1 s. Es — sāku saprast .. .

Spartaks. Un tu, Kriks?

Krikss. Es par tavu gudrību, Spartak, nekad neesmu šaubījies.

Bartor.ikss. Man tas bij skaidrs no paša sākuma.

Hanniks. Tāpat man, Bartoriks! Ja te ir vēl kāds, kas šaubās par Spartaku, lai nāk priekšā, tam būs ar mani darīšana!

Balsis. Nav! Nav neviena!

S p a r t a k s. Iekaliet to savās galvas un sirdīs — pat savas dūrēs un kāju locītavās to iekaliet: ko es esmu darījis, daru un turpmāk darīšu, viss tas notiks jūsu pašu labā. (Pašam savas dzīves man vairs nav, es esmu to nometis ITHz ar savām gladiatora un verga skrandām. Es dzīvoju jums un tiem tūkstošiem, kas nāk no Kampānijas un Lūkānijas un nāks vēl no visām Itālijas malām. Es varu krist šodien vai rītu — tam nav nozīmes — ja tikai dzīvo vergu un visu Romas kalpināto un apspiesto brīvība!

Dziļš klusums; tālu no lejas atkal dzirdamas gaviles romiešu

nometnē.

(Zobus griezdams.) Līksmojiet, nelgas! Līdz vakaram es jums vel dodu laiku, tad jus kauksiet citādi!

Gladiatori izbrinā saskatās.

(Nevaldāmi nikns.) Pat par nopietniem pretiniekiem viņi mūs netur, mēs viņu acīs neesam cilvēki,

bet kaut kādi atkritumi — salašņas — smirdoši vergi — kalnos sabēdzis lopu bars, ko viņi atnākuši aizdzīt atpakaļ mājās … šis vīrs mums ir atnesis noteiktas ziņas. Glīv!

Glīvs. Tribūns Klods Glabrs ar sešām kohor- tām. Pats ar trijām še takas galā apcietinātā nometnē. Centurions Valerijs Mesala ar otrām trim aizsūtīts Vezuva otrā pusē uz Nolas ceļa

Kr i k s s. Ja mēs par kādu brīnumu mēģinātu norāpties tajā pusē lejā.

Spartaks. Jā, kā gliemeži, kam acu nav, kas lien tikai taustīdamies.

Glīvs. Tas tikai tā, drošības labad, katram gadījumam. Patiesībā Klods Glabrs nemaz netaisās uzbrukt. Ieslēdzis jūs šeit un gaida, kad bads piespiedīs padoties. Līdzi viņiem vezumi ar roku un kāju ķēdēm. Piedzērušies zaldāti taisa koka krustus.

S p a r t a k s. Dzirdiet, ko viņi jums gatavo!

Pirmais centurions. Nolādēti! Es saku, bez kavēšanās gāzīsimies lejā un virsū viņiem! Es labāk trīs reizes krītu kaujā, nekā ļaujos sevi par apsmieklu piesist krustā!

Spartaks. Pagaid, tu vēja grābsli! Mēs negāzī- sirnies, bet nokāpsim lejā. — Tu saki, ka no plaisas ir izeja?

Glīvs. Simt soļus gara, līka ala, kādreiz tur droši vien kalnu strauts iztecējis. Izlien tādā biezoknī, ka tikai šejienes gani to zina. Tūkstoš soļu no Kloda nometnes vaļņa.

Otrais centurions. Tā ir priekš tiem, kas tur lejā. Mēs nevaram norāpties kā ķirzatas, ne nolaisties kā putni.

Spartaks. Dienu un nakti es stāvēju tur, bezdibeņa malā, un skatījos. Jā — es redzēju putnu nolidojam lejā un nodomāju tāpat kā tu: mums nav spārnu… Norāpās ķirzata, un es teicu: mums nav četru pielipīgu plezniņu kā tev… Un vēl vienu nakti — un tad man tas bij rokā. Nometu akmeni un klausījos, cik ilgs laiks paiet, kamēr viņš atsitas dibenā. Liku novīt virvi un izmērīju tūkstoš astoņi simti sprīžu, tas ir taisni deviņi simti pēdu. Un tad es liku sagriezt meža vīnstīgas un sasiet kāpnes. Tās ir gatavas un nolaistas. (Sējējiem.) Vai viņas stāv stipri?

Grieķis. Nepalokās — kā stīga!

Bartorikss (iesit sev pa pieri). Kāpostgalvas mums ir pret tavējo!

Kāsts. Bet mūsu te ir tūkstoš divi simti vīru.

S p a r t a k s. Ja tu vari viņus reizē dabūt lejā, tad dari, mana gudrība tik tālu nesniedzas. Es zinu tikai to: papriekš viens, no smagākajiem, un, kad tas ir lejā un dod ziņu, tad citi pa vienam — līdz pēdējam vīram, un ieročus ar virvi lejā.

Hanniks (sajūsmā). Ja tas tev izdodas, Spartak, tad Wi neesi gladiators un cilvēks, bet viens no dipviem.

Spartaks. Mums jāizdodas, jo mēs to gribam, un cita ceļa mums nav. Ātri tas neies un viegli arī ne, bet nākamo nakti līdz pusnaktij mēs varam būt lejā. Var gadīties, ka kādam noreibst galva vai apgurst rokas — var būt, ka es pats tas esmu.

Balsis. Nē, Spartak, tu tas nebūsi! Tu tas nedrīksti būt! …

Spartaks (pasmaidīdams). Labi, labi, mani draugi! Mana galva ncnoreibs, un manas rokas nenogurs. Gribu cerēt, ka ari jums nevienam nenoliks nekāda nelaime. Un kad būsim tur lejā … Visu

dienu romieši dzīro un bļaustās- un krustus taisa

mums. Ap pusnakti viņi gulēs. Krikss ar vienu ko- hortu uzbruks Klodam Glabram, es ar otro Valerijam Mesalam uz Nolas ceļa. Kā sausas niedres mēs viņus sabradāsim! Un tad mums būs ieroči tiem, kas droši vien jau tagad pa visiem ceļiem plūst šurp.

Un tad… Mums te apkārt lejā ir Pompcja, Neapole, Baija, Mizena, Kūma un Nola. Pompeju neaiztiksim, tai nav mūru apkārt — sakostiem zobiem, bet viņi mums neturējās preti. Pompejieši neliedza mums maizi, viņu kalēji taisīja mums ieročus un nozīmes šķēpu galos. Pārējās pilsētas ir stipri nocietinātas un naidīgas mums līdz pēdējam puikam un vecenei. Romieši neļaus laiku apsēst un ieņemt tās. Bet Nola ir tā nolādami ļaunākā starp tām, to mēs neatstāsim. Es jums apsolu: pēc divām nedēļām mēs tukšosim vīna kausu Nolas tirgus laukumā!

Balsis (sajūsmā). Nolas tirgus laukumā!… Kausu vīna! … Es viens pats gribu veselu mucu! …

Spartaks. Papriekš Klods Glabrs un Valerijs Mesala!… Stājieties pie kāpnēm, līdz pusnaktij mums jābūt lejā. Pirmais tas, kas tas smagākais un kam vairāk drosmes. Es norīkošu sargus, lai sakur prāvu uguni takas vidū. Romieši domās, ka mēs te gaidām uzbrukumu.

Pārkāpj valni; redzams, ka šķēpi pašķiras, izveidodami eju.

Gladiatori sagrūst pie kāpnēm.

Pirmais centurions. Uz Nolu! Tie nelieši mums verdošu ūdeni 110 mūriem lēja virsū!

Otrais centurions. Uz Romu! Es gribu, lai Lukulla vergi ari man reiz pusdienas pagatavo!

Trešais centurions. Nelga! Papriekš tev jātiek gala ar Klodu Glabru un Valeriju Mesaiul

H a n n i k s. Visu papriekš tev jātiek lejā, tu balamute!

Balss. Kas kāps pirmais?

Gladiatori sāk kāpties atpakaļ.

Otrā balss. Spartaks teica: tas smagākais un drosmīgākais.

Trešā balss. Abas tās īpašības nekad nav kopā.

Bridi visi lūkojas meklēdamies.

Kāsts Ciznāk priekšā). Es kāpšu.

Krikss. Smaguma tev ļoti daudz, drosmes drusku. Es kāpšu.

Lejā uzliesmo ugunssārts. Romiešu nometnē gaviles.

Spartaks nāk atpakaļ.

Spartaks. Tik labi, ka labāk nevar vēlēties! Tās ir zosis, ne romiešu zaldāti: ar reizi noticēja, ka mēs taisāmies kauties. — Nu, vai ir atradies, kas kāps pirmais?

Kāsts ar Krikšu aplūko viens otru.

Nu labi — tad es pats iešu pirmais.

Krikss. Nē, šoreiz es gribu pirmais. Galva man nekad nav reibuši.

Spartaks. Tu? Es gan gribētu, lai tas ir kāds cits: tu man esi par daudz vajadzīgs. (Bridi domāj Labi. Man nav tiesības grozīt, ko jūs paši izvēlaties.

Tad iesāc, Kriks, bet turies droši — no tevis tagad atkarājas mūsu liktenis.

Krikss (nomet ieročus un nokāpj pār malu). Esi mierīgs, mani vēl neviens nav nobiedējis.

Sasprindzināts klusums, gladiatori nolūkojas Kriksam pakal. Lejā auro romieši.

Kāsts. Vai tu esi lejā?

Neatbild.

Balss (čukstus). Viņš neatbild . . . E n o m a j s. Vai tu esi lejā? Krikss (kā dziļi pazemē). Es esmu! Nolaidiet manus ieročus!

E n o m a j s. Var kāpt? Krikss. Droši! Pa vienam vīram! Spartaks (dziļi atvelk elpu.) Ā! . . . Romiešu dievi ir aizgulējušies un atmodīsies par vēlu! Kāpiet! Pa vienam! Kas lejā, tūliņ stājas alas galā apsargāt ieeju! Ko atradīs ar zobena dūrienu mugurā, tas būs vienīgais, kas karāsies romiešu taisītā krustā! . . . Nolaist ieročus!

Gladiatori spiežas ap nokāpni, citi sien ieročus virvē un laiž lejā. Spartaks nāk atpakaļ.

Vienam jāpaliek pēdējam. Tas būšu es. Hanniks (viņam blakus). Es nevaru atstāt tevi vienu, tu stiprais! Es palieku pie tevis! Bartorikss. Un es, tu drosmīgais! Hanniks. Tu esi mūsu galva! B a r t o r i k s s. Un mūsu sirds! Spartaks (noskatās abos, pasmaida, pasniedz katram savu roku). Labi — tad palieciet, mani uzticamie! Mēs paliekam visi trīs!

Piektais skats

Foruma laukums Nolā.

Foruma celtnes pēc Romas parauga, tikai mazāka apmēra un vienkāršākas.

Pāri namiem nomalē ceļas ugunsgrēka dūmi un liesmas. Gladiatoru un pilsoņu trokšņaina drūzma. Da|a kareivju piedzērušies, citi tikai iereibušics. Labajā pusē uz kāpnēm un dziļāk portālā nometušies dzīrotāji, citi patlaban pieveļ jaunu vīna muciņu. Kreisajā pusē, tāpat uz pakāpēm un aiz kolonām, tirgoņi pārdod un pērk. Gladiatori spraucas ar nopirktām un pārdo- dodarnā saiņiem. Pilsoņi, sievas un bērni pūlīšos un pa vienam - salauzti, nobēdājušies, noraudājušies. Pa starpām ložņā skrandaini, puskaili, izbadojušies vergi uri izbēguši gani. uzglūnēdami, ko noraut. Daži kāri rij ko nozagtu, citi raustās ap maizes gabalu, citi kārslas ap dzīrotajiem, cerēdami kādu lāsi.

Pāris lēkā, jokus rādīdami un diedelēdami. Piedzērušu spēlmaņu orķestris ar ģitārām un flautām.

Dzērāji (dungo dziesmu).

Reiz bija runcis sardzē likts, lai viņš to peli ostu

Smiekli.

Pirmais dzērājs (atgrūž blandoni). Ko tu te kārsties kā kaza ap maizes garozu! Taisies, kā pazudi!

Blandonis. Lūdzu, kungs… Tikai vienu lāsīti! … Visu mūžu cauri, katru nakti es sapņoju, ka viens bagāts kungs man ielej lāsīti Ķipras vīna.

Pirmais dzērājs (laimīgs un lepns). Dzirdējāt! Tā viņš mani sauc! (Ar pirkstu sev krūtīs.) Tas kungs esmu es!

Otrais dzērājs (blandonim). Tu, draugs, aizej pie pilsētas gravja, pastrebies. Tur mēs atlejam, kas pašiem par daudz.

Smieklu rēkoņa.

Blandonis. Par lūgšanu, kungs! Tikai vienu lāsīti.

Uzradies Melrobijs; staigā apkārt, paslepšus vērodams un klausīdamies.

Pirmais dzērājs. Tu sāc man iepatikt, skrandaini. Ar savu nekaunību tu vēl vari tikt par zemturi Kampānijā vai par vīna dārznieku Kalab- rijā. — Nu tad še, ievelc ar vienu malku. (Atgrūž.) Ko? No mana kausa! Tad viņš man līdz vakaram smirdēs pēc ķiplokiem! (Norauj kājai romiešu kurpi, ielej lajā.) Na — streb no tās!

Smieklu rēkoņa.

Sieva (pakaļtverdamās gladiatoram, kas ar drēbju klēpi spraucas pie tirgotājiem, kur naudas žvadzoņa). Atdod nu, cienījamais pilsoni. Tev taču nevajag. Tev pašam naudas vairāk, kā vajadzīgs.

Gladiators (atgrūž). Liecies mierā, kad tev saka! Piekodusies kā dadzis sunim astē.

Sieva. Bet es zinu, ka tev nevajag. Tu pēc tāda neizskaties.

Gladiators. Protams, ka nevajag, — man jau tā pilnas kabatas. Bet jums par pamācību. Ko domājies: viņi aizslēgs vārtus un nelaidīs mūs iekšā! Karstu ūdeni no mūriem gāzīs mums uz galvas! Nolas pilsoņi prātam! Mēsli jūs esat! Spartaks pavēlēs, un mēs jūs visus sakapāsim gabalos tāpat kā Kloda Glabra un Valerija Mesalas romiešus! Pagaidiet tikai, lai ierodas Spartaks!

Pilsonis (lien klāt). Kas te notiek? Kas par traci? Ko viņš grib no tevis?

Sieva. Vai tad viņš no manis grib, aklais! Bet viņi pirmiņ pie pilsētas vārtiem nosita manu vīru, un tagad viņš nes pārdot viņa drēbes!

Gladiators (sāk ielūkoties viņā). Tev pašai par pamācību, tu zoss!

Sieva. Atdod nu, tu labais, tu stiprais! Tev jau nevajag. Ko tava māte teiktu, ja viņa tevi tā redzētu?

Gladiators. Ak tu odze tāda! Zināms, ka man nevajag! Mani vecāki ir turīgi ļaudis.

Nosviež nesamo.

Sieva. Ko es teicu? Tūliņ redzams, ka tu esi no labāka dzimuma kā tie citi.

Gladiators. Vai tiešām tu to saki?

Sieva. Visi to saka. (Noliecas pacelt drēbes.)

Gladiators (ielūkojas vēl labāk; iekārē). Paļauj, es pats palīdzēšu. (Uzlasa.)

Sieva (sānos iespriestām rokām). Bet pielūko! Tā ka tu man viņas nesaburzi!

Gladiators. Nē, nē! Es viņas nesīšu tik rūpīgi, it kā tavs nelaiķa vīrs — — nē, it kā es pats tur būtu iekšā. Nu, rādi ceļu uz savu būdu!

Sieva. Pielūko, es teicu! — Kur lien! Ceļu dodiet!

Aiziet, lepni izslējtisies; gladiators iztapīgi pakaļ.

Balss. Uzķērās! Kā līdaka makšķerei!

Smiekli. Kņada un troksnis pieaug.

Dzērāji (bļaustīdamies).

Reiz bija runcis sardzē likts, lai viņš to peli ostu

Divi klaidoņi sāk plēsties, pūlis rēkdams un uzmudinādams spiežas apkārt.

Kāsts (ar diviem centurioniem no kreisās puses; steidzīgs, bezgala nikns). Mierā-ā! . ..

Troksnis mazliet aprimst; pūlis pieraujas gar malām.

Vai jūs esat gladiatori vai salašņu banda? Vai jūs atrodaties iekarotā pilsētā vai esat sanākuši uz tirgu Kolā piedzerties, pļēgurot, balagānus skatīties?!

Pirmais dzērājs (žagodamies). T-tas ir īsts Ķipras vīns … Vai negribi pamēģināt, Kast? . .. Mu-ū-ciņā vēl nedaudz turas …

Kāsts. Turi muti, tu pieskābusī vīna muca!

Cenlurioni izvilktiem zobeniem grib mesties gladiatoriem virsū.

Pirmais dzērājs. Draugi! viņš grib mums uzbrukt! Vai mēs nesakāvām Kiodu Glabru un neiekarojām Nolu? Par salašņu bandu viņš mūs lamā!

Gladiatori tver zobenus.

Kāsts (attur savus centurionus). Palieciet mierā! Te jāspriež pašam vadonim. Kur ir Spartaks?

Pirmais dzērājs (lielīgi smejas). Nobijās gan!… Tu prasi, kur ir Spartaks? Pameklē gar pilsētas mūriem. Es esmu pārliecināts, ka viņš vairāk piedzēries kā es un tagad gu|.

Smieklu rēkoņa.

Kāsts (dusmās gandrīz aizrijies un reizē arī notriekts). Tas ir vairāk, nekā mēs spējam atriebt ar saviem zobeniem … Iesim uzmeklēt vadoni.

Ar abiem centurioniem ātri prom.

Pirmais dzērājs (smejas ļodzīdamies). Vai jūs redzējāt, kā es viņus aizdzinu?

Piekrišanas saucieni.

Blandonis (kurpi rokā, streipuļodams). Tu esi no augstākas kārtas, to tūliņ var redzēt.

Pirmais dzērājs. Jā? Vai patiešām var? Jā, mans tēvs bij bagāts vīrs …

Otrais dzērājs (pamirkšķina citiem). Viņam droši vien bij latifundija Kampānijā un pašam sava villa.

Pirmais dzērājs. Nē — bet viņam Sabīnijā piederēja pieci akri zemes, simt vīna stādu viņam bij un seši vergi. Uz Saturnālijām Romā viņi manu māti nesa nestuvēs.

Otrais dzērājs. Un tu gribētu, lai tavu sievu arī nes?

Pirmais dzērājs. Pie Saturna! to es gribētu gan! Dodu savu gladiatora vārdu — viņu nesīs! Sešdesmit vergu man pašam būs!

Blandonis. Būs! Pie Jūpitera es varu apzvērēt, ka viņam būs! (Ar kurpi taisās pie muciņas.)

Pirmais dzērājs. Kur tu lien. Tā man pašam nepietiks līdz vakaram. Vāķics, tu nolādētais skrandu maiss, vai es tev — (izrauj apavu) — ar šo pašu sašķaidīšu tavu tukšo galvas kausu!

Meimurodams apsēstas uz kāpnēm un mēģina uzvilkt apavu.

Žūpošana turpinās straujā tempā. Gladiators no dibena uzrauj aiz rokas zēnu, māte aiz otras mēģina atturēt.

M ā t e. Laid vaļā, nolādētais! Es tev viņu neatdošu!

Gladiators. Laid vaļā, sasodītā! Nolā tagad viss pieder mums!

Balss. Plēsiet viņu pušu, tad katram būs sava daļai

Smiekli.

M āte. Nesmejieties, pilsoņi! Tas man ir pēdējais, un to pašu viņš grib atņemt!

Ļaudis ņurdēdami spiežas apkāri.

Gladiators. Pilnīgi dulns sievišķis! Mums bij gluži tāds pats kā šis, bet nomira asinssērgā, un nu sievai nav, kas pagana zosis … Nost, tu trakā! … (Iesper ar kāju un izrauj zēnu.)

Māte raudādama sabrūk zemē. Dzērāji auro.

Dzērāji (dzied, kausiem vēcinādami). Reiz bija runcis sardzē likts, lai viņš to peli ostu, pārliekam tauks, pārliekam pikts, lai galvu viņai kostu. Bet uznāk kaķim snaudiens slikts — te pele klāt par postu, tai zobs ir ass un kodiens dikts — un incim aste nostu!

Smiekli.

Tai zobs ir ass un kodiens dikts, un incim aste nostu!

Smieklu rēkoņa visapkārt. Spartaks pa vidu, nikns, ātri. Ar viņu Kāsts ar abiem centurio- niem, Brezovirs, Torkvāts, Hanniks, Bartorikss, Krikss ar saviem pulkiem — ari Mirca, skaisti ģērbusies. Pakal Notas bagātie pilsoņi vienā un amatnieki otrā grupā — notriekti, pazemīgi.

Pūlis ar reizi apraujas, sēdētāji kājās, atskaitot dzērāju, kas līgojas tāpat sēdus. Nāves klusums.

Spartaks (panāk vielu, aplaiž apkārt zibsnošu skatienu; atgriežas pret pilsoņiem). Ko jūs valkājaties man pakaļ kā mēnessērdzīgi! Simt talantu, es teicu — līdz saules rietam! Pateiciet saviem dieviem, ka es jūs vērtēju tik zemu! Prom un vāciet naudu kopā! r> .,

1 Pilsoņi prom.

Un nu jūs — kalēji, misiņa lējēji, virpotāji! Ausis jums arī pirmiņ bij pie jūsu tukšajiem pauriem! Tātad divi simti zobenu līdz saules lēktam, tikpat daudz vairogu un pieci simti šķēpu! Pompejas amatnieki nopelnīja labi, mums ir nauda, kas ar mums pa draugam, tiem mēs maksājam. Jūs, nelieši, piesargie- ties— ja tikai desmit, ja kaut viens iztrūks no noteiktā skaita! Ejiet! Pie darba!

Amatnieki prom. Atgriežas, atkal pārskata pūli, no sākuma vēl valda dusmas.

Ko es dzirdu! tirgū jūs esat sabraukuši! Uz dzīrēm saskrējuši! Nelieši!

Kāsts (pačukst). Enomajs-

Spartaks. Jā — viņš!… Vai jūs arī zināt, kas noticies, kamēr jūs te plītējat, jūs žūpas! Izbēgušie Glabra un Mesalas zaldāti bija salasījuši apkārtnes bagātniekus un kopā ar Nolas resnajiem pilsoņiem gribēja mums še pilsētā uzbrukt no mugurpuses un apkaut līdz pēdējam vīram. Par laimi Kāsts un Enomajs ar diviem tūkstošiem vīru bij aiz paugura pretim Nolas vārtiem. Pateicieties viņiem, jūs piedzērušies cūkas, ka jūsu galvas vēl uz pleciem! Bet kur ir Enomajs —mans Enomajs, kas viens bij vairāk vērts nekā četri tūkstoši tādu kā jūs! (Pieķer roku pierei.) Ak! labāk man vajadzēja aiziet garām šai nolādētai Nolai nekā viņu zaudēt!

Lieliem soliem steidzas uz pakāpēm labajā pusē; gladiatori un klaidoņi kā noslaucīti nost, tikai piedzērušais paliek sēžam. Mirca noliekusies pie sabrukušās mātes.

Ko es redzu! No visas Samnītijas un Lūkānijas te jau paguvuši saskriet vazaņķi un tirgoņi ar savām paunām un naudas maisiem! Iztīrīt visus tos saiņus! Līdz pēdējai sēstercijai atņemt! Par naudu nav brīv pirkt un pārdot! Dzelzi nesiet un bronzu, par to jums samaksās no karaspēka kases! Kas pārkāpj pavēli — pērt, līdz āda atlec no kauliem, un padzīt! Laukā no pilsētas! Aiz vārtiem jūsu vieta! Prom! … Kast, tu pārmeklē viņus!

Kāsts ar saviem centurioniem pakal blandoņiem un tirgoņiem, kas steidzīgi aizmūk pa kreisi. Pilsoņi prom pa vidu. Trīs romiešu zaldāti.

Pirmais zaldāts. Es esmu no Valerija Me- salas …

Otrais zaldāts. Mēs abi no Kloda Glabra. Mēs pārbēgām tavā pusē.

Spartaks. Romiešu līķu un romiešu gļēvuļu man nevajag! Prom! Aizdzit!

Centurions ar diviem zaldātiem aizdzen tos. Acumirkli noliektu galvu, tad saslienas. Šķietami rāmi.

Kur ir tas puišelis, kas mani redzējis piedzērušu pie pilsētas mūra?

Sēdētājam piebiksta. Dzērājs (pieceļas ļodzīdamies). Tu mani sauc … Spartak?

Spartaks. Jā, taisni es — tavas mātes vietā, kas tevi vairs nejaudā nopērt, kā pienākas. Tad pasaki man, mīļais, kad un kur tu esi redzējis mani dzeram kaut ko citu kā tikai ūdeni?

Dzērājs (rīstīdamies). Nekad … neesmu redzējis…

Spartaks. Pareizi, to tu neesi. (Paceltu balsi.) Pasaki, ko pelna kareivis, kas nozaimo savu vadoni un tad rādās viņam acīs tādā stāvoklī, kādā tu patlaban atrodies?

Gladiatori draudoši sakustas.

Dzērājs (grīļodamies, elsodams). Lai.. . lai viņam … nocērt galvu …

Spartaks. Atkal pareizi! Tikai to viņš pelna! (Pamāj.)

Centurions un divi gladiatori ieslēdz notiesāto un paved kreisajā pusē.

Māte (ko Mirca skubinājusi, pieskrien, nometas cejos.) Zēlo mani, Spartak! .. . Viņš grib man atņemt manu bērnu!

Spartaks. Ko? Tavu bērnu? Kur viņš ir? (Meklē acīm, līdz atrod.) Ā! tu tas esi? Ko tu gribi darit ar to zēnu?

Gladiators (palaiž gūstekni). Neko… Es tikai gribēju viņu aizsūtīt savai sievai… Viņai nav, kas zosis pagana …

Spartaks. Tā! jaukas lietas es te dzirdu! Vai mēs esam sacēlušies vecos vergus atsvabināt vai apgādāt sev jaunus?

Balsis. Pie krusta viņu! … Galvu nost! …

Spartaks. Nē — es pārdomāju citādi: tie abi

ir viens otra cienīgi, šis melis te un tas zaglis. Izvediet viņus aiz vārtiem, lai viņi kaujas zobeniem, kamēr abi krīt. Dzirdējāt: abi!… Prom!

Gladiatori aizved tos abus, kas iet sabrukuši, streipuļodami.

(Mātei.) Ņem savu dēlu!

A! ā t e (pieklūp, noskūpsta viņam roku; raudādama un smiedamās). Lielais Spartak!… Tu neesi cilvēks, tu esi dievs! …

Atpakaļ pie sava zēna, aptver, ved prom; Mirca aiziet lidzi.

Spartaks (bridi stāv smagās domās, tad spēcīgi nopurina galvu, saslienas). Ko jūs stāvat kā izdzenāts aitu bars? Rindās!

Zaldāti acumirkli sakārtojas; centurioni stājas savās vietās.

Un tagad uzklausieties, ko es jums teikšu! Iespiediet to tik dziļi savās smadzenēs, ka pat miegā neaizmirstas!

Pa ceļam, šurp nākdams, es redzēju vecu sievu, ielas vidu pakritušu, — jus to bijāt aplaupījuši un sadauzījuši. Un tālāk bij nokauts sirmgalvis, viņš gulbja ar dūre savilktu, pret debesīm paslietu roku . . . Vai tāpēc mēs esam pacēluši savu cīņas un brīvības karogu, lai tiktu par laupītājiem, slepkavām un dedzinātājiem? Visi vergi, visas romiešu apspiestās tautas skatās uz mums, gaida mūs. Jūs, tādi, būsiet tie atsvabinātājil Kaunsl

Kāpēc romieši ir uzvarējuši pasauli? Kāpēc viņi to varēja? Vai viņi ir stiprāki un veiklāki kā tra- ķieši, gallieši un ģermāņi? Nē, bet tāpēc, ka katrs vīrs tur zina, ka vadoņa pavēle un aizliegums viņam ir likums! Es jums esmu iemācījis romiešu kara mākslu — ar to es satriecu Titu Servilianu, ar to es sakāvu Klodu Glabru un Valeriju Mesalu. Tagad no Romas nāk pretors Publijs Varīnijs ar sešpadsmit kohortām — vai jūs gribat, lai es no viņa bēgu tāpat, kā Mesala bēg no manis? Vai jūs gribat, lai Romas aristokrātu dēliņi jūsu kaulus izkaisa pa Apija ceļa malām un senatoru vasarnīcu laukiem?

Balsis. Nē, nē, Spartak! . . .

Spartaks. Tā — jūs negribat, bet tomēr darat visu, lai tas tā būtu! Bet tas nenoliks, kamēr es esmu jūsu vadonis! Ne jūsu, bet to dēļ, kas vēl smok gladiatoru cietumos un vergu ķēdēs. Uz mani viņi likuši savas cerības, un es viņus nepiekrāpšu.

Romiešu kara mākslu es jums esmu iemācījis, es jūs pieradināšu arī romiešu tikumos un disciplīnā. Ar dzelzs rīkstēm, ja vajadzēs, ar visu to varu, ko jūs paši esat nodevuši manās rokās.

Neviens neko nedarīs uz savu roku un savu galvu! Bagātnieku villas un manta ir mūsu īpašums, tāpēc ka mēs un mūsu tēvi tās cēluši un sastrādājuši. Nolas un Romas senatoru nami un bagātības pieder mums, veselas vergu paaudzes aizgājušas boja, lai viņi varētu ēst cepešus no lakstīgalu mēlēm un savas matronas pienā peldināt. Bet taisni tāpēc mums nav jādedzina nost, kas pašu rokām celts, ne jāzog, kas mums tā kā lā pieder pēc taisnības. Katram pienākas sava alga, un to viņš dabūs no mūsu kopīgā krājuma un pēc taisnīga sadalījuma. Par to gādās Kāsts, pārējie vadoņi un es pats. Lai sargās ikviens še naudu kabatā žvadzināt vai maisu ar mantām līdzi nēsāt! Atpakaj kalnos es viņu likšu padzīt! Galvu nocirst par katru laupīšanu un patvarību pret zemniekiem un pilsētas amatniekiem! Dzirdējāt, ko es leicu? Vai es pareizi runāju?

Balsis. Jā, jā, Spartak!…

Spartaks. Labi — tad klausieties tālāk. Pre- tors Publijs Varīnijs ir izsūtīts mums pretī un apmeties pie Gaetas. Kvestoru Kneju Fūriju ar dažām ko- hortām viņš aizsūtījis līdz Kaziminai. Viņš domā, ka mēs še Nola gaidīsim, lai mūs ielenc. Muļķa romieša galva! Mēs vairs neesam tūkstoš divi simti un neatrodamies Vezuva kraujā. Ritu ar saules lēktu mēs dosimies uz Kaziminu saņemt kvestora kungu, kā pienākas. Un tad tikpat nelūgti un negaidīti apciemosim Romas pretoru viņa nometnē. Sagādāsim viņam priecīgu pārsteigumu.

Balsis (un smiekli). Pārsteigumu, jā! … Viņš būs ļoti priecīgs!…

Spartaks (paceltu roku). Klusu! Es jūs nevedu pastaigāšanās gājienā! Ka dzelzs un bronzas lavīna mēs viņiem uzgāzīsimies un sašķaidīsim. Bet, lai jūs atkal neizklistu kā izbadojušos suņu bars, kas kaulus meklē pa svešām sētām, — visi aiz vārtiem laukumā! Apmācībā līdz tumsai — līdz kamēr zvaigznes uzlec — līdz vairs nevar redzēt, kur kāju spert. Rindās! Prom! Signālu!

Gladiatori stingrās rindās noiet pa kreisi. Brezovirs un Torkvāts kā komandieri līdzi.

Dārd signāltaures.

Dekāns (ari no kreisās puses). Tur sanākuši vergi un gani no apkārtnes.

spartak s. Daudz?

Dekāns. Tūkstoši četri būs, bet vienmēr jauni vēl plūst klāt.

Spartaks. Tu rēt at sev išl^L kamēr pārbauda un izšķiro! 13 arto rīks!

Barlorikss aiziet lidzi.

Centurions (no kreisās). Artorikss no Raven- nas ar divi tūkstoši gladiatoriem.

Spartaks (līksms). Ā! beidzot tomēr!

Uzsteidzas Artorikss.

Tu, mans draugs! (Steidzas pretī, skūpsta.) Tomēr es tevi sagaidīju! Tomēr izlauzāties?

Artorikss. Ar krūtīm un kailām rokām.

Spartaks. Nu, drusku ieroču mums ir krājumā, ritu dabūsim vēl. Hannik, parūpējies par viņiem, ravennieši mums būs no labākajiem. Es tūliņ bušu klāt.

Hanniks aiziet lidzi.

Spartaks (staigā, rokas berzēdams). Artorikss… ravenieši… Tas ir labi!

Met robi js. Neņem ļaunā, Spartak. Es tevi gan traucēju darba pilnā brīdi.

Spartaks. Tu, Metrobij? Un es biju domājis, ka tu jau sen esi atpakaļceļā uz Romu.

Metrobij s (purina galvu). To es vairs nevarēju. Es negribu, ka Veress liek man papēžus uz oglēm cepināt un beidzot piesist krustā. No Vezuva līdz pat Nolai es tev esmu sekojis — kā ēna — kas es īstenībā arī esmu.

Spartaks (sarauktu pieri skalās viņā ar aizdomām). Es neciešu ēnas. Es gribu, lai vienmēr saule spīd. Un tu vēl gribi apgalvot, ka romieši un Veress tevi nav sūtījuši?

Metrobij s. Tad es tev to tūliņ būtu pasacījis. Es neesmu Silvijs Kordēnijs un negribu gulēt nabagu kapos aiz Lutācijas Vienaces tavernas.

Spartaks. Tad pasaki man īsi, ko īsti tu gribi un kas tevi dzen pie manis?

Dibenā tiek redzama F.itibida, ārkārtīgi grezni ģērbusies, slapsti- damās. Krikss turas viņas tuvumā. Otra puse pamanāma Mirca, kas viņus novēro.

M e t r o b i j s (pēc mazas pārdomas). Kas mani dzen? Es domāju, vispirmā kārtā ziņkāre. I

Spartaks. Ziņkāre? Nelga tu! es te neesmu cirkū!

Metrobijs. Un tomēr! Tikai arēna te drusku plašāka. Un triju samnitiešu vietā tev te ir Klods Glabrs, Publijs Varīnijs un Knejs Fūrijs.

S p a r t a k s. Tu domā, es viņus nesakaušu?

Metrobijs. Tagad, kad redzēju tevi te pie taviem zaldātiem, esmu pārliecināts par to, un mana ziņkāre ir apmierināta. Bet tad nāk vēl kas, kas mani padara par tavu ēnu. Neņem ļaunā, Spartak, ka ar savu pļāpāšanu aizkavēju tevi. Bet es taču ari esmu viens no tiem, kurus atsvabināt tu sacēlies. Tu piederi mums, mums visiem ir tiesības uz kādu daļu, kādu mazu mazu daļiņu no tevis. Un, tā kā es esmu ilgāk bijis verdzībā kā ikviens no tiem un nelaimīgāks par visiem viņiem kopā, tad arī mana daļa lielāka kā citiem.

Spartaks. Nerunā ar mani filozofu valodā, esļ esmu vienkāršs cilvēks"

Metrobijs. Tāpēc arī gudrāks par tiem, kas! gudrību padarījuši par amatu maizes pelnīšanai..

Ko viņi, nolādētie, ir likuši man pārciest — vls- pirrnā kārtā tas blēdis un cūka Veress! Kazu gans es esmu bijis, mūļu dzinējs, ogu minējs viņa vīna spaidā — līdz kamēr viņš, nešķīstais, ieskatījās . .. es toreiz vēl nebiju tik vecs kā tagad … Un tad man bij jādzīvo māja pie viņa, divi vergi man vakara nomazgāja kājas un rītos apģērba un iesmaržoja. Zeltu izšūtās, baltās drebēs, rožu vainagu galvā viņš lika man sēdēt pie sava galda. Kuru katru no viņa sievas verdzenēm es būtu varējis dabūt, ja tikai vēlējies …

Spartaks. Kāpēc man jāzina visas tavas cūcības?

Metrobijs (neklausās). Un tad viņš — kas pats ir stulbāks kā lukša ēzeļa āda — viņš bij dabūjis zināt, ka es kaut ko protu — kā citiem vergiem nebij. Ka es pazīstu Tacita un Plutarha vēsturi, Dēmokrita, Hēraklita, Epikūra un Aristoteļa mācības, ka es varu deklamēt Homēra poēmas un no galvas zinu visas Pindara dzejas… un varbūt ari to, ka es pats reizēm mēģinu sacerēt savas …

Spartaks. Man šķiet, arī es viņas kādreiz būšu dzirdējis. Ar Hesiodu tu gan vēl īsti nevarēsi sacensties.

Metrobijs. Un ko viņš izdomāja, šis saskābušais, resnais gaļas maiss! Arī vistukšākā galva tomēr vēl kaut ko var izdomāt — par sodu un izsmieklu dievi katram nelgām piedomājuši šo locekli. Veresam itin visu padarīja vergi, rokas un kājas viņam bij liekas. Tikai vēl gulēt pašam vajadzēja un ēst pašam, un pašam sāpēja viņa vēders. Un tad viņam uznāca iedoma mielastos plātīties ar zināšanām, kuru viņam nobij. Un tad viņš izdomāja apmainīt savu galvu pret manējo. Kā sunim man bij jāgu| viņam pie kājām un jāsaka priekšā. Un jāsaņem kāju spērieni, tāpēc ka viņa tukšais pauris pat vienu veselu rindu nejaudāja paturēt atmiņā.

Spartaks (smejas). Man bij izdevība noskatīties: lielas ceremonijas viņš ar tevi vis netaisīja.

M e t r o b i j s. Kā sunim … Un tomēr man, gļēvulim, nebij dūšas iespļaut viņam sejā, ne pārgriezt sev rokām dzīslas … Bet tad pacēlies tu — tu, Spartak! un cēli līdzi visus pazemotos un kustoņu kārtā nospiestos …

Spartaks. Tu taču nesāksi apgalvot, ka esi nācis cīnīties līdzi mūsu pulkos?

Metrobijs. Nē, to es nesākšu apgalvot. Kā pusakls nakts taurenis es esmu atlidojis pret uguni. Seši si::;li astoņdesmit gadus zvaigznes ir lēkušas pār Romas valsti, bet tikai tagad viņas sāk spīdēt. Tavi darbi, Spartak, tās aizdedzinājuši.

Spartaks. Tad tu laikam esi nācis viņus aprakstīt

Metrobijs. Tev nevajag nekādu aprakstu, tu pats viņus raksti — ar zobenu uz romiešu mugurām un ar savu kareivju asinīm visu vergu sirdīs . . . Bet es neesmu Ciccrons, ne Kvints īīortenzijs Mesala, dailruna man nav dota, tikai lunkana mēle.

Spartaks. Te tev nenāksies viņu daudz locīt: gladiatori paraduši vairāk tikai ar ieročiem runāt.

A'letrobijs. Tā ir lā visskaidrākā valoda. Tomēr gluži bez ta mana ieroča arī tu neiztiec — es nupat dzirdēju. Tava mēle nav zemē metama, tomēr tavai dūrei līdzi viņa netiek.

Spartaks. Ka? Vai es nerunāju pietiekoši skaidri?

Metrobijs. Skaidrāk nekā skaidri. Un tāpēc pateici arī to. kas tev pašam tik neskaidrs.

Spartaks. Man — neskaidrs? Runā saprotamā''1

Metrobijs (pārdomādams). Kā to lai izdara? Redzi — romiešu taktiku un visu kara mākslu tu viņiem esi iemācījis, ar savu dūri tu to viņiem esi iekalis. Pieņemsim, ka tev izdodas tas, kas vēl nevienam nav izdevies, proti, uzvarēt Romu — —

S p a r t a k s. Tu par to šaubies?

Metrobijs. Tad es teiktu jā — vai atkal es teiktu nē, — šaubas ir puse no viena un puse no otra. Fs nesaku ne tā, ne otrādi — es vienkārši nezinu. Bet tas nav svarīgi, pietiek ar to, ka tu pats nešaubies. Un to tu nedari.

Spartaks. Nē, es nešaubos!

M e t r ob i j s. Tad ir labi, tava dūre allaž ķer īsta vietā. Bet kādēļ tu gribi iznīcināt Romu? Taču tādēļ, lai līdzi iznīcinātu arī verdzību zemes virsū?

Spartaks. Jā — to es gribu!

Metrobijs. Un tu domā, ka verdzība iznīks līdz ar romiešiem?

S p a r t a k s. Tur nav ko domāt, tā tas ir!

Metrobijs. Tā tam vajadzētu but, bet tomēr nav. Tu nupat divus notiesāji uz nāvi — to vienu, kas bij jau paguvis iegūt sev vergu, un to otro, kas lielījās, ka viņa tēvam bijuši vergi un ka nu arī viņam pašam tādi būs. Un tad es dzirdēju, ka tu viņus lamāji un aizdzini mācībās, un tad es sapratu, cik liela neskaidrība tev vēl pašam.

Spartaks. Man viss ir skaidrs! Ko tu jauc,

nolādētais!

Metrobij s. No romiešiem tu viņus vari atsva1 binat, bet no viņu pašu verdzības ne. Jo vislielākais vergs ir tas. kas pats grib tikt par vergu kungu, l'n tadi viņi ir, tie, ko tu sacel kājās un atsvabini, Tik dziļi viņus samaitājusi Romas kultūra! Tādas vermi dvēseles viņa tiem ieaudzējusi!

Spartaks. Maniem gladiatoriem nav vergu dvēseles! Viņi paši tikuši brīvi un grib atbrīvot citus.

Metrobijs. Gladiatori — — bet tie citi? Tie četri tūkstoši zemnieku un ganu no apkārtnes. Tie nabagi no pilsētas, kas reiz paši bijuši zemes īpašnieki. Un tie desmiti tūkstoši, kas vēl nāks.

Spartaks. Tu gribi teikt, ka man nav viens karaspēks, bet divi? Un, ja ari tā būtu, — es viņus sakausēšu vienā, kā misiņš un varš sakūst bronzā. Vai tu domā, ka es to neizdarīšu?

Met lobijs. Varbūt.

Spartaks. Varbūt — tā nav atbilde!

E i t i b i d a (nevar ilgāk noturēties, steidzas klāt; Krikss paslien rokas. Metrobijs atvirzās vairāk sāņus.) Spartak!

Spartaks (manāmi apmulsis, vairas taisni skatīties viņā). Tu, Eitibida … Tu tomēr neesi aizgājusi prom . . .

Eitibida. Vai tad es to varu! Vai mēness var tikt prom no zemes? (Uz Metrobiju zīmēdama.) Tas lai iet prom!

Spartaks. Nē, lai viņš paliek, Tas ir tikai vecs, nekaitīgs pļāpa.

Eitibida. Es viņu pazīstu: tas ir Vcresa vergs Metrobijs.

Metrobijs. Es tevi ari pazīstu: tu esi Marka Krasa metrese Eitibida. Es tevi bieži esmu redzējis cirkū.

Eitibida (sajūsmā). Jā — tur es tevi pirmo reizi ieraudzīju, Spartak! Es gāju vienmēr, kad tu cīnījies.

Spartaks (it kā dusmās — vairāk pret sevi pašu kā pret viņu). Ko tu nāc? Ko tu gribi?

Eitibida. Neko vairāk, tikai lai tu paskaties manī. Savu zaldāta tērpu es novilku. Vai es neesmu skaista? Kāpēc tu nemaz neskaties mani? Paskaties, Spartak! (Tver viņu aiz rokas.)

Spartaks (atraujas). Es nevaru… man bail no tevis …

Eitibida (smejas). Viņam bail! Lielajam Spartakam bail no tāda nieka ka es!… (Nopietna.) Spartak — es esmu tāds nieciņš, tomēr man ir liels lugums tev — milzīgi liels lūgums. Iecel mani par vienu no saviem ordināriem. Desmit tev ir, bet liec vienu no viņiem nokaut, tad es varēšu būt viņa vietā. Tad tu varēsi man pavēlēt, un es darīšu visu, visu, ko tu vēlies. Savu kareivja tērpu es atkal uzvilkšu — tad tev vairs nebūs jābaidās un tu varēsi kādreiz ari paskatīties manī.

Krikss grib steigties klat, bet atraujas.

Mirca (pieskrien). Neņem viņu, Spartak! Liec viņai iet projām!

Eitibida. Saki, lai viņa klusē! Runā pats!

Mirca. Nelaimē viņa tevi iegrūdis, Spartak! Piemini manus vārdus!

Spartaks (Eitibidai). Desmit ordināri man ir, vairāk man nevajag. Tu labāk darījusi, ja ietu. Bar- torikss izmeklēs tev to straujāko zirgu.

Krikss atkal grib steigties un atkal atraujas.

Eitibida. Nē — nekur es neiešu! Krikss mani vienkārši nelaidis. Viņš licis man uzcelt brīnišķu telti blakus savējai.

Spartaks (kā iedzelts). Ko? Krikss? (Ierauga to.) Kā. viņš to uzdrošinās?

Eitibida (ļauni pasmejas). Ak tas tev tomēr iedzeļ gan!

Spartaks (dusmās). Ej! Un nerādies man vairāk!,

Eitibida. Tikai, kad tu pats to vēlēsies. (Aizsteidzas vidū pa kreisi, Krikss Ildzi.)

Mirca, nikni pakaļ noskatīdamās, aiziet priekšā pa kreisi.

Spartaks (pa pusei ar sarkasmu, pa pusei īgni). Dīvains pāris, vai ne? Viņš ar savām briesmīgajām pinkām un viņa — — (Parausta plecus.)

Metrobijs. Fauns un nimfa. Ļauj viņiem, Spartak. Un klausi draudzīgu padomu: nedomā par sievietēm.

Spartaks. Man nav laika domāt par viņām. Es domāju tikai par to, kā labāk sakaut Varīniju un Fūriju. Dodu savu goda vārdu: pēc sešām dienām no viņu kohortām tikai atmiņa būs palikusi pari … Bet skaista viņa ir vai ne?

Metrobijs, Un tomēr tev ir laiks domāt par viņu.

S p a r t a k s. Vai viņa tiešām var palikt man bīstama? Es viņu aizdzīšu prom.

Metrobijs. Tas būtu pierādījums, ka tu patiešām bīsties viņas. Bet to jau tu nedarīsi. Sī sieviete būs tavs trešais karaspēks. Un viņa neiekusīs tavā bronzā — viņa ne!

Spartaks (pārskaities). Nolādētais! Ko tu mīklās vien runa! Man nelabi paliek, kad tevī paskatos vien — tu — jā — kā tu pats teici: tu melna ēna!

Metrobijs. Kas tev liek? Neskaties manī!

S p a r t a k s. Kur tad es lai skatos?

M e t r o b i j s. Skaties saulē!

S p arta k s. Saulē?

M e t r o b i j s. Jā — skaties saulē! Spartaks acīm meklē sauli; Metrobijs aizļļrabts nolūkojas viņa.

Sestais skats

Spartaka karaspēka nometne.

Klinšains uzkalns ar nogāzi dibenā. Labajā pusē. starp pi- nijani zaldātu teltis; tās nosliecas ari pa nogāzi lejā, kas neredzama. Perspektīva lauki, aiz tiem mežaina kalnu piekāje, pār kuru slejas sniegu klātas virsotnes.

No telts uz teltī izstieptas puķu vītnes.

Kreisajā pusē cipreses un lauru krūmi. Estrāde a-r trim pa- kāpnēm, uz tās tronim līdzīgs krēsls, grezni apklāts, puķēm apvīts. No uzejas dibenā garām paklājs, tāpat pār kāpnēm līdz krēslam un zem tā. Abas pusēs krēslam zelta upurtrauks trim kājām, milzīga bronzas vāze, sudraba galds ar purpura mantiju zelta apmargām, sudraba bruņucepuri, imperatora scepteri un dažām dārgakmeņu rotātam zelta statuetēm, zelta traukiem un citām dārgām trofeju mantām.

Spilgti saulaina diena; pie debesim balli mākoņi dzirkstošām apmalām.

Lejā lāgu lāgiem tālāk un tad arvien tuvāk dzirdama Spartaka uzruna, pēc tarn trompeti! pūtieni un zaldātu gaviles.

Gladiatori, vergi un kareivji veic sakravāšanas un izgreznojumu darbus. Telšu pusē Eitibida ar diviem jauniem sargiem un divām efiopiešu verdzenēm — viena tur viņai saulessargu virs galvas, otra šad tad uzvedina vēsāku gaisu.

Kāsts stāv uzejas galā, kreisajā pusē, vēro, kas notiek lejā. Viņam tuvumā Mirca, līdz asarām aizgrābta. Metrobijs dibenā, labajā stūrī.

Mirca (pieskaras Ķastam). Tas ir tik brīnišķīgi, Kast!

Kāsts. Kur Spartaks parādās, visur ir brīnums.

Mirca. Paskaties, paskaties viņa zirgu! Kā iemaukti vizujo!

Kāsts. Tic ir no Publija Varīnija sirmā. Pats pretors dabūja kājām mukt atpaka| uz Romu.

P i r m a i s kareivis (Eistahijam). Ei, tu vien- aci! Rāpo žiglāk! Parāde drīz beigsies, tu ar to paklāju vēl nebūsi ticis galā.

Eistahijs (četrrāpus — gandrīz garšļaukus izstiepies, abām plaukstam steigā gludina paklāju). Tā nevar — nevar, draugs, tā, kā tu domā. Neviena krunciņa te nedrīkst palikt, ka viņam neaizmetas kāja.

Pirmais kareivis. Gladiators vergam nekad nav bijis nekāds draugs — ieliec to aiz auss! Man šķiet, tev tikai pašam patīk tur plikšināties.

Eistahijs. Tas ir tik mīksts kā zīds. īsts sīriešu rokdarbs. No paša Varinija telts — pretora kājas to ir mīdījušas.

Pirmais kārei v i s. Prc-etors — pē! Es spļauju uz visiem Romas konsuliem — ja, un uz senatoriem arī! Bet tu izskaties tā, it kā visu mūžu rāpus vien līdis.

Otrais kareivis. Nevis līdis, bet lēkšojis. Vai tad tu viņu nepazīsti? Tas taču ir Kūriona vergs Eistahijs. Senatora dēlēns viņu lietojis par jājamo zirgu. Pataustiet — es galvoju, viņam uz ribām vēl tagad tulznas no puikas papēžiem.

Smiekli.

Eistahijs (atslienas ceļos). Ko jūs izsmejat mani!

Trešais kareivis. Ja viņš ir zirgs, tad droši vien ēd auzas. Paberiet viņam auzas!

Smieklu rēkoņa.

Eistahijs (abas dūres gaisā kratīdams). Nesmejieties! Es esmu tāds pats cilvēks! Es jums saku — kad mēs būsim Romu ieņēmuši, es viņu dabūšu rokā! Neizbēgs viņš man, tas kucēns! Abas ausis es viņam nogriezīšu! Trīsreiz dienā es viņu pēršu! Utis viņš man izlasīs no svārkiem!

Pirmais kareivis^uzbrēc). Nelielies! Strādā savu darbu!

Eistahijs pieplok atkal, gludinādams un glāstīdams tuvojas estrādes pakāpnēm.

Trešais kareivis (tiem no vergiem, kas apslauka noliktās mantas). Tīrāk! Pielūkojiet, ka viss spīd un laistās!

Ceturtais kareivis. Tu man neesi nekāds izrīkotājs, ne uzraugs. Te pārzina Kāsts,

Trešais kareivis. Katrs visjaunākais gladiators tevi var rīkot, tu verga dvēsele! Bez uzrauga tu pat savas darīšanas neveiksi, kā pienākas.

Lejā tuvāk Spartaka balss; trompetes, zaldātu gaviles.

Eitibida (ar abām verdzenēm pienākusi vērot darbu. Metrobijs arī pārnāk kreisajā pusē, priekšā.) Uzmanīgi! Tas upurtrauks mums ir no pretora Kaja Anfidija Oresta telts!

Eistahijs izbrīnā skatās vaļēju muti.

Otrais kareivis (piegrūž trešajam). Mums … Tā, it kā ari viņa sakāvusi Orestu …

Eitibida (otram slaucītājam). Neapgāz! Tā ir Valerija Mesalas vāze. (Trešajam.) Venus zelta statuju nevar ņemt plikām rokām, pats Knejs Fūrijs viņu turēja vatē ietītu. Man šķiet, tas ir paša Polik- leta darbs.

Otrais kareivis (čukstus). Tā grieķiete te uzstājas kā pats Kasta vietnieks.

Trešais kareivis. Cst! . . . Vai tad tu nezini, ka pats Spartaks viņu te tur?

Otrais kareivis. Tā? Un es domāju, ka Krikss.

Trešais kareivis. Varbūt abi divi.

Otrais kareivis. Pēc tādas viņa izskatās.

Abi smejas klusu un nekaunīgi.

Kāsts (ar Mircu nāk uz priekšu). Sešdesmit tūkstoši — koliortu pēc kohortas — visiem viņam ir ko teikt. Kā viņš nepiekūst?

Mirca (bezgala laimīga). Spartaks nekad nepiekūst! …

Kāsts (aplūkojas). Tā. Man šķiet, viss būs kārtībā. Pielūkojiet, ka nav kaut kas, kas viņam nepatīk. Viņš tūliņ nāks — vel tikai galliešu jātnieku kohor- tas . . . Kur ir Eimakols? Viņam runa jātur.

E i m a k o 1 s (no lejas, aizelsies, baidās uzmīt paklājam, nāk blakus tam). Vai viss ir gatavs? Viņš tūliņ nāks.

K a s t s. Te viss ir gatavs — ja tikai tu pats esi.

Eimakols (kasa zem auss). Nezin, kas tas ir: citādi man mute nav zemē metama, bet kad runa jātur .. . Metrobij! nāc, pasaki man priekšā, es gribu pamēģināt, kā iet. (Nostājas pretī krēslam.)

Ka st s. Tā taču ne! Uz ceļiem! uz pirmās kāpnes!

Eimakols (nometas uz pakāpnes). Lielo vadoni… (Pagaida, līdz Metrobijs pačukst priekšā.) … pazemoto aizstāvis un apspiesto atsvabinātājs … visa karaspēka un virsnieku vārdā … es tev pateicos par to, ko līdz šim esam sasnieguši … bet vēl vairāk par to, ko sniegsim nākotnē. . . No septiņdesmit astoņiem vīriem .. . mēs esam izauguši par sešdesmit tūkstošiem … No uzvaras uz uzvaru tu mūs esi vadī- .. No Kapuas uz Vezuvu … no Vezuva uz Nolu, uz Fondu, uz Gaetu, uz Akvīniju-

Trompetes tuvu teju pārtrauc. Eimakols kājās.

Spartaks (leja). Drosmīgie galliešu jātnieki! Jūs esat bijuši neatsverams spēks tikpat izlūkojumos kā visās mūsu kaujās. Ka vētra ar nāvējošu krusu un zibeņiem jūs brazāties pāri romiešu leģioniem — jūsu zobeni viņus skaldīja, jūsu zirgu pakavi viņus i šķaidīja, kā tikko iejaukta mīkla tur palika laukā. Kamēr jūs man esat ar savu spārnoto vadoni, bezbailīgo Bartoriksu, mēs viņus dzīsim — mēs viņus trieksim — mēs viņus kliedēsim, kamēr ce|š būs brīvs

Balsis (papriekšu atsevišķas, tad veselā brāzma). Uz Romu! … Uz Romu! .. .

Spartaks (stiprāk). Pāri visai Itālijai! Pāri Podusai, pāri Alpiem — uz Galliju — uz Pontiju —

— uz Maķedoniju — uz Traķiju- uz visām tām zemēm, tio kurienes esam atdzīti romiešu verdzībā un kaunā! Lai dzīvo slavenais Bartorikss un viņa neuzvaramie gallieši!

Balsis (atsevišķas, tad veselā brāzmā). Lai dzīvo Spartaķs! … Lai dzīvo mūsu tribūns Spartaks! . . . Lai dzīvo neuzvaramais Spartaks! . . . Gaviles visā karaspēkā. Trompetes.

Mirca. Ah!… (Elso sajūsmas asarās, atvirzās kreisajā pusē, stūri; Metrobijs viņai līdzās.)

Kareivji tāpat atkāpjas kreisajā pusē, priekšā. No lejas Hannika vailiba šķēpneši pāros, vingri jaunekli vieglos lerpos, gladiatoru simbolu virs bruņuceptirēm kā tērauda līnijā gar labo pusi.

Bartoriksa vadībā galliešu jātnieki, zirgu galvām virs cepu- rem — nostājas dibenā gar nogāzi.

Trompetes.

Goda sardze pie uzejas krēslā. Karodznieki ar diviem gladiatoru karogiem un nozīmēm. Aiz tiem velk pa zemi četrus romiešiem

atņemtus karogus. Seši sagūstīti Publija Varīnija lilctori gariem matiem, liela auguma, paveci, cienījama izskata; virs bruņām melni vilnas mēteļi līdz ceļiem. Ar kreiso roku pietur pleca rikšu kūlīti ar cirvi, labajā simboliska rīkste. Visi satriekti, ka notiesāti, nokārtām galvām.

Izsmiekla sajūsma, ņirdzīgi saucieni.

Balsis. Hč! Romas liktori! . .. Vingrāki Ving- rāk, veči! . . .

Viņi paliek pūlili starp paklāju un šķēpnešiem.

Trompetes. Spējš klusums, tad ovācijas. Spartaks uznāk ātri — vienkāršs, mazliet apjucis un neveikls. Pavadoņos Artorikss, Granniks, Brezovirs, Krikss, kas pa param nostājas abās pusēs krēslam. Kareivji pieblīvē uzeju līdz augšai.

Kāsts (paiet pretī). Surp, lielais vadoni! (Aizvada pa pakāptiem augšā.) Par godu šai uzvaras un slavas dienai — atjauj, lai ietērpjam tevi tavas varas un slavas cienīgi. (Noņem viņam vienkāršo bruņucepuri un uzliek sudraba. Apmet imperatora purpurmēteli.)

Ovācijas.

Spartaks (apjucis). Ko jūs esat izdomājuši? Kādēļ tas bij vajadzīgs?

Eimakols. Sēsties, Spartak, savā goda vieta.

Tas neveikli apsēstas.

(Nometas uz pakāpnēm.) Lielo vadoni, pazemoto aizstāvis un apspiesto atsvabinātājs… visa tava karaspēka vārdā — eh! (Uzlec kājās.) Es neesmu nekāds papagailis! Ļauj man labāk runāt kā vīram un kā es to protu!

Spartaks. Nemaz tev nevajag runāt, mans cīņu draugs un brāli! Es visu tāpat lasu tavā sejā.

Eimakols. To garo runu ne, ko viņi man lika — tu pats labāk zini savus darbus. Bet to, kas man, vienkāršam zaldātam, pašam uz sirds. Par cilvēkiem tu mūs esi pataisījis, par vīriem un zaldātiem. Mēs sitām romiešus, ka vēl neviens viņus nav sitis! Tu

vari būt pārliecināts, to mēs darīsim joprojām. Nolādēts lai tas, ko atradīsim kaujas laukā ar zobena dūrienu mugurā! Kā dzelžos tu mūs savā dūrē esi turējis — rūdījis tu mūs esi; tāpēc mēs izaugām tik stipri! Zeme trīc no lava karaspēka soļiem — pati Roma trīc ar Tarpejas klinti un visu savu Kapilolu! Konsuli slēpjas aiz savu sievu svārkiem, senatori lien zem gultām — —

Smiekli, gaviles.

Balsis. Uz Romu! … ved mūs uz Romu! …

Spartaks sež sarauktu pieri.

Eimakols. Turi joprojām mūs savās tērauda rokās! Vienīgi tava griba lai noteic un vada — bez tevis mēs esam kā bērni — kā aitu bars, ko viens romiešu vilks var izdzenāt!… Dodiet šurp! (Paņem scepteri.) Nem šo par zīmi, ka mūsu dzīvības ir tavās rokās .. . vergu brīvība ir tavās . . . viss! . .. (Pasniedz un atkāpjas sāņus.)

Trompetes. Ovācijas.

Spartaks (neapmierināts, neveikli citā scepteri rokās). Ko es lai iesāku ar viņu? Kāpēc jūs viņu man dodat? . . . Vai es pats jau sāku palikt vārgs, ka man tāds nieks vajadzīgs?

Grib piesliet pie krēsla, scepteris noveļas pa pakāpnēm. F.istaliijs metas pacelt, sapinas paklāja un paklūp. Smiekli.

(Kājās. Drūms un nikns, pastiepj roku.) Mierā! . . . Liec to nost, man viņš nav vajadzīgs! (Tver zobenu.) Tas ir mans vienīgais balsts! (Abām rokām atspiežas uz tā.) Un kam jūs te esat izklājuši šīs lupatas? (Norāda uz paklāju un krēsla apsegu.) Kam sanesuši visus šos niekus? (Norūda uz trofejām.) Tas ir kara laupījums un pieder visam manam karaspēkam. Kasta noliktavās tiem vieta, ne še! Un tad šis purpura tērps! (Nikni atsviež mēteļa stūri.) Par ko jūs gribat iztaisīt mani? Es neesmu romiešu tribūns, ne senators!

Kāsts. Tu esi vēl vairāk: tu esi diktators Sulla, tu esi Marijs — tu esi viņi abi kopā!

Ovācijas.

Balsis. Marijs un Sulla! …

Likiori saslienas.

S e m p 1 i c i j s. Nepulgojiet lielo romiešu vārdus, barbari!

Balsis. Paklausieties tik! … Ko šie veči iedrošinās! …

Krikss. Liec viņiem galvas nocirst, Spartak!

Spartaks. Nepulgojiet manu vārdu kopā ar romiešu varmākām! Kādēļ jūs esat te nostādījuši šos Varīnija liktorus? Kādēļ pazemojat šos cienījamos vecos vīrus? Izvest 110 nometnes un palaist, lai iet pie savējiem!

Krikss. Spartak! tie ir tavi gūstekņi!

Kareivji protestē.

S e m p 1 i c i j s. Mēs neprasām žēlastību no barbara! Lai nocērt mums galvas — kaunu no viņām tu tā kā tā vairs nevari noņemt. Vai labāk liec iedot mums dunci, mēs paši! Barbaru apsmieklā liktiem vairs nav vielas romiešu karapulkā.

Spartaks. Manā nometnē sausa lapa nemētājas pa ceļam — es neļaušu, ka to apgāna romiešu maitas. Izvest aiz vārtiem, palaist klajuma un iedot dunci līdzi — tur lai dara, kas viņiem tik!

Liktorus aizved; nemiers.

Krikss. Ne Marijs, ne Sulla to nebūtu darījuši.

Spartaks (bridi stāv īgni nodurtu galvu). Ko jus pielīdzināt mani nolādētiem romiešiem! Es negribu būt diktators, kas spēlējas ar jūsu galvām kā ar stikla bumbām. Vergs es esmu bijis, tāpat kā jūs, un būšu tikpat brīvs, cik kļūsiet jūs. Lieciet mierā sapuvušo Romu — es jūs nevestu turp arī tad, ja ceļš uz turieni būtu brīvs! Atcerieties Nolu! Par laupītājiem, par zvēriem jus tur palikāt — kas jūs Romā savaldīs un saimēs kopā? Roma būtu jūsu kapsēta — bet es gribu, lai jūs dzīvotu, tāpēc ka es pats gribu dzīvot! … Parādei ir beigas! Ejiet!

Trompetes. Noeja paliek briva, kareivji aiziet, kā nākuši. Spartaks leni nokāpj pa pakāptiem un noskatās pakaļ.

Eitibida (piesteidzas). Spartak!

Spartaks (dusmīgs). Tu, Eitibida! Ko tu gribi?

Eitibida. Tu mani visas šis dienas neesi redzējis.

Spartaks. Nē.

Eitibida. Un nevēlējies?

Spartaks. Nē.

Eitibida. Es zinu: tev nebij laika, tev galva pilna citām domām. Bet šovakar es — aiziešu — tavā teltī.

Spartaks. Es tur nebūšu. Kareivjiem ir svētki, un mani vadoņi rīko mielastu.

Eitibida (nevaldāmā kaislē viņu acīm vai ap- ēzdama). Es gaidīšu, Spartak, kam?r tu nāksi… Līdz pusnaktij- pāri pusnaktij . .. Šonakt es būšu pie tevis!

Spartaks (piesit kāju). Ej projām un nerādies, vai es likšu tevi ar suņiem aizrīdīt no nometnes!

Eitibida. Nekur tu mani neaizrīdīsi — tu varonīgais — tu cēlais — tu skaistais! … Tu Sulla un Marijs!

Spartaks (trakās dusmās tver zobenu, bet apraujas; nevarīgs; gandrīz lūgdamies). Ah! … Ej prom!

Eitibida (pāpratusl, uzvaras līksmē). Es būšu, Spartak!… Es būšu! (Aizsteidzas, verdzeņu pavadīta.)

Mirca (pamazām tuvāk virzīdamās). Ko viņa tev teica? Sargies no viņas Spartak!

Spartaks (asi). Vēl viena! Lieciet mani mierā! Ej mājās, Mirca!

Viņa iet, Artorikss viņu pavada. Aiz tiem Granniks, Bartorikss, Krikss un goda sardze. Paliek tikai Kāsts, Metrobijs un kareivji, kas sāk uzmanīgi novākt trofejas.

S p a r t a k s. Metrobij!

Metrobijs. Pirmā reize, kad tu mani sauc.

Abi paiet tālāk nost.

S p a r t a k s. Viņi grib pataisīt mani par romieti.

Metrobijs. Tāpēc, ka romietis viņiem vajadzīgs.

Spari a k s. Es viņiem esmu vajadzīgs pret visiem romiešiem.

Metrobijs. Tu viņus nesaproti, Spartak, un tā ir tava nelaime. Tu skaties viņos caur sevi pašu un tāpēc neredzi viņus, bet atkal sevi pašu. Tie nav viņi, ko tu redzi.

Spartaks. Man grūti tevi saprast, Metrobij. Runā vienkāršāk un saprotamāk.

Metrobijs. Es nemāku — grāmatas mani padarījušas par muļķi, un tā ir atkal mana nelaime. Tu esi no viņu vidus, tu stāvi viņiem pārāk tuvu, tev nav augsta dzimuma. Viņi apbrīno tevi, viņi ciena, varbūt pat mīl. Bet vergu dvēseles grib kungu, ko bīties.

Spartaks. Vai viņiem vēl ir vergu dvēseles?

Metrobijs. Tādas pašas ka toreiz, kad viņi smaka Kapuas un Ravennas gladiatoru cietumos, kad lasīja kaulus nabagu kapsētā un kad šķindināja ķēdes Romas aristokratu laukos un marmora lauztuvēs. Vergu dvēseles nevar tik viegli nomest, kā nomet vergu skrandas. Tu vari nopērt viņus, vari likt nocirst galvu, bet nevari iespert ar kāju, jo tad tu spertu pats sev. Viņiem vajag pavēlnieku, kurš stāv tik augstu kā dievi, kuram nedrīkst tuvoties, kura priekšā zemoties un kuru pielūgt. Tu tas neesi. Tu domā, šie bērni redz Sullā to pašu, ko tu — asiņu piedzērušos tirānu un izvirtušu varmāku? Nē, šis briesmonis viņiem ir augstāks radījums, kādu viņi gribētu tevi. Tu gluži pareizi teici: viņi grib tevi iztaisīt par kaut ko, vismaz ārēji līdzīgu Sullam.

Spartaks (saslienas). Es negribu būt nekāds Sulla! Es esmu Spartaks! Vai šis vārds neskan lepni diezgan?

M e t r o b i j s. Vēl tikai Maķedonijas Aleksandra un Hanibala vārds la ir skanējis. Gadu simteņos viņš neizdzisīs ļaužu piemiņā.

Spartaks. Es viņus sažņaugšu savā dzelzs dūrē! Es viņiem izdzīšu tas vergu dvēseles!

Metrobijs. Velti, Spartak! Ir lietas, kas pat dieviem palikušas neiespējamas. Redzi to cipresi; vai tu vari viņai pateikt: paliec par plniju — vai otrādi? Tev jāņem viņi, kādi tie nu reiz ir. Neuzdrošinos tev padomus dot tomēr es domāju tā: ja viņiem paliek tavs neredzētais spēks, tava pārcilvēciskā kara māksla un tavs cēlais, vīrišķīgais krietnums . .. Un ja viņi vēl dabū tev līdzās romiešu augstmanību, bijāto un apskausto lepnumu, žilbinošo, apreibinošo greznumu -

S p a r t a k s. Tā tu domā? . . . Bet tas man bij iespējams jau pašā sākumā: Katilīna man piesolīja savu palīdzību un savienību. Tu pats biji tur, tu dzirdēji.

Metrobijs. Tu darīji labi, viņu noraidīdams Katilīna kāro tikai naudu, varu un godu, parādi viņu spiež un skaudība dzen. Katilīna ir intrigants un blēdis. Bet Romā ir vēl arī vīri ar veciem romiešu tikumiem, labi, ja tu būtu ar tiem, pirms senāts viņus izsūtījis pret tevi.

Spartaks (smagās domās), kukulis … Poin- pejs … Marks Krass . .. Un cita ceļa uz uzvaru nav?

Metrobijs. Pār romiešiem — varbūt, bet pār tava paša karavīriem — tas ir tas grūtākais.

Spartaks. Es saku to nomanīt. Jo vairāk es gūstu uzvaru pār romiešiem, jo grūtāk viņus saturēt kopā. Tu esi gudrs, Metrobij, es sākšu vairāk klausīt tevi. Šovakar mani virsnieki visi būs kopā — es gribu viņus izpētīt līdz sirds dibenam. Viņi jau gaida mani mielasta telti. Pavadi mani, Metrobij.

Kāsts (nāk klāt). Man uzdots aizvadīt tevi uz mielasta telti.

Spartaks. Es eju turp.

Iet, vairīdamies uzmīt paklājam. Metrobijs ar Kastu seko.

Kareivji sāk žiglāk un skaļāk novākt.

Pirmais kareivis (statueti rokās). Tas ir skaists nieciņš, žēl, ka no karaspēka krājumiem un Kasta pārziņā, — par to varētu dabūt smuku naudu.

Otrais kareivis. Romas aristokratu pilis ir pilnas tādiem. Es labāk ņemtu sev šo Oresta upur- trauku.

Pirmais kareivis. Mēs nodedzināsim visas viņu pilis. Padzīsim senatorus un atcelsim viņu izdotos likumus. Par ko tēviem dota vara pārdot dēlus verdzībā? Vai es biju vainīgs, ka viņš nodzēra savu namiņu pie vecajiem vaļņiem un ka viņam bij nodokļu parādi? Ja mans vecais vēl dzīvs, viņam būs ar mani darīšana. Mēs izdosim likumu, ka dēliem brīv pārdot savus nelietīgos tēvus.

Trešais kareivis. Mans tēvs nebij tāds. Viņam Kalabrijā piederēja zemes gabaliņš. Es atkal gribu ganīt mūsu kazas un lasīt vīnogas mūsu dārzā. Roma man nav vajadzīga. Jūs varat iet, ja gribat.

Eistahijs (atkal rāpus satldams paklāju). Viņš negrib mūs vest uz Romu! Par lupatu nosauca šo skaisto paklāju, kas taisni pēc Romas smaržo. Viņš ar kaut ko nebij apmierināts.

Pirmais kareivis. Apmierināts — kad tu tajā svinīgākajā brīdī izstiepies uz kāpnēm!

Otrais kareivis. Taisni kā bez kauliem būtu!

Trešais kareivis. Kā beka! Dodiet viņam pa skaustu, tam Kūriona jājamam zirgam!

Visi tris brūk virsu Eistahijam, tas aizbēg.

TREŠAIS CĒLIENS

Septītais skats

Spartaka teltī.

Liela, grezna, z.ellu rotāta zaļa auduma telts. Kreisajā pusē aizkari Spartaka guļas vietai. Turpat līdzās, dibenā zili zelta aizkari Mircas telpai. Paklāji un zvērādas visā plašumā.

Labajā pusē ieeja no āra. Šaipus tās pašā priekšā galdiņš ar zvērādu apsegtiem soliem. Uz galda šaha dēlītis ar figūrām.

Vēla nakts. Labajā stūrī, dibenā, deg lāpa.

Arā, attālumā, dzīrojošu kareivju troksnis.

A\irca nogurusi, bet laimīga staigā pa telti. Paver aizkarus, liek redzama Spartaka gulta, tīģerādu apsegta. Smaidīdama aizver atkal, paloka galvu, nāk pie galda. Sasit plaukstas.

Apsēstas.

Artorikss (no āra). Tu mani sauci, Mirca?

M i r c a. Tevi ne, Artoriks; es domāju, ka tur kāds no Spartaka ordināriem. Tu jau esi atpakaļ no virsnieku mielasta?

Artorikss. Es tur nemaz neesmu bijis.

Mirca. Kāpēc?

Artorikss. Man bij jāpaliek šepat.

M i r c a. Brālis tā pavēlēja?

Artorikss (pavisam apmulsis). Neviens man nav pavēlējis. Es pats …

Mirca (noskatās, nogroza galvu; pieceļas, pastaigājas, cenšas turēt galvu, prom pagrieztu). Pārāk bieži es tevi redzu savā tuvumā, Artoriks.

Artorikss (smaida). Tu mani pamani tikai tuvumā — es tevi redzu ari no tālienes. Kad tu ej nometnē palīdzēt ievainotiem un apmeklēt slimos, es allaž pa gabaliņu sekoju tev. Un, kad tu rītos iznāc no telts palūkoties, vai laiks skaidrs vai apmācies, es jau sen esmu augšā, un mana saule spīd ari lietainā dienā.

Mirca (skumja). Tev nevajag tā darīt, Artoriks. Tu zini, ka viss tas ir velti.

Artorikss. Kāpēc, Mirca? Vai es neesmu jauns un diezgan drosmīgs kaujā? Saki tikai, ko es lai vēl izdaru?

Mirca. Tu esi varonīgs kā jauns lauva, tāpēc arī Spartaka draugs un allaž viņam blakām. Paliec tur, neseko man.

Artorikss. Tātad tu tomēr ienīsti mani?

Mirca. Ak Artoriks! es neienīstu tevi — nē;

pavisam nē! Es tevi- ak, nespied mani pasacīt

tev to… (Acumirkli pavērš viņā bezgala sirsnīgas acis, tad aizsedz tās ar plaukstu un nogriežas.) Tu esi vienkārši neprātīgs, manas greznās drēbes tevi apstulbo.

Artorikss. Mirca! Verdzenes kreklā tu varētu staigāt!

Mirca (novērsusies). Kaut es bijusi tikai verdzene! … Tu zini, kas esmu bijusi . . .

Artorikss. Kāda da|a man gar to, kas tu esi bijusi! Tu tā vairs neesi! . .. Manā dzimtene Gallija

no Alpiem tek strauts. Duļķains, netīrs viņš tur ir. j Bet, kad nonāk lejā, zaļajā pļava gar mūsu sādžu —| par Zcltupi mēs viņu saucam. No krasta foreles var saredzēt, kad tās lien pašā dibenā.

Mirca. Ko es lai daru ar tevi, tu neprātīgais! Bet tomēr viss tas ir velti! Man ir tikai viens cilvēks] pasaulē — tu zini, kas tas ir.

Artorikss. Bet viņš ir tikai tavs brālis.

M i r c a. Brālis — tēvs, māte, mana dzimtene viņš man ir viss! Viņš mani izrāva 110 tās pekles ■ visus nabagos viņš izraus no verdzības elles. Viņam nav nekā, visu viņš atdevis jums, arī sevi pašu. Esi pelnītu, lai mani vilkiem met priekšā, ja es kaut acumirkli, kaut par sprīdi atkāptos no viņa. Es piederu viņam! Tikai nelietis var mēģināt nozagt mani Spartakam!

Artorikss. Es neesmu nelietis! Es savu dzīvību esmu saistījis ar viņu tāpat kā tu . . . Bet, kad

mēs reiz visi būsim brīvi. . . kad ceļš būs vaļā-

man uz Galliju un jums uz jūsu Traķiju . .. vai tad es varēšu runāt ar tevi?

Mirca (ilgi un sirsnīgi noskatās viņā, nokar galvu). Varbūt. ..

Artorikss (kā spārnos). Tu saki varbūt, bet es dzirdu jā! Man pietiek!

Mirca. Es gribēju tikai pavaicāt, vai dzīres vēl nav beigušās?

Artorikss. Vēl nav. Tikai Metrobijs ir pārnācis.

Mirca. Lai taču viņš nāk iekšā. (Nosēstas.)

Artorikss prom.

Metrobijs (ienāk). Tu vēl neguli, Mirca?

Mirca. Par tik sliktu māsu tu mani turi, ka es varētu iet gulēt, kamēr Spartaks nav pārnācis? Sēsties. Turpināsim savu spēli.

M e t r o I) i j s (nosēstas). Sūras Spartakam iznāk šīs dzīres. Man šķiet, viņš tīšām liek tiem tik daudz dzert, lai izpļāpā to, ko nedzēruši domā.

Mirca. Vai tad viņi domā citādi kā Spartaks?

Metrobijs. Pavisam citādi. Gallieši ir ar viņu — traķieši un grieķi. Hanniku, Bartoriksu un Brezoviru viņš tikko apvalda, lai tie uz vietas nepārmācītu balamutes. Bet arī pats valdās, tie reizēm aizmirstas un gandrīz vai uzdrošinās apvainot viņu.

M i rca. Kas ir tie nelieši?

Metrobijs (atmet ar roku). Viņu ir daudz. Citi lielās ar saviem turīgajiem zemnieku vecākiem un domā, ka Spartaks viņus sacēlis kājās tikai tādēļ, lai viņi tiktu atpakaļ pie savām kazām un vīna dārziem, ko apkops viņu vergi. Citi grib atkal tikt par Romas kviriticm un likt savas sievas zeltītās nestuvēs nest uz forumu. Un vistrakākais ir Krikss.

M i rc a. Es zinu, 110 kurienes viņam tas trakums. Vai tā grieķiete arī ir tur?

Met rob i j s. Nē — man šķiet, es viņu pamanīju ārā, tepat kaut kur tuvumā.

Mirca. Neraizējies par Spartaku, gan viņš tiks ar tiem galā. Spēlē.

Brīdi viņi spēlē.

Bet tā taču ncl Tu spēlē pavisam aplam,

Metrobijs. Pareizi: es nebiju ievērojis. (Pārceļ figūru.)

M i r c a. Kas tev ir šonakt?

Metrobijs (pārvelk plaukstu pierei). Laikam tāpēc, ka es izdzēru veselu kausu tuskulānieša.

Spēlē.

Mirca (uzsit dūri galdā). Atkal!

Metrobijs. Es tomēr esmu pārāk izklaidīgs.

M i rc a. Tavas domas kavējas kur citur.

Metrobijs. Es nezinu. Varbūt.

Spēlē.

Spartaks (no āra, bez moteļa, tikai bruņās, pasmags, kā saguris). A! jūs abi . .. Spēlējiet vien, es bridi pasēdēšu.

M i r c a. Tu esi noguris. Vai neiesi gulēt?

Spartaks. Nē. Es gribu paskatīties, kā jūs spēlējat. (īsu bridi viņš skatās, tad galva viņam noslīgst smagās domās.)

Spēlētāji saskatās, tad veras viņā.

M i r c a (rūpēs). Spartak! . . . (Kad viņš nedzird, pieskaras.) Tu esi noguris. Ej gulēt.

Spartaks (atjaušas). Ko? Ak tā — gulēt… (Pieceļas, grib tā kā iet — papurina galvu.) Es nevaru gulēt… Kāpēc tu atstāji mani vienu tur?

Metrobijs (ari pieceļas). Man bij kauns skatīties, kā viņi tevi pazemoja.

S p a r t a k s. Man arī… Ārā mēnesnīca, tomēr man šķiet, ka šī ir tā melnākā nakts manā mūžā.

M e t r o b i j s. Es tevi labi saprotu.

M i rca. Es pavisam ne. Ko tu velti raizējies? Vai viņi paši nenodeva visu varu tavās rokās? Tu vienkārši esi noguris. Vai tu netiki tur dzēris?

S p a r t a k s. Jā — pāris malku skaidra ūdens … Ej gulēt, bērns. Mums ar Metrobiju jāpārrunā kaut kas, ko tikai mēs paši drīkstam dzirdēt.

M i r c a. Jā, Spartak. (Kluusigi aiztek savā telpa. Spartaks ar Metrobiju ilgi skatās viens otrā.)

Spartaks (pārvelk plaukstu sejai). Ja — tik tālu mēs nu esam: viņi nepadodas vairs.

Metrobij s. Es tev jau sen teicu, ka pie tā nonāks, bet tu negribēji klausīt.

Spartaks. Es nevarēju — vai tad tu nesaproti?

Metrobijs. Saprotu… Bet kas tavam zobenam? Tu — viņi taču nebūs

Spartaks. Nē, gluži tik tālu vēl nav. Bet tas nelietis, tas zeņķis Kanīkijs iedrošinājās šļupstēt, ka es viņus gribu vest uz Podusu un līdz Alpiem, lai pats tiktu prom uz Traķiju. IJn to es vairs nevarēju paciest.

Metrobijs. To tev arī nevajadzēja. Tas nelietis nebij tava zobena cienīgs, krustā piesist viņu tev vajadzēja likt. Bet ar to vienu taču nekas nav līdzēts, tic citi visi tomēr vēl paliek.

Spartaks. Un paliek viņu ilgas pēc Sullas — pēc vadoņa, kas purpurā staiga un viņus kājām min,'Ir ko viņi var dievināt un pielūgt. Es tāds nevaru būt.

Metrobijs. Arī to es tev jau esmu teicis.

S p a r t a k s. Tu daudz esi teicis, ko es tikai tagad sāku saprast. Tu esi gudrs, Metrobij, daudz gudrāks kā es. Un tad visi viņi laužas uz turieni, uz kurieni es viņus nevaru vest.

Metrobijs. Es zinu: uz Romu.

Spartaks. Uz kapsētu cs viņus nevaru vest. Patiešām, man vairs nebūtu žēl, ja šie septiņdesmit tūkstoši neprāšu nogulda savas galvas pie Servija Tullija mūriem. Bet līdz ar to tiktu aprakta brīvība visiem tiem simtiem tūkstošiem, kuri vēl smok jūgā un ķēdēs, kas tad paliktu vēl piecreiz smagākas . . . Vai še tev nav kas ko teikt, Metrobij?

Metrobijs. Tu pats pateic to, kas man būtu sakāms.

Spartaks. Nav citas izejas: man vajag palīgos romieti, tas viņus spēs pārliecināt labāk kā es. Romieti, kurš ienīst tagadējos Romas aristokrātus tikpat dziļi kā es un kura mērķis ir tikpat augsts un tāls kā manējais. Romieti ar viņa augsto dzimumu, ar visu īsta romieša cēlumu, gudrību, viltību un •drosmi.

Metrobijs. Tāds patlaban Romā ir tikai viens.

S p a r t a k s. Kuru tu domā?

Metrobijs. To pašu, ko tu.

Spartaks. Kajs Jūlijs Cezars.

Metrobijs pamāj ar galvu.

Spartaks. Par abiem mēs izdarītu to, kas vienam nekad nav izdevies. Es atdotu gladiatoriem un vergiem brivību, viņš atsvabinātu Romu no varmāku un liekēžu bandas. Visas tautas tiktu brīvas darbam un laimīgai kopdzīvei.

Metrobijs. Tas ir tāds dīvains sapnis, tomēr ari lielisks — ir vērts cīnīties par to. Ko var zināt, tu jau līdz šim esi iespējis neiespējamo. Sūti vēstnesi uz Romu. Droši vien iu jau esi izvēlējies.

Spartaks (acumirkli klusē). Pirmā doma man

bij — Krikss. Spēks viņam kā diviem maniem leģioniem, 110 visiem pekles gariem viņš nebaidās. Bet viņam nav valodas, un tāds man neder. Bartorikss ir straujš un viegls kā jauns ērglis, bet mums stāv priekšā jaunas kaujas, un man nav neviena cita, kas vadītu jātnieku izlūkus. Artorikss man pieaudzis ka paša āda, un bez tam — (atskatās uz Mircas telpu, klusāk) — es negribētu, ka viens te nonīks bailēs un skumjās.

Metrobijs. Es to zināju, pirms tu sāki par viņiem stāstīt. Tev taču nav nekādas izvēles, tev ir tikai viens.

S p a r t a k s. Tu visu zini, laikam tāpēc, ka esi cēlies tieši no Dzeva cilts. Es zinu, tu mīli mūs …

Metrobijs (purina galvu). Vergus var mīlēt tikai iztālēm un domājot par viņu mokām. Tuvumā viņi man riebjas, var būt, ka es viņus pat ienīstu. Ar tevi tas ir pavisam otrādi: jo tuvāk tev tiek, jo lielāks tu audz, jo stiprāk gribas nokļūt pašā tavā virsotnē. Tu esi kā viesuļojošs dzirnu akmens, kas rauj sev līdzi sikus zvirgzdus… (Kad Spartaks nepacietīgi sakustas.) Tev taisnība: tagad nav laika dzejiskām deklamācijām. Tātad īsi: es eju!

Spartaks (bridi klusē). Sajā laikā tu man esi ticis kā otrais tēvs. Tu zini manu vismazāko domu, tu pazīsti manus ļaudis — tu runā kā tavas tautas senajie gudrie — —

Metrobijs. Pietiks par mani! Es eju.

Spartaks. Ej, mans labais! Es tevi nemācīšu, tu zini, ko cs gribu, un pateiksi labāk kā es pats … Ritu ar gaismas svīdu. Izvēlies sev pavadoņus. Ņem līdzi Mamiliju ar piecdesmit jātniekiem — ar simtu

Metrobijs. Kārie]? Pret Lentula Klodiana leģioniem mani ari pieci simti nenosargās. Man ir citi sargi: viltība un slepenība pa nomāju tekam, kuras tikai es zinu. Un zemnieka apģērbs man ir — uz mata tāds pats, kā bij Silvijām Kordēnijam Vere- sam — atminies? Bet Silvija Kordēnija liktenis mani neķers, par to tu vari būt drošs. Bezizejas brīdim man ir glābiņš. (Parāda danci.) Manu mūžu, manu cilvēka līdzību romieši ir nolaupījuši — manu kailo dzīvību viņu nešķīstais zobens neskars.

Spartaks. Es paļaujos tev vairāk kā pats sev. Tātad rītā ar gaismas svīdu.

Metrobijs. Kāpēc rītā? Vai mums katra pusstunda nav dārga? Roma ir tālu, un mans ceļš uz to būs vismaz trīs reizes garāks. No Apija ceļa man nāksies mazliet piesargāties, pa to patlaban nāk abu konsulu, Lentula Klodiana un Hēlija Publikolas, leģioni.

Spartaks. Jā, katrs par sevi nāk, un tas ir taisni tas, kas man vajadzīgs. Tu vēl nebūsi Romā, kad viņu leģioni savus kaulus lasis pa Apūlijas laukiem. Mēs viņus sakausim un iesim tālāk. Tu jau gan zināsi, kur mūs meklēt, — katrs kazu gans un katrs vergs tīrumā tev to pačukstēs.

M et r o b i j s. Nebaidies, es atradīšu.

Spartaks. Lai visi labie gari tevi pavada, gudrais Metrobij!

Me t r o b i j s. Par nožēlošanu es sen vairs neticu ne labiem, ne ļauniem gariem, man nāksies iztikt bez

viņiem. Paliec sveiks, Spartak! Lai tava zvaigzne allaž spīd pār tavu drosmīgo galvu!

Spartaks. Tad ej, mans tēvs un draugs! (Cieti spiež viņa roku.)

M e t r o b i j s. Mans dels! . . . (Noskūpsta viņu uz pieres un iet.)

Spartaks ilgi un sirsnīgi noskatās viņam pakal. Domās pastaiga pa telti, tad atjaušas; paklausās pie Mircas aizkariem, uz pirkstgaliem aiziet savu guļamlelpa. Mirca pēc brīža pabaž galvu, aplūkojas, klausās; iznāk, paklausās pie Spartaka aizkariem, nogulstas un saritinās uz lāčādas ieejai priekšā — tikko saredzama.

Lāpa sāk degt tumšāk.

Eitibida (no āra, kairinoši ģērbusies. Apskatās, klusu pie galda, pacilā šaha figūras — paklausās pie Mircas aizkariem, tad zogas uz ieeju Spartaka lelpā — atduras pret gulētāju, iekliedzas apspiesti).

Pie visām Eirīnijām! Te kāds guļ!

Mirca pieceļas.

Tu, Mirca! (Šņākdama niknumā.) Kāpēc tu neguli savā gultā? Ko tu slaisties apkārt kā mēnessērdzīga?

M i rca (tāpat nikni). Te tikai lāpa spīd, mēness ir ārā. Tu pati esi tā apsēstā.

Eitibida. Vāķies pie malas — ko mētājies pa kājām!

Mi rca Es esmu savā teltī. Bet tu — ko te meklē nakts vidū!

Eitibida. Nav tava daļa, tu zostiņa! Spartaks man lika nākt.

Mi rca. Tu melo, čūska! Viņš tevi nav aicinājis!

E i t i b i cl a. No ceļa nost, klaidone verdzene! Mi r c a. Ej ārā, nekauņa! E i t i b i d a (izrauj kinžalu). Nost, es saku! Mirca (skaļāk). Dur! … dur! Spartaks (aiz aizkariem). Kas tur ir? (Iznāk — apakšdrēbēs, bez ieroča.) Na! ko tas nozīmē? (Sagrabj Eitibidas roku — ierocis izkrīt zemē.)

Mirca. Dzen viņu projām, Spartak! Viņa mani tā apvainoja . . .

Spartaks. Paliec mierā, bērns. (Noglauda.) Tevi neviens nevar apvainot. Ej gulēt! Mirca (lūgdamās). Spartak . .. Spartaks. Vai tu gribi man neklausīt? Mirca (asarās). Labi, Spartak… (Kā pelīte ielien savā guļas vietā.)

Spartaks (dusmīgi). Ko tu gribi? E i t i b i d a (bezgala lakstoši). Un tu vēl vaicā? Tu zini …

Spartaks. Es neko nezinu un negribu zināt. Ej projām!

E i t i b i d a. Tagad — kad es reiz esmu pie tevis! Visi tavi gladiatori mani neaizdzīs no šejienes! Atzīsties pats: tev taču vajag manis un tu reizēm ilgojies? Vai tad es neredzu: mūžam ar viņiem, mūžam kaujās — tu tomēr sajūties viens un vientulis. Sievieti tev vajag!

S p a r t a k s. Man ir Mirca. E i t i b i d a. Mi-irca … Viņa ir tikai māsa.

S p a r t a k s. Māsa un māte- kā saulīte viņa

nan spīcl.

' Eitibida. Un es? Es tev nevaru būt kā saule? Paskaties manī, Spartak!

Spartaks. Nē, es negribu skatīties! Nē, saule tu neesi, tu nesildi. Tu esi virpuļojoša uguns, pie kuras var apdedzināties.

Eitibida. Jā? (Smejas sajūsmā.) Patiešām, cs esmu uguns! Apdedzinies, Spartak! (Grib pieglausties klāt.)

Spartaks (atvairās). Nenāc man tuvu! Tas ir velti. Es gribu gulēt.

Eitibida (atkāpjas gabaliņu, acu nenovērsdama). Tu — lielais… tu stiprais… tu — varenais .. . tu lielais vientuli! No pirmās reizes, kā es tevi redzēju cirkū, es esmu galvu pazaudējusi. Man bail, ka nepalieku traka!

S partaks. Tu jau esi tādai Ej projām!

E i t i b i d a. Uz kurieni cs lai eju? Labi — es iešu, bet tikai tad, ja tu nāc līdzi. Man ir manta — milzīgas bagātības man ir. Nams Romā un villa Laciu- mā.. . Nāc līdzi — prom no šiem barbariem, no ši smirdošā gladiatoru un vergu bara!

S p a r t a k s (alzsvilstas). Neaiztiec viņus, tu nekrietnā! Es esmu viens no viņiem — tie ir maiiLbrāļi. Pats pēdējais no tiem — vienāds ETsīalīļjs man ir' tuvāks nekā tu. Ej pie saviem romiešiem, tie tev var dāvināt naudu un villas! Ej atpakaļ pīc sava Marka Krasa!

Eitibida (atkāpjas vēl vairāk). Sava- Tu man atgādini to resno tauku kluci! Piesargies, Spartak!

Spartaks. To es patlaban daru. Tad ej pie Krikša, viņš droši vien gaida tevi.

Eitibida. Pie viņa tu mani sūti? Nespēlējies, Spartak! es esmu liesma, bet es varu palikt arī par ugunsgrēku! Iegaumēto, Spartak!

Spartaks (nevaldāmās dusmās). Tad sadedz! izplēni! izgaisti, ļaunais gars! . .. Vai tu iesi, jeb vai es pasaukšu ordinārus un likšu tevi izvest! Ar rīkstēm izdzīt no nometnes!

Eitibida (pie pašas izejas, niknumā aizvilkdamās). Tā tu mani pazemo, barbars!… Labi — esi iešu pie Krikša, viņš mani gaida! Viņš — jā! Bet tu i to nožēlosi! … Par vēlu nožēlosi… (Dūres krati- dama.) Sargies, Spartak! (Prom.)

Spartaks paliek stāvam uztraukts, nikns, savilktām dūrēm.

Astotais skats

Nabagu kapsēta pie R o m a s vecajiem v a 1 ņ i e tn.

Uzkalns ar noslīpni labajā dibenslūrī, arī mazliet tālāk dibenā. Pa to un visu labo pusi vecs, izdrupis, apskapstējis mūris.

Gar kreiso pusi dibenā iesniecas šaura, līkumota, netīra ieliņa ar nabadzīgiem, pussakritušiem mūra namiņiem un dēļu būdām — dažai tukši logu caurumi, citai tie aiznagloti sapuvušiem, iz|odziliem dēļiem.

Ieliņas labajā pusē, dibenā, stūra nameli durvju cauruma augša uz Lutācijas Vienaces tavcrnu ar kāpnēm pagrabā. Tālāk uz mūra pusi bezgala nabadzīgu nameļu rinda nosliecas noslipnē. Dažos lodziņos sarkanas, kvēpainas ugunis.

Kapsētas laukums ar pauguriem, gruvešu, mēslu un atkri- lumu gubām. Aiz tām gandrīz pie paša vaļņa tumsā pagrimuši divi augsti baļķu krusti vergu sodīšanai.

Vēls vakars. Nespodra mēnesnīca. Reti gājēji ieliņā. Pa kapsētu rakņādamies kā spoki klīst daži skrandaini stāvi.

Ap ieliņas stūri uznāk Kajs Jūlijs Cezars vienkāršā lunikā. Gabaliņu aiz viņa divi vergi vienam naudas maisiņš, otram gara boze.

Gājējs (salicis, paklibodams, par vēlu pamana Cezaru, palec sāņus, apliec likumu). Tpi tu! . . . Soļo kā Umbrijas briedis, gandrīz samina mani, nabaga cilvēku. (Vergiem.) Vai tas ir tavs kungs?

Jūlijs Cezars apstājies noklausīties, pamāj vergam ar galvu.

Pirmais vergs. Tu droši vien esi mazliet nosalis un ari izsalcis?

Gājējs. Kā suns! Šodien Saturnāliju svētki un mielasts, bet, kamēr es aizspraucos forumā, viss jau bij apēsts un izdzerts. Es tev saku, draugs, šie ļaudis no Subūrars un Eskvilīnijas priekšpilsētām ir kā izbadojies vārnu bars.

No ieliņas Metrobijs zemnieka mēteli. Paliek, piespiedies taver- nas stūrim, un vēro.

Otrais vergs. Mielastu rīkoja mans kungs Kajs Jūlijs Cezars, taisni jums, nabagiem, tas bij domāts.

Gājējs. Varbūt. Bet tad viņš bij aizmirsis piesūtīt man ielūgumu.

Pirmais vergs. Se tev kāds mazumiņš, nabaga vīrs.

O t r a i s v e r g s. To tev dod mūsu kungs, ponti- fekss Kajs Jūlijs Cezars. Viņš labprāt palidz nabaga ļaudīm.

Gājējs. Nu, tad gan viņš nav cieši gudrs.

Otrais vergs. Redzi, tas ir viņš, kas tur staigā.

Gājējs. Tas — Jūlijs Cezars? . . . (Aizsit plaukstu mutei priekšā, aizturēt smieklu.) Tpi tu! kādus jokus tu man te stāsti! (Slcidzas tālāk, gandrīz

nemaz neklibodams. Atskatās, redzēdams, ka tic attālinās, piepeši pavisam vingrs metus ielai pāri un pazūd tavernas kāpnēs.)

Jūlijs Ci1 sars apgriežas, iet atpakaļ; vergi pa priekšu. Pretim mīl; sieva ar bērnu lakatā.

Pi rmai s v e r g s. Kāpēc tavs bērniņš kunkst? Vai viņš ir slims?

S i e v a. Nē, bet viņš grib ēst. Lāsīti kazas piena viņam vajadzētu.

P i r m a i s vergs. Nabadziņš! Sc tev būs, pasteidzies, nopērc.

Sieva. Paldies, kungs, paldies! Dievi tev to atmaksās — ja ne šajā, tad katrā ziņā viņā pasaulē.

Otrais ver» s. To tev dod mūsu kungs, ponti- fekss Kajs Jūlijs Cezars. Viņš labprāt palīdz nabaga ļaudīm.

Pirmais vergs. Jā. Pasaki to savām kaimiņienēm. Ja kādai vēl ir bērns, lai atnāk še pie nabagu kapiem. Mūsu kungs te katru vakaru ap šādu laiku pastaigājas.

Sieva. Ko nu tām citām! Bet cs rītu atkal atnākšu pati. Paldies, kungs! (Apgriežas un aizsteidzas.)

Pirmais vergs (/neliecas otrajam). Tu dzirdēji? Augstam kungam kalpodams, tu arī pats vari tikt par kungu.

Zaldāts, piedzēries, no tavernas; līgodamies pārdomā, iet vai neiet ielai pāri, beidzot apņemas, iet. Piedauza pie viena nama — vienreiz, otrreiz.

Sieviete (augša izbāž galvu pa logu). Ko dauzies, nelabais? Ko tev vajag?

Zaldāts. Ielaid, laba Pulherija! Tikai apsildīties — es esmu nosalis.

Sieviete. Nauda tev ir?

Z a 1 d ā t s. Man rītu būs.

Sieviete. Tad ej ratā līdz ritam! (Aizsit logu.)

Zaldāts. Nolādēts radījums! (Kasa aiz auss.)

Pirmais vergs. Ko tā blandies pa ielām, draugs? Karā tev nav jāiet?

Zaldāts. Es jau biju tur.

Pirmais vergs. Hm! Pec tāda tu gan neizskaties.

Z aldāts. Goda vārds! Es biju Kneja Fūrija vēlitos, bet pie Kaziminas gladiatori mūs sakāva, un es kritu gūstā.

P i r m a i s v e r g s. Na, tad tu gan tagad nevazātos pa Subūru, bet godīgi karātos pie krusta.

Zaldāts. Spartaks palaida mūs brīvē.

Pirmais vergs (smejas). Tad viņš gan būs bijis piedzēries.

Zaldāts. Nemaz ne! Spartaks dzer tikai ūdeni. Bet viņš ir brīnišķīgs cilvēks, ja nebijis izbēdzis gladiators, viņu varētu noturēt par dievu. Es tev saku: sešas galvas ar vienu zobena vēzienu! Goda vārds!

Pirmais vergs. Sešas? Šķiet tā kā mazliet par daudz. Atlaid drusku.

Zaldats. Ko es daudz varu atlaist? Nu, teiksim, piecas … Un tad viņi te gribēja atkal ieskaitīt mani Hēlija Publikolas leģionā. Bet es neesmu traks, otrreiz Spartaka nagos vairs negribu krist: viņš atceras katru, ko kādreiz redzējis, l'n tā es te blandos. Veselu mēnesi sievieti neesmu redzējis. Bet man nav naudas, un viņa nelaiž.

Pirmais verg s. Veselu mēnesi? Tas ir pārāk ilgi. Se tev piecas sēstercijas — par tām piecām galvām.

Otrais v e r g s. To tev dod mūsu kungs, ponti- fekss Kajs Jūlijs Cezars. Viņš

Z a 1 rl āts. Pasaki viņam manu paldies. Kad viņš būs Romas konsuls, lai ņem mani savos miesassargos. (Spēcīgi pieklauvē.) Ei sievišķi! Laid iekšā!

Sieviete (pa logu). Kas tur dauzās? Atkal tu! Ko tu lauzies, kad tev nav naudas?

Zaldāts pažvadzina dūri gaisā.

Sieviete. Kāpēc tu tūliņ nesaki, muļķis tāds!

Pēc acumirkļa ielaiž.

Pa meslu tupam rakņājas divi blandoņi.

Pirmais vergs (iet ielai pāri, otrais pakaļ; Cezars paliek slāvam). E! Romas pilsoņi! Ko jūs tur zvejojat?

Pirmais blandonis (pieplok aiz gubas). Es salasu lupatas, viņam ir maiss ar kauliem.

Pirmais vergs. Bet to tak nevar ēst — un jums droši vien gribas. Nāciet šurp, es iedošu naudu.

Pirmais blandonis. Nemānies! Tu gribi mūs sist.

P i r m a i s verg s. Pie Saturna! prātā man nenāk! Nāciet droši!

Otraisblandonis. Lai viņš noliek to rungu!

Otrais vergs noliek. Tie pamet savas paunas un uzmanigi tuvojas.

Pirmais vergs. Tad velcieties tak ātrāk, meslu vaboles! Patiešām, tādus ķēmus es vēl neesmu redzējis! Na, še tev! tin tev arī!

Otrais v e r g s. To dod mūsu kungs-

Pirmais blandonis (aplūko uzmanīgi). Kad tikai nav viltota. Vesels maišelis! Tas liekas aizdomīgi. Klausies, vai viņš tikai negrib mūs piemuļķot?

Otrais blandonis fno otras puses lavās pie naudas). Es mazliet iebāzīšu roku pažvadzināt.

Pirmais vergs. Kur lien, skrandu lāci! Trenc viņus prom!

Otrais vergs (grābj rungu). Sito jums arī dod mūsu kungs!

Blandoņi aizbēg pie saviem maisiem, ar tiem tālāk prom.

Trīs iereibušies gladiatori no lavernas.

Pirmais gladiators (dzied).

Reiz bija runcis sardzē likts, lai viņš to peli ostu

Otrais gladiators. Sasodītā Lutācija! Pat vienu kausu vīna par visiem trim nedod uz rēķina!

Trešais gladiators. Par to viņa mūs bez maksas izlamā. Par nodevējiem nosauca.

Pirmais vergs. Jūs laikam esat gladiatori. Kā tas nākas, ka neejat pie Spartaka?

Pirmais gladiators. I<as tev, tādam ērmam, par daļu? Mums nav jāiet — Spartaks pats atnāks pie mums. Lentula Klodiana zaldāti pārsistām galvām slaistās aiz vaļņiem, viņus nelaiž iekšā. Bet Spartakam mēs atvērsim Romas vārtus.

Otrais gladiators. Uz to mēs gribējām tukšot kausu vīna, bet Lutācija nedod.

Trešais gladiators. Mums nav naudas.

Pirmais vergs. Se, ņemiet. Katram viens kauss uz Spartaka veselību.

Pirmais g I a d i a t o r s. Lai tev pašam veselība! Kad Spartaks rīkos Romā triumfa svētkus un mums būs pilnas kabatas, mēs tevi tā pacienāsim, ka tu rāpus iesi uz mājām.

Otrais gladiators. Un, kad Spartaks būs konsuls, viņš iecels tevi par uzraugu saviem vergiem lauku vasarnīcā.

Otrais v e r g s. To tev dod mūsu kungs, ponti- fekss Kajs Jūlijs Cezars

Trešais gladiators. Tas ir lāga vīrs. Es domāju, Spartaks varētu iecelt viņu par otro konsulu … Iesim!

Dziesmiņu dungodami, visi trīs ieiet atpakaļ tavernā. Metrobijs dodas pie Cezara. Abi vergi pastaigājas ieliņā, naudu dalīdami, reizēm pazuzdami aiz likuma.

Metrobij s. Esi sveicināts, Kaj Jūlij Cezar!

Cezars. Ko tu vēlies? Ej tur pie tiem, viņi izdala manu naudu.

Metrobijs. Man viņi ziedotu velti: es neesmu romietis un nevaru nodot par tevi savu balsi ne senāta, ne konsula vēlēšanās.

Cezar s. Kā? Ko tu runā? Kas tad tu esi?

Metrobijs. Romā es nesen vēl dzīvoju, tev vajadzētu pazīt mani.

Cezars. Patiešām, balss šķiet pazīstama, un tevi pašu arī katrā ziņā būšu kaut kur redzējis. Bel tev ir svešas drēbes.

Metrobijs. Savējas es te šovakar droši vien vairs nestaigātu. Es esmu Metrobijs, Veresa brīvlaistais.

C e z a r s. Ā! tāpēc es domāju, ka pazīstama balss. Es bieži esmu tevi dzirdējis diktējam deklamācijas tam muļķim Veresam. Bet tu esot aizbēdzis pie Spartaka.

M e t r o b i j s. Taisni no viņa es nāku.

Ceza r s. A! es sāku palikt ziņkārīgs. Cik ilgi tu jau esi Rornā?

Metrobijs. Toreiz bij pilns mēness, un patlaban atkal viņš ir. Ļoti grūti nākas sastapt tevi vienu un klusākā vietā. Tikai šodien dabūju zināt, ka tu esi sācis pa vakariem pastaigāties Subūrā un Eskvilīnijā.

Ceza r s. Man patīk šie nabaga ļaudis. I<o dara Spartaks?

Metrobijs. Protams, savu darbu. Kad es gāju prom, viņš patlaban gatavojās pret Lentulu Klodianu un Hēliju Publikolu.

Cezars. Tos viņš ir jau sakāvis. Četri simti jātnieku apsargā Romas vārtus pret bēgļiem no konsula izkliedētā karaspēka.

Met rob i j s. Tās ir gluži veltīgas pūles. Romieši iā kā tā zina, un tas viņus tikai vēl vairāk uztrauc.

Cezars. Pareizi — uztraukums Romā ir milzīgs. Tas miega pūznis, ko sauc par senātu, 1111 tāpat visi pārēdušies bagātie kviriti guļ ilgi un pamatīgi. Bet, kad viņus reiz pamodina, tad viņi tūliņ lec siena iekšā. — Ko Spartaks grib no manis?

M e t r ob i j s. Paiesim te — vēl klusākā stūrī. Ar tevi runājot, aplinki neder. Spartaks grib zināt, vai tu nenāktu viņam palīgos.

Cezars. Palīgos un nevis palīgā — to es jau biju gaidījis.

M e t r 0 b i j s. Tu neliecies vis neko pārsteigts.

Cezars. Nē. Es viņa sūtni gaidīju jau agrāk. Vai Spartaks nedomā nākt uz Romu?

Metrobij s. Nē, to viņš negrib.

Cezars. Patiešām? Tad viņš ir vēl gudrāks, nekā es turēju.

Metrobijs. Bet viņš nevar novaldīt savus zaldātus.

Cezars. Un tāpēc viņam manis vajadzētu palīgos. Bet man taču nav neviena zaldāta.

Metrobijs. To Spartakam pašam diezgan. Tu viens sver vairāk kā divdesmit leģioni.

Cezars (lepni). To es pats zinu. Bet patīkami dzirdēt, ka to atzīst arī tāds vīrs kā Spartaks. Tikai no tā nekas nevar iznākt.

M e t r o b i j s. Pārdomā labi, Cezar.

Cezars. Esmu padomājis vairāk kā labi — droši vien jau sen, pirms Spartakam ienāca prātā aicināt mani.

Metrobij s. Tomēr — tu nezini Spartaka nodomus līdz galam, un tas var grozīt tavu lēmumu. Es ceru, ka tu viņu grozīsi. Jo runa nav tikai par Spartaku, bet tikpat daudz arī par tevi pašu.

Cezars. Nu runā, es labprāt noklausīšos.

Metrobijs. Es runāšu tik īsi, cik vien iespējams, lai tu saprastu mani pareizi. Un neņem ļaunā, ja es šovakar tikai vienu mazu brīdi tev, augstdzimu- šam patricietim un nākamam Romas valdniekam, nostādu blakus un pielīdzinu viņu, barbaru un izbēgušu vergu. Ja tu pazītu viņu tik labi kā es, tu pats teiktu, ka tas nav nekāds apvainojums. Kas jūs patlaban šķir, un kas jums turpmāk varētu būt kopējs? Mēs pazīstam tevi, Kaj Jūlij Cezar, un zinām tavus nolūkus. Tevī vienā ir sakopojusies visu lielo Romas karavadoņu varas, goda un slavas kāre, tavi nodomi tālu pārsniedz to, ko savā laikā mēģināja Aleksandrs Lielais. Vispirms tu Romu gribi dabūt savās rokās, tad iekarot visas zemes un nospiest tās latiņu kalpībā. Roma būtu pasaules valdniece, bet tu pats šīs visuvarenās Romas valdnieks. Neliedzies, apmēram tādi ir tavi plāni, Kaj Jūlij Cezar!

Cezars. Ko jūs varat spriest par maniem plāniem … Sīks un niecīgs tas cilvēks, kuram viņa nodomi pašam pārredzami kā uz plaukstas.

M e t r o b i j s. Spartakam nav ne zīmes no tavas briesmīgās, no tavas bīstamās godkāres. Savu milzeņa spēku, savu nekad nepieredzēto varonību, savu apbrīnojamo kara mākslu un savu karsto sirdi viņš atdod saviem apspiestajiem brāļiem — pat viņa kailā dzīvība nepieder viņam pašam. Bet šis pārcilvēciskais milzeņa spēks tajā pašā reizē ir arī viņa vājība. Viņa karaspēkā ir dažādas tautas un dažādas nošķiras, romiešu jūgu nokratīt viņas grib visas, bet katra ar savādiem nolūkiem. Tikai Romu izlaupīt un sagraut viņi visi kopā alkst, bet tad izklīst katrs pa savu ceļu, lai tad pa vienam neglābjami atkal kristu vecajā verdzība un jūgā. Spartaks ir viņiem pārāk tuvs, pārāk cieši ar tiem saaudzis, viņa vienīgo, lielo gribu nokausē šīs septiņdesmit pieci tūkstoši sīkās, niecīgās un taisni savā niecībā neiznīdējamās gribas. Roma viņus saindējusi līdz kaulam un smadzenēm. Viņi kāro vadoni, kurš radis nēsāt purpuru un zeltu, kurš ar savu dzimumu stāv augsti pāri viņiem, kura pavēles ir kā pašu dievu likums, neapšaubāms un neapspriežams. Tikai tu, Kaj Jūlij Cezar, vari būt un esi tas vīrs. Ar cīņas rūdītiem Spartaka leģioniem un taviem daudzajiem piekritējiem jūs abi varat tikt par tiem vadoņiem, kas Romu saņem savās rokās un valda pār pasauli!

Cezars. Uz pusēm ar Spartaku? Bet to pusi es jau tagad varu dabūt no Pompeja, Antonija vai kāda cita labāka karavadoņa. Vai tad viņa barbara galva nesaprot, ka taisni tas ir tas, ko es nevēlos? Jūlijs Cezars būs viens un viss, bet līdz tam laikam viņš paliek nekas.

Metrobijs. Spartaks to saprot tikpat labi kā es. Bet es nupat redzēju, ko tas tev maksā, tādā veidā sagatavot ceļu uz varu un patvaldību. Es nedomāju naudu, ko tu izšķied Subūra un Eskvilmijā, sev piekrišanu un balsis pirkdams, tās tev ir diezgan un nepietrūks. Bet padomā, vai tas saietas ar tavu cieņu? Vai ari varas augstumos šie skrandaiņi tevi neturēs par savu parādnieku un neprasīs, lai tu joprojām] maksā savus parādus? Es tev lieku priekšā daudz īsāku un tiešāku ceļu.

Cezars. Dažreiz ceļš ar līkumu visdrīzāk un, galvenais, drošāk noved pie mērķa. Tu maldies, domādams, ka nauda man ir vienīgais līdzeklis, — es viņiem maksāšu ari citādi. Viņi nestaigās vairs skrandas un nerakņāsies pa nabagu kapsētas mēslu kaudzēm. Un galu galā, ja reiz manas rokās būs neaprobežota vara, tad es gan zināšu, kā tikt ar viņiem galā.

Metrobijs grib iejaukties runā.

(Ar pavēlnieka žestu.) Netraucē! Es pārāk ilgi esmu klausījies tevī, tagad tava kārta. Vēlētos, lai varētu runāt īsāk neka tu. Es patiešām apbrīnoju Spartaka drošini un kara prasmi, ,žēl, ka viņš ir barbars un ka nevaru viņu art cienīt. Bet mērķis, ko viņš

sev uzstādījis, ir tikai neprātīgs sapnis un nekad nepiepildīsies. Ja ari tie viņa divdesmit tūkstoši izbēgušo gladiatoru nebūtu cilvēki ar kauliem un miesu, bet no tīras bronzas, arī tad viņi neiekarotu Romu. Simt, simt piecdesmit tūkstoši vergu, tie nekrīt svarā, tie noder vienam otram triecienam, bet ne ilgam karam ar mācītiem zaldātiem. Kas neizdevās Pirram, 1 lanibalam un Mitridatam, vēl mazāk izdosies tavam Spartakam.

Metrobijs. Es domāju, mans Spartaks jau diezgan labi parādījis, kā kauj labi mācītos romiešu zaldātus.

Cezars (paceltu roku). Rimsties, tu lielībniek! Kas tad bij šie Serviliana, Glabra, Mesalas, Varīnija, Fūrija un Klodiana zaldāti? Uz ātru roku salasīti, miegaini kvīriti un nodzērušies, aušīgi jaunek|i, kas iedomājās ar Spartaku tikt tikpat viegli galā kā ar desmit un divdesmit līdzšinējām sazvērestībām un dumpjiem. Vecie Sullas un Marija leģionāri ir izklīduši pa savām lauku mājām visās provincēs, tos lagad Marks Krass vāc kopā. Tikai tagad Roma ir nojautusi draudošās briesmas un sāk slieties kājās. Tikai tagad Spartaka pulki dabūs izjust, ko nozīmē četri simti tūkstoš romiešu leģionāru, kad viņi ceļas, aizstāvēt savus īpašumus un savas tiesības. Nē Spartaka sapnis ir bērnišķīgs, tikai romietis var uzvarēt Romu!

Metrobij s. Tāpēc viņš aicina tevi.

Cezars. Romietis un ar romiešiem! Kas tad es būtu, ja iekarotu varu ar gladiatoru un vergu rokām? Kāda cieņa man būtu savas tautas acīs? Nē — savu ceļu cs zinu, es pats viņu sagatavoju un pats eju pa lo — es, viens pals! Ja Spartaks vēlētos pārnākt pie

manis, es labprāt pieņemtu viņu. Te viņš varētu tikt tik augsti, kā to pelna viņa spēks un drosme, un varonība

Metrobijs (uztraukumu valdīdams). Neņem man ļaunā, cēlais Cezar, bet no tevis tomēr runā tas pats vecais romiešu zemiskums un viltība. Jūs domā jat, ka viss ir pērkams un pārdodams. Sp-artaks nepārdod sevi. Viņš ir atsvabinājis vergus un neļaus tos atkal no jauna iekalt važās.

Cezars. Viņa bērnišķīgais sapnis patiešām ir arī skaists — žēl, ka es nevaru priecāties par to. Ver dzību viņš domā iznīcināt, šis lielais bērns! Verdzība ir bijusi pasaulē un paliks, kamēr viena tauta būs stiprāka un viltīgāka par citām, kamēr cilvēkam pie der zeme, kas jāapstrādā, akmeņu lauztuves, ko namus celt, un kuģi, kam jābrauc jūrā.

Met robijs. Jā, tas viss pieder Romai. Bet tika līdz laikam. Kaj Jūlij Cezar! Vai tev kādreiz ienāci prata paskatīties ērci? Taisnība, tas ir riebīgs kusto nis, bet taisni tāpēc noderīgi viņu tā pamatīgi aplū kot. Kad viņa tiek pie dzīvām asinīm, tad sūc tik ilg kamēr pārplīst vai kamēr pati aiz sava smaguma nokrīt zālē, kur viņai tāpat gals. Romas valsts plešas aizvien plašāka, atkal un atkal jaunas tautas pakļūst viņas verdzībā, citu pēc citas jūs viņas iekaļat ķēdēs un piejūdzat saviem triumfa ratiem. Viņu mokas un vaidus jus nedzirdat, jus tos esat tāpat pieraduši k cīruļu dziesmu un Tibras šalkšanu. Bet šiem miljo niem ir arī galvas — un ja tās reiz sāk domāt! Un viņas sāks, tas ir tikpat droši, kā pēc nakts-ikreiz nāk diena! Un, kad visi šie neskaitāmie savienosies un kā vētra gāzīsies pāri Alpiem, Pontijas jūrai, no austrumiem un rietumiem, — kas tad paliksies pāri no

Romas, viņas leģioniem liii viņas kundzības? Reiz bij pasaules lielvalsts Persija, bij Aleksandra Maķedonija un mana tēvija, ziedošā Hellada. Kas no viņām palicis pāri? Roma neizbēgs savam liktenim un tāpat tavas varas laikmets, cēlais Kaj Jūlij Cezar!

Cezars (noliektu galvu stāv pārdomās, tad saslienas). Tautu un cilvēku likteņi stāv zvaigznēs rakstīti, bet mēs dzīvojam šai dienai. Zvaigznes skaitīdams, es negribu palikt stāvam pie pirmā kukuržņa savā ce|ā. Man tiešām žēl, ka Spartakam tur būs jāapstājas. Viņš nav mans ienaidnieks, nebūt ne! Jo vairāk sašķiebjas šī satrunējusī Romas oligarhija, jo vieglāk man būs ar viņu tikt galā. Kaut jel viņam izdevies sakaut arī šo nelieti augļotāju Marku Krasu — varbūt jau tad pienāktu mana kārta. Zēl, ka šis rieksts ir par cietu, pie tā viņš izlauzīs savus zobus.

Metrobijs. Spartaks nepadosies. Viņš izvedīs savus ļaudis prom no Itālijas.

Cezars. Es šaubos, vai nebūs par vēlu. Podusaf uz robežas ir pārplūdusi, bez tam tur stāv Cizalpi- jas prefekts Kajs Kasijs ar milzīgu armiju, bet aiz muguras Krass kopo savus leģionus. Tomēr es novēlu viņam visu labu. Pasaki to Spartakam manā vārdā.

Metrobijs. Un — vairāk tev nav ko teikt? \

Cezars. Tas ir viss.

Metrobijs. Tad paliec sveicināts! (Palokās un iet pāri uz labo pusi, uz vaļņiem.)

Cezars. Tur taču nav vārti!

Metrobijs (neapstādamies). Es savas ejas zinu.

Nozūd tumsā.

Noliektu galvu Cezars ilgi noskatās pakaļ. Abi vergi pienāk.

Pirmais vergs. Mans naudas maisiņš ir tukšs.

Otrais vergs. Mēness noriet. Iela arī paliek tukša.

Cezars. Labi, tad iesim mājās. Jūs redzējāt to vīru?

Pirmais vergs (kopā ar otro). Jā.

Cez a rs. Tas ir kāds labības tirgotājs no Karnpāļ nijas, viņš man piesola labus veikalus.

Otrais vergs. Labs veikals allaž ir laba lieta.' Mēs katru dienu tik daudz izdodam, bet neieņemam neko. Mūsu naudas lāde ir pavisam tukša.

Cezars. Drīz viņa atkal būs pilna. Mums būs daudz tādu lāžu . . . Ejiet vien mājās!

Vergi aizsteidzas.

Cezars iet nopakaļ — lēnām, domās nogrimis.

Devīiais skats

Spartaka karaspēka nometne pie M u t i n a s.

Teltis labajā un kreisajā pusē. Vidū piala eja uz vārtiem nometnes stāvžogā. Aiz tā neredzama Podusas leja, tālāk zaļas, paugurainas lauku nogāzes, gar apvārsni kalni.

Vārti va|ā, pa tiem iziet Krikša leģiona pēdējās daļas. Ejā trokšņaina drūzma. Bartorikss ar Brezoviru, Kastu, Granniku un centurioniem vārtu priekša mēģina aizturēt Krikšu, Torkvātu, Eimakolu un citus virsniekus.

Bartorikss (izrauj zobenu). Atpakaļ, nodevēji! Pirmajam, kas mēģinās iziet pa vārtiem, es pāršķelšu galvu!

Torkvāts. Rāmāk, rāmāk, jaunekli. Tava paša galvaskauss arī nav no bronzas. (Ari tver ieroci.)

Eimakols. Ta ka mes tevi nēizpeldinām Po- dusā — tu jau tik ļoti gribēji tikt pāri!

Brezovirs. Nemauj, vecā govs! Tev gan vajadzēja kaunēties trakot līdzi Kriksam, ko sieviete dulnu pataisījusi. Nodevēji!

Krikss (zobenu rokā). Nelamā mūs, Brezovir! Ne mēs esam nodevēji, bet jūs. Un nožēlojami gļēvuļi! Ne mēs aizejam, bet jus. Jūs gribat pamest Itāliju, ko esam iekarojuši, un bēgt Podusai pāri. Jums bail no Romas, kas tikpat kā jau mūsu rokās.

Brezovirs. Tikpat kā rokās vēl nav rokās. Pirkstus tu apdedzināsi, pirms dabūsi viņu saujā! (Uznāk Spartaks, Artorikss, Metrobijs, Mirca un ordināri.) Spartak, runā tu ar to neprāti!

Krikss (pagriež muguru Spartakam). Visas runas te ir veltas, mums vairs nav kopēja ceļa. Jūs bēgat pāri Podusai, mēs paliekam un ejam pret Romu. Vai jūs iesiet ar labu no vārtiem, vai es likšu pūst signālu un mani četri leģioni bruks atpakaļ nometnē! Pie Marsa! — es zvēru: pīšļi un pelni te nepaliks pāri!

Spartaks (paceltu roku, satriekts, bet to/ner lepns un bargs). Mierā! 5ī nometne nav Nolas tirgus laukums, kur izkauties ar piedzērušiem vergiem. Diezgan jūs Romas cirkū esat dzīti cīņā cits pret citu, te nebūs patriciešu un viņu matronu, kas aplaudē gladiatoru asinīm. Un tu, balamute, nelielies! Man vēl paliek desmit leģioni, ar ko pārmācīt tavus četrus un tevi pašu.

artorikss. Liec signālu pūst, Spartak! Mēs neļausim šiem nodevējiem aiziet nesodītiem!

Brezovirs. Gabalos mēs viņus sakapāsim, neliešus!

Spartaks. Mierā, draugi, es teicu! Miēs nesagādāsim Markam Krasam un Romas senātam to prieku. Cik to arī bijis, visas gladiatoru un vergu sacelšanās viņi pratuši sašķelt, sarīdīt vienu daļu pret otru un likt abām savstarpējā cīņā aiziet bojā. Es viņiem aiztaupīšu šo baudu — vismaz to es viņiem aiztaupīšu.

Krikss. Es tev jau vakar teicu, ka man ar romiešiem nav nekādas daļas. Es eju pret viņiem.

S p a r t a k s. Tu man daudz ko teici, es tev tāpat. Viss bij velti. Ja jau še nometnē nevarējām saprasties, tad būtu neprāts kopīgi iet jaunā cīņā. Vārti ir vaļā, varonīgais, negudrais Kriks!

Krikss. Man tomēr negribētos aiziet nesaprastam un lai jūs paliekat sliktās domās par mani. Tik daudzas kaujas esam cīnījušies plecu pie pleca — vai to var aizmirst? Vai es varu aizmirst, kā tu, Kast, viens pats piesteidzies palīgā, kad pieci Kloda Glabra zaldāti bij ieslēguši mani?

Brezovirs. Un tu pats, Kriks! Kas mani paglāba kaujā ar Fūriju, kad centurions ar divdesmit zaldātiem bij jau dabūjuši mani uz ceļiem?

Krikss (pārvelk plaukstu sejai). Jā, kas visus tos gadījumus var saskaitīt…

Spartaks. Un neskaiti! Uz ceļiem tu jau reiz esi bijis. Tagad pasteidzies, lai viņi drīzāk dabū tevi augšpēdu.

Krikss. Neiedrošinies, Spartak, saukt mani par gļēvuli! Augšpēdu Krikšu vēl neviens nav redzējis un bēgam arī ne.Tu esi tas, kas taisās bēgt! Pēc tam kad mēs viņus tik daudzās kaujās esam šķaidījuši kā ķekarus vīna spaidā, tev pietrūkst dūšas, tu gribi pamest visus tos, kas ir izbēguši no pilsētām, laukiem un akmeņu lauztuvēm un steidzas šurp. Lai viņus atkal ieka| ķēdēs un piesit krustā! Ja te kāds meklē nodevēju, lai pagriež acis no manis taisni uz otru pusi.

Artorikss. Vai mēs pieļausim tam sunim vēl vairāk runāt? Viņš grib apvainot Spartaku!

K r i k s s. Es vēl neko neesmu teicis. Bet vai tad jums pašiem nav acu, vai jūs neredzat, ka viņš visu laiku tīšām vairās vest mūs uz Romu, kas ir un var būt vienīgais mūsu mērķis. Kur mēs ejam, tur romieši jūk uz visām pusēm kā vārnu bars 110 lingas sviesta akmens.

Eimakols. Taisnība! Gluži kā vārnu bars!

Torkvāts. Kā zvirbuļi no vanaga!

B artorikss. Turi muti, muļķi! Tu biji tas vanags?

Krikss. Jā, jā — zinām jau, ko tāda verga dvēsele kā tu var teikt! Spartaks bij tas, viens pats, kas pretora Kaja Kasija divdesmit tūkstošus trīs reizes trieca ap Mutinas mūriem. Divi tūkstoši labāko kareivju mums bij te jānogulda, lai Spartakam būtu brīvs ceļš pāri Podusai un uz viņa Traķiju. Par nerriem 1111 nelgām viņš mūs tur savā augstprātībā! Vai jums ir bijusi jel viena brīva diena, kad viņš jūs nedzina un nedldīja sliktāk kā romiešu uzraugi savus vergus? Vai mēs esam gani 110 Picenijas kalniem? Vai mēs romiešu kara mākslu neprotam labāk kā viņi paši? Vai mums citiem drosmes trūkst un varonības? Purpuru nēsāt viņš nemāk, bet mūs kājām mīdīt gan!

Eimakols. Viņam nav tiesības! Viņš tāpat ir cirku cīnījies kā mēs!

T o r k v a t s. Vēl vakar viņš lika pakārt divus no mūsu labākajiem zaldātiem!

Spartaks (visu laiku satraukts, bet valdīdamies un nicīgi noklausījies). Jā — divus no taviem labākajiem neliešiem un laupītājiem! Man ir žēl — jā — es jums atklāti pasaku — es nožēloju, ka neesmu licis katru dienu pakārt divdesmit, tad jūs varbūt nebūtu tās vergu dvēseles, kādi šodien te aizejat. Ar desmitkārt nežēlīgāku roku man vajadzēja jūs valdīt, kā zvērus būrī turēt un nelaist laukā! Ko jūs esat darījuši, jūs dievu pamestie? Kad mēs ar tūkstoš divi simti vīriem uzsākām savu uzvaras gājienu 110 Vezuva, katrā provincē, katrā lauku sētā mūs sagaidīja ka atsvabinātājus, kas mēs arī bijām, tin kas tagad ir? Visu pilsētu vārti ir noslēgti, katras vasarnīcas, katras mājas durvis ir ciet. Zemnieki noposta vīna dārzus un nodedzina laukus, lai mums nebūtu ko ēst, aizber akas, lai mēs nedabūtu nodzerties, izrok slepenas bedres uz takām un citiem ce|iem, lai mēs naktī tur sagāžamies iekšā. Mātes ar maziem bērniem aizbēg kalnos kā no laupītājiem un slepkavām, par kādiem jūs arī esat palikuši. Vai es meloju, Kriks?

Tas spītīgi klusē.

Tu neatbildi — tāpēc, ka taisnība ir katrs vārds, ko es saku. Visa Itālija mums ir viena vienīga ienaidnieka nomelno, kur arī mēs grieztos, mums priekšā ir bailes un drebēšana, bet aiz mums naids un atriebe. Jūs paši esat palikuši par saviem lielākajiem ienaidniekiem. Romieši var priecāties: jūs esat tikuši par viņu labākajiem sabiedrotiem paši pret sevi.

Krikss. Es eju pret viņiem, kamēr tu domā tikai, kā aizmukt.

Spartaks. Arī tas ir viņu plāns: izvilināt pa daļai un pa daļai sakaut.

Krikss. Mani nesakaus! Nedomā, ka tu viens proti cīnīties un kauju vadīt.

Izslīd ILilibida kareivja tērpā un piebiksta viņam.

Es vēstnešus uz Romu neesmu sūtījis — es ne!

Spartaks. Nē — tāpēc, ka viņi paši pie tevis silta.

Artorikss. Tur ir tā nolādētā grieķiete! Paļauj man, Spartak! (Taisās uzbrukt.)

E i t i b i d a (raujas aiz Ķriksa). Pasargā, Kriks! Viņi grib mani nokaut!

Krikss (draud ar ieroci). Lai sargās tevi aiztikt!

Spartaks (attur Artoriksu). Paliec mierā, Arto- riks! Tas nāk par vēlu un neko nepalīdz. Atejiet nost no vārtiem! Ej, Kriks! Nepaliec tik ilgi pie saviem ienaidniekiem!

Krikss (it kā sabrūk sevi). Ienaidniekiem… Vai tu esi mans ienaidnieks? … Vai es varu aizmirst, ka tu reiz Romas cirku saudzēji man dzīvību? . . . Brālis tu man esi bijis …

Spartaks. Aizmirsti drīzāk to, kas bijis!… (Pēkšņi atvilgst, runā kā iesmacis). Dari to, ko pats atzīsti par labāku, citam nav nekādas nozīmes. Tikai cīnieties kā vīri — kā līdz šim un kā krietniem gladiatoriem pienākas. Katrs no jums krizdams lai trīs romiešus paņem līdzi.^Par tevi, Kriks, es nešaubos:

tu allaž esi bijis varonis un gūstā nedosies. Mūsu vecās brālības vārdā es tev apsolu: mēs tavas miesas nepieļausim romiešu apsmieklam. Starp desmit tūkstoš kritušiem mēs tevi atradīsim un sadedzināsim ar tādu godu, kāds tev pienākas. Par katru tavu kareivi divus romiešu gūstekņus pie tava sārta — to es tev solu!

Krikss (pavisam satriekts). Tad tu patiešām domā (Aizsedz seju ar plaukstu.)

Spartaks. Tur nav ko domāt, tas ir tikpat skaidri kā saule tev virs galvas. Bet savam liktenim neviens nav izbēdzis. Es tāpat neizbēgšu.

Eitibida (parausta Krikšu aiz elkoņa, šņākdama). Ko tu ļauj sev zobus apvārdot! Lapsas viltība ir viņa mēlē!

Krikss (atņem roku, kā pamodies aplaiž apkārt meklētāju skatienu). Vēlu tev visu labu, Spartak!

Spartaks. Ej laimīgs, Kriks!

Krikss gandrīz skriešus pa vārtiem, Eitibida seko.

Virsnieki iziet nopakaļ.

Vārti aizveras. Ilgs klusums.

Spartaks (stīvi pakaļ nolūkojies, ļauni). Vai vairāk neviena nav — kas grib aiziet?

G r a n 11 i k s. Par ko tu mūs turi, Spartak?

Kāsts. Tu mūs apvaino, Spartak!

B r e z o v i r s. Tu gribi mūs aizdzīt, Spartak?

S p a r t a k s. Piedodiet, draugi! Tas man iedūra sāpīgāk ka desmit romiešu šķēpi, un sāpēs cilvēks arvien ir netaisns. Par jums es nekad neesmu šaubījies. Nāciet tuvāk. Ko jus tagad gribat darīt?

Ka s t s. To, ko tu gribi.

S p a r t a ks. Vai cs ko gribu … ja, es gribēju vest jūs pāri Podusai un no turienes uz jūsu tēviju — tagad tas vairs nav iespējams.

Kāsts. Vai tiešām tas ir tik neiespējami?

Brezovirs. Atceries Vezuva krauju: tur mēs iespējām ari neiespējamo.

Spartaks. Tādi gadījumi, draugs, neatkārtojas. Velti esam mērojuši milzīgo ceļu 110 Meta- pontas līdz Mutinai, pāri visai Itālijai. Podusa ir pārplūdusi pāri krastiem, labi paklausoties, jūs jau no šejienes varat dzirdēt viņas krākšanu.

B r e z 0 v i r s. Bet mēs varam uztaisīt plostu.

Spartaks. To mēs varam. Teiksim, mēs uztai- sam divus, manis pec, trīs plostus. Piecdesmit simt — simt piecdesmit vīru reizē mēs pārceļam pāri. Bet mums ir pāri par piecdesmit tūkstošu — vai jūs saprotat, ko tas nozīmē? Ko ta saujiņa iesāks tur viņā pusē? Bailes visu Cizalpiju sacēlušas kājās, nakti jūs varat saskaitīt simt ugunskuru kalnu nogāzēs. Es jums saku, mūsu plosti vel nepagūs piedurties krastam, kad viņu akmeņi, dzelzs bumbas un metamie šķēpi mūs noguldīs pār malu dzelmē. Neceriet uz nakti un tumsu! Neaizmirstiet, ka še no katras aizas un katras klinšu alas mūs apglūn ienaidā zvērojošas acis — mēs paši esam gādājuši, lai viņas tur būtu. Nevienu soli mēs še nepaspersim, kad tas jau būs zināms viņā pusē. Vai ir kāds, kas domā citādi?

Smags klusums.

Brezovirs. Tad mums atliek tikai griezties atpakaļ un gāzties virsū Romai.

S p a r t a k s. Uz Marka Krasa un Mūmija leģionu šķēpiem? Pa Krikša pēdām un varbūt tajā pašā laukā, kur jau parīt — aizparīt droši gulēs viņš ar saviem divdesmit tūkstošiem… Varbūt, ka pašnāvība arī ir varonība, — kad cits vairs neatliek. Rojā eja dažreiz sver vairāk kā uzvara.

Kāsts. Mēs varam mirt, mums nav vairāk ko zaudēt kā tikai mūsu kailā dzīvība. Mūsu vietā var ļnākt un neapšaubāmi nāks citi — Romas valsts ir tik plaša, un viņas vergu miljonus neviens vēl nav skaitījis. Bet tu, Spartak, nedrīksti! Ar tevi aizietu bojā viņu pēdējā cerība.

Brezovirs. Kur piecdesmit tūkstoši netiek cauri, tur vēl viegli iespējams vienam. Mēs tevi pārcelsim upei' pāri, bet paši aiziesim kalnos. Tavā Maķedonijā dzīvo drošsirdīga tauta, tu viņu visu sacelsi kājās un atvedīsi šurp. Mēs būsim te un citi, tie daudzie, kas vēl nav modušies. Tad mēs saņemsim Romu kā kalēja lūškās — tad mēs viņu nožņaugsim!

Spartaks (urbjoši noskatās viņā). Vai tu runā nopietni vai tikai pārbaudīdams mani? Tagad es lai atstātu jūs, kur visa Itālija jums ir kā vilku bedre un pāri malai glūn I.ībijas lauva Marks Krass! Priekš kā tad man vienam pašam vajadzīga mana dzīvība? Ko es ar viņu iesākšu? Un ko jūs iesāksiet ar cerībām, kuras gan ir skaistas kā varavīksna, bet arī tikpat tālas un gaisīgas? Nē. Es palieku pie jums. — Līdz galam — līdz pēdējam!

Brezovirs (līksms). Es to zināju! Gribēju tikai, lai viņš pasaka pats.

Spartaks. Bet Mirca? Tu vienmēr tā ilgojies pēc dzimtenes. Artorikss tevi pavadītu.

Mirca (negaidīti cieti). Nerunā par to! Mana dzimtene ir tur, kur tu esi!

Artorikss. Un mana pie tevis!

Spartaks (pasmejas). To atkal es zināju… Redziet, draugi! Mēs tomēr esam pārāk cicši saauguši kopā. Tā ir kopīgā likteņa, kauju un asins brālība, ko neviens un nekas vēl nav šķīris.

Balsis. Nē — nekas! . . . Ved mūs Spartak!. . .

Spartaks (cieti, gandrīz draudoši). Jā — es vedīšu jūs, jo tikai es vienīgais redzu, kur vēl palicis ceļš. Tikai ziniet: bez pretrunas! bez vaicājuma! Nevienu vārdu lai es nedzirdu!

Uz priekšu nav iespējams — bet dažreiz atpakaļ- ejol tiek tālāk. Es jūs vedīšu kalnu grēdai pāri, tad pa viņu pusi, garām Romai un Krasa leģioniem, atpakaļ uz dienvidiem, kur vēl dzīvo mūsu pirmo Vezuva un Kaziminas kauju atmiņas. No Rēgijas pussalas kalniem var saskatīt Sicīlijas krastus. Tur, lajā paradīzes skaistajā zemē, šajā vergu ellē, nekad nav apri- musies cīņa brīvības dēj. To ar saviem pulkiem ir pārstaigājuši Ens, Antinohs Abējs un Kleons. Pirāti ar simt kuģiem pārcels mūs uz Sicīliju, mēs būsim romiešu maizes klētī un turpināsim savas kaujas līdz galīgai uzvarai. Tagad ejicl! Lai tūliņ sāk apmācīt tos desmit tūkstošus, kas te pienākuši pēdējās dienās. Ieroču mums no Kasija vairāk, nekā vajadzīgs — kaut cik aizpildīsim to robu, ko mums atstāja nolādētais, nelaimīgais nodevējs Krikss. Ejiet!

Virsnieki un kareivji prom uz labo pusi, Mirca ar Artoriksu uz kreiso. Trompetes.

Spartaks nolūkojas pakal, v ''.m Saiva nemanot noslīgst.

Metrobijs (tuvāk, bikli pieskaras viņa elkonim; gandrīz čukstus). Spartak. .. Vai tu — —

pats- tici?-

Spartaks (atjauzdamies). Vai es — ticu… (Saslienas; kā ar cirvi.) Manā valodā nav vārda ticēt. Es — gribu! (Ātri prom uz labo pusi.)

Metrobijs iet pakaj lēnām, galvu nogrozīdams.

CETURTAIS CĒLIENS

Desmitais skats R ē g i j a s pussala p i e j ū r a s.

Klinšaina krastmala. Labajā pusē neaugstas, šķautnainas kraujas, mazākas dibenā, pašā vidū un kreisajā dibenstūrī. Ļoti tālu Vezuva siluets. Kreisajā pusē nogāze, lejā neredzams grāvis, aiz tā puslokā romiešu nometnes stāvsēta asiem galiem. Gar dibenmalu augšā sniecas krūmi un koku galotnes. Perspektīvā jūra ar kuģiem pie apvāršņa. Augšā dzidras debesis ar retiem, baltiem mākoņiem.

Vējains. Saulriets. Jūra tumši viļņaina šņāc, debess gaišzila; ap mākoņiem un kuģu burām norieta kvēla. Laukums krēsla, kas pamazām tumst.

Kreisajā pusē gar klinšu kravu no apaugušas krasta nogāzes visu laiku nāk augša kareivji ar žagaru nastām, smilšu maisiem, kārtīm un baļķiem un nokāpj kreisajā pusē pie grāvja, atgriežas atpakaļ un nes atkal. Viņus rīko Kasīs.

Labajā pusē uz klintīm kareivju grupas puszviļus, sēdus un stāvus; uztraukti žestikulē, rāda cits citam aizejošos kuģus.

Vidu Spartaks, Brezovirs, Bartorikss, Metrobijs, Mirca, Artorikss, centurioni, skatās pakaļ kuģiem.

Pirmais k a r e i v i s (uz klintīm). Skatieties, skatieties! Kuģi griežas atpakaļ!

Otrais kareivis. Patiešām! Man arī liekas ka viņi griežas!

Vēro visi.

Trešais kareivis. Man liekas — — man liekas — viņi stāv uz vietas.

P irmais k a r c i v i s. Ei, tu žurkas dēls tāds! Tu jūru nekad neesi redzējis. Tik tālu selgā viņa nekad nestāv uz vietas un uz viņas nekas nestāv. Vai-;, nu tie griežas atpakaļ, vai brauc tālāk.

Vēro atkal.

Ceturtais kareivis. Viņi… viņi brauc projām!

Pirmais kareivis. Vai tu klusēsi, nelaimīgais! Kā viņi var aizbraukt, kad ir nolīgts un samaksāts?

Ceturtais kareivis. Sie nolādētie pirāti ir tie vislielākie nelieši pasaule!

Pirmais kareivis. Jā, tagad arī es redzu:! viņi patiešām brauc projām!

Otrais kareivis. Ko mēs tagad iesāksim? I Vienā pusē mums ir klaja jūra, otrā pusē jūdžu garš,» divdesmit metru plats grāvis, aiz tā valnis ar Krasa i nometnes žogu .. . Mums vairs nav izejas!

Pirmais kareivis. Man tagad viena alga. I Es esmu tā izbadojies un novārdzis, ka vēlos aizmigt īj un neuzmosties vairs.

Pakrīt zemē un paliek galam.

Trešais kareivis. Gļēvulis! Vai mēs esam mazāk izbadojušies un novārguši? Kamēr*1 Spartaks : vēl te, mums būs izeja. (Iesper ar kāju.) Celies augšā, es saku!

Pirmais kareivis. Liec mani mierā — es gribu nomirt! .. .

Spartaks (atgriežas, notriekts). Jā — viņi brauc projām. (Smagi nosēstas uz klintsbluka.) Tik bezkaunīgā kārtā mani vēl neviens nav piekrāpis.

Metrobijs. Sen zināms, ka Kilikijas pirāti tie lielākie nelieši visā Itālijā. Tu viens neesi vainīgs, mēs visi bijām turpat.

Spartaks. Nē, tikai es viens pats: es jūs tā kā tā nebūtu klausījis, ar savu mīksto mēli viņš bij mani galīgi apmāvis. Nopērt man vajadzētu likt sevi par tādu lētticību!

Brezovirs. Nemoki sevi velti, tur tā kā tā nevar vairs neko darīt.

Spartaks (neklausās). Trīs naktis es viņu izguldināju un ēdināju savā teltī. Mēle viņam bij tik mīksta un lokana kā zīda lakats. Teicās pats esam izbēdzis vergs, mūsu kaujas ar romiešiem aprakstīja tik sīki, it kā viņš pats, nevis es tās vadījis. Pēc viņa stāstiem iznāca, ka viņa tēvs Sicīlijā un mans Tra- ķijā tikko nebijuši sirdsdraugi. Patiešām — es viņu gandrīz noskūpstīju! Tpu!

Brezovirs. Viņa kuģis stāvēja pašā krastmalā piesiets.

Bartorikss. Jā — mēs varējām kāpt uz tā un aplūkot»pēc patikas. Mēs nogājām apakšā un ierāpāmies mastos, viņi mums neko neliedza. Daudzi no mums kuģi vēl nebija redzējuši un līksmoja kā bērni. Viņi dāvināja mums skaistus gliemežvākus, krāsainas koraļļu drupatas un dzeltenus un zaļus, brīnišķīgi mīkstus sūkļus no Egejas jūras.

Artorikss. Jā — lai jūs ar tiem kutināt sev ādu un neredzat, ka viņi tikai smieklus valda par jums.

Spartak s. Tam tur par mani vairs nav javalda! (Pakrata dūri pret jūru.) Es galvoju, tagad viņš visiem stāsta, ka apmuļķojis mani, un viņa laupītāji rēkdami valstās pa grīdu.

M e t r o b i j s. Nedomā vairāk par to. Izlietu ūdeni tā kā tā nevar vairs sasmelt.

Spartaks. Ūdeni. .. Manu vislabāko Tuskulā- nas vīnu viņš izternpa, šis Sicīlijas vērsis. Un kā viņš prata kaulēties, šis sasodītais! Rakstvedis viņam bij līdzi ar vaska dēlīšiem un trim irbuļiem. Divi tūkstoši vīru es vispirms gribēju sūtīt pāri, un tie visi viņam bij pierakstīti. Cik kurš no viņiem sver — pat to viņš gribēja atzīmēt, it kā runa bijusi par kādām eļļas mucām vai labības maisiem. Un kā viņš tos šķiroja! Par tiem, kas palīdzēs pie airiem — pusi, par pārējiem — visu, par centurioniem pusotras maksas. Par Brezoviru vienu pašu — piecas.

Brezovirs (mazliet glaimots). Hm … Blēdis gan, bet vērtību viņš zina!

Spartaks. Tā viņš man miglu salaida acis un aplaupīja gludi — līdz ādai! Kāja Oresta zelta trij- kaji viņš paņēma. Valerija Mesalas vāzi . . . Fūrija Venus statuju… Varīnija sudraba galdu un paklājus… Visu, līdz pēdējam! Un mūsu naudu! Kara lādes ir tukšas, taukšetus zirņus tagad varam tur glabāt … Mēs esam tukšāki kā toreiz, kad nokāpām no Vezuva … Un tad vēl, nolādētais, murkšēja, ka mēs paliekot viņam parādā. Ja es viņu dabūtu rokā — zvēru pie Marsa! — ka sivēnu es viņu izcepinātu uz oglēm, no vieniem sāniem uz otriem apgrozīdams!

Brezovirs. Vēl mums paliek cerība uz plostiem.

Centurions (steigšus no lejas). Spartak! Mūsu pēdējais plosts

Spartaks (kājās). Kas ir ar to? Vai viņš iet?

Centurions (satriekts). Ne, viņš neiet. ..

Spartaks. Ko tad jūs, nelieši, tur darāt? Es pavēlēju: telšu audeklus un ādas uzcelt par burām, visus pie airiem likt!

Ce 111 u r i o n s (nevarīgi atmet ar roku). Nelīdz nekas! Vējš brāž no jūras, viļņi tik augsti — buras noplēsa, līdzko bij paceltas, plostu ar airētājiem pret klinti…

Spartaks. Trakie! Tad nelaidiet viņu nost! Tas ir mūsu pēdējais!

Centurions. Tas bij mūsu pēdējais- tagad viņa vairs nav — tikai baļķi slaistās pa viļņiem.

Spartaks (ieķer roku matos). Visi nelabie gari ir kājās pret mums!

Brezovirs. Pirāti tos uzlaiduši. Saka, viņiem esot tādi vārdi.

Spartaks. Un vīri 110 plosta?

Centurions. Tikai piecpadsmit tika malā, tie citi ir dibenā — viņi neprata peldēt.

S p a r t a k s. Vēl viena cerība ir dibenā …

Artorikss. Marks Krass dzīro aiz vaļņiem 1111 sētas un nedomā uzbrukt. Badā izmērdēt mūs grib. Trīs reizes jau aicinājis padoties.

S pa rt a ks. Granniks vel šodien nav mājās. Tā ir laba zīme. Krass ir uzsācis lielas sarunas ar viņu. Tā mums atliek laiks rīkoties, ja romieši negribēs ar labu izlaist.

Metrobijs. Man ienāk prāta: vai mēs nevaram izvēlēties to pašu ceļu, pa kuru vakarnakt ir aizbēdzis Mesembrijs ar pieciem tūkstošiem?

Spartaks. Tas suns ir aizbēdzis bēguma laikā pa piekrastes dangām un dubļiem. Bet es šaubos, vai viņiem izdevās uzrāpties stāvajā kraujā. Šorīt gaisma romiešu nometnē dzirdēja lielu kņadu. Ja tie viņus visus nav nosituši akmeņiem un klintsbluķiem, tad palikušos paisuma viļņi aizskalo jūrā … Nē — tavs prāts, Metrobij, šoreiz mums nepalīdz, jāpaliek vien pie mana paša.

Kosts pienāk.

Kas ir, Kast? Grāvis pilns un eja gatava?

Kāsts. Piecas pēdas vēl paliek, un mums nav vairāk koku: lielie visi nocirsti plostu pagatavošanai, un baļķus tagad mētā viļņi.

Spartaks. Ko? Arī šo pēdējo izeju viņi man grib nozagt? (Brītiņu padomā; kā pērkons.) Mums., tur ir daži nosprāguši zirgi — atvilkt un sakraut grēdā! Bet žigli! Pēc stundas ceturkšņa lai dambis! gatavs!

Kāsts ar kareivjiem prom uz kreiso pusi.

(Spartaks pasper pāri. solu uz to pusi; krata dūri ' pret romiešu nometni.) Dzīvus gribējāt mūs sapūdēt! Lai mēs te kā beigtas vardes sapūstam uz šim klintīm! Tava paša zaldātu asinīs es tevi noslīcināšu, Mark Kras!

Kareivjiem.

Mūsu dambis ir taisni pret romiešu vārtiem. Stabus mēs jau naktī aizzāģējārn. Kā lavīna mēs gāzīsimies viņu nometnē iekšā, saskaldīsim visu, kas pagadīsies priekšā, — attapties viņi nepagūs, kad mēs būsim cauri un prom kalnos!

G r a n n i k s (ar diviem pavadoņiem no kreisās puses). Dambis ir gandrīz gatavs — mēs īsti labi pārrāpāmies šurp. Kāsts strādā lieliski.

Spartaks. Tomēr veseli pamācāt? Es jau baidījos, ka Marks Krass neliek jums nogriezt ausis un degunus un nepārdzen atpakaļ.

Kareivji uz klintīm sacēlušies kājās klausīties.

Granniks (bezgala nikns). Tas — nolādētais romietis! Ko viņš ar mums darīja, ir desmitreiz ļaunāk kā nogrieztas ausis. Par izsmieklu viņš mūs pataisīja, par kumēdiņu rādītājiem Romas Saturnā- liju svētkos! Vēl tagad viņi visi palika tur, smieklos rēkdami. — Ak jūs esat ieradušies, dārgie kaimiņi! — viņo mums teica. — Ilgi likāt sevi gaidīt, varonīgie gladiatoru kungi, es ļoti priecājos un jūtos pagodināts par apciemojumu. Kā tad bij, — viņš teica, — kad domājat sākt gājienu uz Romu? Pasakiet to man, lai varu attīrīt jums brīvu ceļu.

S p a r t a k s. Tā viņš ņirgājās par jums!

Granniks (izmisis atmet ar roku). Tas bij tikai sākums. — Ak Spartaks grib zināt, ar kādiem noteikumiem mēs varētu vienoties? To viņš dara ļoti laipni, citādi man šajā lielā pašam būtu jāierodas pie viņa. Bet kur tad jums jāsteidzas — laika taču diezgan! Sešas nedēļas jūs sēžat aiz maniem vaļņiem un grāvja. Vai jūs žēloties gribat? - viņš ņirgājās. Vai jums kā trūkst? Saulīte karsē tik brīnum jauki, un reizēm atkal atvēsina brangs vējiņš. No Sicīlijas pāri nāk grauzdētu kviešu un gatavu apelsīnu smarža, jūrā ūdens ko padzerties nekad netrūkst… Padzīvojiet vien, mīlīši, vēl otras sešas nedēļas, tad es pats iešu jūs apraudzīt — ar dāvanām, ar iesmā ceptu gaļu un sarkanu, pavisam sarkanu vīnu …

Aiz romiešu sētas uzplivo ugunskuri, dzirdams tāls troksnis.

Spartaks (šņākdams). Es tevi pašu šovakar peldināšu sarkanā, kūpošā vīnā!

Granniks. Četras reizes pa šo dienu un nakti mūs ēdināja, piebāza tik pilnus, ka mēs tikko varējām pakustēties. Un, ja no tā vīna, ko mums nesa, trīs ceturtdaļas neizlējuši zemē, mēs tagad rāpus pārvilktos atpakaļ. Nakti mūs izguldināja uz trim kārtām noklātām Alpu lāčādām, rītā lika nomazgāties sudraba bļodā — pēc tam Mūmijs to sadauzīja pret akmeni. It neko neslēpa no mums. Aizveda pie dubļu aploka, kur līdz ceļiem bradā Krikša karaspēka paliekas — pieci simti — odu sapampušām galvām un tārpu izgrauztām kājām. Tā grieķiete, tā Eitibida, ir tur — viņai loks un bultas, un viņa katru dienu staigā apkārt, uz viņiem mērķī šaudama. Katru vakaru, kad Krass nosēstas pie vakariņām, atved divdesmit, viņš liek tiem cīnīties un nokaut citam citu. — Eai neaizmirst Spartaka mākslu, — viņš saka .. .

Spartaks (elso). Brāli Kriks, kāpēc tu negribēji klausīt!… Pat tavu līķi mums neizdevās atrast …

G r a 11 n i k s. Savas mantu un naudas lādes viņš mums izrādīja. Un, kad mēs brīnījāmies par to bagātību, viņš smējās un teica: — Tas vēl nav nekas, bet jūsu Spartaks putina mani laukā: Kilikijas pirāti ir tīrie plēsoņas, man bij jādod tiem divreiz vairāk, nekā Spartaks deva.

Spartaks (nevaldāmās dusmās). Lai viņš dzīvs sapūst, šis nolādētais blēdis! Tātad viņš ir tas! Viņš pārsolījis mani un tos nopircis.

Granniks. Viņš darīja visu, lai mūs līdz pēdējam pazemotu un apsmietu. Lika mums stāvēt klāt, kad viņš apspriedās ar saviem kvestoriein un izsūtīja ordinārus. Mums bij jādzird, ka Pompejs ar saviem leģioniem ir no Romas ceļā šurp un ka Marks Teren- cijs Lukulls ar saviem no Maķedonijas steidzas uz Brundiziju. — Starp trim iesmiem viņš tagad ir, tas tavs lielais, neuzvaramais Spartaks! — viņš smējās. — Bet es viņu neatdošu ne Pompejam, ne Lukullam - es pats gribu uzdurt viņu, papriekš apcepināt uz ugunskura un tikai tad piesiet krustā Apija ceļa malā.

Bartorikss (nevar novaldīties, izlec priekšā). Paskatieties! Sārtus viņi jau sakūruši un gaida ar saviem iesmiem! Marka Krasa acīs mēs neesam vairāk kā noplucinātas zosis, ko izcept vakariņās! Dzirdiet, kā viņi auro laizīdamies!

Granniks. Krasa tur nav. Naktī no šejienes ir izbēdzis Mesembrijs ar pieciem tūkstošiem ģermāņu. Trīsdesmit piecus Mūmija jātnieki atveda, zirgu astēm piesietus — pārējie ir nosisti krasta kraujā. Bet pāra desmitiem laimējies apslēpties klintīs — šorīt gaismā Krass pats ar saviem pulkiem izgāja gūstīt tos. — Es sen neesmu bijis medībās, — viņš teica, — man drusku jāpakustas un jāizvēdinās, citādi ēstgribu var samaitāt. — IJz Romu nosūtīja vēstnesi un lika pateikt: kā odus es viņus visus līdz ar Spar laku turu savā saujā. Lai man nesarīko triumfa braucienu, ja kāds var pierādīt, ka es vienam vienīgam esmu ļāvis dzīvam izmukt.

Artorikss. Tic zaimi nav vairs ilgāk paciešami! Ar katru vārdu viņš spļauj mums sejā! Spartak, ja tu to paciet, — es pats inetīšos uz sava zobena!

Kāsts uznāk ar savējiem.

G r a n n i k s. Nometnē patlaban saimnieko Fabri- cijs. No pašas pusdienas viņš ir piedzēries un patlaban droši vien sarīko gūstekņu slaktiņu. Zaldāti dara, kas viņiem patīk,'vīna mucas klankš visos stūros. Fabricijs pavēlēja mūs vienkārši izdzīt laukā. Un tev, Spartak, atsūtīja dāvanu. (Pamāj pavadonim, tas izvirzās vairāk priekša.) Vīnu, gabalu maizes un sauju žāvētu vīģu.

Spartaks (visu laiku stāvējis noliektu galvu, tagad lēnām saslienas — liels un draudošs). Man? Sauju vīģu?… Pasvied to Rēgijas suņiem aiz mūsu žoga!…

Kāsts. Dambis ir gatavs, Spartak! Un tavas kohortas gatavas, Spartak! Viņi gaida .. .

Spartaks. Par agru tu esi sācis spļaudīties, Mark Kras! (Pakrata dūri prei romiešu nometni, pasper pāra soļus vidu.) Līdz manai sejai tu nekad nesniegsi, Romas asinssuns! . .. Surp, kareivji!

Visi pusloka ap viņu. Bridi klusums - romiešu nometne spilgtāk uzplivo ugunis, dzirdama tāla rēkoņa.

Redziet?! Tie ugunskuri tur liesmo mūsu līķiem… Dzirdiet?! Viņi gavilē mūsu bērēm! … Par agru, es saku! Vēl viņi raudās, šie nolādētie!

Mazs starpbrīdis.

Tagad klausieties, ko es jums teikšu! Abām ausīm klausieties — ar visiem saviem prātiem un sirdīm — — tā, it kā tas nebūtu es, bet uz jums runātu visi romiešu un jūsu pašu dievi!

Marks Krass lielās mūs kā odus samiedzis saujā — daudz netrūkst, ka viņam būtu taisnība. Pats viņš stāv te — no Romas nāk Pompejs ar saviem leģioniem, kas nožņaudza Sertoriju Spānijā. Lukulls steidzas no Traķijas uz Brundiziju. Mēs esam starp trim iesmiem — Markam Krasam jau siekalas tek. Bet lai viņš tās nolaiza! Viņa saujā vēl ir sprauga, un mēs laižamies laukā pa to!

Dambis grāvim pāri ir gatavs — mēs tūliņ gāzī- simies pāri tam. Vārtus laukā! pāri romiešu nometnei — mēs viņus samīsim! Un, ja tur ari gadītos Krikša un Mesembrija bēgļi, — sitiet viņus nost, tie ir nodevēji, lai viņi mirst līdz ar Fabricija salašņām! . . .

Balsis. Nost viņus! … Zemē viņus …

S p a r t a k s. Neviens nepaliks atpakaļ, un neviens neaizklīdīs sāņus! Mēs vairs neesam septiņdesmit pieci tūkstoši, bet viens vienīgs vīrs — viena galva - viens spēks — viens zobens! … Es eju pirmais!

B rezov irs. Un es!

K a s t s. Un es!

Bartorikss. Un es!

Artorikss. Un es!

Spartaks. Tu sargā Mircu!

A r t o r i k s s. Uz rokām es viņu iznesišu!

Metrobijs (parādu dunci). Mana roka arī vēl klausa!

Balsis. Ved mūs, Spartak!… (Kareivji tikko valdās.)

Spartaks. G|ēvu|u starp mums nav, bet tagad lai katrs savai rokai piešķir trīskārtēju spēku! Divas reizes mēs Itāliju esam pārstaigājuši, no dienvidiem līdz ziemeļiem un atpakaļ. Tagad lai jūsu kājām pieaug spārni! I<ā putni mēs laidīsimies — kā vētra! Līdz Brundizijai! Trīs tūkstoši kuģu tur stāv ostā — tos mēs sagrābsim — un tad pāri — uz Albāniju, uz Grieķiju, kur gaida verdzinātas tautas!

Metrobijs (čukstoši). Bet ja Lukulls ir jau Brundizijā? . . .

Spartaks. Klusi, tu vecais vergs! Tad mēs griezīsimies atpakaļ un bruksim virsū Krasam, pirms vēl Pompcjs nav piesteidzies! Un, ja arī mums tad jākrīt līdz pēdējam vīram, — mēs nemirsim! Mūsu ciņa par brīvību dzīvos! Zerni mēs csain sacēluši kājās, visi meži ir pilni, visas kalnu alas slēpj draudu, naidu un spēku! Romiešu vergu valsts dreb pašos pamatos! Paies vēl četri gadi — paies četri gadu simti — un sabruks "iņa Un apraks zem savām drupām tos, kas uzbarojis"trekni 110 mūsu sviedriem un dzēra mūsu asinis!… lūs nevarat aiziet bojā! Jūs iekustinājāt šo straumi, un viņa nerimsies! Cīņa par brīvību neapstāsies! Jūs neaizmirsīs! Jūsu asinis strāvos nākošās paaudzēs!… Jūsu vārdi būs zvaigznēs rakstīti!

Balsis. Un tavs, Spartak!… Un tavs!…

Spartaks. Arī mans!… Uz priekšu!

Trompetes. Kliedzieni. Spartaks pa priekšu — Brezovirs, Bartorikss, llanniks, Kāsts, Mirca ar Artoriksu, Metrobijs. Aiz tiem kareivji — grūst leja uz kreiso pusi.

Kaujas saucieni — vārtu brikšķēšana — ieroču šķindoņa — trompetes. Pāri romiešu vaļņiem sāk vērpties melni dūmu

mutuļi.

Vienpadsmitais skats

Marka Krasa n o m e t n ē.

Plašs laukums uzkalnā. Reli koki, telšu rinda katrā pusē. Labajā Marka Krasa lielā, krāšņā telts ieejas aizkari ar pušķainām, zelta vītām auklām, augšā virs smailes valsts nozīme, zelta ērglis. Pie ieejas katrā puse etiopiešu vergs, mazliet attālāk un vairāk priekšā pa divi leģionāri ar sudraba āvām goda sardzē. Gandrīz pašā vidū pret kreiso pusi vērsta, sarkanu segu apklāta estrāde ar dārgakmeņiem rotātu ziloņkaula krēslu un sarkanu uzjumu pāri.

Dibenā nogāze — pāri viņā pusē milzigās nometnes teltis taisnās rindās, ko gar apvārsni iežogo nometnes valnis. Aiz tā tālē kalnu silueti; visu pamali līdz pus zenītam aizklāj zili melns pērkona mākonis, kurā reizēm paplaiksnās zibens. Tva- naini piedegusi, nespodra novakare.

Gar nogāzes malu dibenā rinda leģionāru smagā apbruņojumā — padzīvojuši vīri, lielāko tiesu bārdaini. Kreisajā un pa nogāzi lejup divās rindās jaunie kareivji, bez ieročiem, noliektām galvām, satriekti. Pie tiem četri centurioili kailiem zobeniem par sargiem. Labajā pusē, dibenā, sargu ieslēgts pulciņš ķēdēs sakaltu, noskrandušu gūstekņu.

Fabricijs (iznāk no spraugas gar Krasa telti, uz kuru allaž bikli atskatās; tramigs, bet nikns un paklibodams paietas gar jauno kareivju rindām, runā šņākdams, bet valdīdamies un pusbalsī). Te nu jūs stāvat, purnus nokāruši kā aitas pirms cirpšanas! .. . Vai tad nevienam nav nekā ko teikt?… Atbildiet taču, kad Auls Fabricijs ar jums runā! … Ak tā (pabružā degunu), — es laikam neesmu jums vēl neko prasījis . ..

Centurions. Atļauj paziņot, Aul Fabricij: viņi nedrīkst runāt, pirms Marks Krass pats nav atļāvis.

F a b r i c i j s. A! tas diezgan gudrs aizliegums. Es jūs pazīstu: kad sākat ķērkt kā kovārņu bars, tad prātīgs vecāks vīrs vārdu nevar pateikt. Bet klausīties viņš jums nav aizliedzis, un tas ir labi.

Paklibojis vēl. Alkal apstājas.

Tpu! Kauns man par jums, jaunie zaldāti! Apcietinātā nometnē jūs ļaujaties pārsteigt sevi gulošus! Tas nu vēl nekas — es pats esmu bijis jauns un zinu, cik ciets jauneklim miegs, it sevišķi, kad drusku iedzerts. Bet, kad bijāt uzmodušies, — kāpēc jūs tad bēgāt? Ko kā jūs bēgāt? Ko izbēgušu gladiatoru un vergu bandām, no smirdošiem salašņām, no tādiem pašiem kā tie tur!

Paskatieties paši un kaunieties!

Izstienas, pirkstu krūtis durdams.

Es esmu vecs vīrs, man tepat sešdesmit pieci gadi, bet cs nebēgu — es ne! Redziet, man tagad jāklibo, tāpēc kā paliku uz vietas un nekustējos — es ne! Es esmu vecs zaldāts, es biju Pompeja leģionos Spānijā — dienu un nakti es reiz tur nogulēju zem viena tilta un tomēr nebēgu! Bet jūs! Kājas jums vieglas un mugura lokana — cirst jums vajadzēja viņus, durt, gabalos sakapāt tos nolādētos! Bet jūs! . . . Tpu! — un vairāk neko!

Pagriežas pret vienu.

Un tu! Vai tu esi Auls Fabricijs jaunākais vai ne? Atbildi, kad es tev prasu!

Čentur'ions. Viņš nedrīkst. Marks Krass ir aizliedzis.

Fabricijs. Ak ta! … Jā, kad aizliegts, tad tu nedrīksti. Jā, tu esi Auls Fabricijs jaunākais. Kaunu tu dari savam tēvam, vecam Sullas leģionāram! Savai mātei tu dari kaunu — tu gļēvulis tāds!

Pret visiem.

Ja man te vēl bijusi noteikšana, liktoriem es liktu nopērt jūs visus! Nopērt un tad bez vairogiem, tā, kā patlaban te esat, sūtītu Spartaka pulkiem pretī. To jiis esat pelnījuši!

Trompetes. Vergi atrauj Krasa telts aizkarus.

Fabricijs aizmanās sāņus dibenā. A'o telts divi kareivji ar romiešu valsts nozīmēm. Marks Krass krāšņā purpura apmetnī, lepns un nikns, sargi ar āvām pavada. Aiz viņa pieci Varīnija likt ori, virsnieki, patricieši. Eitibida ar savām verdzenēm aizmugurē.

M a r k s Krass (tribīnē, bargi noskatās jaunajos zaldātos, tad apsēstas). Romiešu kareivji! (Jaunie saslejas taisni, Krass — paceltu roku.) Jūs tie neesat, ar jums es runāšu beigās! (Tie atkal nokar galvas.)

Romiešu kareivji! Jau trešo gadu Romai ilgst kauna pilnais karš ar izbēgušiem gladiatoriem un sa- dumpotiem vergiem. Karš — — es kautrējos saukt par karu šīs cīņas ar vaļā palaistu barbaru un vazaņķu pūli. Trīs gadus šie nelieši kā no krātiņiem izlauzušies vilki ir sirojuši pa Romas valsti. Visu Itāliju divas reizes pārstaigājuši no dienvidiem līdz ziemeļiem un atpakaļ. Nelaime, posts un apsmiekls apzīmē viņu ceļu. Nola ir pusē nodedzināta, Fūrija ir drupās, sensenai gladiatoru audzētavai Kapuai bij jāatsledz vārti un jāizlaiž prom desmit tūkstoši vis- labāk apmācītu, par augstu maksu pirktu cirkus cīkstoņu. Musu lauki ir nomīdīti, mūsu vasarnīcas nodedzinātas, turīgie zemes īpašnieki aplaupīti, padarīti par nabagiem vai apkauti. Ja tādam zagļa vergam pēc likuma un vecuvecās paražas nocērt roku vai kādu dumpinieku piesit krustā, tad rītu viņa kungu atrod savā gultā ar pāršķeltu galvu vai nožņaugtu. Kalni un meži mudž no aizbēgušiem neliešiem, bet pilsētās amfiteātri jāslēdz ciet, jo neviens izglītots romietis negrib skatīties arēnā par piecām minām pirktos plukatas, kas neprot pretinieku pat nodurt, kā pienākas. Pat citādi cienījami kviriti liedzas maksāt parādu procentus, plebēji apslēptām dūrēm vazājas pa Romas ielām un naktīm klausās, vai Spartaka laupītāji nav klāt un nedauzās aiz vārtiem . . .

Aizelsies pakrata dūres.

Nav vairs karavadoņu Romai! Tits Servilians, Klods Glabrs, Valerijs Mcsala, Varīnijs, Fūrijs, Klo- dians, Kasijs — kur viņi ir? Kuru no viņiem šīs smirdoņu bandas nav trenkušas tā, ka viņi pat sandales nepaguva apaut? … Patiešām — drīz būs kauns saukties par patricieti un romieti!

Noslauka sviedrus.

Tāpēc es esmu še, lai noslaucītu šos mēslus no zemes virsus un padarītu galu Romas pazemojumiem. Rēgija pie juras es viņus biju ieslēdzis — kā būrī, kā murdā! Sapūdējis cs viņus tur būtu kā sabrauktas vardes uz ceļa! Senātam varēju ziņot, ka turu tos ka odus saujā samiegtus . .. Eh! (Pakrata dūres, acīm meklē Fabriciju.) Un tomēr — arī es pats varēju aizmirst, ka nav vairs romiešu karaspēkā kvestoru, uz kuriem palaisties, bet tikai pusakli invalīdi, puskurlas sievas un gļēvuļi!

Fabricijs (klibodams metas tuvāk.) Es neesmu bēdzis, Mark Kras!

M a r k s Krass (dusmās vai plizdams). Tu!. . . žūpa sasodītais! Tu neesi? Nē, tāpēc ka tu nejaudāji! Rītā mani zaldāti tevi aiz kājām izvilka no apgāztas telts apakšas. Ar aukstu ūdeni mums vajadzēja tevi apliet, līdz kamēr tu atdabūji saprašanu!…

Fabricijs (vēl tuvāk, dūri pret krūtīm sizdams). Es — es — Pompeja leģionos esmu cīnījies! Spānijā es dienu un nakti zem tilla …

M a rk s Krass (sarkastiski pasmiedamies). Paklausieties šo varoni! Kā sermulis, kam uz astes min, viņš allaž izmanās kaut kur palīst! Tāpēc Pompejs tevi atsūtīja atpakaļ Romā.

F a b r i c i j s (vēl tuvāk). Es- Mans brālis ir

senators . . . mans znots varbūt būs konsuls-

Marks Kras s. Ko tu lielies ar saviem radiem! Kas tu pats esi? Romas nelaime un kauns tu esi! Visiem tevi uzbāž, un nevienam tu nederi. Kaujinieku rindās tu tikai pinies pa kāiām. Turpmāk tu man komandēsi mūsu zupas vārītājus un maizes dalītājus!

Fabricijs. Es?… (Asarām acis.) Mans brālis

Marks Krass. Nevis tavs brālis, bet tu pats! Kā gribi: es varu arī sūtīt tevi atpakaļ uz Romu, senāts man ir devis neaprobežotas pilnvaras. Tu man esi kaitējis vairāk kā simt tūkstoši apbruņotu vergu. Par nerru tu esi mani padarīiis! Es biju spiests lūgt senātu, lai sūta man Pompeju un Lukullu palīgā, — un pa to laiku tu palaidi Spartaku no sprosta, kur es galu galā viegli viens pats būtu viņu picveicis. Par izsmieklu tu nēsā to slavenā romieša vārdu! Ej nost no manām acīm!

Fabricijs (atvirzās, acis slaucīdams). Un mans znots grib par konsulu

Marks Krass (pēc brīža turpina apvaldīti, cēli, negrozāmi cieti). Pompejs 110 Romas ir ceļā šurpu, Lukulls Rrundizijā izkāpis malā, tāpēc Spartaks ir griezies atpakaļ un stāv tikai četras jūdzes no šejienes. Man nevajag palīgu, trešdaļu uzvaras slavas es negribu, bet visu! Viens pats visu, vai jūs sapratāt? Es negaidīšu ne Pompeju, ne Lukullu — lai viņi iet kalnos dzenāt un gūstīt izklīdušās vergu bandas. Spartaku sakaušu es — es viens pats! Mani jātnieku priekšpulki ir jau tur un ielenc barbarus no mugurpuses. Krēslā mēs dosimies ceļā un ap pusnakti bruksim tiem virsū. Neviens no viņiem nedrīkst izmukt! Visiem viņiem jāpaliek kaujas laukā ērgļiem un lapsām par barību! Tikai seši tūkstoši gūstekņu man vajadzīgs — man ir pagatavoti seši tūkstoši krustu, kur piesist viņus gar Apija ceļa malām, kad braukšu uz Romu.

Lieciet vēra: ta būs briesmīga kauja! Viņi zina, kas tos sagaida, un cīnīsies ka zvēri. Tie tur palikušie ir Spartaka labākie gladiatoru pulki, tie nāves nebīstas. Un arī jūs nedrīkstiet bīties! Neviens nedrīkst atkāpties vai bēgt! Jums jāaizstāv Romas gods un jāatjauno romiešu sena kaujas slava. Es jums tūliņ rādīšu, kas sagaida ikvienu, kas atkāpsies vai bēgs. Vairāk kā divi simti gadu šis cēlais līdzeklis nav lietots, tāpēc arī vairs nav romiešu karaspēka, bet tikai gļēvuļi un zaķapastalas. Es viņu celšu atkal godā — ar dzelzs rīkstēm un liktoru cirvi es jūs mācīšu būt atkal romiešu zaldātiem!

CVirsnieki un patricieši sakustas, kā protestēt gribēdami). Mierā! Jūsu protestus es esmu dzirdējis. Tie nespēj locīt manu gribu!

Kājās, pastieptu roku.

Jūs gļēvuļi un zaķapastalas! Jūs bijāt tie, kas no Rēgijas skrējāt līdz pat Romas vārtiem un sacēlāt tur izbailes un šausmas! Deviņi tūkstoši spēcīgu jaunekļu — gladiators Spartaks jūs trenca kā pārbiedētu kazu baru! Šonakt jūs vairs nebēgsiet, to es zvēru! Es jūs nododu liktoru rokās. Pēc lozes katru desmito nopērs un pēc tam viņam nocirtīs galvu!

Fabricijs. Nē taču, Mark Kras! Tur ir ari mans dēls!

M a r k s Krass. Un, ja tur būtu arī mans paša dēls, — savu spriedumu es negrozīšu!

Fabricijs (raudādams). Viņš mums ir vieni- gais … Viņa māte nobeigsies aiz bēdām . ..

Marks Krass. Deviņi simti mātes varbūt nobeigsies aiz bēdām, lai varētu dzīvot deviņdesmit tūkstoš romiešu mātes bez bailēm, ka izbēgušie vergi viņas pašas nepadara par verdzenēm . . . Tu gribi ko teikt, jaunais cilvēk?

Auls F a b r i c i j s. Ja tu atļauj, Mark Kras.

Marks Krass. Runā, ja tev kas cits ko sacīt. Lūgšanās ir velta.

Auls Fabricijs. Es nedomāju lūgties. Es esmu Auls Fabricijs jaunākais, es gribēju tikai pateikt, lai tu neklausi manu tēvu. Tavs spriedums ir taisnīgs, Mark Kras, mēs to esam pelnījuši. Ja loze krīt man, es esmu gatavs mirt.

Marks Krass (aizkustināts). Tu esi labāks romietis un cienīgāks nekā tavs tēvs. Man žēl tevis, bet es tur neko nevaru darīt. Ne cs spriežu, bet pats liktenis — varbūt viņš tevi saudzēs … (Atkal cieti.) Un, lai visi un jūs paši redzētu nepārprotami, cik zemu esat krituši un kas gaidāms visiem jums līdzīgiem, es lieku tajā pašā vietā un gluži līdzīgā kārtā nosodīt arī tos tur. Liktori, pie darba! Ejiet! (Paliek, pastieptu roku.)

Trompetes. Liktori aiziet pa kreisi teļā dažu centurionu pavadībā; pēc viņiem abas rindas notiesāto zaldātu, beigās aizdzen ķēdēs saslēgtos vergus.

Mākoņi zibsni. Tāls pērkona grāviens.

Divpadsmitais skats

Pēdējās kaujas lauks.

Mazs laukumiņš ar neaugstām klinšu kravām gar stāvu nogāžu malām, trim cipresēm vidū.

Nakts. Visu klāj melns lietus mākonis ar tumsu, vētru, zibšņiem un pērkona dārdiem. Ugunsgrēka un lāpu plīvojoša blāzma. Kaujas troksnis lejā. Reti signālu pūtieni.

Marks Krass (rokas uz krūtīm sakrustojis, plīvojošu uguņu apspīdēts, uzvarētāja lepnumā nogāzes malā, dibenā vēro kauju kreisajā pusē. Attālāk seši ordināri). Tic ir atkal romieši! Nu es viņus pazīstu! Tā — tā — tā! . .. Cērtiet viņus! . . . duriet nost! … Tā — tā — tā! . .. Turas kā velni! … Vai mēs dabūsim gūstekņus? Seši tūkstoši man vajadzīgi,

Pirmais o r d i n ā r s. Par to var šaubīties: viņi krīt, bet nepadodas.

Marks Kras s. Patiešām, viņi cīnās lieliski! Ja še bijis cirkus — es nenovaldītos, es aplaudētu … Palūkojiet — — nu palūkojiet to milzeni! Vesels mākonis metamo šķēpu lido uz viņu . . . Vai viņš nav apburts? Saka, ka viņi zinot tādu ziedi, kas padara neievainojamu … Katrā rokā viņam ir zobens, un kā viņš skalda! . .. Vesela grēda mūsu zaldātu guļ apkārt, un viņš lec tiem pāri . . . Kad tikai viņš neiz- laužas!

Otrais ordinārs. Tas ir Brezovirs. Nekur viņš neizlauzīsies: viņam vēl tikai pussimts vīru, un ik brīdi kāds krīt. Redziet! redziet!

Marks Krass. Dzīvus — dzīvus man viņus vajag! Steidzies, teic kvestoram Rufijam, lai gādā man gūstekņus! Lai netaupa! Piecus mūsu kritušos par vienu dzīvu gladiatoru!

Otrais ordinārs aizsteidzas. Trompetes.

Un tie tur! Vai viņi neizlauzīsies?

Trešais o r d i n ā r s. N'ē, neviens neizlauzīsies. Aiz uzkalna noslēpta mūsu jātnieku kohorta, tā kaujā nemaz nav bijusi.

MarksKrass. Un tie tur? Man šķiet, viņi grib patverties šajā kraujā.

Ceturtais ordinārs (tuvāk malai). Tas būtu labi, ja viņi to mēģinātu: krauja ir ieslēgta riņķī apkārt, neviens nevar izbēgt. Mēs viņus saņemtu dzīvus … Ā! tas ir Bartorikss … un Granniks … viņu zirgi ir krituši, tie cīnās kājām… Ā! viņi dzenas pakaļ!

Marks Krass (plaukstu virs acīm). Tā kā sievišķis liekas, ko viņi dzen!

Piektais o r d i n ā r s. Tā ir Eitibida!

Marks Krass. Eitibida? Vai tad vina ari ir tur?

Piektais ordinārs. Visu laiku. Viņa mēģināja piekļūt Spartakam.

M arks Krass (nicinoši). Nē — tā nav sieviete — tā ir īsta Gorgona! Viņai nepietiek ar Krikšu — arī Spartaku viņai vajag!…

Spartaks (leja, labajā pusē — ciņa aizelsies). Mark Kras! . .. Kur tu esi? . .. Kāpēc tu nerādies? . . . Vai tev bail? …

Marks Krass (pasviežas pret labo pusi, lūkojas lejā). Kaskas tas bij?… Man likās—ka

mani sauc.

Pirmais o r d i n ā r s. Tas ir Spartaks! .. . Paskatieties, paskatieties, kā viņš tos skalda!

Trešais ordinārs. Kā kalnā viņš uzlec uz mūsu zaldātu līķiem!

Ceturtais ordinārs. Šķēpi kā mušas lido ap viņu! .. . (Sajūsmā.) Tas ir lieliski! Nē — tas nav cilvēks! No pekles iznācis ļauns gars! Kā viņš tur izstiepjas visā augumā!

Spartaks. Mark Kras!… Kur tu slēpies?… Gļēvuli! .. .

Piektais o r d i n ā r s. Viņš tevi zaimo, Mark Kras!

Marks Krass (satraukts un pārskaities). Mani? . .. Viņš? .. . Tas smirdoņas barbars!. ..

(Tver zobenu.) Manu zirgu!… Un vairogu!…

Ordināri grib steigties lejā uz labo pusi.

Tur ne! Tur viņam nevarēs piekļūt! … Še, no mugurpuses! .. .

Viens ordinārs pa priekšu pa kreiso pusi lejā — tad Marks Krass, pārējie pakaļ. Trompetes.

E i t i b i d a (no kreisas puses priekšā — izspūrušiem matiem, aizkususi, nāves bailēs). Aul Fabricij, glāb! .. . Viņi grib mani nokaut!. . .

Auls Fabricijs. Nebaidies, Eitibida … es tevi sargāšu .. .

Bartorikss, Granniks un centurions pakaļ.

B artorikss. A! .. . Izbēgt tu domāji, ragana! Granniks. Nost, romiešu kucēns!. .. Eitibida (bailēs atpakaļ aiz klints, vairāk dibenā). Glāb, Aul. ..

Auls Fabricijs (viņu aizsargādams pret tiem abiem, kāpjas atpakaļ liclz aiz klints). Nost, plukatas vergi! . . .

Aiz klints divi kritieni — Eitibidas brēciens.

G r a n n i k s. Romiešu suns! . . . Bartorikss. Sapūsti, nolādētā! . . .

Abi izskrien atpakaļ.

Centurions (kreisajā puse pie kraujas). Kāsts!… (Kreiso roku pie pieres, labā ar zobenu nošļūk gar sāniem.)

Granniks (blakus, nostenas). Eh!. . . Kā izsalkušu šakāļu bars tie sakrīt pār viņu! … Bet tur. . . tas ir Brezovirs!… Ievainots… uz ceļiem!… Ātrāk!.. .

Visi trīs noskrien lejā. Mazu bridi laukums tukšs.

Metrobijs (no lejas, labajā pusē — uzvelk Mircu, kas pusnenuiņā, tikko vēl var cilāt kājas). Te tu varēsi atpūsties… Tev drīz paliks labāk… Artorikss ar Spartaku tevi sargās … un es … (Nogulda zem cipreses.) Kas tev ir, bērns? . . . Vai tu esi stipri ievainota?.. . (Noliecas pār viņu.) Mirca … vai tu vēl dzirdi? . . . (Pietiek roku tai pie krūtīm — atslienas, sāk raustīties elsās.)

Divi romiešu ceniurioni priekšā no kreisās puses. Metrobijs izrauj dunci, metas aiz klints.

Pirmais romietis. Eitibida! Vai tu te esi? Otrais romietis. Tur viņa guļ . . . Tas vergs ir viņu nokāvis! . ..

Otrais romietis. Ha!… Suns tu!

Abi metas tam virsu.

Metrobijs. No romiešu zobena ne!… (Nogalinās un krīt aiz klints šķautnes.)

Labajā pusē pār nogāzes malu parādus Spartaks un Artorikss.

Pirmais romieti s. Vai!. . . Tas ir Spartaks! . .. (Aizbēg atpakaļ.)

Otrais romietis. Un Artorikss! . .. (Pakaļ.)

Spartaks ar Artoriksu augšā.

Spartaks (kājā ievainots). Nav viņas te!… (Apgriežas.) Te ir krauja… desmit minūtes te vēl var turēties . .. Pār desmit līķiem pie manis!

Pakril uz viena ceļgalu, cīņai gatavs.

Artorikss (kailu galvu). Viņa ir te!. .. (Piesteidzas, nokrīt ceļos.) Mirca! … Tas es esmu . ..

Vai tu vēl redzi?… Ak nolādētie!… (Spiež viņas roku pie lūpāru.)

Spartaks (kā ievainots zvērs). Mūsu karogu! .. . Viņi to norauj … min kājām!.. . Nolādētie! …

Kājās; nosviež bruņu cepuri un vairogu.

Desmit melnās dzīvības par mūsu karogu!

Metas lejā.

Artorikss (kājās; aizsviež vairogu). Divdesmit romiešu galvas par viņas zeltainajiem matiem!

Trompetes. Aurošana, ieroču šķindoņa.

Spilgts zibens, tad melna tumsa.

Andrejs Upīts S P A R T A K S

Redaktors I. Osmanis. Māksi, redaktors /. Zoagūzis. Telin. redaktore

M. Aizupiete. Korektore T. Vilsnnc. Nodota salikšanai 1958. g. 1. oktobrī. Parakslita iespiešanai 1958. g. 19. novembri. Papīra formāts 70X108V«. 5,25 fiz. iespiedi.; 7,19 nzsk. iespiedi.; G,7t) izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maksā 2 rbļ

Latvijas Valsts izdevniecība

Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. U289-JI189. Iespiesta Izdevniecību, poligrāfiskās rūpniecības un grāmatu tirdzniecības galvenās pārvaldes 5. tipogrāfijā Rīgā, 17. jūnija lauk. Nr. 1. Pašūt. Nr. 2459.

Content

UPĪTS ANDREJS SPARTAKS

PIRMAIS CĒLIENS

OTRAIS CĒLIENS

TREŠAIS CĒLIENS

CETURTAIS CĒLIENS