ŠEKSPĪRS VILJAMS

VELTAS PŪLES MĪLĀ

VELTAS PŪLES MĪLĀ

Komēdija piecos cēlienos

LOVE'S LABOUR'S LOST

PERSONAS

Ferdinands, Navarras karalis

Birons ļ

Longvils % augstmaņi karaļa pavadonībā

Dimēns

y augstmaņi franču princeses pavadonībā

Dons Adriāno de Armādo, spāniešu savādnieks

Nātaniēla kungs, mācītājs

Ololerns, skolmeistars

Dulnis, konstebls

Kostards, klauns

Pauritis, ganu puisis

Kode, Armādo pāžs

Mežsargs

Franču princese

Rozalina j

Marija ļ» princeses galma dāmas

Kalarina I

Zakneta, zemnieku meiča.

Augstmaņi, pavadoņi un citi.

Notiek Navarrā.

i

PIRMAIS CELIENS

PIRMĀ AINA

Navarras karaļa parks.

Uznāk karalis Ferdinands, Birons, Longvils un Dlmēns.

Karalis.

Lai slava, kuru visi dzīvē kāro,

Ir mūsu dzelzu zārkos ierakstīta

Un mūs vēl grezno nāves neglītums,

Ja, spītēdami laikam rijīgam,

Ar acumirkļa pūlēm spējam pirkt

Sev godu, laika izkapti kas lauž,

Par mantiniekiem mūžībai mūs dara.

Tad tāpēc, varoņi, — jo tie jūs esat, —

Ja cīnāties pret pašu kaislībām

Un neskaitāmām iekārēm, kas pasaulē, —

Mans pēdējs edikts paliek stingrā spēkā —

Navarrai jātiek brīnumam šai zemē:

Par mazu akadēmiju lai vēršas galms,

Kas klusi mākslas vērot nododas.

Jūs visi trīs, Longvil, Dimēn un Biron,

Trīs gadus nodzīvot pie manis zvērējāt

Kā skolas biedri, pildot likumu,

Kas lasāms uzrakstīts uz plāksnes šeit.

Jūs zvērējāt, nu vārdus parakstiet,

Lai paša roka ķertu godu tam,

Vismazo sīkumu kas pārkāptu.

Ja gribat pildīt to, ko zvērējuši,

Tad parakstiet un turiet solījumu.

Longvils.

Es gatavs. Gadus trīs ilgs gavēnis;

Būs miesai bads, bet dvēsle toties baudīs.

Jo resnāks vēders, liesāks paliek pauris,

Jo tuklākas ir ribas, vājāks prāts.

Dimēns.

Mans godāts kungs, Dimēns ir apvaldījies,

Un šīspasaules rupjās izpriecas

Viņš atstāj šīspasaules rupjiem vergiem.

Es mirstu mīļai mantai, greznumam,

Un dzīvoju tik gudrībai un tikumam.

Birons.

Mans kungs, es tikai pievienoties varu

Tam, kas te teikts; es esmu zvērējis

Se nodzīvot un studēt gadus trīs,

Bet vēl pēc tam ir stingri noteikumi:

Nevienu sievieti es skatīt nedrīkstu,

Lai gan, kā ceru, rakstīts nebūs tas;

Tad neēst vienu dienu nedēļā,

Lai arī tas, man šķiet, nav uzrakstīts.

Vēl naktī gulēt tikai stundas trīs,

Bet dienā acis neaizdarīt,

Lai gan es radis gulēt visu nakti

Un pusi dienas vēl par nakti vērst —

Par to, man šķiet, nav minēts līgumā.

Ak, grūti turams likums: badojies,

Tik mācies, neguli, uz meičām neskaties!

Karalis.

Ar zvērestu to turēt solījāties.

Birons.

Nē, piedodiet, es apsolījies stāties

Jums biedros, lai še galmā paliktos

Un studētu trīs gadus nākamos.

Longvils.

Ja vienu zvērējāt, to citu ar.

Birons.

Uz xjā» un «nē» — tā to pa jokam dar'.

Bet sakiet, lūdzu, — ko mēs studēsim?

Karalis.

Bez šaubām, to, ko nezinām līdz šim.

Birons.

Tad to, ko aptvert nespēj katra galva?

Karalis.

Jā, studijām tā dievišķīgā balva.

Birons.

Tad apsolos es stingri mācīties

To visu, kam man aizliegts pieskarties:

Tā uzzināt, kur labi paēst varu,

Tāpēc ka tam tik stingrs aizliegums;

Vai atkal saost jauku meiču baru,

Ko galmā sastapt neiespējams mums.

Tā studēšu, ka nelauzt zvērestu,

Ja viņu tomēr reizēm pārkāpju.

Ja tādas studijas, tad tūliņ stājos klāt,

Ko nezinu, lai varu uzzināt,

Ko zvērējis, to paturu labprāt.

Karalis.

Tie ir tie traucēkļi, kas studēt liedz

Un prātiem tukšas izpriecas tik sniedz.

Birons.

Ikkatra izprieca ir tukša, vairāk tā,

Kas, pūlēm gūta, rūpes sagādā.

Tā, ja ar pūlēm paņem grāmatu,

Kur patiesības gaisma slēpta esot,

Tā acīs blenž ar gaismu dzeļošu

Un aklus padara, mums gaismu nesot.

Un tā, pirms tumsā gaismu atrast varat,

Jūs paši savas acis tumšas darāt.

Tad labāk studējiet, kas acīm tīk,

Un lūkojieties citās acīs skaistās,

Kam stulbināt un gaismot neapnīk,

Kas tumšodamas allaž pašas laistās.

Jo zinātne kā saule debesīs,

Kas nepielaujas pētītājam skatam,

Dažs nabags pētnieks to vien ieguvis,

No citām grāmatām ko mēs jau pratām.

Tie zemes krusttēvi, kas nosaukt prot

Ikkatru zvaigzni īpašvārdā savā,

Ne vairāk iespējuši izmantot

Kā tie, kas staigā vien, kam prasmes nava.

Par daudz kas zin, tie visumazāk zin,

Tik krustāmvārdā katru lietu min.

Karalis.

Cik gudri gudrību viņš mums te paļā!

Dimēns.

Mums stāties liek, kad pašam staigāt vaJa.

Longvils.

Skauž sēklu laukā, nezāle lai zaļa.

Birons.

Klāt pavasar's, skan putnu čala skaja.

Dimēns.

Kur viss tas der?

Birons.

Kur īstais laiks un vieta?

Dimēns.

Nav jēgas tam.

Birons.

Bet atskaņa ir cieta.

Karalis.

Kā nikna salna, Biron, esi tu,

Lai pirmos asnus dīglī nomāktu.

Birons.

Lai tā — vai vasaru jūs gaidītu,

Pirms putniem iemesls, lai tie dziedāt sāktu?

Kāds prieks man, ja kas dzimis nelaikā!

Es Ziemassvētkos rozi nemeklēju,

Ne maija ziedos sniegu atrast spēju —

Katrs laiks mums nāk ar sava paša vēju.

Tā studijas par vēlu sākat jūs •—

Vai ceļš uz durvīm pāri jumtam būs?

Karalis.

Tad ārā stāviet, Biron. Jāiet mums.

Birons.

Nē, kungs, es apsolījies kalpot jums,

Un, ja kā barbars ilgāk spriedelēju,

Nekā par gudrību jūs spētu spriest,

Tak savu zvērestu es turēt spēju,

Trīs gadus katru dien' to gribu veikt.

Kur papīrs? Es to sīki izlasīšu

Un visustingrāko tad parakstīšu.

Karalis.

Tā labi, izpērc savu kaunu tīšu.

Birons

lasa.

«Item, neviena sieviete nedrīkst atrasties

par jūdzi tuvāk manam galmam.»

Vai tas jau izziņots?

Longvils.

Pirms četrām dienām.

Birons.

Nu, redzēsim, kāds sods tam nosacīts.

Lasa.

«Piedraud ar mēles izgriešanu.»

Kas tādu sodu izdomājis?

Longvils.

Tas ir mans darbs.

Birons.

Bet, lūdzu, kungs, kam to?

Longvils.

Lai moku drauds šis visus iespaido.

Birons.

Tas bīstams augstmaņiem, ko novēro.

Lasa.

«Item, ja kāds vīrietis triju gadu laikā tiks pieķerts

runājamies ar sievieti, tad tas piedzīvos tādu pub-

lisku apkaunojumu, kādu vien pārējais galms spēs

izdomāt.»

So punktu lauzt, kungs, pašiem jums gan nāksies:

Kā zināt, princese še ierasies

No Francijas, jums drīzi runas sāksies

Ar cēlo daiļavu, kas viesos ies,

Lai Akvitāniju jūs piešķirtu

Tās tēvam, vecajam un nevarīgam, ■—

Šo punktu tāpēc atzīt nevaru,

Lai vēstnesim nav jāatgriežas īgnam.

Karalis.

Ko teiksiet, kungi? Kā to aizmirsām!

Birons.

Tā studijas trauc pāri robežām;

Ja studēt traucos to, ko vēlējos,

Tad viegli aizmirstu, kas pienāktos.

Kad tvertais satverts, beidzot izrādās,

Ka drupas vien, nav mantots it nekas.

Karalis.

Tad dekrētu mums nāksies pārgrozīt,

Jo nepieciešami to sagaidīt.

Birons.

Un tāpat zvērestu mums visiem lauzt

Trīstūkstošreiz, pirms paiet gadi trīsi,

Jo cilvēks tikai kaislības var jaust,

Ne saviem spēkiem apvaldīt tās īsi.

Ja solījumus laužu, apzinos,

Ka tikai piespiests pārkāpis es tos.

Un tāpēc līgumu es parakstīšu.

Paraksta.

Ikkatram tagad lai ir mūžīgs kauns,

Kas vienu burtu rakstā pārkāpj tīši,

Ko tā kā mani vilsta neprāts ļauns.

Es apgalvoju, lai gan grūt' to jaust,

Ka būšu pēdējais šo rakstu lauzt

Un ļauti netiks mums nekādi prieki.

Karalis.

Kā ne! Jums vērā ielikt nebūs lieki,

Ka galmā pašlaik vīrs no Spānijas;

Tas veicīgāks kā visi svešinieki,

Tam galvā asprātības paslēptas,

Un sava paša valodu viņš skaita

Par debešķīgu mūziku; tas ir

Tik pievilcīgs, ka pie tā jādodas

Ir taisnam, netaisnam, lai strīdu šķir.

So jauko cilvēku Armādo sauc,

Mums vaļas brīžus kavēs skaļi stāsti

Par karsto Spāniju, kur vīru daudz,

Kas varonīgās cīņās zemē gāzti.

Es nezinu, kā viņš jums patiktos, —

Es viņa melos labāk noklausos

Kā sava paša galma dziedoņos.

Birons.

Armādo modes varonis ir tīrs

Un jaunu, žilbinošu frāžu vīrs.

Tad Paurītis, un viņš mums jokus dzīs,

Trīs studij gadus ātri aizvadīs.

Uznāk Dulnis ar vēstuli un Paurītis.

Dulnis. Kurš te ir karalis pašpersonīgi?

Birons. Šis, mans draugs. Ko tu vēlies?

Dulnis. Es pats stādos priekšā viņa personību, jo esmu

viņa augstības kārtībnieks; bet es gribētu redzēt

viņa paša personu ar miesu un asinīm.

Birons. Tas ir viņš.

Dulnis. Sinjors Arme …, Arme . .. liek pazemīgi sveici-

nāt. Tur kaut kāds neglīts joks — bet šī vēstule par

to pastāstīs tuvāk.

Paurītis. Kungs, vēstules saturs zīmējas arī uz mani.

Karalis. Tātad vēstule no slavenā Armādo.

Birons. Lai cik niecīgs saturs, jānudien, es ceru, ka iz-

teiksme būs lieliska.

Longvils. Lieliska cerība uz niecīgām lietām! Lai tas

kungs dod mums pietiekoši daudz pacietības!

Birons. Noklausīties vai aizturēt smieklus?

Longvils. Noklausīties pacietīgi un smieties mēreni —

vai arī atturēties no abiem.

Birons. Lai vēstules stils rāda, vai mums nebūs jāatmet

katra atturība.

Paurītis. Kungs, saturs esmu es, cik tālu tas zīmējas uz

Žaknetu. Saturs ir tas, ka es esmu notverts uz kar-

stām pēdām.

Birons. Uz kādām pēdām?

Paurītis. Taisnību sakot, nevis uz vienām, bet uz vese-

lām trim: es biju aizgājis ar viņu dārza mājā, tad iz-

gājis pasēdēt ar viņu un beidzot gājis viņai pakaļ

parkā. Visas šīs trīs pēdas kopā sastāda vienu ve-

selu — izveiksmi pakavēties ar sievieti.

Birons. Un kādas sekas?

Paurītis. Sekas vēl sekos, un dievs pats lai gādā par

taisnību.

Karaiis. Vai vēlaties noklausīties šo vēstuli uzmanīgi?

Birons. Tik uzmanīgi, it kā mēs klausītos orākulu.

Paurītis. Tā jau cilvēki parasti klausās miesas balsi.

Karalis

lasa.

«Lielais pārvaldniek, debesu valstības vicereģent un

Navarras vienīgais pavēlniek, manas dvēseles šīs ze-

mes dievs un manas miesas barotājs patron.»

Paurītis. Par Paurīti līdz šim vēl neviena vārda.

Karalis

lasa.

«Lieta ir tāda …»

Paurītis. Lai viņa būtu tāda; bet, ja viņš saka, ka tā tāda,

tad jāsaprot, ka viņa ir šāda tāda.

Karalis. Miers!

Paurītis. Ar mani un visiem, kas neprot kauties!

Karalis. Ne vārda vairāk!

Paurītis. Par citu noslēpumiem —- to arī es lūgtu!

Karalis

lasa.

«Lieta ir tāda. Tumškrāsainas melanholijas apmākts,

es savu melno un nospiedošo jūtoņu paļāvu tavam

veselības nesējam gaisam un, tā kā esmu džentl-

menis, tad pats uzņēmos pūles pastaigāties. Un

kādā laikā? Ap pulksten sešiem, kad lopiņi vis-

labāk ēd, kad putni vissirsnīgāk knābā un cilvēki

nosēžas pie tādas barības, ko sauc par vakariņām, —

tik daudz par jautājumu — kad? Tagad par to — par

ko? Es gribu teikt nevis par ko, bet pa ko? Es stai-

gāju pa to, ko sauc par tavu parku. Un tad par to

vietu — kur? Es domāju to vietu, kur man gadījās

pieredzēt atbaidīgo un visaugstākā mērā izlaidīgo

skatu, kas no manas sniegbaltās spalvas iztecina

ogjmelnu tinti, kuru tu šajā acumirklī redzi, lūko vai

novēro. Bet tad kurā vietā īsti? Tā atrodas uz zie-

meļaustrumiem no rietumu stūra tavā dīvaini līku-

motajā parkā. Tur es ieraudzīju to zemisko gana

zeņķi, to nicināmo niekkalbi, kas tevi pajautrina . ..»

Paurītis. Mani?

Karalis

lasa.

«•. . to neizglītoto, gara nabago dvēseli…»

Paurītis. Mani?

Karalis

lasa.

«… to nožēlojamo kalpiņu …»

Paurītis. Atkal mani!

Karalis

lasa.

«… kuru, cik atminos, sauc par Paurīti.. .»

Paurītis. O! mani pašu!

Karalis

lasa.

«… apvienojušos un savienojušos pretēji tavam iz-

sludinātam ediktam un noteiktam likumam ar —

ol — ar, bet uztraukums man liedz teikt, ar ko …»

Paurītis. Ar sievišķi.

Karalis

lasa.

«… ar mūsu vecmāmuļas Ievas pēcteci, mātītes dzi-

muma radījumu jeb — tavam saldajam saprātam

skaidrāk — sievišķi. Tad nu, savas nerimstīgi

modrās pienākuma apziņas pamudināts, nosūtu

viņu pie tevis pienācīgai nosodīšanai, pie tam nodo-

du to tavas saldās gaišības konsteblam Antonijam

Dulnim, cilvēkam ar labu slavu, izveiksmi, uzvešanos

un izskatu.»

Dulnis. Ar jūsu augstības atjauju — tas esmu es, Anto-

nijs Dulnis.

Karalis

lasa.

«… zīmējoties uz Zaknetu — tā sauc to nestipro

trauku, ko notvēru kopā ar augšminēto ganu, — to

es paturēšu pats kā trauku, kurā izgāzt tava likuma

bardzību, lai pēc tavas saldās gaišības pirmā mā-

jiena tūliņ vestu to tiesas priekšā. Tavs ar visām

pāri plūstošām un sirdi svelošām padevības un pie-

nākuma jūtām.

Dons Andriāno de Armādo.»

Birons. Tas nu gan neskan tik labi, kā es biju sagaidī-

jis, tomēr ir tas labākais, ko esmu dzirdējis.

Karalis. Tas visulabākais no vissliktākā. Bet, puis, ko tu

uz to teiksi?

Paurītis. Kungs, es nenoliedzu to sievišķi.

Karalis. Manu pasludinājumu tu esi dzirdējis?

Paurītis. Atzīstos, ka esmu daudz par to dzirdējis, tikai

maz vērības piegriezis.

Karalis. Es biju piedraudējis gadu cietuma katram, ko

notvers kopā ar sievieti.

Paurītis. Kungs, es neesmu notverts kopā ar sievieti,

bet ar jaunkundzi.

Karalis. Labi, arī par jaunkundzi bij sludināts.

Paurītis. Bet tā, kungs, nebij arī jaunkundze, tā bij jau-

nava.

Karalis. Arī par to bij runa: izsludinājumā minēta arī

jaunava.

Paurītis. Ja tas tā, tad es noliedzu viņas jaunavību. Mani

notvēra vienkārši ar meitu.

Karalis. Arī tā meita tev nelīdzēs izlocīties, draugs.

Paurītis. Viņa man palīdzēs gan, kungs.

Karalis. Puisi, es tev tūliņ pateikšu spriedumu: veselu

nedēju tu man gavēsi ar maizi un ūdeni.

Paurītis. Es gan labāk vēlētos vienu mēnesi ar aitas

gaļu un zupu.

Karalis. Un dons Armādo tevim būs par sargu.

Jūs, Biron, raugiet, lai nodod viņam to.

Nu, kungi, iesim, katrs lai pielūko,

Ka tura to, ko citiem apzvērējis.

Aiziet karalis, Longvils un Dimēns.

Birons.

Es galvu lieku pretī katra cepurei,

Ka zvēresti un likums smieklā kļūs.

Nu, iesim, puis.

Paurītis. Es ciešu par patiesību, kungs. Jo patiesība ir,

ka tiku notverts kopā ar Zaknetu, un 2akneta patie-

sībā ir meiča. Un tāpēc esi sveicināts, rūgtais laimī-

bas kauss! Gan jau skumjas kādu dienu atkal pa-

smaidīs, bet līdz tam — sēdieties vien, bēdas!

Abi aiziet.

OTRA AINA

Parks.

Uznāk Armādo un Kode, viņa pāžs.

Armādo. Saki man, bērns, — ko tas nozīmē, kad augsta

gara cilvēks paliek melanholisks?

Kode. Tas nozīmē daudz ko, protiet, ka viņš tad izska-

tīsies īgns.

Armado. Bet, mīļo zeņķi, vai tad melanholija un īgnums

nav viens un tas pats?

Kode. Nē, nē, kungs! Pavisam ne.

Armādo. Bet kā tad tu, mans maigais jaunekli, atšķir

melanholiju no īgnuma?

Kode. Ar to, kā tie izpaužas jūsu darbos, mans skarbais

senior.

Armādo. Kāpēc skarbais senior? Kāpēc skarbais?

Kode. Kāpēc maigais jaunekli? Kāpēc maigais?

Armādo. Es šo «maigais jaunekli» lietoju kā attiecīgu

epitetu, ņemdams vērā tavu jaunumu, ko var apzī-

mēt par maigu.

Kode. Un es «skarbais senior» kā apzīmējumu jūsu ve-

cumam, ko var apzīmēt par skarbu.

Armādo. Jauki un veikli.

Kode. Kā jūs to domājat, kungs? Ka es esmu jauks un

mana valoda veikla? Jeb vai es esmu veikls un

mana valoda jauka?

Armādo. Tu esi jauks, tāpēc ka mazs.

Kode. Tātad maz jauks, tāpēc ka mazs. Un kāpēc es

esmu veikls?

Armādo. Tāpēc veikls, ka esi izmanīgs.

Kode. Vai jūs, kungs, to sakāt man par uzslavu?

Armādo. Par īsti pelnītu uzslavu.

Kode. Es gluži tāpat arī zuti uzslavētu.

Armādo. Kā? Vai tāpēc, ka zutim arī saprāts?

Kode. Tāpēc, ka zutis arī izmanīgs.

Armādo. Es saku, ka tu esi izmanīgs atbildēs. Tu

iekaisē man asinis.

Kode. Tagad man ir atbilde, kungs.

Armādo. Es nemīlu, ka man pretī runā.

Kode

sāņus.

Viņš runā pilnīgi ačgārni: pretrunātāji nemīl viņu.

Armādo. Es esmu apsolījies trīs gadus studēt kopā ar

karali.

Kode. To jūs, kungs, varat izdarīt vienā stundā.

Armādo. Neiespējami.

Kode. Cik iznāk, kad vienu ņem trīs reizes?

Armādo. Rēķināšana nav mana stiprā puse, tas ir kaut

kāda ķelnera uzdevums.

Kode. Jūs, kungs, esat muižnieks un spēlmanis.

Armādo. Atzīstos abos; abas šīs īpašības ir pienācīgais

lakojums katram īstam vīram.

Kode. Tad esmu pārliecināts, jūs zināt, cik acu kopā

divniekam un dūzim.

Armādo. Kopā tur iznāk par vienu vairāk nekā divi.

Kode. Tātad tas, ko vienkārši ļautiņi sauc par trīs.

Armādo. Pareizi.

Kode. Redziet, kungs, cik viegli izmācīties! Trīs jūs

iestudējāt, pirms paspējāt trīs reizes acis pamirkšķi-

nāt. Un, cik viegli pielikt «gadus» pie vārda «trīs»

un trīs gadus iestudēt divos vārdos, to jums pat dan-

cotājs zirgs pateiks.

Armādo. Tas ir jauks izrēķins!

Kode

sāņus.

Lai parādītu, ka jūs esat nulle.

Armādo. Gribu tev atzīties, ka esmu iemīlējies. Un, ja

jau kareivim zemu iemīlēties, tad es vēl esmu iemī-

lējies zemas kārtas meičā. Ja, izvilkdams zobenu

pret šo savu kaislību, es varētu atsvabināt sevi no

šīs bezdievīgās tieksmes, es ieslodzītu cietumā šo

iekāri un tad apmainītu kādam franču galminiekam

pret jaunizdomātu komplimentu. Man kauns tā no-

pūsties, es gribētu atsvabināties no Kupidona. Ap-

mierini mani, manu zēn: kādi no lielajiem vīriem ir

bijuši iemīlējušies?

Kode. Hērakls, mans kungs.

Armādo. Visjaukākais Hērakls! Mīļo zēn, mini vēl vai-

rāk autoritātu, mini vairāk! Un, mīļais bērns, lai tie

būtu kārtīgi un cienījami vīri.

Kode. Simsons, kungs: tas bij kārtīgs, ārkārtīgi kārtīgs

vīrs, jo viņš kārtības labad kā nastu nesējs pilsētas

vārtus reiz aiznesa uz savas muguras. Un arī viņš

bij iemīlējies.

Armādo. Ak, stiprais Simsons! Ak, spēcīgi plecīgais

Simsons! Zobena cilāšanas veiksmē es tevi pārspēju

tikpat tālu kā tu mani vārtu nēsāšanā. Arī es esmu

iemīlējies. Kas tad bij Simsona iemīlētā, mans dār-

gais Kode?

Kode. Kāda sieviete, kungs.

Armādo. Kādā ādas krāsā?

Kode. Visās četrās vai trijās, vai divās, vai arī vienā no

visām četrām.

Armādo. Nē, tu pasaki man noteikti, kādā krāsā.

Kode. Jūras zaļā, kungs.

Armādo. Vai tā ir viena no tām četrām?

Kode. Tā es, kungs, esmu lasījis, un pie tam tā labākā

no visām.

Armādo. Tātad zaļā ir mīlētāju krāsa. Bet, man šķiet,

taisni šādu krāsu iemīlēt Simsonam nebij vis nekāda

īsta iemesla. Droši vien viņš to iemīlēja aiz viņas sa-

prāta.

Kode. Ta tas ir, kungs: prāts viņai bij īsti zaļš.

Armādo. Mana iemīlētā ir visnevainojamāki balta un

sārta.

Kode. Aiz šādām krāsām, kungs, paslēpjas tās visnebal-

tākās domas.

Armādo. Paskaidro, paskaidro, tu labi audzinātais bērns.

Kode. Lai mana tēva prāts un mātes mēle nu stāv man

klāt!

Armādo. Taisni aizkustinoša iedoma tādam bērnam! Tik

jauka un patētiska!

Kode.

Kad meiča sarkanbalta zied,

Kas trūkst tai, nava redzams,

Kad grēko, vaigos sārtums lied,

Bet biklums bāli sedzams.

Kas grēks un kas ir biklums tai,

Nevienam tas nav zināms.

Ar tādām krāsām skatītai,

Ir viens, kā otrs minams.

Tie, kungs, ir bīstami panti pret balto un sārto.

Armādo. Zēn, vai nav tāda balāde par karali un ubadzi?

Kode. Pirms trim gadu simteņiem pasaule nogrēkojās

ar tādu balādi. Bet, man šķiet, tagad tā vairs nav sa-

stopama; un, ja arī būtu, ne viņas vārdi, ne mūzika

vairs nav lietojami.

Armādo. Es par šo tēmu gribu uzrakstīt kaut ko jaunu,

lai sava paša nomaldu attaisnotu ar kādu agrāku

cēlu paraugu. Zēn, es esmu iemīlējis to zemnieku

meiču, ko uzgāju parkā kopā ar saprātīgo kustoni

Paurīti. Viņa patiešām pelna …

Kode

sāņus.

… lai to nopērtu; un tad vēl drusku labāku mīļāko

nekā mans kungs.

Armādo. Dziedi, zēn, mana dvēsele paliek smaga aiz

mīlas.

Kode. Dvēsele viņam paliek smaga aiz mīlas uz tādu

vieglu meiču!

Armādo. Dziedi, es saku!

Kode. Pagaidiet, kamēr aiziet tā kompānija.

Uznāk Dulnis, Paurītis un Zakneta.

Dulnis. Kungs, karaJa griba tāda, lai jūs ņemat Paurīti

savā uzraudzībā, lai nepieļaujat viņam nekādas iz-

priecas, bet arī nedarāt neko Jaunu. Un jābadojas vi-

ņam trīs dienas nedēļā. Bet šo mamzeli man jāaizved

parkā un jānoliek pie citām lopu meitām. Dzīvojiet

veseli!

Armādo. Es pats nododu sevi nosarkdams. Meičiņ!

Zakneta. Vīrietīt!

Armādo. Es gribu apmeklēt tevi tavā aizgaldā.

Zakneta. Ar līkumu ap stūri.

Armādo. Es zinu, kur tas atrodas.

Zakneta. Ak kungs, cik jūs esat gudrs!

Armādo. Es tev pastāstīšu visādus brīnumus.

Zakneta. Ar šitādu pašu seju?

Armādo. Es mīlu tevi.

Zakneta. Tā jau jūs sakāt gan.

Armādo. Tātad uz redzēšanos!

Dulnis. Nāc, Zakneta, uz priekšu!

Aiziet Dulnis un Zakneta.

Armādo. Nelieti, tu gavēsi par savu pārkāpumu, līdz

kamēr tev taps piedots.

Paurītis. Labi, kungs, bet es ceru, — ja to darīšu, tad

tikai ar pilnu vēderu.

Armādo. Tu tiksi smagi sodīts.

Paurītis. Tad es būšu jums pateicīgs kā jūsu kalpotāji,

kurus tikai viegli atalgojat.

Armādo. Vediet prom šo nelieti! Ieslogiet viņu!

Kode. Nāc, tu pārbēdzējs vergs! Uz priekšu!

Paurītis. Nelieciet iesprostot mani, kungs; es labāk gri-

bu badoties brīvībā.

Kode. Nekā, mīļais; tas nozīmētu būt apcietinātam un

tomēr brīvam. Tev jāiet cietumā.

Paurītis. Nu labi. Bet, ja es vēl ieraudzīšu bijušās jau-

kās, skumjās dienas, tad dažs labs redzēs …

Kode. Ko tad redzēs dažs labs?

Paurītis. Neko, it neko, jaunskungs Kode/ tikai to, ko

viņi redzēs. Cietumniekiem nepienākas klusēt, kad

viņi runā, un tāpēc es negribu teikt neko. Paldies

dievam, man tikpat maz pacietības kā citiem cilvē-

kiem, un tāpēc es varu būt mierīgs.

Kode un Paurītis aiziet.

Armādo. Es mīlu pat to vietu — kura ir zema, — ko

skārusi viņas kurpe — kas vēl zemāka, — ko virza

viņas kāja — tā viszemākā. Ja es mīlu, tad laužu

zvērestu, bet tas būtu lielākais neuzticības pierādī-

jums. Bet kas tā par uzticīgu mīlu, kas sākas ar ne-

uzticību? Mīla ir kā velis, mīla ir velns, nav cita

ļauna eņģeļa kā vien mīla. Pat Simsons krita tādā

kārdinājumā, un taču viņš bij tik stiprs. Pat Zāla-

mans neatturējās vilinājumam, un taču' viņš bij tik

gudrs. Kupidona bulta ir stiprāka par Hērakla rungu,

un tādā veidā pārveic arī spānieša zobenu. Pirmais

un otrais izaicinājuma iemesls man neder: passado

Kupidons neievēro, duello viņš neatzīst. Apkauno-

joši viņam tas, ka to dēvē par puiku, viņa slava tā,

ka pieveicis stiprus vīrus. - Ardievu, varonība! Sa-

rūsē, zoben! Apklustiet, bungas! Jo jūsu rīkotājs ir

iemīlējies, jā gan, iemīlējies! Lai palīdz man kāds

improvizēts pantu dievs, jo esmu pārliecināts, ka

sākšu rakstīt sonetus. Sapurinies, mans prāts! Raksti

spalva! Man ir sajūsma veseliem folio sējumiem!

Aiziet.

OTRAIS CELIENS

PIRMĀ AINA

Parks.

Uznāk Francijas princese, Rozalīna, Marija, Katarina,

Boijē, augstmaņi un citi pavadoņi.

Boijē.

Nu, princes, visus prātus saņemiet

Un ziniet, karalis un tēvs ko sūta,

Pie kā viņš sūta, kāds še uzdevums.

Jūs pati, visu augsti cienīta,

Še runāsiet par to, kurš mantojis

It visu to, kas vīru slavā ceļ,

Navarras karalim jums lūgums svarīgs

Par Akvitāniju, kas vairāk vērta

Kā karaļmeitas pūrs. Jums krāšņā daba

Ir piešķīrusi tik daudz krāšņuma,

Ka citām sievietēm nekas nav ticis —

Tad tikpat devīgi jūs balvas kaisiet.

Princese.

Boijē, lai arī skaistums mans cik mazs,

Jums skaistām runām viņu vairot nenākas,

Jo skaistums vērtējams tik gaišai acij,

Ne zema pārdevēja veiklai mēlei.

Es nelepojos, ja tā slavējat,

Lai vairāk paši gudri izliktos,

Nekā lai mani šeit jūs slavinātu.

Bet pamācītājam nu pamācība:

Boijē mans labais, zināms jums, ko melš,

Ka Navarra ir cieši apņēmusies

Trīs gadus veltīt stingrām studijām

Un nelaist sievieti šai klusā galma.

Tāpēc man liekas nepieciešami,

Pirms sētu aizliegto mēs pārkāpjam,

Lai zinām, kas te lemts. Un tāpēc jūs,

Kā spējas pazīstam, mēs nozīmējam

Par labāko no mūsu advokātiem.

Jūs sakiet karalim, ka karaļmeita

No Francijas ar lūgumu, kas steidzams,

Grib personīgi sastapt augstību.

Tik pasteidziet to ziņot, gaidīsim

Kā lūdzēja, ko augstība mums lems.

Boijē.

Par uzdevumu lepns es labprāt eju.

Princese.

Tik paša lepnums lepns, tas rotā seju.

Boijē aiziet.

Kas ir tie dalībnieki, mani kungi,

Kas zvērēja šim krietnam karalim?

Pirmais augstmanis.

Tas viens ir Longvils.

Princese.

Vai to pazīstat?

Marija.

Es, kundze, pazīstu. Lords Perigors

Kad apprecēja Džeka Folkenbridža

Un Normandijas skaisto mantinieci,

Es kāzās sastapu šo Longvilu.

Par vīru cienīgu to visur slavē,

Kas izglītots un spēcīgs cīkstonis,

Nekas tam nekļūdās, ko stipri kāro.

Traips vienīgais tā spožā tikumā —

Ja traips viens iespēj tikumspozmi tumšot

Ir asais prāts un griba pārāk strauja,

Prāts griež tam katru, griba nesaudzē

Nevienu, pakļuvis kas viņa varā.

Princese.

Šķiet, zobgalīgs un jautrs kungs, vai tā?

Marija.

Ja tuvāk pazīst, tad tā jāsaka.

Princese.

Tik ašam prātam īsa dzīvība.

Kas ir tie citi?

Katarina.

Jauneklis Dimēns,

Kam tikums mīļš, tas arī viņu mīlēs;

Pār mēru drosmīgs, taču nava ļauns,

Tam prāts, kas arī ļaunu labā vērš,

Un jaukums pat bez prāta pievilcīgs.

Pie Alansonas hercoga viņš bija,

Daudz stāstīt varētu, ko novēroju

Pie viņa augstā tikumā un spējās.

Rozalina.

Vēl viens no studentiem bij tajā laikā

Ar viņu tur — man šķiet, es nemaldos,

Par Bironu to sauca, jautrāks vīrs,

Kas tomēr jokiem mēru neaizmirst,

Nekad nav man vēl laiku pakavējis.

Tā acis allaž gādā vielu jokam,

Ikkatrs priekšmets, ko vien viņas skar,

To ierosa uz kādu asprātību,

Un veiklā valoda un apķērība

To tver tik smalkā, graciozā veidā,

Ka veci vīri pat tā stāstus klausās,

Bet jaunekļus tie gluži sajūsmina —

Tik jauka, lidojoša viņa runa.

Princese.

Dievs pas': vai visas iemīlējušās,

Ka katra savu cenšas izpušķot

Ar tādiem slavas krāsu ornamentiem?

Pirmais augstmanis.

Tur nāk Boijē.

Uznāk Boijē.

Princese.

Nu, kā jūs uzņēma?

Boijē.

Zin karalis par jūsu atbraukšanu,

Un tāpēc pats un viņa zvērestbiedri

Bij gatavi jūs, kundze, sagaidīt,

Pirms ierados. Bet tad es dzirdēju,

Viņš labāk vēlētos, lai laukā paliekat —

It kā kad nāktu aplenkt viņa galmu, —

Ne pārkāpt savu doto zvērestu,

Un tāpēc pieņemt grib jūs tukšā namā.

Tur karalis jau nāk.

Uznāk karalis, Longvils, Dimēns, Birons un pavadoņi.

Dāmas uzliek maskas.

Karalis.

Navarras galmā sveiki, daiļā princese!

Princese. To «daiļo» es jums atdāvinu atpakaļ, un

«sveika» es vēl nebūt neesmu. Sīs pils jumols, zem

kura patlaban stāvam, par augstu, lai būtu jūsējs.

Un apsveikums klajā laukā par zemu, lai būtu ma-

nējs.

Karalis.

Jūs tiksit sveicināti manā galmā.

Princese.

Tad būšu mierā, vediet mani turp.

Karalis.

Tad ziniet, princese, es zvērēj's esmu.

Princese.

Lai piedod dievs, tad aplam zvērējuši.

Karalis.

Ne citu dēļ, bet pats aiz savas gribas.

Princese.

Aiz savas gribas tad to lauziet.

Karalis.

Jums, kundze, zvērestsaturs nava zināms.

Princese.

Ja ari jums — tā būtu gudra neziņa,

Jo tagad ziņa top par muļķību.

Es dzirdu, augstība grib ieslēgties —

Tas nāves grēks, ja turat zvērestu,

Un tāpat grēks to lauzt.

Bet piedodiet, ka tapu pārdroša,

Man mācītāju mācīt nepieklājas.

Bet izlasiet, kam esmu nākusi,

Un drīzāk atbildi uz to man dodiet.

Karalis.

To darīšu, cik drīz vien paspēšu.

Princese.

Tad drīzāk mani projām dabūtu,

Ja palieku, jūs laužat zvērestu.

Birons.

Ar jums vai Brabantā reiz nedejoju?

Rozalīna.

Ar jums vai Brabantā reiz nedejoju?

Birons.

Es zinu, jā.

Rozalīna.

Ko tad vēl jautājat?

Birons.

Kam jūs tik nikna tūliņ paliekat?

Rozalīna.

Kad jautādami mani kaitināt.

Birons.

Jums prāts skrien ātri, nodzīsit to drīz.

Rozalīna.

Bet jātnieku viņš purvā nemetīs.

Birons.

Cik pulksten's tagad būs?

Rozalīna.

Tik — muļķīši kad jautā.

Birons.

Jums maska dabas ļauta.

Rozalīna.

Ar to tik seju saudzi.

Birons.

Lai precinieku jums daudzi!

Rozalīna.

Āmen! Bez jums tik barā.

Birons.

Tad jāiet, ko lai dara.

Karalis.

Še, kundze, jūsu tēvs man sola maksāt

Simttūkstoš kronu sava parāda,

Kas iztaisa tik pusi no tās summas,

Mans tēvs ko deva kara vajadzībām.

Ja tēvs vai es — kas gan nav noticies —

To naudu saņēmuši, tad paliek vēl

Simttūkstoš kronu, un par drošību

Mums daja Akvitānijas ir ķīlām,

Lai gan tā nava tuvu tik daudz vērta,

Ja jūsu tēvs un karalis grib maksāt

Kaut pusi tā, kas mums vēl pienākas,

Mēs Akvitāniju tam labprāt atdodam

Un esam draugos viņa majestātei.

Bet šķiet, par to viņš cieši nedomā,

Jo runā šeit, lai viņam maksājam

Simttūkstoš kronu un lai neprasām

Simttūkstoš kronu, kas mums pienākas,

Tad Akvitāniju mums atstāšot.

No zemes labāk atsakāmies mēs

Un ņemam naudu tēva aizdoto,

Ne nabadzīgo Akvitāniju.

Ja viņa lūgums nebijis tik tālu

No saprātīgas gribas, dārgā princese,

Man ticēt varat, labprāt pildītu,

Lai apmierināta jūs braucat mājās.

Princese.

Jūs manam tēvam netaisnību darāt

Un tāpat sava vārda labai slavai,

Tik cieši noliegdami saņēmuši

To, kas jums godprātīgi samaksāts.

Karalis.

Es zvēru, ka nekad pat dzirdēj's neesmu

Par to; ja pierādāt, es samaksāšu,

Vai atstāšu jums Akvitāniju.

Princese.

Mēs jūs tad arī turēsim pie vārda,

Boijē, jūs varat viņam kvītis uzrādīt,

Ko viņa tēva Kārļa pilnvarnieki

Mums izdevuši.

Karalis.

Jā, tās uzrādiet!

Boijē.

Tās kvītis, augstība, vēl nav mums klāt,

Ar citiem rakstiem iesaiņotas kopā,

Jums rītu viņas priekšā stādīsim.

Karalis.

Nekā man vairāk arī nevajag,

Es piekritīšu visam tam, kas pareizs.

Līdz tam jums tādu uzņemšanu solu,

Kas, godu neaizskarot, piešķir godu,

Kāds pienākas pēc jūsu cienības.

Jūs ielaist, skaistā princese, nav spējams,

Bet ārā saņemta jūs tiksiet tā,

Ka jutīsiet man pašā sirdī dusam,

Lai gan es namā patversmi jums liedzu.

Gan cēlais prāts man piedos. Esiet sveiki!

Mēs rītu atkal kopā sanāksim.

Princese.

Lai veselība jums un jaukas cerības.

Karalis.

Ko vēlaties, it viss lai piepildās.

Karalis aiziet.

Birons.

Jūs, kundze, novēlu es paša sirdij.

Rozalīna. Pasakiet tai manus novēlējumus. Es labprāt

gribētu viņu reiz redzēt.

Birons.

Vai dzirdat, kā tā sten?

Rozalīna.

Vai nelga slims?

Birons.

Ar sirdi slims.

Rozalīna.

Lai asins laiž.

Birons.

Tas neko kaiš?

Rozalīna.

Nē, ārsts man sacīs.

Birons.

Vai durs tad jūsu acis?

Rozalīna.

Nē, nazi ieduršu.

Birons.

Lai ilgi dzīvo tu!

Rozalīna.

Jums gan to nevēlētu.

Birons.

Kas to lai paciest spētu!

Atiet tālāk.

Dimēns.

Mans kungs, jel pateiciet — kas ir tā dāma grinā?

Boijē.

No Alansonas tā, un vārds tai Katarina.

Dimēns.

Cik skaista! Esiet sveiks!

Aiziet.

Longvils.

Man, lūdzu, pasakiet — kas ir tā baltā tur?

Boijē.

Tik sievišķis. Jūs to jau redzēj'ši kaut kur.

Longvils.

Kaut kur, tas var gan būt, bet vārds man liktos jauns.

Boijē.

Vārds viņai tiešām ir, tak minēt to man kauns.

Longvils.

Kā meita viņa būtu?

Boijē.

Nu, savas mātes, šķiet.

Longvils.

Nu, ko te pļāpājiet!

Boijē.

Kungs, neesiet tik pikts.

Tā Folkenbridžu manto.

Longvils.

Nu pie mērķa tikts!

Tik brīnum skaista viņa!

Boijē.

Tā dažam labam miņā.

Longvils aiziet.

Biions.

Kā sauc to, cepurē?

Boijē.

Rozalīna — vai ne?

Birons.

Un apprecējusies?

Boijē.

Nu, tas — kā pavērsies.

Birons.

Sveiks! Veselība jums!

Boijē.

Sveiks tev, bet veselība mums!

Birons aiziet.

Marija.

Tas beidzamais bij Birons, straujš un jautrs,

Katrs vārds tam joks.

Boijē.

Tik vārds, un nava kautrs.

330

Princese.

Tad labi bij, ka ķērāt pie vārda tūliņ ciet.

Boijē.

Cik tvert es biju gatavs, tik viņš man projām skriet.

Marija.

Kā divi droši auni!

Boijē.

Nē, kuģi — labāk būs,

Ja auni — tavas lūpas par ganībām mums kļūs.

Marija.

Jūs auni, es tā pļava, — vai beigsit jokus dzīt?

Boijē.

Ja ganības man ļautas.

Taisās noskūpstīt viņu.

Marija.

Tā ne, mans kustonīt,

Man lūpas pļava nava, kur visiem pabradāt.

Boijē.

Kam tad tur vaļa ļauta?

Marija.

Kam ļaušu savuprāt.

Princese.

Kur divi tādi tiekas, tur strīds ir allaž klāt.

Navarras grāmattārpus jums dzeldēt vajadzēja,

Tā savas asprātības jūs kaisāt tukšā vējā.

Boijē.

Ja vērojums mans nevij — un reti kļūdās tas, —

Tad klusā retorika, kas acīs izpaužas,

Man teic, ka pēkšņi saslimis Navarras karalis.

Princese.

Ar ko?

Boijē.

Ar to, ko mīlu dēvē slimnieks pats.

Princese.

Kāpēc tā domājat?

Boijē.

Viss jūtu kopums krājies tam viņā ciešā barā,

Lai acu galmā slēptos un blenztu ilgu varā.

Sirds viņam dārgakmens, kur jūsu zīmogs griezts,

Nu atmirdz viņa acīs, kur jūsu attēls spiests.

Tam mēle runāt trauc, lai redzēt neļautu,

Bet sastostās un tūdaļ dzird acu valodu.

Tam jutekļi it visi ir acīs krāti vien,

Lai skaistākā no skaistām tad vērtos mūža dien'.

Man šķiet, ka visas jūtas tam acīs kopojums,

Kā pērles princim krātas, ko apsedz kristāljums,

Lai viņš tur, garām iedams, iztālēm spulgu redz

Un apstājas, un nopērk, ko blāvais stikls sedz.

Un viņa sejā raksts, tur katrs gaiši lasa,

Ka viņa acs un sirds jūs, dievinātā, prasa.

Viens skūpsts, ko sniegsit tam, būs jūsu stiprais

balsts,

Tiks Akvitānija, tiks visa viņa valsts.

Princese.

Uz telti iesim nu, Boijē ir labā omā.

Boijē.

Tik pateikt iespēju, kur acis savā lomā.

Un muti liku klāt un galā tad

Vēl mēli, ticiet man, tā nemelos nekad.

Rozalīna.

Vecs mīlas meistars, proti jūsmināt.

Marija.

Amoram vectēvs viņš, teic viņam visu tas.

Rozalīna.

Tad Venus māte tam — no tēva jāsargās.

Boijē.

Vai dzirdat, dulnās?

Marija.

Nē.

Boijē.

Bet redzat gan?

Rozalīna.

Uz mājām ceļu.

Ejiet! Apnīk man.

Visi aiziet.

TREŠAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

Parks.

Uznāk Armādo un Kode.

Armādo. Patrallini, bērns; aizkustini manu dzirdi.

Kode. Lai iet.

Dzied.

Armādo. Jauka ārija! Ej, maigā jaunība, ņem šo atslēgu,

atsvabini to gana zeņķi un visātrākā kārtā atved

viņu šurp. Man viņš vajadzīgs, lai nosūtītu vēstuli

savai iemījotai.

Kode. Kungs, vai jūs gribat iekarot savu iemīļoto pēc

franču meldijas?

Armādo. Ka tu domā? Vai tad frančiem ir citādas mel-

dijas?

Kode. Nē, mans nevainojamais kungs. Bet patralliniet

kādu toni ar pašu mēles galiņu, pavadīdami taktī

piedauziet kāju, padariet to izteiksmīgu, raustīdami

acu plakstus, nopūtieties vienu noti un nodziediet

otru, reizēm kaklā, it kā kad, dziedādami par mīlu,

jūs rītu mīlu, citreiz degunā, it kā kad, ozdami

mīlu, jūs šņauktu mīlu. Platmali kā nojumi pāri jūsu

acu bodītei. Rokas krusteniski pār plāno kamzoli,

kā trusītim, kas uzdurts iesmā. Vai arī rokas kabatās,

kā tiem tajās vecajās gleznās. Un neturiet dziesmu

ilgi vienā laidā — tikai dažus paņēmienus — un

žigli tālāk. Tās ir tās dāvanas, tie ir paņēmieni, ar

kuriem ķer tiepīgas meičas, kas gan ļaujas ķerties

arī bez tiem. Tie padara vīrieti, kuram tādas īpašī-

bas, sevišķi pievilcīgu.

Armādo. Ar ko tu esi nopircis tādus piedzīvojumus?

Kode. Ar savu novērojumu peniju.

Armādo. Tomēr — o! Tomēr — o!

Kode. «Ak, aizmirsts ir mans koka jājams zirdziņš!»

Armādo. Vai tu sauci manu iemīļoto par «jājamo zir-

dziņu»?

Kode. Nē, kungs. Jājamais zirdziņš allaž ir straujš ku-

meļš, turpretī jūsu iemīļotā varbūt ir nodzīts pasta

zirgs. Bet jūs, šķiet, esat aizmirsuši savu mīļo?

Armādo. Gandrīz biju aizmirsis.

Kode. Nolaidīgais student! Izmācieties viņu no sirds!

Armādo. No sirds un iekš sirds, manu zēn.

Kode. Un ārpus sirds. Visas šīs trīs lietas es gribu jums

pierādīt.

Armādo. Ko tu gribi pierādīt?

Kode. Ka esmu es un zinu, ko saku. Un tad tos «no»,

«iekš» un «ārpus» — visu vienā pašā acumirklī. No

sirds jūs viņu mīlat tāpēc, ka viņa taču atrodas pa

gabalu no jūsu sirds. Sirdī jūs viņu mīlat tāpēc, ka

jūsu sirds peld viņas mīlā. Un ārpus sirds jūs viņu

mīlat tāpēc, ka pazaudējāt sirdi, nespēdami tikt pie

viņas.

Armādo. Jā, man ir visas šīs trīs kļūmes.

Kode. Un, ja jums tās būtu vēl trīsreiz vairāk, tomēr

tur nekas neiznāks.

Armado. Atved man drīzāk to ganu, viņam jāaiznes

mana vēstule.

Kode. Uzdevums patiešām patīkams: zirgu sūta kā ēzeļa

ziņnesi.

Armādo. Ko? Ko tu tur teici?

Kode. Redziet, kungs, jums vajadzētu sūtīt ēzeli jāšus

zirgā, tāpēc ka viņš pats velkas gaužām lēni. Bet es

iešu.

Armādo. Nav jau tālu. Ej!

Kode. Es skriešu tik ātri kā svins.

Armādo.

Kā tu to domā, jaukais jaunekli?

Svins liekas metāls man truls, smags un slinks

turklāt.

Kode.

Minime, godāts kungs, vai drīzāk ne.

Armādo.

Es saku, svins ir slinks.

Kode.

Par ātru nolēmāt,

Vai slinks ir svins, ko jūs kā lodi izšaujat?

Armādo.

Nekas, tas labi teikts,

Es esmu lielgabals, un lode esi tu,

Uz ganu nomērķēts.

Kode.

Bauks! un es aizskrēju.

Aiziet.

Armādo.

Asprātīgs jauneklis, tik veikls un runā lietu.

Ļauj, debess, nopūta lai tev tad pretī ietu;

Nu atkal sirdī man ņem grūtsirdība, vietu! —

Mans herolds atgriežas.

Uznāk Kode un Paurītis.

Kode.

Vai nava brīnums, kungs, kad pauris kāju lauž?

Armādo.

Kāds brīnums! Envoy, kur? Man prāti mīklu jauš.

Paurītis. Nav nekādu brīnumu, ne mīklas, ne envoy.

Bet nost viņu ziežu bundžas, kungs! Ak kungs! Ti-

kai pelašķus, tīrus pelašķus! Nekādu envoy, nekādu

envoy! Nekādu ziežu, kungs, tikai pelašķus!

Armādo. Pie visiem tikumiem! Par tevi tīri jāsmejas.

Tavas muļķīgās runas izkliedē manu melanholiju.

Manu plaušu cilāšanās vieš uz lūpām nicīgu smīnu.

Ak debesu zvaigznes, piedodiet man! Vai šis plān-

prātis ziežas uzskata par l'envoy un vārdu l'envoy

tulko par ziežām?

Kode.

Vai izglītotie saprot citādi?

Vai l'envoy nenozīmē — sveicināti?

Armādo.

Nē, pāž, tas epilogs, kas mums to izskaidro,

Ko tumši teikumi jau iepriekš ieviļņo.

Lai runā piemērs kāds;

Kad lapsa, bite, ērms vienviet,

Nepāra skaitlis trīs mums šķiet.

Tā morāle, tad nāk l'envoy.

Kode.

Kā skan tā morāle? Es pielikšu l'envoy.

Armado.

Kad lapsa, bite, ērms vienviet,

Nepāra skaitlis trīs mums šķiet.

Kode.

Līdz kamēr zoss pa durvīm lien,

No trijiem četrus pāros sien.

Bet tagad es atkārtošu jūsu morāli, un jūs tad pieka-

biniet savu l'envoy.

Kad lapsa, bite, ērms vienviet,

Nepāra skaitlis trīs mums šķiet.

Armādo.

Līdz kamēr zoss pa durvīm lien,

No trijiem četrus pāros sien.

Kode. Ļoti labs l'envoy, kas beidzas ar zosi. Vai jūs vēl

ko labāku varat vēlēties?

Paurītis.

Ar zosi zēns aiz deguna šo kungu vazā jauki.

Kungs, jūsu veikals Joti labs, tai zosij smagi tauki,

Ko labāku un veiklāku še gan vairs izgudrot:

L'envoy jūs tauku gribējāt, viņš tauku zosi dod.

Armādo.

Pag, pagaidiet! Kā mums šis arguments te radās?

Kode.

Bij kāju Paurītis sev lauzis, tas jau gadās.

L'envoy tad sākāt jūs.

Paurītis.

Un es par pelašķiem; un jūs ar argumentiem,

L'envoy tas treknais vēl, tā zoss, ko paši pirkāt,

Kā tirgus nobeidzās.

Armado. Bet pasaki man — ko tu īsti domāji, stāstī-

dams, ka Pauris pārlauzis kāju?

Kode. Par to es pastāstīšu jums pavisam aizkustinošā

veidā.

Paurītis. Tur tev nevajag nekā aizkustinoša, Kode. Te es

pateikšu vēl vienu l'envoy:

No cietuma kā dulns kad Paurīt's izskrēja,

Uz sliekšņa pakrita un kāju pārlauza.

Armādo. Atstāsim tagad šo lietu pie malas.

Paurītis. Kājai tas nāks tikai par labu.

Armādo. Puisi Paurīti, es gribu atbrīvot tevi.

Paurītis. Atlaist no brīvības? Es tur nojaušu atkal kādu

l'envoy, kādu zosi.

Armādo. Pie manas maigās dvēseles! Es esmu nodomā-

jis atlaist tevi brīvē, atsvabināt tavu personu. Tu

biji iemūrēts, sasaistīts, sasiets un iespundēts.

Paurītis. Pareizi, pareizi! Un tagad jūs gribat būt mans

šķīstītājs un palaist mani vaļā.

Armādo. Es dāvinu tev brīvību, palaižu tevi no ieslo-

dzījuma un par to neprasu no tevis vairāk nekā kā

tikai to: ņem šo sūtījumu (iedod vēstuli) zemniek-

meitai Zaknetai. Un te tev būs remunerācija (dod

naudu), jo manas cieņas un goda labākais balsts ir

manu apakšnieku atbalstīšana. Nāc, Kode!

Aiziet.

Kode.

Kā ēna eju līdz. Kungs, Paurīti, nu sveiks!

Paurītis.

Mans miesas gabaliņš, ko mute allaž teiks!

Kode aiziet.

Nu es gribu aplūkot viņa remunerāciju. Remunerā-

cija! — O! tas ir latīņu nosaukums trim fartingiem:

trīs fartingi — remunerācija. «Cik maksā šī auk-

liņa?» — «Vienu peniju.» — «Nē, es došu jums re-

munerāciju.» Tas tik būs joks! Remunerācija! Pa-

tiešām, tas skan labāk nekā franču krona. Bez šī

vārda es turpmāk it neko nepirkšu un nepārdošu.

Uznāk Birons.

Birons. O, mans labais zeņķi Paurīti! Cik labi, ka es sa-

stopu tevi.

Paurītis. Lūdzu, kungs, pasakiet — cik sarkanas lentas

var nopirkt par remunerāciju?

Birons. Kas tā par remunerāciju?

Paurītis. Nu taču trīs fartingi, kungs.

Birons. Nu, tad tik, cik zīda dod par trim fartingiem.

Paurītis. Pateicos, jūsu augstība. Dievs lai jums palīdz.

Birons.

Pag, pagaid', puis, tu esi vajadzīgs.

Ja manu labvēlību gribi, zēn,

Tad raugi izpildīt, ko tev es lūgšu.

Paurītis. Kad jums to vajadzētu, kungs?

Birons. Šodien pēc pusdienas.

Paurītis. Labi, es to izdarīšu. Palieciet veseli, kungs.

Birons. Bet tu vēl nemaz nezini, kas tas ir.

Paurītis. Gan es to zināšu, kungs, kad būšu izdarījis.

Birons. Nē, palaidni, tas tev jau agrāk jāzin.

Paurītis. Es rītu agri noiešu pie jūsu augstības.

Birons. Tam jānotiek jau šodien. Klausies, puis:

Še parkā princese nāks medībās,

Un viņas pavadoņos augsta dāma,

Kam mēle medus salda, viņu vārdā

Par Rozallnu sauc. To uzmeklē

Un viņas baltā rokā nododi

Šo noslēpumu. Še būs honorārs.

Paurītis. Honorārs — ak mīļais honorārs! Daudz labāks

nekā remunerācija — par vienpadsmit un pus far-

tinga labāks! Es to izdarīšu! Es to izdarīšu, kungs, kā

likts! Honorārs! Remunerācija!

Aiziet.

Birons.

Un iemīlējies es! Es, mīlas pretinieks,

Ļauns smējējs visām saldām nopūtām

Un kritiķis, konstebls, kas naktīm sargs,

Stingrs skolmeistars, kas skolas puikas rāj,

Visiedomīgākais no mirstīgiem!

Tas niķīgs zeņķis, akls un maskojies,

Tas vecais-jaunais, milzis-pundurs Amors,

Liek mīlas pantus kalt un rokas skaut,

Tas valdinieks pār nopūtām un skumjām,

Pār slaistiem un pār visiem bēduļiem,

Tas brunču karalis un bikšu ķēniņš,

Patvaldīgs ķeizars, lielais ģenerālis

Tiem, kas pa ielām klimst: — Ak mana mazā sirds! —

Es kaprālis tik viņa kaujaslaukā,

Kā jokdaris es viņa krāsās tērpjos.

Kā? Iemīlējies? Sievu meklēju,

Kas līdzinātos vācu pulkstenim,

Ko jālabo, kas allaž maitājas

Un neiet pareizi, lai liek, kā grib,

Pat tad, ja nostāda, kā vajadzētu!

Bet ļaunākais par visu — lauztais zvērests!

Un tad no trijām mīlēt sliktāko!

Ar bālu seju, samta melnām skropstām,

Ar divām piķa bumbu acīm pierē.

Un tādu vēl, kas darīs to, ko grib,

Lai Arguss tai par einuhu un sargu.

Un es par to te elšu, gaidu to!

Par viņu lūdzos! Lai! Tas sods ir man,

Ko Amors uzlicis, jo neklausīju

Tā visspēcīgai, drausmai, mazai varai.

Lai notiek!

Es gribu mīlēt, rakstīt, nomocīties,

Kad kundzē viens, otrs ķēkšā iemīlēsies.

Aiziet.

CETURTAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

Parks.

Uznāk princese ar pavadoņiem, mežsargs, Boijē, Rozalina,

Marija un Katarina.

Princese.

Vai tas bij karalis, kas straujiem lēkšiem

Pret kalnu augšup aizaujoja tur?

Boijē.

Es nezinu, bet šķietas man, ka ne.

Princese.

Lai kas tas bij, bet augšup traukt tam prāts.

Tā, kungi, šodien tiksim atlaisti,

Tad sestdien atpakaļ uz Franciju

Mēs dosimies. Nu, mežsarg, kur tas mežs,

Par slepkavām kur tagad stāsimies?

Mežsargs.

Tepat netālu, viņu krūmu malā,

Tur vieta laba, šaut jums skaisti veiksies.

Princese.

Tu saki: skaisti — es tā skaistule,

Es skaisti šaušu, tāpēc tu tā rīmā.

Mežsargs.

Tā, cienīgā, man sacīt nebij omā.

Princese.

Kā? Pirmāk uzlieli, nu citād' domā?

Ak, īsā slava! Skaista, ne? Cik žēl!

Mežsargs.

Jā, kundze, skaista.

Princese.

Velti sacīt vēl.

Ko glaimi līdz, ja daba nenovēl.

Dod viņam naudu.

Še, labais spoguli, par to, ko veici,

Kā skaista alga, neskaistu ka teici.

Mežsargs.

Bez skaistuma nekas nav jūsu dabā.

Princese.

Kā zelta gabals runā manis labā!

Ak, mīlas ķecerība! Dienās šais,

Lai kas to sniedz, būs devējs slavētais.

Nu sāksim medības; kad kautrais nāvēt iet,

Tam katrs trāpīts šāviens peļams šķiet.

Kā labu mednieci tie mani sveiks:

Aiz žēlastības garām šauju, teiks,

Un tikai tāpēc trāpīšu bez maldu,

Lai rādītu, ka ieroci es valdu.

Jo nenoliedzami, to katrs zin,

Ka varonība ļaunas tekas min,

Lai gūtu slavu, algu, nieka lietas,

Un labākajam sirdī nav vairs vietas.

Tik slavas dēļ es zvērus eju šaut,

Kaut pašas labā sirds to negrib ļaut.

Boijē.

Vai nav tad tā, ka mūsu sievām arī

Aiz goda kāres ir ar vīriem kari,

Lai patvaldnieces tiklu?

Princese.

Tik aiz tā,

Kam izdodas, tā slavas cienīga.

Boijē.

Tur nāk viens pilsonis no republikas.

Uznāk Paurītis.

Paurītis. Laba diena visiem visapkārt! Lūdzu, pasa-

kiet — kura te ir tā galvenā dāma?

Princese. To tu pats vari noskatīt, puis, jo tām citām

tad galvas nav. -

Paurītis. Kura te ir tā lielākā, tā augstākā dāma?

Princese. Tā resnākā un tā garākā.

Paurītis.

Tā resnākā un garākā, jā, jā, tā tas tiešām ir,

Kā asprātība mana, ja jums būtu tieva miesa,

Tad josta taisni derētu no tās, kas te tik liesa,

Vai galvenā jūs neesat? Tā resnākā, bez šaubām.

Princese.

Ko gribat, draugs? Nu ko jūs gribat?

Paurītis.

Kungs Birons lika šo, lai Rozalīnai dodu.

Princese.

Ak, tā ir vēstule! Kungs zināms man — to godu!

Tu, puis, pagaidi. Boijē, jums acs ir asa,

Šo, lūdzu, uzplēsiet.

Boijē.

Mans amats to man prasa.

Te ir kāds pārpratums: tā nav mums, mūsu baram,

Bet kādai Zaknetai.

Princese.

Tak izlasīt to varam.

Lai vaskam kakls lūst! Aiz ziņkāres to darām.

Boijē

lasa.

«Pie debesīm zvēru, ka tu skaista esi neapšau-

bāmi; patiesi tas, ka esi valdzinoša, pati patie-

sība, ka esi loti piemīlīga. Skaistāka par skaistu,

patiesāka nekā patiesība pati, iežēlojies par savu

heroisko vasali! Visslavenākais un visvarenākais ka-

ralis Kofetuā meta savas acis uz kārdinošo un ne-

apšaubāmo ubadzi Zenelofonu; un taisni viņš bija

tas, kas ar tiesību varēja sacīt: veni, vidi, vici. Pār-

tulkots prastās tautas valodā, — ak zemā, tumšā,

prastā tauta! — tas skanētu videlicet: viņš atnāca,

ieraudzīja un uzvarēja. Viņš atnāca — viens, ierau-

dzīja — divi, uzvarēja — trīs. Kas atnāca? Karalis.

Kādēļ atnāca? Lai redzētu. Kādēļ lai redzētu? Lai

uzvarētu. Pie kā viņš atnāca? Pie ubadzes. Ko viņš

ieraudzīja? Ubadzi. Ko viņš uzvarēja? Ubadzi. Gala

iznākums bij uzvara. Kurā pusē? Karaļa. Gūstā sa-

ņemtais tika bagāts — kurā pusē? Ubadzes. Katastro-

fas noslēgumā laulības. Kurā pusē? Karaļa — ne, bet

abās viena vai viena abās pusēs. Es esmu tas karalis,

jo tā iznāk pēc salīdzinājuma; tu esi tā ubadze, jo to

rāda tavs zemais stāvoklis. Vai man jāpavēl tev mī-

lēt mani? To es varētu. Vai iegūt tavu mīlu ar varu?

Arī to es varētu. Vai man iekarot tavu mīlu? To es

gribu darīt. Ko tu iemainīsi pret savām skrandām?

Kleitas. Pret savu niecību? Augstu stāvokli. Pret sevi

pašu? Mani. — Un tātad, gaidīdams tavu atbildi, es

apgānu savas lūpas pie tavām kājām, savas acis pie

tavas sejas un savu sirdi pie katras vietas tevī. Tavs,

karstākā tieksmē tev pakalpot

dons Adriāno de Armādo.»

Grib, aitiņ, Nemejlauva tevi rīt,

Pēc tevis viņš tik nikni zobus ņirdz,

Uz ceļiem viņa priekšā zeme krīt,

Šai plēsoņai tad spēlē vērsies sirds.

Ja viņa naidam domā pretoties,

Kā kumoss mazs tā alā atrasies.

Princese.

Kāds āksts, kāds ķēms, kāds muldoņa, kāds vēja

grābslis gaisā,

Vai redzējis kāds labāku, kas tādas peršas taisa?

Boijē.

Ja neviļ atmiņa, šo stilu pazīstu.

Princese.

Lai vāja atmiņa, to aizmirst nevaru.

Boijē.

Armādo spānietis, viņš galmā viesis rets,

Monarho, karaļdraugs un fantasts izredzēts,

Ar studentiem viņš tuvs.

Princese.

Puis, pasaki tu mums —

Kas deva vēstuli?

Paurītis.

Mans kungs, es teicu jums.

Princese.

Kam jānes vēstule?

Paurītis.

No mana kunga kundzei.

Princese.

No kā un kādai kundzei?

Paurītis.

Kungs Birons sacīja, šo vēstuli lai nesot

Es Rozallnai šurp, no Francijas tā esot.

Princese.

Tu esi kļūdījies. Nu, iesim mēs, laiks skrien.

Rozallnai.

Tu nebēdā neko, nāks īstais citu dien'.

Aiziet ar pavadoņiem.

Boijē.

Kas grib te šaut, kas grib?

Rozalīna.

Vai rādīt kā ar roku?

Boijē.

Kā tad, tu skaistulīt.

Rozalīna.

Tā, kura iet ar loku.

Vai nebij labi teikts?

Boijē.

Tā medī ragaiņus, bet, ja tu apprecētos,

Lai galvu manim ņem — kur vīri ragiem dētos!

Vai nebij labi teikts?

Rozalīna.

Tad šāvējs būšu es.

Boijē.

Un šaujamais kas būtu?

Rozalīna.

Ja ragiem jābūt tam, jūs pats par tādu kļūtu.

Patiešām labi teikts!

Marija.

Jūs allaž strīdaties, tā piere trāpa jūs.

Boijē.

Es atkal sacīšu: tai zemāk trāpīts būs.

Rozalīna. Vai, zīmējoties uz trāpīšanu, man būtu jāuz-

brūk ar kādu vecu sentenci, kas jau bij pieaugusi,

kad Francijas karalis Pipins vēl skraidīja kā zēns?

Boijē. Zīmējoties uz trāpīšanu, es varētu aizstāvēties

ar otru tikpat vecu, kas bij jau piedzīvojusi sieva,

kad Britānijas karaliene Ginevra vēl staigāja kā

maza meitene.

Rozalīna.

Tu nevari trāpīt, trāpīt, trāpīt,

Tu nevari trāpīt, kā vēlies, man.

Boijē.

Ja nevaru trāpīt, nevaru, nevaru,

Ja nevaru, cits nāks, kas trāpīs gan.

Aiziet Rozalīna un Kalarina.

Paurī'tis.

Patiešām, tas bij jautri, tie tēmēt prata abi.

Marija.

Kad šāva abi reizē, bij rumbā trāpīts labi.

Boijē.

Ak, labi trāpīts bija, nu liksim vērā to,

Bet mērķim punkta vajag, pēc tā to mākslu mēro.

Marija.

Šoreiz par daudz pa kreisi, jums tagad roka trīs.

Paurītis.

Patiešām, punktā trāpa, tik tuvāk piegājis.

Boijē.

Ja mana roka trīsot, tad šaujiet jūs, kā teikts.

Paurītis.

Nu, uzmaniet, tā trāpīs, un vidū punkts būs beigts.

Marija.

Jūs runājat tik rupji, ka ausis jābāž ciet.

Paurītis.

To šāviens neķers lēti, jūs labāk nesāciet.

Boijē.

Tev, pūcīt, tiešām tiesa. Labnakti, laiks mums iet.

Aiziet Boijē un Marija.

Paurītis.

Pats ganu puika tīrs! Kā nelga aiziet projām!

Ak kungs, kā jaunkundzes un es to iznerrojām!

Kas tie par jokiem bij! Tik rupji, galanti!

No mēles viegli rit, tik viegli, neķītri!

Armādo pretī tam no citas pasaules,

Kā vada jaunkundzes, kā vēdekli tām nes!

Kā roku skūpstīt prot, kā mīlestību zvērē!

Un atkal viņa pāžs, cik patētikas tam,

Un asprātības viņš ber pilnām riekšavām!

Mednieku kliedzieni aiz skatuves.

Halo! halo!

Paurītis aizskrien.

OTRA AINA

Parks.

Uznāk Oloferns, NātanlCIa u/l Dulnis.

Nātaniēls. Patiešām ievērojamas medības. Un pie tam

noturētas pēc labākās sirdsapziņas prasījumiem.

Oloferns. Jūs zināt, ka briedis bij sanguis - pilnasiņu;

nobriedis kā ūdensābols, kas kā dārgakmens karājas

ausī coeli — debesīm, izplatījumam, gaisam — un

tad piepeši kā nogatavojies auglis nokrita uz sejas

terra — zemei, cietzemei, zemeslodei.

Nātaniēls. Patiešām, Oloferna kungs, jūsu epiteti bij

iepriecinoši dažādīgi, vismaz tādi kā zinātniekam.

Tomēr es gribētu apgalvot, ka tas bij pērngada stir-

nas buks.

Oloferns. Nātaniēla kungs, haud credo.

Dulnis. Tas nebij nekāds haud credo, bet vienkārši stir-

nas buks.

Oloferns. Visaugstākā mērā barbariska intimācija! Un

bez tam vēl līdzīga insinuācijai, kaut kas līdzīgs in

via, tieksmei uz eksplikāciju: facere, līdzīgs replikā-

cijai vai vēl vairāk līdzīgs ostentare, tāpat kā viņa

inklinācija pēc neievingrināta, neaptēsta, neaudzi-

nāta, neizkopta vai, labāk sakot, analfabēta, vai, vis-

labāk sakot, nekonformēta veida iegalvot manu haud

credo par kādu kustoni.

Dulnis. Es teicu, ka tas kustonis nebij haud credo, bet

stirnas buks.

Oloferns. Divreiz uzsvērta vientiesība, bis coctus!

Ak tu monstrā ignorance, cik nejauka tu izskaties!

Nataniēls.

Nekad tam baudīt nava laimējies

No saldumiem, kas slēpti grāmatās.

Viņš, tā sakot, nav ēdis papīru. Viņš nav tinti dzē-

ris. Viņa intelekts nav piesūcināts. Viņš ir tikai kus-

tonis, kuram sajūtīgi tikai zemākie orgāni.

Ja šādi augi nedzīvi mums priekšā, tā ir laime:

Tā jūtīgo un auglīgo ir prāva mūsu saime.

Kā neklājas man muļķim būt un muti turēt ciet,

Tā viņu likt pie grāmatām un sūtīt skolā iet.

Bet omne bene, atminiet, ko baznīctēvi saka:

Dažs, viesuļvētru pārcietis, no vēja zemē plaka.

Dulnis.

Jūs divi gudri vīri esat, šo mīklu viegli minēs jūsu

doma raita:

Kas, Kainam dzimstot, bija mēnesvecs, bet tagad

tikai piekto nedēļu vēl skaita?

Oloierns. Diktina, godavīr Duln! Diktina, godavīr Duln!

Dulnis. Kas tā Diktina tāda ir?

Nātaniēls. Nosaukums Fēbai, Lunai — mēnesim.

Oloierns.

Bij mēness mēnesvecs, kad tikpat vecs bij Ādams,

Un piecas nedēļas, kad mira vecais Ādams.

Allūzija neko nezaudē aiz vārdu pārmaiņas.

Dulnis. Tas pilnīgi pareizi. Kallūzija neko nezaudē aiz

vārdu pārmaiņas.

Oloierns. Dievs lai palīdz lavām spējām! Es saku, ka

allūzija neko nezaudē aiz vārdu pārmaiņas.

Dulnis. Un es saku, ka pollūzija neko nezaudē aiz vārdu

pārmaiņas, jo mēness nekad nepaliek vecāks par

vienu mēnesi. Un bez tam es vēl saku, ka tas bij

stirnas buks, ko princese nošāva.

Oloierns. Nātaniēla kungs, vai jums nepatiktos noklau-

sīties epitāfiju par šī kustoņa nāvi. Un, lai piemēro-

tos ignorantu saprašanai, es princeses nošauto briedi

dēvēju par stirnas buku.

Nātaniēls. Perge, mīļais Oloferna kungs, perge. Es ceru,

ka jūs izvairīsities no visām dīvainībām.

Oloferns. Es te mazliet gan rīkojos ar allterācijām, jo

tās veicina dzejas vieglumu.

Prieks princesei pa parku traukt, pa priekšu patriekt

buku,

Dažs šausminās, cits šausmās šmauc, kad šāvieni šalc

šaujot.

Jau medinieki jāšus jāj, jož suņi jestri juku.

Jūs zvēri, jauki buks jau stāv, sev' mediniecei ļaujot.

Ar «pē» un «eš» man neveicas, bet kā

Ar burtu «tē» — par vēlu uzsākt tā!

Nātaniēls. Reti atrodamas dāvanas!

Dulnis

sāņus.

Nu, tie viņam sadāvinājuši tikai to, kas pašiem pavi-

sam vairs nav derējis.

Oloierns. Tā ir tā spēja, kas man piemīt, — vienkārša,

vienkārša. Tas nu ir tāds patvaļīgs, ekstravagants

gars, pilns formu, tēlu, gleznu, priekšmetu, ideju,

priekšstatu, trauksmju, revolūciju: tie visi dzimst no

atmiņas mātes klēpja, tiek izzīdīti pia mater dzīlēs,

bet klajā parādās, izdevīgā gadījuma izrosīti. Bet dā-

vanas ir vērtīgas tikai tiem, kam viņas spilgtas. Un

par to es esmu ļoti pateicīgs.

Nātaniēls. Es jūsu vietā esmu pateicīgs dievam un tāpat

visi manas draudzes locekļi, tāpēc ka viņu dēlus jūs

tik labi izmācāt, un viņu meitas daudz iegūst jūsu

skolā. Jūs esat ļoti cienīts loceklis mūsu sabiedrībā.

Oloferns. Mehercle, ja viņu dēli nav muļķi, tad mācības

viņiem netrūkst. Ja viņu meitas apdāvinātas, es tām

arī kaut ko sniedzu. Bet vir sapit qui pauca loquitur:

kāda sieviešu dvēsele sveicina mūs.

Uznāk Zakneta un Paurītis.

Zakneta. Dievs lai dod jums labu rītu, cienīgtēvs.

Oloferns. Bet vai tu ari zini, kāpēc sauci viņu par cie-

nīgtēvu?

Paurītis. Nu, droši vien tāpēc, ka mājās viņam ir arī

cienmāte.

Oloferns. Nekas, pietiekoši daudz asprātības tādā zemes

pikā, prāva uguns dzirkstele kramā, piemēroti liela

pērle cūkā. Tas ir jauki, tas ir labi.

Zakneta. Cienīts cienīgtēvs, esiet tik labi un izlasiet šo

vēstuli. To man atnesa Paurītis, bet raksta dons Ar-

mādo. Lūdzu gan, izlasiet to.

Oloferns. Fauste, precor gelida quando pecus omne sub

umbra Rumināt — un tā tālāk. Ak vecais, labais

Mantuan; es par tevi varu sacīt to pašu, ko ceļinieki

saka par Venēciju:

Venetia, Venetia,

Chi non ti vede, non ti pretia.

Vecais mantujieti, vecais mantujieti: kas tevis nepa-

zīst, tas tevi neslavē. Ut, re, sol, la mi, fa. Ar atļauju

vaicāt, kas stāv tur rakstīts. Vai arī kā Horācijs saka

savā … Ko? Vai patiešām panti?

Nātaniēls. Jā gan, kungs, un pie tam īsti gudri.

Oloferns. Ļaujiet noklausīties vienu strofu, vienu štanci,

vienu pantu; lege, dominē.

Nataniels

lasa.

«Kad mīlot zvērests lauzts, vai mīlai zvērēt var?

Ak, neviens vārds nav svēts, kas skaistumam nav

sniegts!

Tā mani zvērests lauzts tev uzticīgu dur'.

Kas bij man ozolciets, nu vītolroiksts un liekts,

Man slāpes studijām tavs acu valgums dzēs,

Tur mīt tā svētlaime, ko vīriešslrds ta tvīksi.

Vēl plašāk apvāršņus tavs acu skatiens pleš,

Visgudrākais ir tas, kas tevi slavēt drīkst.

Bet mujķis, brīnumu kas tevī neredz.

Man slava vienīgā, ka tevi dievinu.

Tev acis zibšņus šķiļ, un balss tev pērkondimda,

Tā bailes nesaceļ, tik gaismu, mūziku.

Tu piedod, dievišķā, šo rupjas kaisles kvēli,

Kas debesslavu pauž ar iznīcīgu mēli.»

Oloferns. Jūs tur neatrodat apostrofus, un tāpēc trūkst

akcentējuma — paļaujiet man pārlūkot to kanconu.

Labi ievērots te ir tikai pantmērs. Bet dzejai nepie-

ciešama elegance, vijīgums un zelta kadanss — ca-

ret. Ovīdijs Nasons, tas bij tās īstais vīrs! Un kāpēc

īsti viņš bij Nasons? Tāpēc, ka prata saost fantāziju

reibinošo smaržu un pazina izdomas lēcienus.

Imitari — tas nav nekas: tāpat arī suns pakaļdara sa-

vam saimniekam, pērtiķis savam vadātājam, jājams

zirgs savam jājējam. Bet, damosella virgin, vai tas

bij jums sūtīts?

Zakneta. Jā, kungs, to sūta kāds mosjē Birons, kāds no

tās svešās karalienes kungiem.

Oloferns. Es pārlaidīšu savu aci uzrakstam: «Nododama

visskaistākās jaunkundzes Rozalīnas sniegbaltajās

rokās». Un vēl es pārlūkošu vēstules saturu, lai at-

rastu tā parakstu, kas sūtījis vēstuli augšā apzīmētai

personai. «Jūsu augstībai uz visiem pakalpojumiem

gatavais Birons». Nātaniēla kungs, šis Birons ir viens

no tiem, kas zvērējuši kopā ar karali. Un te viņš ir

sacerējis vēstuli vienai no tas svešās karalienes pa-

vadonēm, bet tā vai nu nejauši, vai progresijas ceļā

noklīdusi citur.

Zaknetai.

Steidzies, cik vari, mana mīļā, nodod šo papīru ka-

raļa valdniecīgajās rokās, tam var būt liela nozīme.

Nekavējies ar atsveicināšanās ceremonijām, es at-

svabinu tevi no šī pienākuma. Ardievu!

Zakneta. Labais Paurīti, nāc man līdzi. — Lai tas kungs

pasarga jūsu dzīvību, kungs.

Paurītis. Labprāt, meit.

Aiziet Paurītis un Zakneta.

Nātaniēls. Kungs, jūs to padarījāt aiz dieva bijības, kā

patiesi ticīgs cilvēks; un kā kāds no baznīctēviem

saka…

Oloferns. Kungs, nerunājiet man par baznīctēviem, es

baidos krāsainu krāsu. Labāk atgriezīsimies pie tiem

pantiem: vai tie jums patika, Nātaniēla kungs?

Nātaniēls. Veidojumā meistarisks darbs.

Oloferns. Es šodien ēdīšu pusdienas pie kāda sava skol-

nieka tēva. Ja jums patiktos atnākt līdzi un, pirms

sēžamies pie galda, ar svētību nosvētīt mielastu, es,

izlietodams savas tiesības ar iepriekšminētiem vecā-

kiem, kuru bērni ir mani skolēni jeb audzēkņi, apsolu

gādāt par jūsu benvenuto. Tur es jums pierādīšu, ka

tie panti ir pavisam nemākulīgi, ka tiem nav ne sma-

kas no dzejiskas smaržas, asprātības un izdomas. Iz-

lūdzos jūsu sabiedrību.

Nātaniēls. Un es jums pateicos. Jo, kā stāv rakstīts, —

sabiedrība ir cilvēkam lielākā laime.

Oloferns. Un patiešām, tajos rakstos ir neapstrīdama

patiesība.

Duinim.

Draugs, es ieaicinu arī jūs, neatsakieties: pauca

verba. Uz priekšu! Tie kungi tagad nododas savām

medībām, mēs atkal palūkosim atspirdzinājumu.

Visi aiziet.

TREŠA AINA

Parku.

Uznāk Birons paplm roku.

Birons. Karalis patlaban dzenā meža kusl<>i,ui:., es sevi

pašu. Viņi tur iztin savus tīklus, es esmu ielinies

tīklā un iesēdies piķī, kas notraipa. Notraipa cik

riebīgs vārds! Nu, labi, sēdieties man blakus, skum-

jas — saka, ka tā esot teicis kāds jokdaris; un tā

saku es, un es esmu tas jokdaris: es tevi labi pierā-

dīju, mana asprātība! Patiešām, šī mīla ir tikpat traka

kā Ajaksam: tā nokauj aunu, tā nokauj mani, jo es

esmu auns. Vēlreiz no manas puses labi pierādīts! Es

negribu mīlēt, ja to darīšu joprojām, es pakāršos —

es to negribu neparko. O, bet viņas acis! Pie šīs

debess gaismas! Bez šīm acīm es nebūtu iemīlējis

viņu. Jā, tikai šo divu acu pēc! Tiešām, es nedaru

neko citu pasaulē kā tikai meloju un meloju pats

savā rīklē. Pie debesīm zvēru, ka mīlu, un mīla māca

mani dzejas taisīt un melanholiskam būt, un še ir

kāda daļa no manām dzejām un no manas melanholi-

jas. Jā, viens no maniem sonetiem patlaban ir viņai

rokās: tas lempis aiznesa viņu, dulnais aizsūtīja, un

jaunkundzei viņš nu ir. Mīļais lempis, mīļais dulnais,

mīļā jaunkundze! Dievs mans liecinieks, es par to

neko neraizētos, ar tiem pārējiem trim tas pats no-

ticies. Tur nāk kāds ar papīru rokā, lai dievs dod,

ka arī tas tāpat stenētu!

Noiet sāņus. Uznāk karalis papīru rokā.

Karalis. Ak vai man!

Birons

sāņus.

Pāršauts — šaubu nevar būt! Turpini tikai, labais

Kupidon! Savu bultu tu esi trāpījis viņam krūšu krei-

sajā pusē. Un sacerējums tam arī!

Karalis

lasa.

«Tik mīļi zelta saule neskūpsta

No rozes lapām rīta rasu svaigu

Kā tavu acu spodrā atmirdza

Nakts valgmes norasotu manu vaigu.

Un sudrabmēness nav ne pus tik spožs,

Kad slīd pār dzelmes kristāldzidro snaudu,

Kā cauri asrām sejs tavs uzvarošs,

Tas atmirdz katrā asarā, ko raudu.

Tu varone, kas triumfratos brauc

Pār manām sāpēm, kas tev ceļā klājas,

Jel mirkli pamest, viņas tevi sauc

Un tavu slavu izpaust neapstājas.

Ja sevi mīlēsi, man raudāt nāksies vien,

Būs asaras tev spogul's mūža dien'.

Tu karalieņu karaliene sevī —

Ne domai veikt, ne slavai sasniegt tevi.»

Kā pateikt viņai to? Lai paliek papīrs —

To, lapas, apklājiet! — Tur vēl kāds nāk.

Dzirdami soli.

Ko, Longvils? Lasa? — Slēpties mudīgāk?

Noslēpjas.

Birons.

Jau trešais muļķis apkārt klaiņot sāk.

Uznāk Longvils papīru rokā.

Longvils.

Ak vai man, zvērestu es lauzis esmu!

Birons.

Jā gan, kā viltzvērnieks, kam viltus spriedums.

Karalis.

Jauns mīlētājs man biedros — mazāk kauna!

Birons.

Viens dzērājs otru sveic - n<iv nekā jauna.

Longvils.

Bez manis zvērestu neviens vai lauzis nav?

Birons.

Es tev par prieku teiktu, ka zinu divus jau.

Mēs triumviri esam; tu staba galā ar,

Kur muļķa mīlestība mūs visus trijus kar.

Longvils.

Kaut būtu manas rindas tev par ķīlu

Un teiktu: «Marija, es tevi mīlu!»

Nē, labāk prozā sākt — kur atskaņas lai ronam?

Birons.

Jā, panti izšuvas uz biksēm Kupidonam,

Tam ģērbu samaitāsi.

Longvils.

Nu, lai vien iet tas pats.

Lasa.

«Vai tavu acu debess retorika,

Pret kuru velti vārdiem cīnīties,

Nav tā, kas zvērestu man pārkāpt lika?

Nē, tevis labad neesmu noziedzies.

Pret sievietēm es zvērēj's — pierādīšu,

Ka dieve esi, ko es pielūdzu,

Ja zemes zvērestu es lauzis tīšu,

Man visi grēki rīst, ja svētī tu.

Kas zvērests? Tikai dvaša, tvaiks, ko dvesi,

Tu — saule, kas pār manu zemi mirdz,

Tu zvēresttvaiku viegli izklaidēsi,

Var vārdu lauzt, kad tevis tiecas sirds.

Ja lauzis esmu — kas tik muļķis būtu, —

To nepārkāpt, lai paradīzi gūtu?»

Birons.

To tikai aknas dar', no gaļas dievus taisa,

Par dievi zoslēns tiek. Tā jēdzienus te maisa!

Dievs sarg'! Kur ejam, kādos aizmaldos!

Longvils.

Ar ko lai nosūtu? — Nāk! Paslēpšos.

Noslēpjas. Dzirdami soļi.

Birons.

It visi šeit tā slēpjas kā jokos bērnišķos.

Kā pusdievs es še sēžu, un mākon's mani sedz,

Un muļķības, kas notiek, man acis slepen redz.

Kaut taču vēl kāds nācis! Ak kungs, ir ar jau klāt!

Uznāk Dimēns papīru rokās.

Dimēns! Nu četras peles var slazdā blakus stāt!

Dimēns.

Ak Katiņ dievišķīgā!

Birons.

Ak pasaul's ērms!

Dimēns.

Pie debesīm! Tas brīnums! Stulbst mirstīgs skats.

Birons.

Pie zemes! Melo: cilvēks! Tu redzi pats!

Dimēns.

Pret viņas ambras matiem ir ambra nieks!

Birons.

Ak, krauklis ambra krāsā! Katrs vārds te lieks.

Dimēns.

Tai augums ir kā ciedrs.

Birons.

Pag, jāsāk.i,

Ka pleci tā kā grūtai.

Dimēns.

Kā diena tā.

Birons.

Kā diena gan, kad saule slēpties var.

Dimēns.

Ak, kaut es viņu gūtu!

Longvils.

Es savu ari

Karalis.

Un savu es! Cits nav nekas.

Birons.

Āmen, un es tad savu! Vai labi teikts nav tas?

Dimēns.

Es gribu aizmirst to, bet kā to spēt?

Tā asinis, kā viņu neredzēt?

Birons.

Jums asinīs? Tad vajag asins laist

Un bļodā tecināt. Kā neprāts kaist!

Dimēns.

Ko uzrakstījis, vēlreiz lasīt var.

Birons.

Var klausīt vēl, cik stulbu mīla dar'.

Dimēns

lasa.

«Kādu dienu — tad bij maijs,

Mīlas mēnes's vienīgais, —

Viņa rozi ieskatīja,

Kuru vējiņš nolocīja,

Samta lapās celiņš dzīts,

Aizskrien viņš tur nemanīts.

Mīlā nāvesslimais gaida,

Lai to vēji vieglu raida.

Vējš, viņš teic, tai vaigus skar,

Kaut tas novēlēts man ar!

Bet es esmu zvērējies

Viņai klātu neskarties.

Jaunība tā nesolās,

Ziedi viņai patīkas!

Nesakiet, ka grēkoju,

Zvērestu kad pārkāpu.

Jupiters pats tevi sveiktu,

Junonu par mori teiktu,

Pats par cilvēku viņš kļūtu,

Lai kā mirstīgs tevi gūtu.»

Šo aizsūtīšu un vēl pielikšu,

Cik grūtas mīlas mokas pārcietu.

Kaut Birons, Longvils un pats karalis

Tā mīlētu kā es, tas nelietis!

Vai nav, kas grēka ēnu projām gaina?

Tur taisnīgs katrs, ja katram sava vaina.

Longvils

iznākdams laukā.

Dimēn, tev mīlai piedošanas nava,

Tu gribi, lai mums katram mīla sava.

Tu paliec bāls, es, zinu, nosarktu,

Ja mani pārkāpumā pieķertu.

Karalis

iznākdams laukā.

Jūs sarkstat, kungs, jums grēcīgs skats,

To rājat jūs, bet divreiz vainīgs pats.

Mariju nemīli? Vai Longvils kad

Ir rakstīj's sonetus? Nē, it nekad!

Uz krūtīm rokas nava salicis

Un mīlas trenktu sirdi valdījis.

Es šepat krūmos slēpies stāvēju,

Jūs abus klausījos un nosarku.

Es noklausījos jūsu stulbās dzejās

Un vēroju, kā dvesāt kaisli sejās.

Ak vai man! — viens: ak Kātiņi — olis. Par matiem

Tas viens un otrs par debešķīgiem skūtiem.

Longvilam.

Jums vārdu lauzt par paradīzi tīk.

Dimēnam.

Jums Jupiteru pulgot neapnīk.

Ko teiktu Birons, ja viņš dzirdētu,

Kā jūs te laužat stingro zvērestu?

Kā viņš te ņirgātos, kā asprātības bērtu!

Ar kādām smieklu pātagām jūs pērtu!

Par visām bagātībām, kas man klāt,

Tāds negribētu viņa priekšā stāt.

Birons

iznākdams.

Nu liekulību sodīt nākas iet. —

A! sabiedrotie mani, piedodiet!

Ar kādām tiesībām tu šitos tirdī

Vai mīlas kvēli neslēp paša sirdī?

Vai tavas acis nav kā triumfrati?

Vai asarā tev nespuldz mījā pati?

Tu zvērestu pats nekad nespēj lauzt,

Ne sonetos par mīlu žēli gaust.

Bet nekaunieties tak tā visi līdz,

Ka noklausīti jūs, tas nepalīdz…

Tu viņam, karalis tev skabargu,

Bet es to visiem trim jums atrodu.

Ak, kādu nelgu ainu redzēju,

Cik nopūtu, cik vaidu, asaru!

Kā skatot valdījos, kad karalis

Par sīku odu bija palicis!

Kad lielais Hērakls gāja riņķa dejā,

Bet gudrais Zālamans visvieglā dzejā

Un Nestors puiku barā ripas sita, •—

Aiz smiekliem stingrais Timons zemē krita.

Dimēn, kur slēpjas bēdu avots tavs?

Un tev, Longvil, tak ari kaut kur savs?

Un jums, mans kungs? Es zinu, krūtīs vien,

Bet vēl kur?

Karalis.

Joks par sīvu, jānudien!

Vai, gudrais, nodevis tu esi mūs?

Birons.

Es jūs ne, bet mani esat jūs.

Es godīgs biju, grēku baidījos

Un vārdu lauzt nemūžam neņemtos,

Nu nodots esmu, aplam iestājies

Es biedros jums, kas allaž greizi ies.

Vai redzējis kāds mani pantus taisot,

Aiz mīlas vaidot, skaistumzāles maisot?

Vai ir starp jums kāds, kuram sacīt klājas,

Ka apdziedāj's es acis, rokas, kājas

Un krūtis, pieri, gaitu, augumu

Un visu citu?

Karalis.

Pag! kurp steidzies tu?

Vai goda vīri tā kā zagļi skrien?

Birons.

Es mīlas bēgu. Mīlētāji, labudien!

Uznāk Zakneta un Paurītis.

Zakneta.

Dievs, svētī karali!

Karalis.

Tev sakāms kas?

Paurītis.

Par nodevējiem būs.

Karalis.

Kurš te ir las?

Paurītis.

Neviena nav.

Karaiis.

Ja nav, tad ņem, k<i klajas,

Sev nodevību līdz, un ejiet mājās.

Zakneta.

Kungs karal, izlasiet, es nezinu nekā,

Bet teica mācītājs, ka nodevība tā.

Karalis.

Ņem, Biron, lasi tu. — Kas viņu deva tev?

Zakneta.

Kas cits kā Paurītis.

Karalis.

Kas viņu deva tev?

Paurītis.

Dun Adramādio, dun Adramādio.

Birons saplēš vēstuli.

Karalis.

Kas tev? Ko dari tu? Kam saplēs vēstuli?

Birons.

Kungs, tikai muļķības, neviens tās neredzēs.

Longvils.

Ko tu tā uztraucies? Nē, dzirdēt gribam mēs!

Dimēns.

To Birons rakstījis, es redzu parakstu.

Uzlasa papīra gabalus.

Birons

Paurītim.

Ak, gatavs nelietis! Man kaunu dari nu!

Bet ko tur darīt vairs, es vainīgs, atzīstos.

Karalis.

Ko?

Birons.

Trūka ceturtā — nu pats es piestājos.

Tie divi un tad jūs, un beidzot es ar jums.

Mēs mīlā grēkoj'ši, lai nāvi piespriež mums.

Lai mājās tie tur iet, es daudz ko pateikšu.

Dimēns.

Jā, pāros nu ir skaits.

Birons.

Jā, četri esam nu.

Vai tie visi ies?

Karalis.

Jūs varat mājās iet.

Paurītis.

Jā, taisnie mājās iet, bet blēžus tura ciet.

Aiziet Paurītis un Zakneta.

Birons.

Tā, mīlnieki, nu varam apkampties,

Mēs uzticīgi miesā, asinīs;

Var jūra paist un bēgt, var debess skaidroties,

Bet jauna mīla baušļiem neklausīs.

Kas iedzimis, to pārspēt nevaram

Un tāpēc zvērestu mēs pārkāpjam.

Karalis.

Vai arī tu par mīlu rakstījis?

Birons.

Kas Rozalīnu vienreiz saticis,

Tas tā kā indietis, kad gaisma ausi,

Liec rupjo mežoņgalvu, zemē krīt,

Lai dziļāk viņas spožumu var jaust

Un viņas spulgā pīšļus noskūpstu.

Kas lepnas ērgļa acis pacelt var

Pret debesīm, kur saulesrati brauc,

Ko viņa dzirkstis aklu nepadar'?

Karalis.

Kāds mulsums un kāds trakums tevi trauc?

Pār manu mīlu mēnesstari krīt,

Tā pavadzvaigzne tikko redzama.

Birons.

Tad cita acs, cits Birons manī mīt,

Bez viņas dienā nakts man jāmana.

Visbrīnišķīgāks krāsu saplūdums

Uz viņas skaistiem vaigiem liegi kvēl

Kā visu īpašību sajaukums,

Kur viena ilgoties liek citas vēl.

Kaut runa ziedoša no visām būtu man,

Lai gleznās teiktu to! Nē, viņai lieks,

Tik pircējs grib, lai pērkamais tam skan,

Bet viņai slavinājums katrs ir nieks.

Mūks izkaltis, simt gadu lauzts.

Met pusi nost, tās acis skatījis,

Kā atdzimis top vecais zemes grausts,

Par šūpli kropļa ķeģus pārvērtis.

Tā saule ir, kas mirdzēt visam liek!

Karalis.

Bet viņa melna tā kā melnais koks.

Birons.

'I ,id melnais koks lai augsti slavēts tiek!

I .il slava sievai, kurā ieveidots šis koks!

Surp dodiet bībeli, es zvērēšu,

Ka skaistums tik no viņas acīm tiek;

Nevienu seju skaistu neredzu

Ja tur no melna kaut ko nepieliek.

Karalis.

Ak, paradokss! Velns melnā ellē mīt,

Ir cietums melns, un nakts mums melna šķiet,

Balts gaišums tik no debesīm var līt.

Birons.

Velns mānīdams var baltās drēbēs iet.

Jā, melnums manas mīļās pieri sedz,

Tā sērojas par tām, kas krāsojas

Un liekus matus nes, lai daiļas redz,

Tā gādā, melns lai spozmē pārvēršas.

Šī laika modi viņa pārgrozīs;

Kā viltots, dabisks sārtums dzīvē nāks,

Un tāpēc sārtumu no sejām dzīs,

Kā viņas pieri melnu krāsot sāks.

Dimēns.

Melns būt ar skursteņslauķis paradis.

Longvils.

Kā viņa te — gaišs ogļdeģis nu iet.

Karalis.

Uz savu krāsu lepns nu nēģeris.

Dimēns.

Kam sveces mums? Nakts tāpat gaiša šķiet.

Birons.

Tās jūsu baidās laukā iet, kad līst,

Jo viegli krāsas noskalot tad var.

Karalis.

Bet tavējā, tā ūdens nepazīst

Un mazgāšanos rītos tāpat ar.

Birons.

Jūs varat kaut līdz pastardienai melst.

Karalis.

Tad velns to vairāk nebiedēs ka lū.

Dimēns.

Nav piedzīvots, ka var tik stulbi gvelzt.

Longvils.

Tās seju redzēt vari zābakā.

Birons.

Ja tavām acīm ielas bruģētas,

Par maigām kājas tai tās sabradāt!

Dimēns.

Tad ielai tiešām tiktu redzams tas,

Ko redz, kad kādam prieks uz galvas stāt.

Karalis.

Vai neesam mēs iemīlējušies?

Birons.

Bez šaubām. Tāpēc lauzām zvērestu.

Karalis.

Tad rimstieties. Tu, Biron, papūlies

Mums pierādīt, ka sodu nepelnu.

Dimēns.

Jā, mēģini mūs attaisnot kaut kā.

Longvils.

K.uil gudi iba nu stāvētu tev klāt!

Ai viii ihu, ar meliem—šā vai tā!

Dimēns.

Pret viltzvērestu zāles dod!

Birons.

Jā gan!

Pie ieročiem, jūs mīlas bruņnieki!

Un lieciet vērā, ko jūs zvērējuši:

Tik gavēt, mācīties, no sievām bēgt, —

Tā tīrā nodevība jaunekļvalstī.

Vai gavēt varat? Vēders jums tik jauns,

No atturības tikai kaites rodas.

Un, kad jūs, kungi, studēt solījāties,

Tad zvērestu jūs lauzāt grāmatai:

Vai varat vienmēr snaust un gudrot, nīkt?

Vai varat, karali, un jūs, un jūs

Rast, katras atzīšanas pamatus,

Ja nestudējat daiļas sieviešsejas?

No sieviešacīm doktrīnu šo smeļos,

Tur ir tas pamats, grāmata un skola,

Tur Prometeja uguns pretī plīvo.

Par daudz ja pārmācās, tad dzīslās sastingst

Tie spēki, kuros strāvo dzīvība,

Kā ceļniekam, kas pārāk ilgi gājis,

Viss miesas spēks pamazām siek un zūd.

Un, solīdamies sieviešsejas neskatīt,

Jūs savu pašu acis aizlieguši

Un arī studijas, kam zvērējāt.

Kur ir tāds autors visā pasaulē,

Kas spētu to, ko sieviešacis māca?

Tik mūsu piedevas ir zināšana,

Kur ejam mēs, tur viņas līdzi nāk.

Ja meiču acīs paveramies mēs,

Vai neredzam tur savas zināšanas?

Ak kungi! Mācīties mēs zvērējām,

Un grāmatas tā paši aizliedzām.

Kā, karali, un jūs, un jūs, un jūs

Gan drūmā vērojumā atrast spētu

Tos ugunīgos ritmus, kuriem meičas skats

Tik bagātīgi apveltījis jus?

Mīt citas smagas zinības tik galvā,

Un tāpēc viņu kalpi pacietīgie

Tik lielām pūlēm labumu tur gusl.

Bet mīla, sieviešacīs mācījusies,

Vien galvā ieslodzīta nepaliek,

Ar spēku divkāršu dzen katru spēku

Daudz vairāk veikt, kā viņai dols un domāts.

Tā acīm piešķir asredzības veiksmi,

Kas mīl, tam ērgļa acis liekas aklas.

Kas mīl, tam auss vissmalko skaņu dzird,

Pat zagļa pieradusi dzirde nieks.

Kas mīl, tas sajūt jūtīgāk un maigāk

Kā gliemezis ar kairiem taustiņiem.

Kas mīl, tam mēle Bakha garšu veic.

Kā Hērakllauvai mīlētājam spēks,

Kas Hesperides kokos viegli kāpj.

Kā Sfinkss ir mīla gudra; skanīga

Un salda tā kā Apollona lira.

Kad runā mīla, dievu balsis trauc,

Lai debestelpā harmoniju viestu.

Nekad lai dzejnieks nemēģina rakstīt,

Pirms spalvu mīlas sāpēs apslacījis, —

Vien tad tā panti rupjas ausis skar

Un tirāniem liek cilvēcīgi just.

No sieviešacīm doktrīnu šo ņemu:

Tās allaž spridz kā Prometeja uguns,

Tās grāmata, tās māksla, tās ir skola.

Tās vēro, uztur, sarga pasauli,

Bez viņām pilnība nav sasniedzama.

Tas nelgu zvērests bij pret sievietēm,

Vai, turēdami to, jūs nelgas būsit?

Par gudrību — šo vārdu visi mīlam —

Un mīlas dēļ — šis vārds mūs visus mīl, —

To vīru vārdā, sievietes kas rada,

Un sievu vārdā, kas mūs dar' par vīriem,

Lai laužam zvērestu un rodam sevi

Vai, sevi lauzdami, lai turam zvērestu.

Šī vārda laušana ir reliģija,

i Iii dievišķīgais likums — žēlsirdība,

Kas mīlu spēj no žēlsirdības šķirt?

Karalis.

Sveiks, Amor svētais! Bruņinieki, seglos!

Birons.

Uz priekšu, karogi! Mēs sekosim,

Mēs viņus satrieksim! Bet lieciet vērā,

Lai cīņā pašu sauli nesaskaldām.

Longvils.

Nu skaidriem vārdiem — frāzes metam nost

Vai sāksim tagad apcelt franču dāmas?

Karalis.

Un iekarot. Un tāpēc padomāsim,

Kā izpriecu tām rīkot nometnē.

Birons.

Vispirms no parka aizvedīsim tās,

Lai katrs savu izredzēto ved

Zem rokas. Pēc tam vēlāk pēcpusdienā

Ar izpriecu tām laiku pakavēsim,

Cik īsais sprīdis to vēl atļaus mums.

Lai dzīres, dejas, maskas, jautras stundas

Tais' ceļu mīlai un to rozēm kaisa.

Karalis.

Uz priekšu tad, lai laiku nekavējam,

Šais īsās stundās paveicam, ko spējam.

Birons.

Uz priekšu! Graudus nevāks, nezāles kas sēj,

Met patiesība abos kausos svaru.

Par zvērestgrēku meičas sodīt spēj,

To izpirkt raudzīsim ar lētu varu.

Visi aiziet.

PIEKTAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

Parks.

Uznāk Nātaniēls, Oloierns un Dulnis.

Oloferns. Satis quod sufficit.

Nātaniēls. Pateicos dievam par jums, kungs: jūsu runas

pie pusdienu galda bij asas un sentencēm bagātas,

rotajīgas bez lauzīšanās, asprātīgas bez afektācijas,

pārdrošas bez nekautrības, pamācošas bez pedan-

tisma un īpatnas bez ķecerības. Es šajās quondam

dienās runāju ar kādu no karaJa galminiekiem, ko

titulē, dēvē vai sauc par donu Adriāno de Armādo.

Oloferns. Novi hominem tanquam te. Sis cilvēks ir iedo-

mīgs, viņa runas augstprātīgas, viņa mēle asa kā

nazis, viņa acis godkāras, viņa gaita majestātiska,

visa viņa izveiksme uzpūsta, smieklīga un trasoni-

kāla. Viņš ir par daudz izsmalcināts, par daudz pār-

spīlēts, par daudz afektēts un, ja tā var teikt, pārāk

klaidonīgs, pārāk svešzemniecisks.

Nātaniēls. īpatns un sevišķi izmeklēts epitets.

Ieraksta kabatas grāmatiņā.

Oloferns. Savas daijrunas pavedienu viņš izvērpj smal-

kāku nekā savas argumentācijas virvi. Es nevaru

ciest tādu fanātisku fantastismu, tādus nesabiedriskus

un stūrainus sarunu biedrus, tādus ortogrāfijas

mocītājus. Piemēram, viņš saka dout, kad jāsaka

doubt, un det, kad jāizrunā debt, — d, e, b, t, nevis

d, e, I; tāpat calf— half, cauf— haul; neighbour viņš

Izrunā nebour, bet neigh vienkārši saīsina par ne.

Tas ir pretīgi — viņš droši vien teiktu «pretišķi».

Tas mani noved līdz insania! Ne intelligis, dominē.

Tas mani padara traku, nevaldīgu.

Nātaniēls. Laus Deo, bone intelligo.

Oloferns. Bon, bone — kur jāsaka bene? Prisciāns reiz

dabūja pļauku, bet nekas.

Nātaniēls. Videsne quis venit?

Oloferns. Video, et gaudeo.

Uznāk Armādo, Kode un Paurītis.

Armādo. Puiš!

Oloferns. Quare puiš, nevis puis?

Armādo. Miera vīri, esiet sveicināti!

Oloferns. Sveicināti, viskareiviskākais kungs.

Kode

sāņus, Paurītim.

Tie nāk no liela valodu mielasta, kur sazagušies dru-

patu.

Paurītis. O, tie jau ilgus gadus pārtiek no tā, ko izvelk

no valodas ubagdāvanu groza. Brīnos, kā tavs kungs

tevi nav vēl aprijis kā kādu vārdu: no galvas līdz

papēžiem tu taču neesi tik garš kā honorificabilitudi-

nitatibus;' Tevi taču vieglāk norīt nekā vēža ļipiņu.

Kode. Klusu! Nu sāksies klaboņa.

Armādo

Oloternam.

Mosjē, vai jūs esat zinību vīrs?

Kode. Jā, jā, viņš māca puikām ābeci. Kas iznāk, kad

«ē» un «b» pārstāda otrādi, un kam ragi virs galvas?

Oloferns. «Bē» iznāk, pueritia.

Kode. Bē — blej kā īsts auns ar ragiem! Nu jūs redzat

zinātnību.

Oloferns. Quis, quis, tu konsonant?

Kode. Jūsu zināšana ir patiešām spulga. Spulga ir jauks,

jauns vārds. Sadaliet to atsevišķos burtos.

Oloferns. S, p, u, 1, g, a.

Kode. To «a» es paņemu sev. Lasiet tos pārējos otrādā

kārtībā.

Oloferns. G, 1, u, p, s — glups. Glups?

Armādo. Nē, pie Vidusjūras sāļajiem viļņiem! Tas bij

jauks belziens, veikls asprātības tvēriens! Viens,

divi, trīs — un viens tāds īss! Mana sapratne līksmo

par to — ass prāts!

Kode. Ko bērns ieliek vecam vīram galvā, — labāk

sakot, uz galvas?

Oloferns. Ko tāds izteiciens apzīmē?

Kode. Ragus.

Oloferns. Tu pļāpā kā bērns. Ej labāk un pūt savu sta-

buli.

Kode. Aizdodiet man vienu no saviem ragiem, tad es iz-

taisīšu stabuli un izdancināšu jūsu veco prātu cir-

cum circa.

Paurītis. Ja man tikai viens penijs būtu kabatā, es tev

atdotu to piparkūku nopirkt. Pag,' te taču vēl ir tā

remunerācija, ko dabūju no tava kunga, tu puspe-

nija asprātību maks, tu neveiksmes baložola! Ak,

kaut debess tā ierīkojusi, ka tu būtu mans bastarda

dēls, cik līksmu tēvu tu no manis iztaisītu! Jā,

mīļais, tu, ad unkin, ikreiz trāpi naglai uz galvas.

Oloferns. O! es atkal nojaušu aplamu latīņu valodu: ad

unkin — kad jāsaka — ad unguem.

Armado. Mākslas vīrs, preambulate, nošķirsimies no

sii'iii barbariem. Vai jūs neaudzināt jaunatni tajā

skolas namā tur kalna galā?

Oloierns. Vai arī mons — uzkalna galā.

Armādo. Ja jums patīk — arī uzkalna galā.

Oloferns. Jā, bez šaubām, es to daru.

Armādo. Mans kungs, karalim ir sirsnīgākā vēlēšanās

un sajūsma apsveicināt princesi viņas paviljonā šo-

dien posteriorā jeb, kā parasti Jaudis saka, šodien

pēcpusdienā.

Oloferns. Dienas posteriors, visaugstsirdīgākais kungs,

ir pilnīgi adekvāts, kongruents un piemērots apzīmē-

jums pēcpusdienai. Vārds ir labi izvēlēts, izmeklēts,

skanīgs un sulots. To es varu jums apgalvot, kungs,

to es varu apgalvot.

Armādo. Mans kungs, karalis ir cēls muižnieks un mans

tuvinieks, varu jums pat apgalvot, mans sirsnīgs

draugs. Kas mūs iekšēji saista, tas lai paliek. «Lūdzu

tevi, atstāj šīs ceremonijas. Lūdzu tevi, liec cepuri

galvā.» Un to viņš man saka pastarpām kādā svarīgā

un nopietnā sarunā, es jums varu teikt, patiešām,

vissvarīgākā — bet lai tas paliek. Tikai to es vēl

gribu pateikt un patiešām nemeloju, ka viņa augstī-

bai dažreiz labpatikas atspiesties pret manu plecu un

ar savu karalisko pirkstu paplucināt manas ūsas. Bet,

mans mījais, lai tas paliek. Ticiet man, es jums te

nestāstu nekādas pasakas. Viņa gaišība parāda pavi-

sam sevišķas un tīkamas laipnības Armādo, karei-

vim, ceļotāja vīram, kas gan redzējis pasauli. Bet lai

tas paliek. Tas galvenais visā šajā ir tas — tikai tas,

mans mīļais draugs, lai paliek noslēpums, — lai es

princesei, viņa mīļajam jēriņam, sagādāju kādu ieprie-

cinošu izrīkojumu, kādu izrādi vai parādi, vai spēli,

vai uguņošanu. Un tāpēc, zinādams, ka mācītāja

kungs un tāpat jūs, mans dārgais draugs, esat liet-

pratēji tādos sarīkojumos un piepešos jautrības iz-

plūdumos, darīju jums to visu zināmu ar nolūku, lai

arī neliegtu mums savu piepalīdzību.

Oloierns. Kungs, tad ieteicu jums sarīkot viņai Deviņu

varoņu izrādi. Nātaniēla kungs, še runa par patī-

kamu laika pakavējumu, par kādu izrādi šis dienas

posteriorā, ko karalis, tas galantākais, slavenākais

un izglītotākais starp augstmaņiem, ar mūsu piepa-

līdzību grib sarīkot princeses priekšā. Es saku, ka

vislabākais ir sarīkot Deviņu varoņu izrādi.

Nātaniēls. Kur jūs domājat atrast vīrus šai izrādei?

Oloferns. Jozua būsiet jūs; es vai šis kungs Jūda

Makabietis. Ganu puisis, tāpēc ka liela auguma jeb

struktūras, būs Pompejs Lielais, pāžs — Hērakls.

Armādo. Piedošanu, kungs, te notikusi maldīšanās: viņa

kvantitātes nepietiek pat varoņa īkšķa attēlošanai,

viņš nav pat tik resns kā viņa nūjas poga.

Oloferns. Vai jūs nevēlētos uzklausīt mani līdz galam?

Viņš tēlos Hēraklu bērnībā, viņa uzdevums būs

tikai čūskas nožņaugšana. Sai scēnai es sarakstīšu

apoloģiju.

Kode. Lieliska iedoma! Tādā veidā, ja kāds klausītājs

šņāc, jūs varat viņam uzkliegt: «Pareizi, Hērakl! Ta-

gad tu žņaudz čūsku!» — un tā izsmieklu pārvērst

uzslavā, lai gan tikai nedaudzi to prot.

Armādo. Un tie pārējie varoņi?

Oloferns. Trijus es tēlošu pats.

Kode. Ak, trīskārt varonīgais vīrs!

Armādo. Vai varu jums pastāstīt kaut ko?

Oloferns. Mēs klausāmies.

Armādo. Ja tas neizdosies, tad sarīkosim pantomīmu.

Lūdzu, nāciet līdzi!

Oloferns. Via, diaugs Dulni! Visu šo laiku tu neesi tei-

cis nevienu vārdu.

Dtilnlu. Un nevienu neesmu sapratis, kungs.

Oloferns. Allons! Arī tevi mēs varēsim lietot.

Dulnis.

Es dejā uzstāšos, bez tam es protu ar

Sist bungas varoņiem, lai tie tad lēkāt var.

Oloferns.

Ak dulnais Dulni tu! Pie darba šovakar.

Visi aiziet.

OTRĀ AINA

Parks.

Uznāk princese, Katarina, Rozalīna un Marija.

Princese.

Nu, manas mīļās, bagātas mēs tiksim,

Ja dāvanas tik bagātīgi nāks.

Ies vienos dārgakmeņos jaunkundze!

Lūk, iemīlējies karalis ko sūta!

Rozalīna.

Un vai tam līdzi nekas nenāca?

Princese.

Kā — nenāca? Bet tik daudz mīlas pantu,

Cik papīrloksnē spējams uzrakstīt,

Uz abām pusēm, malām — kur vien var,

Un zīmogā vēl iespiests Amorvārds.

Rozalma.

Tad liela vira godā ticis viņš,

Piectūkstoš gadus puikā nodzīvojis.

Katarina.

Un palaidnis liels visu laiku bijis.

Rozalīna.

Tu dusmo, tavu māsu nonāvēja viņš .. .

Katarīna.

To skumju padarīja, grūtsirdīgu,

Tā viņa nomira. Ja bijusi tik viegla tā kā jūs,

Tik jautras dabas, rotaļīgu prātu,

Kā vecmāmiņa būtu nomirusi,

Kā mirsit jūs; nu, ilgu mūžu vēlu.

Rozalīna.

Ko īsti domājat ar vārdu «viegla»?

Katarina.

Ka daiļums smags var ietvert vieglu dabu.

Rozalīna.

Tu runā gaišāk, tā ka saprast varu.

Katarina.

Ja gaišāks uguns būs, tu apsvilt vari,

Tāpēc es labāk tumsā beigšu strīdu.

Rozalīna.

Nu, jūs palaikam visu tumsā darāt.

Katarina.

Kā viegla jau, tu, visiem redzot, dari.

Rozalīna.

Ja nesveru tik daudz kā jūs, es viegla.

Katarlnu.

Jus muni nesvērāt, un lieciet mieru.

Rozalīna.

Jūs savus vārdus nekad nesverat.

Princese.

Jūs asprātībām spēlējaties labi.

Bet, Rozalīna, tev tur dāvana.

Kas ir viņš?

Rozalīna.

Gribētu, lai zināt to,

Ja būtu tikpat skaista tā kā jūs,

Tad dāvana man būtu tikpat skaista.

Bet panti manim ir, tos sūta Birons,

Ritms pareizs, ja vēl saturs būtu tāds,

Es kļūtu dieve skaistākā virs zemes:

Divdesmittūkstoš citu liek aiz manis,

Pat manu ģīmetni viņš iegleznojis.

Princese.

Un glezno labi?

Rozalīna.

Burtus gan, ne slavu.

Princese.

Kā tinte skaista tu — tas jauki teikts.

Katarina.

Tik balta tu kā lielais «B», kas kladē.

Rozalīna.

Es parādā tev nepalikšu, nē,

Mans draugs, kas zelta burtiem nogleznots,

Jo seja tev ir pilna burtiem «o»!

Katarina.

Tev bakas izdobs seju par šo joku!

Princese.

Bet, Katarina, ko tev novēl Dimēns?

Katarina.

So cimdu.

Princese.

Tikai vienu? Otru ne?

Katarina.

Jā gan. Kad neapmierināts vēl bija,

Viņš tūkstoš mīlas pantu atsūtīja.

Tie liekulības pilni, neveikli

Un garlaicīgi, tukši, niecīgi.

Marija.

Šos, pērles šīs man Longvils atsūtījis,

Pusjūdzi garu pantu virkni vijis.

Princese.

Tu vēlētos, man šķiet — nu pastāsti, —

Lai pērles garākas un panti īsāki?

Marija.

Tas tiešām būtu visai tīkami.

Princese.

Cik jauki, ka tā pielūdzējus smejam.

Rozalīna.

Kad naudu šķiež, vai mēs lai asras lejam?

Vēl pamocīšu Bironu, pirms ejam.

Kaut kalpos nāktu tas tik nedēļu,

Kā viņš man līstu, lūgtos, vaidētu,

Kā laiku vērotu un rēķinātu,

Un tukšiem pantiem nomocītu prātu!

Ka vergs viņš pildītu, ko es tam lieku,

Ka viņu nerroju, vēl justu prieku.

Kaul sevi man tik cieši pakļāvis,

Ka nerrs viņš man, es viņa liktenis!

Princese.

Neviens tik viegli cilpā nelīdīs

Kā gudrais, kad par muļķi palicis.

Jo muļķība no gudrības vien ceļas,

Un gudrība tur savkārt spēku smeļas.

Rozalīna.

Kas jauns, tam asinis tā neliesmo

Kā vīram, kuru kaisle saviļņo.

Marija.

Nav nelgas neldzībā tik liela malda

Kā gudrā, kad to prāta mulsums valda.

Tur visi garaspēki liecina,

Ka vientiesībai sava vērtība.

Princese.

Tur nāk Boijē. Viņš smiedamies šurp steidzas.

Uznāk Boijē.

Boijē.

Aiz smiekliem tiešām te vai jānobeidzas.

Princese.

Ko pateiksi, Boijē?

Boijē.

Nu mudīgāk

Uz karu, meičas, ienaidnieki nāk

Pret kluso nometni, jūs pārsteigt, lemt,

Ar mīlas argumentiem gūstā ņemt.

Jūs prātus pulcējiet, lai rindā stātos,

Vai gļēvi galvas sedziet padodoties.

Princese.

Deniss tad Kupidonu apkaro?

Bet kam tie uzbrūk mums, spiegs, saki to?

Boijē.

Es sikomoras ēnā biju atgulies

Pusstundu klusā mierā atpūsties,

Bet iztrauca — es klausos, čabēt sāk,

Un manai guļas vietai tuvu nāk

Ar biedriem karalis; nu, manot tos,

Es turpat biezos krūmos paslēpos

Un noklausījos, ko jūs dzirdēsiet, •—

Tie pārģērbušies šurpu nāks, man šķiet.

Kā herolds viņiem veikls pāžs ir omā,

Tas labi iedzīvojies sūtņa lomā.

Tie akcentu un toni viņam rāda:

Tu runā tā, un poza tev lai tāda.

Bet daži tomēr stipri baiļojas,

Vai neapjuks, kad jūsu priekšā stās.

Teic valdnieks: «Eņģeli tu redzēsi,

Bet nenobīsties, runā dūšīgi.»

Bet zēns tam atbild: «Eņģeļi nav slikti,

Ja velns tā bijusi, tad bītos dikti.»

Tie smējās, palaidnim uz pleca sita,

Ka īstā pārdrosmē šis drošais krita.

Viens rokas berzēja un zvērēja:

Tik veikla runa vēl nav dzirdēta.

Otrs līksmi knipjus sita, kliedza šņākdams:

«Via! Uz priekšu! Lai tad nāk kas nākdams!»

Trešs lēkāja un sauca: «Nu tik labi!»

Cits riņķī griezās — zemē bija abi.

Tā beidzot visi zemē novēlās

Un traku smieklu jūklī kūļājās,

Līdz pagurums šos nelgas visus māca

Un beidzot svinīgi tie raudāt sāca.

Princesc.

Bel kā? Bet kā? Tie atnāks šurp pie mums?

Boi/6.

Šodienu pat, es apgalvoju jums,

Būs krievu — maskaviešu uzbrukums.

Tie raudzīs runāt, dejot, glaimos kvēlot,

Katrs centīsies jums savu mīlu tēlot.

Katrs savu dāmu viegli saskatīs

Pēc rotas, ko tas viņai sūtījis.

Princese.

Ak tā tie domā? Nenāksies tik lēti:

Mums masku kostīmi būs neredzēti,

Un, katrs lai pūlētos, cik vien tik spēs,

Viņš savas dāmas seju neredzēs.

Šo rotu, Rozalīna, paņem sev,

Tad valdnieks tevi izvēlēsies sev.

Ņem to, man savu dod — es droši zinu,

Ka Birons mani noturēs par Rozalīnu.

Jūs savas tāpat mainiet; jautri ies:

Jūs redzēsiet, kā viņi kļūdīsies.

Rozalīna.

Tad rotas kariet labi saredzamas.

Katarina.

Bet sakiet — šādai spēlei nolūks kāds?

Princese.

Mans nolūks — viņu plānu jaukt ar savu.

Mūs izmuļķot — tiem radies nodoms šāds,

Lai muļķotājs pats galā paliek tāds.

Ja viņi savām jūtām vaļu dotu,

Mēs visus šodien īsti izmuļķotu;

Tad izzobot, cik jaudas, vaļa būs,

Kad tie bez maskām atkal redzēs mūs.

Rozalīna.

Bet, ja tie aicinās, vai dejot iet?

Princese.

Nekādā ziņā ne! Jūs nekustiet,

Nekādu uzmanību nepievērsiet;

Kad runā tie, tad galvu projām grieziet.

Boijē.

Tā runātāju izmisumā dzīs,

Viņš apjuks, savu lomu aizmirsīs.

Princese.

Tas nolūks mans. Kad viens te runā pīsies,

Ne lūgti citi vairāk nerādīsies —

īsts joks, kad joku jaukt ar joku prot,

Tiem viņu ņemt, bet neko pretī dot.

Tā uzvarētājās mums viegli stāties,

Bet viņi bēgs, kad sāks tiem slikti klāties.

Trompe/u pūtieni aiz skatuves.

Boijē.

Nāk maskas! Steidzieties un maskojieties!

Dāmas maskoļas. Uznāk mauru muzikanti, Kode, karalis,

Birons, Longvils un Dimēns krievu apģērbos un masko jušles.

Kode.

«Lai sveicinātas daiļākās virs zemes . ..»

Boijē.

Tik daiļas, daiļa cik ir taftas maska.

Kode.

«Ak daiļo dāmu svētā sabiedrība

Dāmas pagriež viņam muguru,

Kas muguras pret mirstīgajiem griež…»

25 1544 385

Birons

Kodēm, sāņus.

Acis, nelieti, acis!

Kode.

«Kas actiņas pret mirstīgajiem griež,

Kas … kas .. .»

Boijē.

Pareizi: kas nu tālāk būs?

Kode.

«Kas debešķīgā mīlā savus skatus

Mums nepiegriež . . .»

Birons

Kodēm, sāņus.

Piegriež, tu blēdi!

Kode.

«Mums piegriež savus skatus saules spožus,

Mums piegriež… saules spožus …»

Boijē.

Jūs epitetu nepareizu ņemat:

Jums sacīt vajadzēja «jaunav' spožus».

Kode.

Tās neskatās un manu dziesmu jauc.

Birons.

Tā ir tā drosme? Vāķies prom, tu nelga!

Kode aiziet.

Rozalīna.

Ko grib šie svešie? Prasi tiem, Boijē!

Ja runā mūsu valodu, lai viens

Par visu vajadzībām izstāsta,

Ko viņi grib.

Boijē.

No princeses ko gribat?

385

Birons.

Tik mieru vien un laipnu uzņemšanu.

Rozalīna.

Ko viņi grib? Vai pateica?

Boijē.

Tik mieru vien un laipnu uzņemšanu.

Rozalīna.

Tie laipni uzņemti. Teic, lai nu iet.

Boijē.

Tā saka: laipni uzņemti, lai ejot.

Karalis.

Teic tai, ka daudzas jūdzes nākuši

Ar viņu padejot še zaļā maurā.

Boijē.

Viņš teic, ka daudzas jūdzes nākuši,

Ar jums lai padejotu zaļā maurā.

Rozalīna.

Tas nava tiesa. Paprasiet, lai saka,

Cik collu jūdzē. Daudzas nogājuši,

Tie uzdevumu viegli izrēķinās.

Boijē.

Ja ceļā šurpu jūdzes mērojāt

Un daudzas vēl, tad princese jūs lūdz,

Lai pasakiet, cik collu vienā jūdzē.

Birons.

Teic, ka mēs mērojām tās gurdiem soļiem.

Boijē.

Tā pati dzird.

Rozalīna.

Un cik daudz gurdu soļu

Jiis saskaitījāt vienā pašā jūdzē

No visām nostaigātām gurdām jūdzēm?

Birons.

Neko mēs neskaitām, kas jums ir upurēts.

Mums pienākums tik svarīgs, bezgalīgs,

Ka darām to bez kādiem rēķiniem.

Tik savu saules seju parādiet,

Un mēs kā mežoņi jūs pielūgsim.

Rozalīna.

Bet mana seja mēness un vēl apmācies.

Karalis.

Lai svētīts mākon's, kas tai aizstājies!

Lai mēness spīd, lai zvaigžņu stari raisās,

Lai mākon's klīst, mirdz asaras, kas kaisās!

Rozalīna.

Tukšs lūgums. Lūdziet taču kaut ko lielu,

Ne to — lai mēness apspīd ūdensvielu!

Karalis.

Ar jums mēs dejā lielu prieku rastu,

Šis lūgums nebūs jums par neparastu!

Rozalīna.

Lai spēlē mūzika!

Mūzika sāk spēlēt.

Nē, negribu!

Kā mēness mainu savu izskatu.

Karalis.

Jūs negribat? Kam gribu mainījusi?

Rozalīna.

Tad biju mēness pilns, nu redzat pusi.

Karalis.

Un tomēr mēness jūs, es viņa kalps,

Skan mūzika, tā kustēties mums liek.

Rozalīna.

Mums rosās dzirde.

Karalis.

Bet bez kājām nepietiek.

Rozalīna.

Nē, nedejosim, bet kā svešnieks rodiet

Še laipnu uzņemšanu — roku dodiet.

Karalis.

Kam roku sniegt?

Rozalīna.

Tāpat uz šķiršanos.

Nu deja beigta, es jums palokos.

Karalis.

Kaut pāris soļu tālāk neliedziet!

Rozalīna.

Par tādu cenu vairāk neprasiet.

Karalis.

Tad prasiet paši. Kā jums draugos kļūt?

Rozalīna.

Tik projām aizejot.

Karalis.

Tas nevar būt!

369

Rozalīna.

Tad ncnoplrksiet mūs. Es sveicinu 1 —

Dlvreizes masku, pusreiz nesēju.

Karalis.

Ja dejot negribat, tad papļāpāsimies.

Rozalīna.

Bet klusām.

Karalis.

Jā, tā manim patiksies.

Viņi atiet sāņus un sarunājas klusi.

Birons.

Baltrocīt, atļauj saldu vārdu pasacīt.

Princese.

Piens, medus, cukuriņ — jau trīs tūlīt.

Birons.

Šiem saldumiem vēl pieskaitīju

Es sidru, vīnogas un malveziju —

Pret trim man seši.

Princese.

Sveiki — septītais!

Jūs spēlmanis, kā redzu, viltīgais.

Birons.

Vēl vārdu klusām!

Princese.

Tikai saldu ne.

Birons.

Nē, žultainu.

Princese.

Žults rūgta.

Birons.

Nekaitē!

Atiet sāņus.

Dimēns.

Vai kādu vārdu bilst man atļauts būs?

Marija.

Nu?

Dimēns.

Skaistā jaunkundz …

Marija.

Skaistais jaunskungs, jūs —

Tas jums par skaisto jaunkundzi.

Dimēns.

Vai drīkstu

Jums savrup pateikt vārdu, kura tvīkstu?

Atiet sāņus.

Katarina.

Jums pašiem gan, bet mēlei nava maskas.

Longvils.

Es zinu, kundze, kam tā jautājat.

Katarina.

Tad teiciet, klausīties mēs esam naskas.

Longvils.

No jūsu maskas divas mēles lied,

To vienu gribat manai mēmai dot.

Katarina.

Veal Holandē šo vārdu lietot prot,

Lai taisnību un teļu apzīmētu, —

Jūs kuru savai mēlei izvēlētu?

Longvils.

Es taisnību.

Katarina.

Nē, teļu es jums dodu.

Longvils.

Bet atļaujiet…

Katarina.

Es dalu, kā es rodu.

To ņemiet vien, par vērsi audziniet.

Longvils.

Jums, kundze, tīkas pašai sevi smiet:

Jūs ragus gribat dot, — kamdēļ tā darāt?

Katarina.

Pirms ragi aug, par teļu nomirt varat.

Longvils.

Vēl vārdu pateikt, pirms kā mirstu es.

Katarina.

Ja klusu blējat, miesnieks nedzirdēs.

Atiet sāņus.

Boijē.

Šīs sieviešmēles brīnum asi griež —

Kā bārdas naža plānais asmens

Šķeļ matiņu, ko acis tikko vieš.

No visiem prātiem prātīgāko izmanīs,

To asprātības aizlido tik spēji

Kā lodes, bultas, domas, viesuļvēji.

Rozalīna.

Ne vārda vairāk, meičas, laiks ir beigt!

Birons.

Un tā mums, izsmietiem, nu projām steigt!

Karalis.

Ardievu, meičas, prāts jums nestāv cieši.

Princese.

Divdesmitreiz ardievu, maskavieši!

Aiziet karalis, pavadoņi un muzikanti.

Tad tie tie asprāši, ko daudzina!

Boijē.

Tās sveces, jūsu dvašas nopūstas.

Rozalīna.

Tiem asprātība rupja, taukota.

Princese.

Un karalis, kā zobgalību satriekts tas!

Tiem atliek tikai šonakt pakārties

Vai sejām allaž maskas priekšā sprausties.

Pat gudrais Birons bija izmisies.

Rozalīna.

Tiem visiem iemesls bija žēli gausties.

Par labu vārdu apraudātos tie.

Princese.

Kā Birons nepaģība zvērēdams!

Marija.

Dimēns bij mans un viņa zobens vis,

Ar stingru «nē» tik viegli klusināms.

Katarina.

Bet Longvils teica: sirds man atdota,

Es viņam esot — nu?

Princese.

Vai lietuvēns?

Katarina.

Kā tad!

Princese.

Ej prom, tu esi bīstama!

Rozalīna.

Tik asprātīgs tad katrs lauku zēns.

Bet karalis man mīlu zvērēja.

Princese.

Man priekšā Birons teicās ceļus lokām.

Katarina.

Man dzimis kalpot, Longvils atzina.

Marija.

Dimēns man pieaudzis kā miza kokam.

Boijē.

Pag, daiļās kundzes, klausieties,

Tie kungi tūliņ atkal ierasies, —

Vai tik daudz izsmiekla tie sagremos? —

Bez maskām nākam redzēsiet nu tos.

Princese.

Un tiešām nāks?

Boijē.

Bez šaubām, nāks, to zināt!

Aiz prieka lēks, lai tos ar rungām dzināt,

Tad mainiet rotas, atkal nāciet laukā

Kā svaigas rozes pavasara pļaukā.

Princese.

Kā plaukt? Kā plaukt? Kam skaidrāk neruna?

Boijē.

Zem maskas skaista dāma — roze pumpurā,

Kad masku noņem, visas krāsas jaukusi,

Tā roze pilnā ziedā plaukusi.

Princese.

Ko muti klabināt! Kas pienākas,

Ja tie te savās sejās ierodas?

Rozalīna.

Ja atļauts teikt, mums nāktos zoboties

Tāpat, kā maskās par tiem smējāmies,

Un stāstīt, kādi muļķi mūs te trauca,

Par maskaviešiem kuri sevi sauca.

Kas viņi un no kurienes tie nāk,

Ka tikai stulbas runas turēt māk?

Kam viņu smieklīgrupjais taisījums

Pie teltīm šeit bij jānoklausās mums?

Boijē.

Prom, kundzes! Kavalieri šurpu brien.

Princese.

Uz teltīm — stirnas kā pār laukiem skrien!

Aiziet princese, Rozalina, Katarina un Marija.

Uznāk karalis, Birons, Longvils un Dimēns savos

parastajos tērpos.

Karalis.

Sveiks, skaistais kungs, kur tagad princese?

Boijē.

Tā savā teltī. Varbūt majestāte liks

Man viņa uzdevumā kaut ko ziņot?

Karalis.

Uz vienu vārdu lūdzu augstību.

Boijē.

Tā nāks, es zinu, kad to pateikšu.

Aizlej.

Birons.

Viņš asprātības knābj kā druskas balodis

Un atkal atrij, dievs kad nolicis,

Kā sīktirgotājs viņš tās piedāvā

Gan svētkos, dzīrēs, tirgū, kabakā.

Mēs prātu vairumā tik pārdodam,

Pie ieņēmuma tomēr netiekam.

Viņš piedurknei sev piesprauž katru sievu,

Ja Ādams bijis, droši gūtu Ievu.

Prot dižoties un šjupstēt veiksmīgi,

Pats savu roku skūpstīt galanti.

Viņš modes āksts un formu pērtiķis,

Lād kauliņus, kad tikko spēlējis,

Dzied tenoru, ka prieks ir klausīties,

Katrs izveiksmi no viņa mācīsies,

Par saldo dāmas viņu sauc; kad mājās

Pa kāpēm kāpj, tās skūpsta viņam kājas.

Kā puķīte viņš katram uzsmaida

Un piena baltos zobus parāda.

Kas negrib mirt, kad parāds dvēselē,

Tie maksā, saukdami: vissaldākais Boijē.

Karalis.

Uz saldās mēles piparus! Aiz tās

Te Kodēm pirmiņ loma aizmirsās.

Birons.

Tur nāk viņš. Galance, kas biji tu

Pirms viņa, par ko palikusi nu?

Uznāk princese, Boijē pavadīta, Rozalīna, Mari/a un

Katarina.

Karalis.

Es kundzi sveicinu! Daudz gaišu dienu!

Princese.

Tas nozīmē, ka tumšās dzīvojusi.

Karalis.

Jūs mani pārprotat, kā jau arvienu.

Princese.

Tad vēliet skaidrāk — ies uz labo pusi.

Karalis.

Mēs atnācām, lai aicinātu nu

Uz galmu jūs, ja piekrist varat tam.

Princese.

Mūs lauks šis tura — turiet zvērestu,

Ne dievs, ne es to pārkāpt negribam.

Karalis.

Ko pārmetat man, vaina pašiem jums,

Jo jūsu acu tikums grēkot dzina.

Princese.

Ko minat tikumu, kur netikums,

Jo tas dzen vārdu lauzt, to katrs zina.

Pie sava meičas goda, kas tik šķīsts

Kā balta lilija, es pasaku,

Lai manim jāiztur kaut elles svelmen's īsts.

Es viešņa jūsu namā nebūšu.

Tā vainas baidos, ja jūs pārkāpjat,

Ko debesim tik stingri zvērējāt.

Kuralis.

Še dzīvojusi esat vienatnē,

Neviena neredzēta, mums par kaunu.

Princese.

Nē, kungs, es saku jums, pavisam ne!

Še pieredzējām arī daudz ko jaunu.

Tikko vēl četri krievi aizgāja no mums.

Karalis.

Kā, kundze, — krievi?

Princese.

īsti augstmaņi,

Tik veikli, galanti, es saku jums.

Rozalīna.

Nē, kundze, nē. Tie bija citādi:

Lai modes prasījumu piepildītu,

Tā galancei pauž slavu nepelnītu.

Mēs četras četrus krievus satikām

Un stundu te ar viņiem runājām.

Un visu stundu, kamēr viņus smējām,

Nevienu gudru vārdu nedzirdējām.

Par muļķiem nesaukšu, tak dzert ja viņi ies,

Tad muļķi visi stīvi piedzersies.

Birons.

Joks liess man liekas. Daiļā, gudrību

Par muļķību jūs vēršat. Ja mēs skatītos

Tai liesmu acīs, kas mirdz debešos,

Aiz gaismas gaismu zaudētu. Tā jūs:

Te gudrais muļķis, bagāts nabags kļūs.

Rozalīna.

Tad gudrs un bagāts esat, jo mans skats ..

Birons.

Es muļķis un kā nabags jūtos pats.

Rozalīna.

Ka vārdus pārķerat, es ļaunā ņemtu jums,

Bet ņemiet vien, tas jūsu piederums.

Birons.

Jums sevi līdz ar visu nododu.

Rozalīna.

Ar visu muļķību?

Birons.

Dot mazāk nevaru.

Rozalīna.

Jel sakiet — kādā maskā jūs te bijāt?

Birons.

Kur? Kad? Un kāda maska? Ko jūs prasāt?

Rozalīna.

Tur, tad. Tā maska slēpa neglīto

Un parādīja mums to labāko.

Karalis.

Mēs atklāti, no jauna zobo mūs.

Dimēns.

Laiks atzīties, par joku visu vērst.

Princese.

Jūs pārsteigti? Kam augstība tik drūms?

Rozalīna.

J(>1 palīdziet — viņš ģībst! Kam jūs tik bāls?

Vai jūras slimība, no Maskavas kā braukts?

Birons.

Tas debess sods par zvērestlaušanu.

Kāds vara pakausis to izturēs?

Še stāvu es, tad, kundze, zvēli nu

Ar visu to, ko zobgalība spēs.

Tavs asais prāts šķeļ manu stulbo seju,

Cērt mani gabalos ar savu izdomu;

Nekad vairs tevi nelūgšu uz deju

Un krievu drēbes nekad nevilkšu.

Nekad vairs uzrakstītam nepalaidīšos,

Nei skolas puikas mēles grabulim.

Nekad vairs seju manim nemaskos,

Nei panti būs kā aklam dziedonim.

Šīs frāzes uzpūstas, šie vārdi runā tā

Kā trīskārt pārspīlētas viltus jūtas;

Tās frāzes nodilušas — mušas vasarā,

Tās mani sadzēla, ka uztūku.

Pie sava baltā cimda apsolos, —

Cik roka balta, to es nezinu, —

Ka, jūtas paužot, turpmāk centīšos

Teikt vārdu, skaidru, gaišu, vienkāršu,

Un tāpēc saku: meiča, mīlu jūs

Bez trokšņa lieka, kas jums pretīgs kļūs.

Rozalīna.

Bez, bez, es lūdzu!

Birons.

Jā gan, nenomirs

Tik ātri vecais trakums; esmu slims,

Bet drīz būs labi. Rakstos lasīt var:

«No ļauna pestī, kungs!» — tos trīs tur ar,

Tie saindēti, sirdīs viņiem vaina

No jūsu acu skata uguņaina.

Ļauns likten's ķēris šo te kungu garu,

Tas ķēris ari jūs, to redzēt varu.

Princese.

Ko redzat, atdosim, tie brīvi kļūs.

Birons.

Mēs sodīti, jel nenāvējiet mūs!

Rozalīna.

Tam nava pamata, ko jūs man lūdzat:

Kas nosodījis jūs, kad paši sūdzat?

Birons.

Ko jūs tā mani sevim blakus jūdzat?

Rozalīna.

Es nejūdzu, es daru, kas man omā.

Birons.

Tad sakiet jūs, man it nekas nav domā.

Karalis.

Tad māciet, kundze, kā lai labojam,

Ko grēkoj'ši?

Princese.

Vislabāk, ja to atzīstam.

Vai pirmiņ nebijāt še krieva lomā?

Karalis.

Es biju, kundze.

Princese.

Kaut ko slēpāt oma?

Karalis.

Es slēpu, kundze.

Princese.

Un, kad bijāt klāt,

Ko savai dāmai ausī čukstējāt?

Karalis.

Par visu pasaulē ka vairāk mīlu viņu.

Princese.

Ja noticēs, jūs dosit kājām ziņu.

Karalis.

Pie mana goda, ne!

Princese.

Pag, pieraugiet,

Ka, vārdu lauzuši, to otrreiz nedariet.

Karalis.

Ja laužu to, lai sodība man grīna.

Princese.

Tās netrūks, turiet vārdu. Rozalīna,

Ko krievs tev pirmiņ ausī čukstēja?

Rozalīna.

Ka viņam es par visu dārgāka,

Par acu gaišumu, par pasauli,

Un beidzot solīja: ja kāds mūs šķirtu,

Kā mīlētājs pie manām kājām mirtu.

Princese.

Lai dievs to apsvētī. Ak, cēlais vīrs,

Tā vārds tik karaliski stingrs un tīrs!

Karalis.

Ko sakāt jūs? Nekad nav noticis,

Ka es lai kundzei esmu zvērējis!

Rozalīna.

Jā gan, jūs zvērējāt, un devāt vēl

Man šo; to tagad atdodu, nav žēl.

Karalis.

Es vārdu un šo devu princesei,

Tas dārgums bija piesprausts piedurknei.

Princese.

Nē, kungs, to nesa viņa. Birons man

Bij pielūdzējs, par to tam paldies gan.

Vai pērli ņemsit jeb vai mani pašu?

Birons.

Es abas pametu ar roku knašu.

Es tagad saprotu, jūs uzzinājāt,

Kas esam mēs, un tāpēc labprāt gājāt

Šo muļķa budeļfarsu skatīties.

Kāds pļāpa, bļodlaiža, kas sienā skries,

Tāds jokdaris un neasprātlgs klauns,

Kas, vaigus krunkās sasmīnējis, ļauns,

Viņš kundzes labi izsmīdināt spēja,

Kad mūsu nodomus tās paredzēja;

Tās rotas savā starpā apmainīja,

Un rotām mūsu glaimi vērsti bija.

Nu mūsu zvērestlauzums smagāks ticis

Ar otru, lai gan malds mums grēkot licis.

Uz Boijē.

Bet sakiet jūs — vai jūs tas nebijāt,

Kas grēkā metāt mūs un joku izjaucāt?

Jūs katras kundzes kāju pazīstat

Un smējāt, kad tām aci tikās pamirkšķināt,

Starp uguni un viņām nostājāt,

Ar šķīvi rokās jokus stāstīt zināt.

Jūs mūsu pāžu samulsinājāt,

Pār jūsu līķi nāksies sievieškreklu klāt.

Jūs smīnat vēl? Jums acu skatieni

Kā svina zobens dur.

Boijē.

Cik brīnišķi

Šis brašais cīkstonis pār klāju steidzas.

Birons.

Viņš atkal uzbrukt grib. Miers! Cīņa beidzas!

Uznāk Paurītis.

Sveiks, tīrais asprāts! Nāci strīdu šķirt?

Paurītis.

Nē, kungs, tie zināt grib, vai varam sākt.

Trim varoņiem vai nenākt jeb vai nākt?

Birons.

Kā — tikai trīs?

Paurītis.

Bet labi izdarīs,

Katrs spēlēs trīs.

Birons.

Un deviņi ir trīs reiz trīs.

Paurītis.

Nē, kungs, teikt atļaujiet, kungs.

Es ceru, ka tas nav tā. Jūs neizmuļķosiet mūs, kungs,

to es varu jums apgalvot, kungs. Mēs zinām, ko mēs

zinām:

Es ceru, kungs, trīs reizes trīs …

Birons.

Nav deviņi?

Paurītis. Atļaujiet teikt, kungs, mes zinām gan, ka to

sarēķina.

Birons. Jupis lai parauj! Es vienmēr rēķināju, trīs reiz

trīs ir deviņi.

Paurītis. Ak kungs! Būtu tīri žēl, ja jums nāktos ar rēķi-

nāšanu maizi pelnīt.

Birons. Nu, cik tad tas ir?

Paurītis. Redziet, tie spēlmaņi paši, tie aktieri, kungs,

tie jau parādīs, cik tas ir. Par sevi pašu runājot, es

esmu, kā tie saka, tikai viena persona, viens nabaga

vīrelis, Pompions Lielais, kungs.

Birons. Vai tu arī esi viens no tiem varoņiem?

Paurītis. Viņi bij izdomājuši, ka es esmu cienīgs spēlēt

Pompionu Lielo. Par mani runājot, es gan nezinu, kas

tas īsti bijis par varoni, bet esmu gatavs stāties viņa

vietā.

Birons. Ej pasaki, lai viņi sagatavojas.

Paurītis. To mēs izdarīsim uz vissmalkāko, kungs. Mēs

pieliksim visas pūles.

Karalis.

Tie kaunu, Biron, padarīs — lai nenāk.

Birons.

Mēs apkaunoti jau, būs prātīgi,

Ja citi uzstāsies vēl sliktāki.

Karalis.

Es saku, lai tie nerādās.

Princese.

Nē, atļaujiet še padomu jums dot:

Vislabāks joks, ja priecē nezinot,

Kam panākumu pārāk tiekties prāts,

Tam panākumu pati tieksme māc,

Tur saplūdušas formas smiekli irst,

Kad lielas lietas nedzimušas mirst.

Birons.

Tā pareizi par mūsu spēli spriež.

Uznāk Armādo.

Armādo. Svaidītais, es izlūdzos patērēt tik daudz jūsu

saldās karaliskās dāvanas, cik nepieciešams pāris

vārdu parunāt.

Sāņus sarunājas ar karali un pasniedz tam kādu papīru.

Princese. Vai šis vīrs kalpo dievam?

Birons. Kāpēc jūs tā vaicājat?

Princese. Viņš nerunā kā cilvēks, ko dievs radījis.

Armādo. Tas ir viss viens, mans dārgais, mīļais, medus-

saldais monarh. Jo es apgalvoju, ka skolmeistars ir

pārspīlēti fantastisks, pārāk, pārāk iedomīgs, pārāk,

pārāk iedomīgs. Bet lai tas paliek, kā saka, fortuna

de la guerra. Novēlu jums, karaliskais pāri, visu dvē-

seles mieru.

Aiziet.

Karalis. Liekas, ka mēs dabūsim redzēt īsti krietnu va-

roņu sapulci. Šis te tēlos Trojas Hektoru, ganu puisis

Pompeju Lielo, draudzes mācītājs Aleksandru, Ar-

mādo pāžs Hēraklu, skolotājs Jūdu Makabieti.

Birons.

Tur bija tikai pieci.

Karalis.

Tu maldies, vērā lieci.

Birons. Skolmeistars, tas spānietis, cienlgtevs, stulbenis

un tas puika:

Ikvienā spēlē pieci, lai groza, met, kā māk,

Lai skaita, kā vien vēlas, bet nebūs varenāk.

Karalis.

Tiem kuģis buras vilcis un nupat šurpu nāk.

Uznāk Paurllis Pompeja lomā.

Paurītis.

«Es Pompejs esmu…»

Boijē.

Nemelo tu tā.

Paurītis.

«Es Pompejs esmu…»

Boijē.

Tlģergalvu nesi.

Birons.

O, labi teikts, tu vecais, tā mēs draugi tiksim vēl.

Paurītis.

«Es Pompejs esmu, Pompejs, ko visi resno sauc.»

Dimēns. Lielo!

Paurītis. Pareizi, kungs, Lielo:

«Pompejs es, ko visi Lielo sauc,

Kas bieži vien uz cīņu skrien un ienaidnieku trauc,

Un ceļodams, kā iespējams, pie franču mājām tiku

Un zobenu un vairogu pie kājām kundzei liku.»

Princese. Lielu paldies, Pompej Lielais.

Paurītis. Tas nav tik daudz vērts. Bet es ceru, ka labi

gan iznāca. Tikai ar to «lielo» man nu gan drusku

samisījās.

Birons. M.mu platmali pret puspeniju, ka Pompejs izrā-

dīsies par to labāko varoni.

Uznāk Nātaniēls Aleksandra lomā.

Ntilaniēls.

«Virs zemes dzīvodams, es zemes pārvaldīju,

Cik debess pušu ir, tur uzvarētājs biju;

Mans ģerbon's pierāda, ka esmu Aleksanders…»

Boijē.

Bet deguns saka «nē», par taisnu jums ir viņš.

Birons

uz Boijē.

Jums deguns saož «nē», ak lielais smalkodiņš!

Princese.

Ko apjūk valdinieks. Uz priekšu vērpiet viju!

Nātaniēls.

«Virs zemes dzīvodams, es zemes pārvaldīju…»

Boijē.

Pareizi, Aleksandr, to darījāt.

Birons.

Tu Lielais Pompej…

Paurītis.

Jūsu Paurītis.

Birons. Vāc nost to uzvarētāju! Vāc nost Aleksandru!

Paurītis

Nātaniēlam.

Ē, kungs, jūs esat nobendējuši Aleksandru, to uzva-

rētāju! Par to jūs padzīs no šī izkrāsotā audekla.

Jūsu lauvu, kas ar kara cirvi ķetnās sēž uz nakts-

galdiņa, atdos Ajaksam: tas būs tas devītais varonis.

Uzvarētājs, kas baidās runāt! Skrejiet prom aiz

kauna, Aleksandr!

Nātaniēls aiziet.

Ja atjaujat sacīt, mīlīgs, aplams cilvēciņš, godīgs cil-

vēks, redziet, tikai viegli samulsināms. Viņš ii brī-

nišķīgs kaimiņš, patiešām, un īsti labs bumbotājs.

Bet Aleksandru spēlēt — jūs paši redzat, — tur vi-

ņam mazlietiņ kaut kā trūkst. Bet tur nāk varoņi,

kas to, kas viņiem sakāms, pateiks pavisam citādā

garā.

Princese. Paej sāņus, labais Pompej.

Uznāk Oloierns Jūdas un Kode Hērakla lomā.

Oloferns.

«Še lielo Hēraklu jums rāda zēns,

Kas kāva Cerberu, trejgalvja canus;

Kad bij pavisam mazs un vārgs, un lēns,

Viņš čūskas žņaudza savām paša manus.

Quoniam viņš tik sīku augumu,

Ergo, es rakstu apoloģiju.»

Kodēm.

Tu savu exit parādi un ej.

Kode aiziet.

«Es Jūda esmu…»

Dimēns. Ā, Jūda!

Oloferns. Nevis Išariots, kungs.

«Es Jūda esmu, dēvēts Makabietis.»

Dimēns. Atņem to Makabieti, Jūda vien paliek.

Birons. Nodevējs skūpstītājs. Kā tu tiki par Jūdu?

Oloierns. «Es Jūda esmu…»

Dhnčns. Jo vairāk tev vajadzētu kaunēties.

Oloierns. Kā jūs to domājat, kungs?

Boijē. Lai Jūda aiziet un pakaras.

Oloierns. Tad parādiet man priekšzīmi, jūs esat tas ve-

cākais.

Birons. Labi teikts.

Oloierns. Es neļaušu kāpt sev uz galvas.

Birons. Tev jau nemaz nav galvas.

Oloierns. Un kas tad šitā ir?

Boijē. Kāpostgalva.

Dimēns. Naglas galva.

Birons. Miroņgalva gredzenā.

Longvils. Nodilusi galva romiešu naudas ripiņā.

Boijē. Cēzara zobena roktura poga.

Dimēns. Pudeles korķī iegrieztā fizionomija.

Birons. Svētā Jorģa pusseja dāmu saktā.

Dimēns. Jā, bet tikai svina saktā.

Birons. Jā, un tādā kā tās, ko zobārsti nēsā pie cepures

piespraustas. Un nu turpini, tagad mēs tavu galvu

esam pietiekoši izmazgājuši.

Oloierns. Jūs viņu man esat pataisījuši pavisam ne-

skaidru.

Birons. Tāpēc mēs devām tev tik daudz galvu.

Oloierns.

Tās visas jūs apgriezāt ačgārni.

Birons.

Ja bijis lauva tu, mēs tāpat darītu.

Boijē.

Bet esi ēzelis, tāpēc tad ej i nu.

Nu, Jūda, ej i sveiks. Ko viņš te gaida vēl?

Dimēns.

Kaut ko pie galvas klāt.

Birons.

Jā, ēzelausis trūkst — tad saņem, mums nav žēl.

Oloferns.

Tas nava cienīgi, ne smalki, ne ar gudri.

Boijē.

Tam sveci atnesiet, lai redz, kad aizies mudri.

Oloierns aiziet.

Princese.

Ak nabags Makabiet, kā tevi izzoboja!

Uznāk Armādo Hektora lomā.

Birons. Paslēp savu galvu, Ahilej, še nāk Hektors pilnā

apbruņojumā.

Dimēns. Lai arī manas zobgalības trāpītu mani pašu, ta-

gad es gribu būt jautrs.

Karalis. Salīdzinājumā ar šo Hektors bij tikai trojietis.

Boijē. Bet vai tas ir Hektors?

Karalis. Šķiet, Hektors nebij tik pamatīgi noaudzis.

Longvils. Ikri viņam ir resnāki, nekā Hektoram piede-

ras.

Dimēns. Protams, drusku druknāks viņš ir.

Boijē. Ne, viņam ir tieksme uz tievumu.

Birons. Tas nevar būt Hektors.

Dimēns. Tas ir vai nu dievs, vai gleznotājs: viņš taisa

dažādas sejas.

Armādo.

«Marss visuvarenais ar šķēpu nelaužamu,

Ko dāvināja Hektoram…»

Dimēns. Apzeltītu riekstu.

Birons. Citronu.

Longvils. Ar naglenēm apspraudītu.

Dimēns. Nē, pušu pāršķeltu.

Armādo. Klusu!

«Marss visuvarenais ar šķēpu nelaužamu,

Ko dāvināja Hektoram, kas nebij velts;

No rīta viņš ar spēku neveicamu

Līdz vakaram bij cīniņā aiz savas telts.

Es puķe esmu …»

Dimēns.

Mētra.

Longvils.

Vijolīte.

Armādo. Mīļais Longvila kungs, apvaldiet savu mēli.

Longvils. Man viņu drīzāk vajadzētu pakūdīt, lai skrien

pakaļ Hektoram.

Dimēns. Bet Hektors ir kurts.

Armādo. Tais jaukais cīņas vīrs ir miris un aprakts.

Saldie čabulīši, netraucējiet nelaiķa kaulus, kad viņš

vel elpoja, tad bij virs… Bet es turpināšu savu de-

klamāciju.

Princesei.

Saldā ķēnišķība, pievērsiet man savu dzirdes orgānu.

Princese. Runā vien, drosmīgais Hektor, tas man ir ļoti

patīkami.

Armādo. Es dievinu jūsu augstības kurpīti.

Boijē

sāņus, Dimēnam.

Viņš mīl to pēc pēdām.

Dimēns. Tāpēc, ka nevar pēc asīm.

Armādo.

«Kad Hektors varenais bij Hanibalu pārvarējis…»

Paurītis. Jā, draugs Hektor, ar to stāv slikti, pavisam

slikti. Nu jau būs divi mēneši.

Armādo. Ko tu ar to gribi teikt?

Paurītis. Ja jūs nespēlētu godīgo trojieti, tad tā nabaga

meiča būtu pagalam: viņa ir cerībās. Un bērns viņā

jau tagad lielās — tas ir jūsu.

Armādo. Kā tu iedrošinies difamacēt mani potentātu

priekšā? Tev jāmirst!

Paurītis. Tad Hektors dabūs pērienu par Zaknetu, kurai

palīdzējis tikt pie dzīva cilvēka, un pakārs viņu par

Pompeju, ko pataisījis par līķi.

Dimēns. Pavisam rets Pompejs!

Boijē. Visslavenākais Pompejs!

Birons. Lielāks par lielu, lielais, lielais, lielais, lielais

Pompej! Pompej neizmērojamais!

Dimēns. Hektors dreb.

Birons. Pompejs ir uztraukts. Trenciet viņu, trenciet

viņu! Ātrāk!

Dimēns. Hektors izaicinās viņu.

Birons. Jā, un lai viņam arī nebūtu vairāk asiņu vēderā,

ka blusa patērē vakariņās.

Armādo. Pie paša ziemeļpola, es izaicināšu tevi!

Paurītis. Es negribu kauties ar poliem kā kāds ziemeļ-

nieks. Tur vajag skanēt. Ar zobeniem pavisam cita

lieta. Lūdzu, lieciet atdot manus ieročus.

Dimēns. Atbrīvojiet vietu iekaisušiem varoņiem!

Paurītis. Es kaušos kreklos.

Dimēns. Neiebiedējamais Pompejs!

Kode. Atļaujiet atpogāt jūsu svārkus. Vai tad jūs nere-

dzat, ka Pompejs nerimtīgi gatavojas ar cīņu? Ko

jūs gan domājat? Jūs pazaudēsiet visu savu reputā-

ciju.

Armādo. Kungi un kareivji, piedodiet: es negribu kau-

ties kreklos.

Dimēns. Jūs nevarat atteikties: Pompejs jūs izaicinājis.

Armādo. Mani mīļie, ko es nevaru, to negribu.

Birons. Aiz kāda iemesla?

Armādo. Tā kailākā patiesība ir tā, ka man nemaz nav

krekla. Es nēsāju vilnas kamzoli grēku nožēlošanas

labad.

Boijē. Tas ir taisnība: Romā viņam aizliedza nēsāt veļu.

Es esmu gatavs zvērēt, ka no tā laika viņam tās arī

nav, atskaitot Zaknetas slaukāmo lupatu, un to viņš

kā piemiņu nēsā pie savas sirds.

Uznāk Merkādo.

Merkādo.

Dievs palīdz, kundze.

Princese.

Sveiks, Merkād, bet tu

Gan pārtrauc mūsu jauko izpriecu.

Merkādo.

Man, kundze, ļoti žēl; bez tam man mēle

To negrib teikt, kas sakāms. Jūsu tēvs…

Princese.

Ak, miris?

Merkādo.

Jā. Tas viss, ko man bij teikt.

Birons.

Prom varoņi! Klāj mākon's skatuvi.

Armādo. Par mani runājot, es atelpoju vieglāku elpu.

Apvainojuma dienu es apskatīju pa mazu mērenības

šķirbiņu un izturēšos taisni, kā kareivim pienākas.

Varoņi aiziet.

Karalis.

Kā jūsu majestātei tagad klājas?

Princese.

Boijē, liec gatavoties, braucu prom šonakt.

Karalis.

Tā, kundze, ne, es lūdzu, palieciet.

Princese.

Liec gatavot, es teicu. — Paldies, kungi,

Par jūsu laipnām pūlēm; skumju sirdi

Jūs lūdzu atvainot vai arī aizmirst

Tās aušības, ko mēs še izdarījām.

Ja valodās ar mēru neturējām,

Tad jusu piekāpība vainīga.

Nu, valdniek, sveicināti palieciet,

Kad lauzta sirds, tad mēlei neveicas.

Man atvainojiet strupo pateicību

Par viegli gūtām sekmēm lielā lietā.

Karalis.

Laiks savā straujā gaitā bieži izšķir

To svarīgāko mirklī pēdējā,

Un bieži izrādās, ka iegūstams,

Kas ilgā pārbaudē jau likās zaudēts.

Un, lai gan meitas drūmi rauktā piere

Par gaišo mīlu it kā runāt liedz

Tos vārdus, kuri cenšas pievārēt,

Bet, ja nu viņa reiz ir klajā laukā,

Lai skumju mākonis to neaizmalda

No tā, kas iecerēts. Par draugiem zaudētiem

Tik tīkami un labi sērot nav

Kā priecāties par tiem, kas jaunatrasti.

Princese.

Es nesaprotu jūs. Man skumjas divkārt tiek.

Birons.

Visvienkāršs vārds visdziļāk skumjās tver;

Ko domā karalis, es paskaidrošu.

Tik jūsu dēļ mēs laiku kavējām

Un vieglprātīgi lauzām zvērestu,

Jūs, daiļās kundzes, pārveidojāt mūs

Un vērsāt tieši prom no mūsu mērķa.

Pat smieklīgi mēs galā palikām,

Jo mīla patvaļīgu tieksmju pilna,

Kā bērns tā spītīga un vieglprātīga.

Tā acu radīta, un pati acs

Ar gleznām savādām, ar formām, veidiem,

Kas mainās, tā ka acu spogulī

Ikkatrs priekšmets, pāri skriedams, atmirdz.

Ja vieglprātīgas mīlas raibā tērpā

Mēs jūsu debesacīm likāmies

Tik necienīgi zvēresta un vārda,

Tad acis, kuras vainu vēroja,

Bij pašas vainīgas. Un tāpēc, kundzes,

Mums mīla jūsu darbs un maldi jūsu,

Reiz vārdu lauzām, lai tad uzticīgi

Tām paliktu, kas abus mācīja.

Un nekrietnībai, kura pali grēks,

Ir sevi šķīstīt, krietnā pārvērst spēks.

Princese.

Mēs jūsu mīlas pilnos rakstus saņēmām

Un dāvanas, ko mīla sūtījusi,

Un savā meiču prātā noturējām

Par laipnību un joku galantu,

Par rotaļu un laika kavēkli,

Bet nopietnāk to vērtēt nedomājām

Un jūsu mīlai tādā pašā kārtā

Kā jautram jokam arī atbildējām.

Dimēns.

Tās vēstules pauž vairāk nekā joku.

Karalis.

Un mūsu skati.

Rozalīna.

Tos mēs nesapratām.

Karalis.

Un tagad, mirklī pēdējā vēl soliet

Mums savu mīlu.

Princese.

Laiks par īsu šķiet,

Lai veikalu uz mūžu noslēgtu.

Nē, nē, mans kungs, jūs lauztais zvērests spiež

Kā smaga nasta; tāpēc uzklausiet,

Ja jūs aiz mīlas manis labā —

Lai gan nav iemesla — ko darīt gribat.

Es teikšu tā: lai paliek zvēresti,

Jūs ejiet savā klusā mājoklī,

No visiem zemes priekiem atsakieties,

Tur palieciet, līdz zvaigžņu zīmes divpadsmit

Būs savu gada ceļu nogājušas.

Un, ja šī stingrā, vientulīgā dzīve

To nemaina, ko karstām asnīm teici.

Ja sals un bads, rupjš apģērbs, cieta gulta

Šo glezno mīlas puķi nenomāc,

Ja pārbaudi tā iztur, paliek mīla,

Tad, gadam nobeidzoties, atkal nāc

Un prasi mani, sevi pārbaudījis.

Šī jaunavīgā roka, kuru tava tur,

Būs tavējā. Bet līdz tam slēgšu

Es savas sāpes drūmā sēru namā

Un bēdas izraudāšu asru lietū,

Kas plūdīs tēva nāves piemiņai.

Ja to tu nevēlies, lai rokas šķiras

Un katra sirds uz savu pusi iras.

Karalis.

Ja to vai vēl daudz vairāk noliedzu,

Ko, vientulībā slēgtam, likten's sūtīs,

Lai nāve spēji acis aizslēgtu,

Uz mūžu mana sirds ir tavās krūtīs.

Birons.

Un man ko teiksi, mīļā? Ko tu teiksi?

Rozalīna.

Jums vairāk jāšķīstās, jums smagāks grēks.

Jūs viltzvērests un citi maldi traipa;

Ja manu labvēlību iegūt gribat,

Jums gada laikā un bez atpūtas

Pie slimo gultām jābūt nomodā.

Dimēns.

Bet manim, mīļā, ko tu novēli?

Vai sievu?

Katarina.

Bārdu, spirgmi, dzīvot godīgi —

Trīs lietas turēt trīskārt vēlami.

Dimēns.

Vai drīkstu sacīt — paldies, krietnā sieva?

Katarina.

Nē, kungs. Pirms paies gads un diena vēl,

Es glaimu neklausos, kas ļišķa zēniem kvēl.

Kad karali pie kundzes novērošu, —

Ja mīla būs vēl man, jums drusku došu.

Dimēns.

Līdz tam tev uzticīgi kalpošu.

Katarina.

Nē, nesoliet, tik turiet zvērestu.

Longvils.

Ko teiksi, Marija?

Marija.

Pēc gada, draugs.

Man sēru tērpa vietā acuraugs.

Longvils.

Es rāmi gaidīšu, bet laiks tik lēns.

Marija.

Jo labāk jums: tad lielāks paaugs zēns.

Birons.

Ko domā, mīlā? Manī paveries,

Pa manu acu logiem skaties dvēselē,

Cik ilgu tur, kas gaida atbildi,

Ko darīt man, lai tavu mīlu gūtu?

Rozalīna.

Es, Biron, bieži dzirdēj'si par jums,

Pirms sastapu. Un ļaužu garās mēles

Kā niknu zobgali jūs daudzina,

Kurš salīdzināt, dziļi iedzelt prot,

No kura sargāts nav neviens, kas tuvu

Un ko mēdz jūsu asprātība ķert.

Lai nezāli no gudrās galvas rautu

Un mani iegūtu, ja gribat to,

Es jūsējā nemūžam nebūšu,

Pirms viena gada laikā dienu dienā

Pie mēmu slimo gultas sēdējuši,

Bez mitas viņiem kaut ko stāstījuši

Un lietojuši savu asprātu,

Līdz sāpēs sastingušie pasmaidītu.

Birons.

Lai mirstošais vēl mežonīgi smietos?

To neprasiet, tas nava iespējams.

Kāds joks var valgot dvēsli agonijā?

Rozalīna.

Tā apvaldīt var ļauno asprātu,

Kam panākumi tikai muļķu smieklos,

Kas rosmi smeļ no tukšas piekrišanas.

Jo joka iespaids klausītāja ausī,

Bet it nekad tā runātāja mēlē,

Kas viņu teic. Tā, ja tā slimā auss,

Kas pilna tikai pašas sāpju vaidu,

Grib klausīt jūsu joku, turpiniet,

Es ņemšu jūs ar visu jūsu vainu,

Bet, ja lie neklausās, tad savaldieties,

Es zināšu, ka vainu atmetāt,

Un priecāšos, ka labojušies jūs.

Birons.

Un vesels gads! Nu, ja tam jābūt tā,

Es gadu jokus dzīšu slimnīcā.

Princese

karalim.

Jā, dārgais draugs, es tagad atvados.

Karalis.

Nē, kundze, visi iesim pavadīt.

Birons.

Lai nav kā vecā lugā: priekškars krīt —

Toms Madi nedabū. Ja kundzes vēlētos,

Mums joki komēdijā izvērstos.

Karalis.

Nekas, pēc viena gada un bez steigas

Nāks lugai gals.

Birons.

Tā ilgi jāgaid' beigas.

Uznāk Armādo.

Armādo. Ak majestāte, atļaujiet man …

Princese. Vai nebij Hektors tas?

Dimēns. Jā, Trojas varoni.

Armādo. Es gribu noskūpstīt tavus karaliskos pirkstus

un tad iet. Solījums mani saista: es apzvērēju 2ak-

netai viņas saldās mīlas labad trīs gadus staigāt ar-

klam pakaļ. Bet vai jūsu viscienījamākai augstībai

nepatiktos noklausīties dialogu, ko divi mācīti vīri

sacerējuši par pūci un dzeguzi? Tam vajadzēja nākt

mūsu izrādes beigās.

Karalis. Sauc viņus žigli šurp. Mēs gribam dzirdēt.

Armādo. Hallo! Nāciet šurp!

Uznāk Oloierns, Nātaniēls, Kode, Paurītis un citi.

Sajā pusē hiems — ziema; tajā ver — pavasaris.

Pirmo attēlo pūce, otro dzeguze. Var — sākt!

Dziesma.

Pavasaris.

Kad kosām brūns, zils vizbuļiem

Un maijpuķītēm sudrabbalts,

Un pieneņdzeltens arumiem

Ir pāri segts kā paklājs stalts,

Tad dzeguze ik kokā sēd

Un kūkodama vīrus mēd':

Kū-ko!

Kū-ko, kū-ko! Cik bīstami!

Katrs precēts vīrs rauc kamiesi.

Pie strauta stabulē kad gans,

Kad visi putni trallina,

Kad arāju ceļ cīruļzvans

Un meitas kreklus balina,

Tad dzeguze ik kokā sēd

Un kūkodama vīrus mēd':

Kū-ko!

Kū-ko, kū-ko! Cik bīstami!

Ik precēts vīrs rauc kamiesi.

Ziema.

Kad lāstekas no jumta lien,

Pūš cimdā ganu Jēcis viens,

Gusts malku skalda katru dien,

Bet podā ledū sasalst piens,

Kad asins stingst, ceļš kupenās,

Salst naktī pūce, novaidās:

U-vit!

U-vit, ū-vit! Bet jauki skan!

Uz plītēs Madei panna zvan.

Kad vējš pār lauku steigā trauc

Un mācītājs dveš aizdusis,

Un putni knābjiem sniegu jauc,

Sārts deguns Mārai nosalis.

Krāsns pelnos kāļi rušinās,

Bet naktī pūce novaidās:

U-vit!

U-vit, ū-vit! Bet jauki skan!

Uz plītēs Madei panna zvan.

Armādo. Pēc Apollona dziesmas Merkura runa liekas

skarba. Jūs uz to pusi — mēs uz šo.

Visi aiziet.

VELTAS PŪLES MĪLĀ

Veltas pūles mīlā ir viena no tām Šekspīra 15 komēdijām, kas izdotas vēl pirms rakstnieka nāves. Pirmais izdevums iznāca 1598. gadā ar zīmīgu virsrakstu Saistoša un asprātīga komēdija, saukta veltas pūles mīlā, tāda, kāda tā lika izrādīta viņas augstībai pagājušajos Ziemsvētkos, no jauna pārlabojis un papildinājis V. Šekspīrs. Aizrādījums par papildinājumu un pārlabojumiem liecina, ka luga jau agrāk bijusi publikai pazīstama. Nav zināms, kad īsti tā sarakstīta, bet vispārīgais ieskats tāds, ka līdz ar Diviem veroniešiem un Maldu komēdi/u tā pieskaitāma pie pašiem pirmajiem Šekspīra darbiem. Par to liecina rakstnieka jaunībai īpatnējais stils un valoda: pārāk bieža mitoloģisku un vēsturisku vārdu minēšana, daudzie vārdi un frāzes no svešām valodām, tautas dzejas garā rakstītie panti un sentences, kas raksturīgi Šekspīra darbības pirmajam posmam, bet vēlāk to vietā nāk neatskaņotu jambu pants.

Pēc vispārējā rakstura komēdija pieskaitāma tā sauktajām masku spēlēm, kādas sarīkoja karaļu un augstmaņu pilīs.

Saturs šīm spēlēm lielāko tiesu alegorisks, bieži arī pastorāls, ar mīlas intrigas sižetu, bet allaž jautrs, ar šarža un bufonādes piemaisījumu, ar klauniem un citām jokdaru personām. Veltas pūles mīlā ir viena no tām nedaudzajām Šekspīra lugām, kurām tieši avoti nav uzrādāmi. Liekas, sevišķu avotu viņam še arī nemaz nevajadzēja:

komēdijas saturs vienkāršs un bez spraigākas darbības. Galvenā uzmanība te nav pievērsta intrigai un notikumiem, bet dialogam.

Visa luga īstenībā nav nekas cits kā vien vārdu turnīrs starp dažādu kārtu cilvēkiem, kas cenšas pieveikt cits citu veiklām atbildēm unizzobojumiem.

Komēdijas fabula tik niecīga un pelēcīga, ka tikko saskatāma aiz sīku scēnu drūzmas un vārdu vizuļiem. Sižets — Navarras un Francijas strīds Akvitānijas dēļ, strīds, kura izšķiršana atlikta līdz rītam, bet arī šajā «rītā» nedabūjam īsti zināt, kā strīds izšķirts; rakstniekam tas vajadzīgs tikai tādēļ, lai sadabūtu kopā franču princesi ar navarriešu karali, franču galma dāmas ar Navarras kavalieriem un tad liktu risināties neiedomājami krustotiem un sapIņālU-m mīlas un viņas intrigu pavedieniem, galminieku izsmalcinātām laika kavēkļa rotaļām un asprātību turnīriem.

Spraigais asprātību strautiņš galma dāmu jokos ar neuzticīgajiem Navarras kungiem burbuļo dzīvi un raiti, sulīga zemnieku valoda raksturo reālo dzīvi vienkāršo lauku ļaužu personas arī tulkojumā, ko ar drošu roku veicis Tautas rakstnieks Andrejs Upīts.

I cēliena 1. ainā

Lpp.

301. Mākslas — Šekspīra laikā lietots apzimejums arī zinātnēm.

IIcēliena 1. ainā

325. 16. gs. Anglijā mode dāmām valkāt maskas ieviesusies na Venēcijas. Sākumā maskas lietotas pret sauli un iedegumu, vēlāk ari teātros un citās publiskās vietās, lai ieinteresētu vīriešus.

III          cēliena 1. ainā

335. Koka jājamais zirdziņš lietots balagānu izrādēs un tautas izpriecās. Puritāņu ietekmē Sekspira laikā šī izprieca sāka iziet no modes. Jājamais zirdziņš minēts arī Hamleta (III, 2.).

337. Vecfranču dzejas pēdējā rinda parasti ietvēra pamācību, šo rindu sauc par envoy. Bet Paurītis ar savu l'encoy — kādu zosi atgādina vecu angļu parunu: trīs sievas, viena zoss — un tirgus gatavs.

341. Nirnbergas olas. — Tā dēvēti pirmie pulksteņi Anglijā, kas ievesti no Vācijas; tiem bija primitīvs mehānisms, un tie bieži bojājušies, ja nepratuši ar tiem rīkoties, vārīgi kā olas, bet, tā kā nākuši no Nirnbergas, tad saukti — Nirnbergas olas.

IV cēliena 1. ainā

349. Pipins — Kārļa Lielā tēvs, bieži minēts kā viens no vecākajiem, franku karaļiem.

2.    ainā

352. Dlktina — krētiešu dieviete, atbilst Diānai — mēness dievietei

(sk. Ovidija Metamorfozes, II, 144).

354.    Mantuans (Mantujietis) — jau minētais Spanjolo (15. gs. beigās), nosaukts tā pēc savas dzimšanas vietas.

355.    Te autors kļūdījies, viņš piemirsis, ka Zakneta uzskata Armado par vēstules rakstītāju. Birons nav ari pavadonis princesei, kas te dēvēta par karalieni.

3.    ainā

367. Visa slavināšana un pelšana izskaidrojama ar to, ka renesanses laikā blondās sievietes uzskatīja par skaistām, tumšmates par neglītām.

V cēliena 1. ainā

374. Prisciāns — vecs latiņu gramatiķis. Viss teikums — sena angļu paruna par tādiem, kas mēģina iztikt bez valodas likumiem.

377. Deviņi varoņi — ļoti populāra alegoriska izrāde Anglijā viduslaiku beigās. Varoņus sadalīja pēc šāda principa: trīs no bībeles, trīs no antīkās pasaules un trīs no viduslaikiem. Vajadzības gadījumā viena vai otra vietā varēja likt kādu citu, ko Šekspīrs še arī darījis.

2. ainā

380. Ar burtu «O» Rozalīna droši vien apzīmē baku rētas Katarinas sejā.

395. Masku spēles improvizācija līdzīga spēlēm, kādas bija iecienītas Henrija VIII un Elizabetes laikā. Hola hronikā minēts gadījums, kad banketā pie Henrija VIII ieradušies krievu bajāru tērpos ģērbušies augstmaņi.

395. Sī Rozalīnas runa kādu puslappusi tālāk atkārtojas plašāk un pilnīgāk; acīm redzot, iekļuvusi te no kāda cita oriģināla vai pārrakstīta manuskripta, tāpēc daži izdevēji jaunākā laikā to pavisam izmet, bet Kembridžas izdevumā tā tomēr atstāta.

lpp-

421. Pēc vecās teātru parašas izrādi pabeidza klauns ar kādu dziesmu vai deju. Sajā komēdijā klauna dziesmas vietā lirisks duets.

Angļu valodā piekrāpto vīru — ragnesi sauc par cucold, tādēļ arī saprotams, kāpēc vīrieši rausta plecus, dzirdot dzeguzes kūkošanu. Pūces brēcieni angļu valodā — to whit atgādina

to woo — bildināt.

Content

ŠEKSPĪRS VILJAMS VELTAS PŪLES MĪLĀ

VELTAS PŪLES MĪLĀ