A.Tolsojs

ZELTA ATSLĒDZIŅA JEB BURATINO PIEDZĪVOJUMI

ZELTA ATSLĒDZIŅA JEB BURATINO PIEDZĪVOJUMI

A.Tolsojs

TULKOJUSI ANNA SAKSE ILUSTRĒJUSI MARGARITA STĀRASTE

IZDEVNIECĪBA „LIESMA" RĪGĀ 19 6 5

TULKOJUSI ANNA OZOLA-SAKSE

Redaktore A. Sprlvule. Māksi, redaktors V. Selkovs. Tehn. redaktore V. Sporāne. Korektore /. Rolava. Nodota salikšanai 1964. g. 27. augustā. Parakstīta iespiešanai 1964. g. 21. novembrī. Papīra formāts 70 X 90'/… 6.75 fiz. iespiedi.; 8.90 uzsk. iespiedi.; 5,64 izdevn. 1. Metiens 25 000 eks. Maksā 49 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 18359/J-1834. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības parvaldes Paraugtipogrāfijā Rīgā. Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 1416.

So grāmatu veltu Ludmilai Iļjiņičnai Tolstojai

Priekšvārds

Kad es biju mazs — ļoti ļoti sen, — es lasīju kādu grāmatu, ro sauca «Pinokio jeb koka lelles piedzīvojumi» (koka lelle itāliski — buratino).

Es saviem biedriem, meitenēm un zēniem, bieži stāstīju aizaujošos Buratino piedzīvojumus. Bet, tā kā grāmata bija pazudusi, tad es stāstīju katrreiz citādi, izdomādams tādus piedzīvojumus, kādu grāmatā nemaz nebija.

Tagad, pēc daudz daudz gadiem, es atcerējos savu veco iraugu Buratino un nolēmu izstāstīt jums, meitenes un zēni, neparasto stāstu par šo koka cilvēciņu.

Aleksejs Tolstojs

Galdniekam Džuzepem pagadījas pie rokas malkas pagale, kas pīkstēja cilvēka balsī

Sensenos laikos kādā pilsētiņā Vidusjūras krastā dzīvoja vecs galdnieks Džuzepe, saukts Zildegunis.

Reiz viņam pagadījās pie rokas malkas pagale, parasta pagale, ar kādām ziemas laikā kurina pavardu.

—    Nav slikta, — Džuzepe sevī noteica, — no tās varētu iztaisīt tādu kā galda kāju …

Džuzepe uzlika brilles, kas bija notītas ar aukliņu, — jo arī brilles bija vecas, — pagrozīja malkas pagali rokās un sāka to ar cirvīti tēst. Bet, tikko viņš bija sācis tēst, kāds neparasti smalkā balstiņā iepīkstējās:

—    Ai-ai, lēnāk, lūdzami!

Džuzepe atstūma brilles uz paša degungaliņa un sāka aplūkot darbnīcu, — neviena nav…

Viņš paraudzījās zem ēvelsola, — nav neviena…

Viņš ielūkojās grozā ar ēveļskaidām, — nav…

Viņš izbāza galvu pa durvīm, — arī uz ielas neviena…

«Vai tiešām man tā tikai likās?» Džuzepe nodomāja. «K;is gan te varēja pīkstēt? …»

Viņš atkal paņēma cirvīti, un atkal — tiklīdz cirta pa pagali…

—    Vai, sap taču, es saku! — sīka balstiņa iegaudojas.

Šoreiz Džuzepe no tiesas pārbijās, viņam pat brilles no-

svīda… Viņš izskatīja visus istabas kaktus, ielīda pat pavardā un, galvu piešķiebis, ilgi vērās dūmenī.

—    Nav neviena …

«Varbūt es kaut ko nepiemērotu esmu iedzēris un man ausīs džinkst?» Džuzepe klusībā prātoja.

Nē, šodien viņš neko nepiemērotu nebija dzēris… Mazliet nomierinājies, Džuzepe paņēma ēveli, piedauzīja ar āmuru, lai asmens izlien ne pārāk daudz un ne pārāk maz, bet tā mēreni, uzlika pagali uz ēvelsola un — līdzko noritinājās pirmā skaidiņa…

—    Vai, vai, vai, vai, paklausieties, ko jūs knaibāties? — izmisīgi iespiedzās sīkā balstiņa …

Džuzepe nometa ēveli, kāpās, kāpās atpakaļ un apsēdās taisni uz grīdas: viņš atskārta, ka smalkā balstiņa nāca no pagales.

Džuzepe atdavina runājošo pagali savam draugam Karlo

Tobrīd pie Džuzepes ienāca viņa sensenais draugs leijerkastnieks, vārdā Karlo.

Kādreiz Karlo ar platu salmeni galvā un ar lielisku leijerkasti bija staigājis apkārt pa pilsētām un dziedādams un muzicēdams pelnījis sev maizes kumosu.

Tagad Karlo bija jau vecs un vārgs, un viņa leijerkaste sen saplīsusi.

—    Sveiks, Džuzepe! — viņš sacīja, ienākdams darbnīcā. — Ko tu tā sēdi uz grīdas?

— Es, vai redzi, esmu pazaudējis mazu skrūvīti… Lai, rauj viņu jods! — Džuzepe atbildēja un pašķielēja uz pagali. — Nu, bet kā tev klājas, vecais?

—     Slikti, — Karlo atbildēja. — Domāju, domāju, kā lai nopelnu maizi… Būtu kaut tu man palīdzējis, padomu devis, vai..,

—    Kas tur liels, — Džuzepe jautri iesaucās un klusībā nodomāja: «Tūdaļ es tikšu vaļā no tā nolādētā malkas gabala.» — Nekas nav vienkāršāk: vai redzi, uz ēvelsola guļ varena pagale, ņem to sev, Karlo, un aiznes mājās..,

—    E-he-he, — Karlo sašļucis novilka, — un kas būs tālāk? Aiznesīšu pagali mājās, bet manā būcenī pat pavarda nav.

—    Es tev no tiesas saku, Karlo… Ņem nazīti, izgreb no šās pagales lelli, iemāci to runāt visādus jokus, dziedāt un dejot un nēsā apkārt pa sētām. Nopelnīsi sev maizes riecienam un glāzītei vīna.

Tobrīd uz ēvelsola, kur gulēja pagale, jautra balstiņa iečl- vinājās:

—    Bravo, lieliski izdomāts, Zildeguni!

Džuzepe atkal sāka aiz bailēm drebēt, bet Karlo tikai izbrīnā lūkojās apkārt, — no kurienes gan skan balss?

—    Nu tencinu, Džuzepe, par padomu, dod tad arī šurp to savu pagali.

Džuzepe paķēra pagali un aši pasvieda to draugam. Bet vai nu viņš bija neveikli pagrūdis, vai arī tā pati palēcās un iebelza Karlo pa galvu.

—   Ak tad tādas tās tavas dāvanas! — Karlo apvainots Iesaucās.

—    Piedod, draudziņ, es tas nebiju, kas tev iebelza.

—    Tātad es pats sev būšu iebelzis pa pauri?

—    Nē, draudziņ, jādomā, pagale pati tev iebelzusi.

—    Nav tiesa, tu iebelzi…

—    Nē, es ne…

—    Es zināju, ka tu esi žūpa, Zildeguni, — Karlo sacīja, — bet tu turklāt esi arī melis.

—    Ak tu man lamāsies! — Džuzepe iekliedzās. — Nu, panācies jel tuvāk!…

—    Panācies pats tuvāk, es tevi kampšu aiz snīpja!…

Abi večuki sapūtās un klupa viens otram virsū. Karlo sakampa Džuzepi aiz zilā deguna. Džuzepe pagrāba Karlo aiz sirmajiem matiem, kas tam auga ap ausīm.

Tad viņi sāka pamatīgi dunckāt viens otru pa ribām. Spiedzīgā balstiņa aiz ēvelsola pa to laiku pīkstēja un kūdīja:

—    Sadod, sadod pa krietnam!

Beidzot večuki piekusa un aizelsās. Džuzepe ieteicās:

—    Kas ir, līgsim mieru, vai… Karlo atbildēja:

—    Nu ko tur, līgsim arī…

Večuki saskūpstījās. Karlo paņēma pagali padusē un devās uz mājām.

Karlo darina koka lelli un nosauc to par Buratino

Karlo mitinājās mazā kambarītī zem kāpnēm, kur viņam nebija nekā cita kā vien skaists pavards — sienā iepretim durvīm.

Taču skaistais pavards un uguns pavardā, un katliņš, kas vārījās uz uguns, nebija īsti, — tie bija uzgleznoti uz veca audekla gabala.

Karlo iegāja kambarītī, apsēdās uz vienīgā krēsla pie galda, kuram nebija kāju, un, pagrozījis pagali gan šā, gan tā, sāka ar nazi grebt no tās lelli.

«Kā lai es to nosaucu?» Karlo prātoja. «Saukšu par Buratino. Sis vārds man atnesīs laimi. Es pazinu kādu ģimeni — tajā visus sauca par Buratino: tēvs — Buratino, māte — Buratino, bērni — arī Buratino… Visi viņi dzīvoja jautri un bezrūpīgi …»

Vispirms viņš izgrieza pagalē matus, tad — pieri, tad — acis…

Pēkšņi acis pašas atdarījās un neatlaidīgi blenza viņā…

Karlo nelika manīt, ka ir izbijies, tikai mīlīgi iejautājās:

—    Koka actiņas, ko tik ērmīgi manī skatāties?

Taču lelle klusēja, — jādomā, tāpēc, ka tai vēl nebija mutes. Karlo izgreba vaigus, tad notēsa degunu — parastu …

Te uzreiz deguns pats sāka stiepties, augt, un iznāca tik garš un smails snīpis, ka Karlo pat nokrekstējās:

—    Nelādzīgi garš…

Un sāka apgriezt degunam galiņu. Taču tas nebija tik vienkārši. Deguns grozījās, vairījās un palika tas pats garais garais, ziņkārais, smailais snīpis.

Karlo ķērās pie mutes. Bet, tikko viņš bija paspējis izgriezt lūpas, mute uzreiz atvērās:

—    Hi-hi-hi, ha-ha-ha!

Un no tās mēdīdamās pašāvās šaura, sarkana mēle.

Karlo, nelikdamies par šīm nerātnībām vairs ne zinis, turpināja tēst, drāzt, grebt… Iztaisīja lellei zodu, kaklu, plecus, rumpi, rokas…

Bet, tikko Karlo bija beidzis aptēst pēdējo pirkstiņu, Buratino sāka dauzīt ar dūrltēm viņa pliko pauri, knaibīties un kutināt.

—    Paklau, — Karlo stingri aprāja, — es taču vēl neesmu beidzis tevi darināt, bet tu jau sāc draiskoties… Kas gan vēl nebūs tālāk… Ko?…

Un viņš stingri paraudzījās uz Buratino. Arī Buratino apaļām peles acīm vērās Karlo tētī.

Karlo izdrāza viņam no skaliņiem garas kājas ar lielām pēdām. Ar to beidzis darbu, viņš nostatīja koka zeņķi uz grīdas, lai mācās staigāt.

Buratino palīgojās, palīgojās uz tievajām kājelēm, paspēra soli, paspēra otru, klap, klap — taisni uz durvīm, slieksnim pāri un — ārā uz ielas.

Karlo nemierīgs devās viņam paka].

—    Ei, palaidniek, nāc atpakaļ! …

Lika drusciņ pagaidīt! Buratino cilpoja pa ielu kā zaķis, koka zoles vien klabēja pa akmeņiem — klip-klap, klip-klap…

—    Turiet viņu! — Karlo iesaucās.

Gājēji smējās, rādīdami ar pirkstiem uz skrejošo Buratino. Ielu krustojumā stāvēja milzīgs policists ar uzgrieztām ūsām un trīsstūrainu platmali.

Ieraudzījis skrienam koka cilvēciņu, viņš plaši ieplēta kājas, aizšķērsodams visu ielu. Buratino gribēja izšmaukt viņam caur kājstarpi, bet policists notvēra viņu aiz deguna un turēja tā, līdz piesteidzās Karlo tētis …

—    Nu paga tu man, gan es ar tevi tikšu galā, — aizelsdamies runāja Karlo un gribēja iebāzt Buratino savā svārku kabatā…

Buratino nepavisam negribējās tik jaukā dienā, visiem ļaudīm redzot, augšup saslietām kājām rēgoties ārā no svārku kabatas, viņš veikli izlocījās, nolikās garšļaukus uz bruģa un izlikās pagalam…

—    Ai, ai, — policists sacīja, — šķiet, nelāga lieta.

Sāka salasīties garāmgājēji. Lūkodamies uz guļošo Buratino, viņi kratīja galvas.

—    Nabadziņš, — vieni runāja, — jādomā, aiz bada …

—    Karlo būs viņu nāvīgi piekāvis, — sprieda citi, — šis vecais leijerkastnieks tikai izliekas par labu cilvēku, patiesībā viņš ir nelādzīgs, viņš ir ļauns cilvēks…

To visu dzirdēdams, ūsainais policists sagrāba nabaga Karlo aiz apkakles un stiepa uz policijas iecirkni.

Karlo šļūkāja ar kurpēm, saceldams putekļus, un skaļi vai- nanāja:

—    Vai, vai, sev par postu esmu iztaisījis koka zeņķi!

Kad iela bija kļuvusi tukša, Buratino paslēja degunu gaisā, īpskatījās apkārt un palēkdamies rikšoja uz mājām…

Runājošais Circenis dod Buratino gudru padomu

Atskrējis kambarītī zem kāpnēm, Buratino nolikās garšļaukus uz grīdas blakus krēsla kājai.

—    Nez ko lai vēl tādu izdomā?

Nevajag aizmirst, ka tā bija pirmā diena kopš Buratino dzim- ianas. Domas viņam bija maziņas maziņas, īsiņas īsiņas, sīci- las sīciņas.

Tobrīd atskanēja:

—    Krri-kri, krri-kri, krri-kri.

Buratino sāka grozīt galvu, lūkodamies apkārt pa kambarīti.

—    Ei, kas tur ir?

—    Te esmu es — krri-kri…

Buratino ieraudzīja kādu radījumu, kas mazliet atgādināja arakānu, bet ar tādu kā sienāža galvu. Tas sēdēja uz sienas virs >avarda un klusi cirpstēja — krri-kri, blenza izvalbītām, gluži :ā stikla acīm, kas zalgoja varavīksnes krāsās, un kustināja ūsas.

—    Ei, kas tu tāds esi?

—    Es esmu Runājošais Circenis, — radījums atbildēja,

—  dzīvoju šai istabā vairāk nekā simt gadu.

—    Te es esmu saimnieks, vācies projām!

—    Labi, es aiziešu, kaut gan man skumji atstāt paspārni, kur esmu nodzīvojis simt gadu, — Runājošais Circenis atbildēja,

—  taču, pirms aizeju, uzklausies derīgu padomu.

—    Ir-r-r-r nu gan man vajadzīgi veca circeņa padomi!…

—   Ak Buratino, Buratino, — Circenis runāja, — metpiemalas Izlaidību, klausi Karlo tētim, neskraidi bez vajadzības projām no mājām un rīt pat sāc iet skolā. Tāds ir mans padoms. Citādi tevi sagaida šausmīgas briesmas un drausmīgi piedzīvojumi. Es par tavu dzīvību nedodu ne sprāgušu mušu.

—    Kāp-p-p-pēc? — Buratino jautāja.

—   Gan jau redzēsi, kāp-p-p-pēc, — Runājošais Circenis atteica.

—    Ak tu simtgadīgo kukainīt-circenīt! — Buratino iesaucās. — Vairāk par visu pasaulē man patīk baigi piedzīvojumi. Rīt mazā gaismiņā es izlavīšos no mājas — kāpa Jāt pa žogiem, postīt putnu ligzdas, ķircināt puikas, raustīt aiz astes suņus un kaķus… Nez ko visu es vēl izdomāšu! …

—    Zēl man tevis, žēl, Buratino, dabūsi raudāt rūgtas asaras.

—    Kāp-p-p-pēc? — Buratino atkal jautāja.

—    Tāpēc, ka tev ir stulbs koka pauris.

Tad Buratino uzlēca uz krēsla, no krēsla uz galda, paķēra āmuru un laida ar to Runājošajam Circenim pa galvu.

Vecais, gudrais Circenis smagi nopūtās, pakustināja ūsas un ielīda aiz pavarda, atstādams šo istabu uz visiem laikiem.

Buratino aiz savas vieglprātības gandrīz aiziet bojā. Karlo tētis salīmē viņam apģērbu no krāsaina papīra un nopērk ābeci

Pēc gadījuma ar Runājošo Circeni kambarītī zem kāpnēm kļuva pavisam garlaicīgi. Diena vilkās un vilkās. Ari Buratino vēderā bija mazliet garlaicīgi.

Viņš aizvēra acis un pēkšņi ieraudzīja šķīvi ar ccptu vistu. Aši atvēra acis, — vista no šķīvja bija pazudusi.

Viņš atkal aizvēra acis un ieraudzīja šķīvi ar mannas biezputru uz pusēm ar aveņu ievārījumu.

Atvēra acis, — nav šķīvja ar mannas biezputru un aveņu ievārījumu.

Tad Buratino apjēdza, ka viņam šausmīgi gribas ēst.

Viņš pieskrēja pie pavarda un iebāza degunu katliņā, kas vārījās uz uguns. Bet Buratino garais deguns izdūrās katliņam cauri, jo, kā mēs zinām, gan pavardu, gan uguni, gan dūmus, gan katliņu nabaga Karlo bija uzgleznojis uz veca audekla gabala.

Buratino izvilka degunu un palūrēja pa caurumiņu, — aiz audekla sienā bija tādas kā nelielas durtiņas, taču tā aizvilktas ar zirnekļa tīkliem, ka nekā nevarēja saskatīt.

Buratino sāka gramstīt pa visiem kaktiem, vai kur neatradīsies maizes garoziņa vai kaķa apgrauzts vistas kauliņš.

Ak, nekā, it nekā nabaga Karlo nebija atstājis vakariņām!

Te uzreiz Buratino ieraudzīja groziņā ar ēveļskaidām vistas olu. Viņš to paķēra, nolika uz palodzes un ar degunu — tuk- tuk — pārsita čaumalu.

Olā iečiepstējās balstiņa:

—    Paldies, koka cilvēciņ!

No pārsistās čaumalas izlīda cālēns ar pūciņu astes vietā un jautrām ačelēm.

—   Uz redzēšanos! Māmiņa Vista mani pagalmā sen jau gaida.

Un cālēns izlēca pa logu — tikpat kā ūdenī iekrita.

—    Ai, ai, — Buratino iesaucās, — kā gribas ēst!…

Pēdīgi diena bija galā. Istabā iestājās krēsla.

Buratino sēdēja pie uzgleznotās uguns un aiz izsalkuma paklusām žagojās.

Viņš ieraudzīja, ka no pagrīdes kāpņu apakšā parādījās resna galva. Pabāza purnu, paošņāja un izlīda pelēks dzīvnieks īsām kājām.

Nesteigdamies tas devās pie groza ar ēveļskaidām, ielīda tajā ošņādams un gramstīdamies un nikni čaukstināja skaidas. Jādomā, meklēja olu, ko Buratino bija pārsitis.

Tad tas izlīda no groza un pienāca pie Buratino. Apostīja viņu, grozīdams melno purnu ar četriem gariem matiņiem katrā pusē. Buratino pēc ēdamā nesmaržoja, — dzīvnieks aizgāja garām, vilkdams sev līdzi garu, tievu asti.

Nu, kā maz varēja nesatvert viņu aiz astes! Buratino tūdaļ to arī satvēra.

Izrādījās, ka tā ir vecā, niknā žurka čauksture.

Aiz pārbīļa viņa jau gribēja kā ēna ieslīdēt zem kāpnēm, raudama līdzi Buratino, bet tad, ieraudzījusi, ka tas ir tikai koka puišelis, apgriezās un trakā niknumā metās tam virsu, lai pārgrauztu rīkli.

Tagad nu gan Buratino nobijās, palaida vaļā žurkas salto asti un uzlēca uz krēsla. Žurka viņam pakaļ.

No krēsla viņš pārlēca uz palodzi. Žurka — pakaļ.

No palodzes viņš pāri visam kambarītim pārsviedās uz galdu. Žurka — pakaļ… Un te uz galda tā sagrāba Buratino aiz rīkles, nogāza zemē, turēdama viņu zobos, nolēca uz grīdas un vilka zem kāpnēm, pagrīdē.

—    Tēti Karlo! — Buratino tikko paguva iespiegties.

—    Esmu šeit! — skaļa balss atsaucās.

Durvis plaši atvērās, ienāca Karlo tētis. Viņš norāva no kājas koka tupeli un svieda ar to žurkai.

Čauksture, palaidusi koka zēniņu vaļā, nokņadzināja zobus un pazuda.

—    Re nu, kur tā palaidnība noved! — Karlo tētis norūca, paceldams Buratino no grīdas, un aplūkoja, vai viņam visi locekļi veseli. Apsēdināja uz ceļgala, izvilka no kabatas sīpolu, nomizoja.

—    še, ēd!…

Buratino iecirta sīpolā izsalkušos zobus un skraukšķinādams un čāpstinādams notiesāja to. Tad viņš sāka trīties ar galvu Karlo tētim gar saraino vaigu.

—    Es būšu prātīgs un rātns, tēti Karlo… Runājošais Cir cenis lika man iet skolā.

—    Lieliski izdomāts, mazulīt…

—   Tēti Karlo, bet es taču esmu pliciņš, no koka, - puika?; skolā mani apsmies.

—    Ehē, — Karlo novilka un pakasīja saraino zodu. Tev taisnība, mazulīt!

Viņš aizdedzināja lampu, salūkoja šķēres, līmi un krāsaina papīra atgriezumus. Izgrieza un salīmēja sarkana papīra jaciņu un spilgti zilas bikšeles. No veca zābaka stulma izgatavoja kurpes un no vecas zeķes — rūķu cepurīti ar pušķi galā.

Ar to visu apģērba Buratino:

—    Valkā vesels!

—     Tēti Karlo, — Buratino sacīja, — bet kā tad es iešu uz skolu bez ābeces?

—    Ehē, tev taisnība, mazulīt…

Karlo tētis pakasīja pakausi. Uzmeta plecos savus vecos, vienīgos svārkus un izgāja ārā.

Drīz vien viņš atgriezās, bet bez svārkiem. Rokā viņam bija grāmata ar lieliem burtiem un jaukām bildēm.

—    Te tev būs ābece. Mācies vesels!

—    Tēti Karlo, bet kur tavi svārki?

—     Svārkus es pārdevu… Nekas, iztikšu tāpat… Dzīvo tikai tu vesels!

Buratino iekļāva savu garo degunu Karlo tētes gādīgajās rokās:

—    Izmācīšos, izaugšu liels — nopirkšu tev tūkstoš jaunu ;vārku…

Buratino šai savas dzīves pirmajā vakarā no visas sirds gri- )ēja dzīvot bez blēņām, kā bija mācījis Runājošais Circenis.

Buratino pārdod ābeci un nopērk biļeti uz leļļu teātri

Agri no rīta Buratino ielika ābeci somā un palēkdamies skrēja iz skolu.

Pa ceļam viņš pat aci nepameta uz veikalos izliktajiem gardu- niem — medū ceptiem magoņrausīšiem, saldiem pīrādziņiem un ociņos uzdurtiem ledus karameļu gailīšiem.

Viņš negribēja skatīties uz puikām, kas laida gaisā papīra ūķus…

Ielai pāri stūrēja svītrainais runcis Bazilio, ko varēja ķert iz astes. Taču Buratino atturējās arī no tā.

Jo tuvāk viņš nāca skolai, jo skaļāk turpat necik tālu Vidusjūras krastā spēlēja jautra mūzika.

—    Pī-pī-pī, — pīkstēja fleite.

—    La-la-la-la, — dziedāja vijole.

—    Džiņ-džiņ, — šķindēja vara šķīvji.

—    Bum! — dimdināja bungas.

Uz skolu bija jāpagriežas pa labi, mūzika skanēja pa kreisi. Buratino sāka klupt. Kājas pašas griezās uz jūras pusi, kur:

—   Pī-pī, pī-ī-ī-ī-ī…

—    Džiņ-lalā, džiņ-lalā …

—    Bum!

—    Skola jau nekur neaizbēgs, — Buratino pats sev skaļi iegalvoja. — Es tikai paskatīšos, paklausīšos un tad — skriešus uz skolu.

Un, cik jaudas, viņš metās skriet uz jūru. Viņš ieraudzīja audekla telti, ko greznoja dažādu krāsu karodziņi, kas plandījās jūras vējā.

Telts augšā padejodami spēlēja četri muzikanti.

Lejā kupla, smaidīga krustmāte pārdeva biļetes.

Pie ieejas drūzmējās liels pūlis — zēni un meitenes, karavīri, limonādes pārdevēji, aukles ar zīdaiņiem, ugunsdzēsēji, pastnieki, — visi, visi lasīja lielu afišu: *

Leļļu teātris

Tikai viena izrāde!

Steidzieties!

Steidzieties!

Steidzieties!

Buratino paraustīja aiz piedurknes kādu zeņķi:

—    Sakiet, lūdzami, — cik maksā ieejas biļete?

Puika nesteigdamies norūca caur zobiem:

—    Četrus soldo, koka vīriņ.

—    Saprotiet, zēn, es esmu aizmirsis mājās savu naudas maku… Vai jūs nevarētu man aizdot četrus soldo?

Puika nicīgi iesvilpās:

—    Atradis muļķi!…

—    Man š-š-š-š-š-š-šausmīgi gribas noskatīties leļļu teātri! — Buratino izgrūda caur asarām. — Nopērciet par četriem soldo manu brīnišķīgo jaciņu …

—    Papīra jaķeli par četriem soldo? Pameklē muļķi!

—    Nu tad manu jauko cepurīti…

—   Ar tavu cepurīti var tikai kurkulēnus zvejot… Meklē muļķi!

Buratino pat deguns sametās auksts, — tik ļoti viņam gribējās nokļūt teātrī.

—   Zēn, tādā gadījumā ņemiet par četriem soldo manu jauno ābeci…

—    Ar bildēm?

—    Ar br-r-r-rīnišķīgām bildēm un lieliem burtiem.

—    Nu, lai iet! — puika bija ar mieru, paņēma ābeci un negribīgi noskaitīja četrus soldo.

Buratino pieskrēja pie kuplās, smaidīgās krustmātes un nopīkstēja:

—   Klausieties, dodiet man biļeti pirmajā rindā uz vienīgo leļļu teātra izrādi.

Komēdijas izrādes laika lelles pazīst Buratino

Buratino apsēdās pirmajā rindā un sajūsmā raudzījās uz nolaisto priekškaru.

Uz priekškara bija uzzīmēti dejojoši cilvēciņi, meitenes melnās maskās, drausmīgi, bārdaini vīri ar zvaigžņotām rūķu cepurēm, saule, kas izskatījās kā pankūka ar degunu un acīm, un citas valdzinošas bildes.

Atskanēja trīs zvana sitieni, un priekškars pacēlās.

Uz nelielas skatuves pa labi un pa kreisi stāvēja kartona koki.

Virs tiem karājās mēnessveidīga laterna un meta atspīdumu spoguļa gabaliņā, kur peldēja divi no vates darināti gulbji ar zelta knābjiem.

Gar kartona koku iznāca mazs cilvēciņš garā, baltā kreklā ar garām piedurknēm. Seja tam bija apkaisīta ar pūderi, tik baltu kā zobu pulveris.

Viņš paklanījās visgodājamai publikai un sērīgi teica:

—    Sveiki, mani sauc Pjero… Tūliņ mēs jums spēlēsim komēdiju ar nosaukumu «Meitene ar gaišziliem matiem jeb trīsdesmit trīs belzieni». Mani dauzīs ar nūju, pļaukās un sitis man pa pakausi. Tā ir ļoti jocīga komēdija…

Gar otru kartona koku izlēca otrs cilvēciņš — viscaur rūtains kā šaha galdiņš.

Viņš paklanījās visgodājamai publikai:

—    Sveicināti, es esmu Arlekins!

Tad viņš pagriezās pret Pjero un iekrāva tam divas tik skaļas pļaukas, ka šim no vaigiem sāka birt pūderis.

—    Ko tu, muļķadesa, pinkšķi?

—    Esmu noskumis tāpēc, ka gribu precēties, - Pjero atbildēja.

—    Un kāpēc tad tu neprecies?

—    Tāpēc ka līgava no manis aizbēga…

—    Ha-ha-ha, — Arlekins smējās locīdamies, — nu vai nav muļķadesa!…

Viņš paķēra nūju un iekaustīja Pjero.

—    Kā tavu līgavu sauc?

—    Bet vai tu vairāk nekausies?

—    Nu nē, es jau tikko sāku.

—   Tādā gadījumā — viņu sauc par Malvīni jeb meiteni ar gaišziliem matiem.

—    Ha-ha-ha, — Arlekins vai plīsa aiz smiekliem un trīs reizes iesita Pjero pa pakausi. — Paklausieties jel, cienījamā publika … Vai tad mēdz būt meitenes ar gaišziliem matiem?

Bet te viņš, pagriezies pret publiku, pēkšņi ieraudzīja pirmajā solā koka zēnu. Tam bija mute līdz ausīm, garš deguns un galvā rūķu cepurīte ar pušķi galā …

—    Skatieties, tas taču ir Buratino! — Arlekins iekliedzās, ar pirkstu uz viņu rādīdams.

—    Dzīvs Buratino! — Pjero iegaudojās, vicinādams ar garajām piedurknēm.

Gar kartona kokiem izspurdza bars leļļu, — meitenes melnās maskās, briesmīgi bārdaiņi rūķu cepurēm galvā, pinkaini suņi ar podziņām acu vietā, kuprīši ar deguniem, kas atgādināja gurķi…

Viņi visi saskrēja pie svecēm, kas stāvēja gar rampu, un ielūkodamies sāka tarkšķēt:

—    Tas ir Buratino! Tas ir Buratino! Šurpu, šurpu pie mums, jautrais palaidniek Buratino!

Tad Buratino no sola uzlēca uz sufliera būdas un no tās uz skatuves.

Lelles viņu satvēra, sāka skaut, skūpstīt, knaibīt… Un tad visas lelles dziedāja «Putniņpolku»:

Putniņš polku uzdejoja Rītausmā uz pļaviņas. Knābj pa kreisi, lec pa labi, — Tā ir polka «Karabass».

Vabulītes — bundzinieces, Krupis — tas ir kontrabass. Knābj pa kreisi, lec pa labi, — Tā ir polka «Barabass».

Putniņš polku uzdejoja, Jo tam bija priecīgs prāts. Knābj pa kreisi, lec pa labi, — Tas tik bija varens skats.

Skatītāji bija aizgrābti. Vienai auklei pat asaras apbira. Kāds ugunsdzēsējs raudāja, ka plīkšķēja vien.

Tikai puikas pēdējos solos pukojās un dauzīja ar kājām:

—    Ko laizāties, neesat jau maziņie, turpiniet Izrādi!

Izdzirdis visu šo kņadu, no aizkulisēm izliecās kāds vīrs, kas

izskatījās tik briesmīgs, ka, to uzlūkojot vien, jau varēja sastingt no šausmām.

Viņa biezā, nesukātā bārda vilkās pa grīdu, izvalbītās acis bolījās, milzīgā mute kņadzināja zobus, it kā tas nebijis vis cilvēks, bet gan krokodils. Rokā viņš turēja septiņastainu pletni.

Tas bija leļļu teātra īpašnieks, leļļu zinātņu doktors sinjors Karabass Barabass.

—    Ha-ha-ha, hu-hu-hu! — viņš rēca uz Buratino. — Tad tu esi tas, kas iztraucēja manas lieliskās komēdijas izrādi?

Viņš sagrāba Buratino, aiznesa uz teātra noliktavu un pakāra uz naglas. Atgriezies padraudēja lellēm ar septiņastaino pletni, lai turpina izrādi.

Lelles šā ta nobeidza komēdiju, priekškars aizvērās, skatītāji izklīda.

Leļļu zinātņu doktors sinjors Karabass Barabass devās uz virtuvi vakariņās.

Iebāzis bārdas galu kabatā, lai netraucē, viņš apsēdās pie pavarda, kur uz iesma cepās vesels trusis un divi cālēni.

Pirkstus apslienājis, viņš paraudzīja cepeti, taču tas viņam šķita vēl jēls.

Pavardā bija maz malkas. Tad viņš trīs reizes sasita plaukstas.

Ieskrēja Arlekins un Pjero.

—   Atnesiet man to dienaszagli Buratino, — parīkoja sinjors Karabass Barabass. — Viņš ir taisīts no sausa koka, es to piesviedīšu ugunij, mans cepetis aši vien izcepsies.

Arlekins un Pjero nokrita ceļos un lūdza saudzēt nelaimīgo Buratino.

—    Pag, kur mana pletne? — Karabass Barabass ierēcās.

Tad viņi, skaļi raudādami, devās uz noliktavu, noņēma

Buratino no naglas un atstiepa uz virtuvi.

Sinjors Karabass Barabass nevis sadedzina Buratino, bet iedod viņam piecus zelta gabalus un atlaiž uz mājām

Kad lelles atstiepa Buratino un nometa to blakus pavarda restēm uz grīdas, sinjors Karabass Barabass, briesmīgi sēkdams caur degunu, jauca ar kruķi ogles.

Pēkšņi acis viņam pieplūda asinīm, deguns un tad arī visa seja savilkās šķērsās krunciņās. Jādomā, viņam nāsīs bija iesprakstējis ogļu krislītis.

— A-ap… a-ap… a-ap… — Karabass Barabass, acis valbīdams, iegaudojās, — a-ap-čhī!

Un viņš tā nošķaudījās, ka pavardā uzvirmoja pelnu piles.

Kad leļļu zinātņu doktors bija sācis šķaudīt, viņš jau vairs nevarēja aprimties un šķaudīja savas piecdesmit, bet dažkart ari simt reizes no vietas.

No tādas neparastas šķaudīšanas viņš zaudēja spēkus un kļuva laipnāks.

Pjero slepus iečukstēja Buratino:

—    Pamēģini starp šķavām viņu uzrunāt…

—    A-ap-čhī! A-a-ap-čhī! — Karabass Barabass ar platu muti rāva gaisu un, galvu klanīdams un kājām stampādamies, šķaudīja, ka sprakstēja vien.

Visa virtuve drebēja, rūtis džinkstēja, šūpojās uz naglām sakārtās pannas un kastroļi.

Starp šīm šķavām sīkā, žēlā balstiņā iegaudojās Buratino:

—    Ak es nabadziņš, nelaimīgais, nevienam nav manis žēl.

—    Rimsties kaukt! — Karabass Barabass uzbļāva. — Tu mani traucē… A-ap-čhī!

—    Uz veselībām, sinjor, — šņukstēja Buratino.

—    Tencinu… Nu kā, — vai tavi vecāki dzīvi? A-ap-čhī!

—   Man nekad, nekad nav bijis māmiņas, sinjor. Ak es nelaimīgais! — Un Buratino laida vaļā tik spalgu brēcienu, ka Karabasam Barabasam ausīs sāka durstīt tikpat kā ar adatiņu.

Viņš piecirta kājas:

—    Mitējies spiegt, es tev saku! A-ap-čhī! Un kā, — vai tēvs tev dzīvs?

—    Mans nabaga tēvs ir vēl dzīvs, sinjor.

—    Varu iedomāties, kā jutīsies tavs tēvs, kad dabūs zināt, ka esmu tevi izkurinājis malkā, lai izceptu trusi un divus cālēnus. A-ap-čhī!

—  Mans nabaga tēvs tik un tā drīz nomirs badā un aukstumā. Es esmu viņa vienīgais atspaids vecuma dienās. Esiet žēlīgs, laidiet mani vaļā, sinjor.

—    Desmittūkstoš velnu! — Karabass Barabass auroja. — Ne par kādu žēlastību nevar būt ne runas. Trusis un cālēni ir jāizcep. Lien pavardā!

—    Sinjor, to es nevaru izdarīt.

—   Kāpēc? — jautāja Karabass Barabass tikai tādēļ, lai Buratino turpinātu runāšanu un nespiegtu ausīs.

—    Sinjor, es jau reiz mēģināju iebāzt degunu pavardā, bet izdūru tikai caurumu.

—    Kas par blēņām! — Karabass Barabass brīnījās. — Kā tu varēji ar degunu izdurt pavardā caurumu?

—   Tāpēc, sinjor, ka pavards un katliņš virs uguns bija uzzīmēts uz veca audekla gabala.

—   A-ap-čhī! — Karabass Barabass nošķaudījās tik skaļi, ka Pjero aizlidoja pa kreisi, Arlekins — pa labi, bet Buratino sāka griezties kā vilciņš.

—    Kur tu redzēji uz audekla uzzīmētu pavardu un uguni, un katliņu?

—    Sava tētes Karlo kambarītī.

—    Tavs tēvs ir Karlo! — Karabass Barabass pietrūkās no krēsla un savicināja rokas, bārda vien noplīvoja. — Tātad vecā Karlo kambarītī atrodas slepenā…

Taču te Karabass Barabass, negribēdams izrunāties nez par kādu noslēpumu, ar abām dūrēm aizspieda sev muti. Tā viņš sēdēja kādu brīdi, izvalbītām acīm blenzdams dziestošajā ugunī.

—    Labi, — viņš pēdīgi sacīja, — es iztikšu vakariņās ar pusceptu trusi un jēliem cālēniem. Es tev dāvinu dzīvību, Buratino. Vēl vairāk…

Viņš iebāza roku vestes kabatā zem bārdas, izvilka piecus zelta gabalus un sniedza tos Buratino.

—    Vēl vairāk… Ņem šo naudu un aiznes to Karlo tētim. Sveicini viņu un saki, ka es lūdzu viņu nekādā gadījumā nenomirt badā vai aukstumā un, pats galvenais, — neizvākties no kambarīša, kur atrodas uz veca audekla gabala uzzīmētais pavards. Ej izgulies un rīt labi agri teci uz mājām.

Buratino iebāza piecus zelta gabalus kabatā un, pieklājīgi paklanījies, teica:

—    Pateicos jums, sinjor. Nav drošāku roku, kurām jūs būtu varējuši uzticēt naudu…

Arlekins un Pjero aizveda Buratino uz leļļu guļamistabu, kur lelles atkal ņēmās skaut, skūpstīt, grūstīt, knaibīt un no jauna skaut Buratino, kas tik neizprotamā kārtā bija izvairījies no drausmīgās bojā ejas pavarda liesmās.

Viņš čukstus stāstīja lellēm:

—    Te ir kāds noslēpums.

Ceļa uz mājām Buratino sastop divus ubagus — runci Bazilio

un lapsu Alisi

Rīta agrumā Buratino pārskaitīja naudu: zelta gabalu bija tik, cik rokai pirkstu, — pieci.

Samiedzis zelta gabalus saujā, viņš palēkdamies joza uz mājām un dungoja:

—    Nopirkšu tētim Karlo jaunus svārkus, nopirkšu daudz magoņrausīšu, iesmos uzdurtu ledus karameļu gailīšu.

Kad leļļu teātra telts un plīvojošie karogi bija izzuduši acīm, viņš ieraudzīja divus ubagus gurdi velkamies pa putekļaino ceļu: lapsu Alisi, kas steberēja uz trim kājām, un aklo runci Bazilio.

Tas nebija tas runcis, ko Buratino vakar bija sastapis uz ielas, bet kāds cits — arī Bazilio un arī svītrains. Buratino dzīrās paiet garām, bet lapsa Alise viņu glaimīgi uzrunāja:

—    Sveiks, labiņo Buratino! Kurp tā steigdamies?

—    Uz mājām pie tētes Karlo.

Lapsa vēl glaimīgāk nopūtās:

—    Nezinu gan, vai vairs atradīsi nabaga Karlo starp dzīvajiem, viņš aiz bada un aukstuma ir gluži pie gala…

—    Bet vai to tu esi redzējusi? — Buratino pavēra sauju un parādīja piecus zelta gabalus.

Naudu ieraudzījusi, lapsa neviļus pasniedzās pēc tās ar ķepu, bet runcis piepeši plaši atvēra aklās acis, un tās viņam pamirdzēja kā divi zaļi lukturi.

Taču Buratino nekā no tā nepamanīja.

—    Labiņo, jaukiņo Buratino, ko tad tu ar šo naudu darīsi?

—    Nopirkšu tētim Karlo svārkus… Nopirkšu jaunu ābeci…

—    Ābeci, vai, vai! — lapsa, galvu kratīdama, gauda. — Neņemsi tu labu galu ar to mācīšanos… Rau, es jau arī mācījos, mācījos, bet — paskat vien — tagad lecu uz trim kājām.

—   Ābeci, — runcis Bazilio norūca un pikti nosprauslojās ūsās. — No tās nolādētās mācīšanās esmu palicis bez acu gaismas …

Uz sausa zara ceļmalā tupēja padzīvojusi vārna. Klausījās, klausījās un ieķērcās:

—    Kr-rāpj, kr-rāpj! —

Runcis Bazilio tūdaļ palēcās gaisā, ar ķepu notrieca vārnu no zara, izplēsa tai pusastes, — šī tikko, tikko izrāvās. Un atkal izlikās par aklu.

—    Par ko tad jūs viņu tā, runci Bazilio? — Buratino izbrīnījies jautāja.

—   Acis aklas, — runcis atbildēja, — man likās, ka tur šunelis kokā…

Viņi soļoja trijatā pa putekļu klāto ceļu.

Lapsa ierunājās:

—   Gudriņo, prātīdziņo Buratino, vai tu gribētu, lai tev naudas kļūst desmitkārt vairāk?

—    Protams, gribu! Bet kā to dara?

—    Nekas nav vienkāršāk. Nāc mums līdzi.

—    Kurp?

—    Uz Muļķu Zemi.

Buratino mazliet padomāja.

—    Nē, es tomēr labāk iešu tūliņ uz mājām.

—    Lūdzu, mēs jau tevi aiz aukliņas nevelkam, — lapsa sacīja, — jo sliktāk tev pašam.

—    Jo sliktāk tev pašam, — runcis noņurdēja.

—    Tu esi pats sev ienaidnieks, — lapsa teica.

—    Pats sev ienaidnieks, — noņurdēja runcis.

—   Tavi pieci zelta gabali būtu pārvērtušies par veselu kaudzi naudas…

Buratino apstājās un atplēta muti…

—    Mānies!

Lapsa apsēdās uz astes un aplaizījās:

—    Es tev tūdaļ izskaidrošu. Muļķu Zemē ir burvju lauks, to sauc par Brīnumu Lauku…Šai laukā izroc bedrīti,noskaiti trīs reizes «Kreks, feks, peks», ieliec bedrītē zelta gabalu, apber ar zemi, virsū uzkaisi sāli, krietni aplaisti un liecies gulēt. Rītā no bedrītes būs izaudzis neliels kociņš un tam lapu vietā karāsies zelta naudas gabali. Skaidrs?

Buratino pat uz augšu palēcās.

—    Melo!

—    Iesim, Bazilio, — lapsa aizvainoti sarauca purnu, — mums netic — nevajag arī…

—    Nē, nē, — Buratino iekliedzās, — ticu, ticu!… Iesim ašāk uz Muļķu Zemi!…

Traktierī «Pie trim grunduļiem»

Buratino, lapsa Alise un runcis Bazilio nokāpa no kalna lejā un gāja, gāja — pa laukiem, pa vīna dārziem, caur pīniju birzi, izgāja pie jūras un atkal pagriezās no jūras projām caur to pašu birzi un vīna dārziem…

Pilsētiņa uz pakalna un saule, kas to apmirdzēja, palika te pa labi, te pa kreisi…

—    Nav nemaz tik viegli nokļūt Muļķu Zemē, — lapsa Alise nopūzdamās runāja, — visas ķepas var nobrāzt…

Pievakarē viņi ieraudzīja ceļa malā vecu māju ar lēzenu jumtu un izkārtni virs durvīm:

Traktieris «Pie trim grunduļiem»

Traktiernieks izmetās viesiem pretim, norāva cepurīti no plikā paura un lūdza ienākt.

—    Nebūtu par ļaunu iekost kaut vai sausu garoziņu, — lapsa teica.

—    Kaut ar maizes garoziņu būtu pacienājuši, — runcis atbalsoja.

Viņi iegāja traktierī, apsēdās pie pavarda, kur uz iesmiem un pannām cepās gan šis, gan tas.

Lapsa laizījās vienā gabalā, runcis Bazilio salika ķepas uz galda, ūsaino purnu — uz ķepām un ar acīm ieurbās ēdienā.

—    Ei, saimniek, — Buratino cienīgi uzsauca, — dodiet mums trīs maizes garoziņas…

Traktiernieks gandrīz vai apvēlās augšpēdus aiz brīnumiem, ka tādi cienījami viesi tik vien pasūta.

—   Jautrais, asprātīgais Buratino ar jums joko, saimniek, — lapsa iegrudzinājās.

—    Viņš joko, — noburkšķēja runcis.

—    Dodiet trīs garoziņas un klāt vēl, lūk, to brīnišķīgi uzcepto auniņu, — lapsa sacīja, — un vēl šo zoslēnu un pārīti baložu uz iesma, un varbūt vēl akniņas…

—    Sešas vistreknākās karūsas, — runcis pavēlēja, — un sīkas, jēlas zivtiņas uzkodām.

īsi sakot, viņi paņēma visu, kas atradās uz pavarda; Buratino pašam palika tikai maizes garoziņa.

Lapsa Alise un runcis Bazilio notiesāja visu ar visiem kauliem. Vēderi viņiem uzpūtās, purni spīdēja vien no taukiem.

—    Atpūtīsimies stundiņu, — lapsa teica, — un tieši pusnakti dosimies tālāk. Neaizmirstiet mūs pamodināt, saimniek…

Lapsa un runcis ielikās divās mīkstās gultās un rāva vaļā krākt un šņākt. Buratino piemetās kaktā uz sunim nomestām cisām… Sapnī viņam rādījās koks ar apaļām zelta lapām… Tiklīdz viņš pastiepa roku…

—    Ei, sinjor Buratino, laiks celties, ir jau pusnakts…

Pie durvīm klauvēja. Buratino uzlēca kājās, izberzēja acis. Gultā ne runča, ne lapsas — tukšs.

Saimnieks viņam paskaidroja:

—    Jūsu cienījamiem draugiem labpatika piecelties agrāk, viņi iestiprinājās ar gabalu auksta pīrāga un aizgāja…

—    Vai viņi nekā nelika man pateikt?

—    Kā nu nelika, lika gan, — lai jūs, sinjor Buratino, ne mirkli nekavēdamies, skrejot pa ceļu uz mežu…

Buratino metās uz durvīm, taču traktiernieks nostājās uz sliekšņa, piemiedza acis un iespieda rokas sānos:

—    Bet kas maksās par vakariņām?

—    Ai, — Buratino iepīkstējās, — cik tad?

—    Taisni vienu zelta gabalu…

Buratino gribēja aši izsprukt viņam gar kājām, bet saimnieks paķēra iesmu, — viņa spurainās ūsas un pat mati virs ausim saslējās stāvus.

—    Maksā, nelieti, vai arī es tevi kā vaboli uzduršu uz iesma!

Vajadzēja samaksāt vienu no pieciem zelta gabaliem. Aiz bēdām šņaukādamies, Buratino atstāja nolādēto traktieri.

Nakts bija tumša, vēl vairāk — melna kā sodrēji. Visi gulēja. Tikai virs Buratino galvas nedzirdami lidinājās naktsputns Lēpis.

Glauzdams mīksto spārnu viņam gar degunu, Lēpis atkārtoja:

—    Netici, netici, netici!

Buratino pikti apstājās.

—    Kam tad?

—    Netici runcim un lapsai…

—    Ei nu, ei! …

Viņš rikšoja vien tālāk un dzirdēja, ka Lēpis notarkšķēja viņam pakaļ:

—    Piesargies no laupītājiem uz šā ceļa…

Buratino uzbrūk laupītāji

Debess malā atplaiksnīja zaļgana gaisma — uzlēca mēness. Priekšā redzams melns mežs.

Buratino sāka iet ātrāk. Kāds viņam aiz muguras ari sāka iet ātrāk. Viņš metās skriet. Kāds nedzirdamiem lēcieniem cilpoja viņam pakaļ. Viņš atskatījās.

' Viņam pakaļ dzinās divi — ar galvās uzmauktiem maisiem, kam acu vietās izgriezti caurumiņi. Viens, pamaza auguma, vēzī- jās ar dunci, otrs, garāks, turēja pistoli, kuras stobrs bija galā platāks un izskatījās kā piltuve…

—    Ai-ai! — Buratino iespiedzās un kā zaķis diedza uz tumšo mežu.

—    Stāvi, stāvi! — laupītāji kliedza.

Buratino, kaut arī šausmīgi pārbijies, tomēr attapa iegrūst četrus zelta gabalus mutē un nogriezās no ceļa pie kazenājiem aizauguša žoga… Taču te divi laupītāji viņu sagrāba…

—    Naudu vai dzīvību!

Buratino, nelikdamies saprotam, ko no viņa grib, tikai aši aši rāva elpu caur degunu. Laupītāji kratīja viņu aiz apkakles, viens draudēja ar pistoli, otrs apčamdīja kabatas.

—    Kur tava nauda? — garais rēca.

—    Naudu atdod, neš-š-špetneli! — strupais šņāca.

—    Saplosīšu lupatās!

—    Galvu noraušu!

Te Buratino sāka aiz bailēm tā trīcēt, ka zelta gabali mutē ieskanējās.

—    Tad re kur viņam nauda! — laupītāji iekaucās. — Mutē viņam ir nauda …

Viens sagrāba Buratino aiz galvas, otrs — aiz kājām. Un ņēmās viņu kratīt. Bet viņš tikai ciešāk sakoda zobus.

Pagriezuši viņu ar kājām uz augšu, laupītāji dauzīja tam galvu pret zemi. Taču arī tas viņam nebija nekas.

Laupītājs, tas, kurš bija augumā mazāks, sāka ar platu dunci lauzt viņam zobus vaļā. Tepat, tepat būtu arī atlauzis… Buratino izmanījās — un no visa spēka iekoda tam rokā… Taču izrādījās, ka tā nav vis roka, bet gan kaķa ķepa. Laupītājs mežonīgi iekaucās.

Tobrīd Buratino izlocījās kā ķirzaka, metās pie žoga, iespur- dza asajos kazenājos, atstādams uz dzelkņiem bikšeļu un jaciņas skrandas, pārlīda otrā pusē un joza uz mežu.

Mežmalā laupītāji viņu atkal panāca. Viņš palēcās, pieķērās pie līgana zara un uzrāpās kokā. Laupītāji — viņam pakaļ. Taču tos kavēja galvā uzmauktie maisi.

Uzrāpies galotnē, Buratino sašūpojās un pārlēca uz tuvāko koku. Laupītāji — viņam pakaļ…

Taču te tie abi nenoturējās un nogāzās zemē.

Kamēr viņi tur krekstēja un braucījās, Buratino nošļūca no koka un laidās mukt, tik aši cilādams kājas, ka ņirbēja vien.

Mēnesnīcā koki meta garas ēnas. Viss mežs bija vienās strēlēs…

Buratino nokļuva drīz ēnā, drīz viņa baltā cepurīte pazibēja mēness gaismā.

Tā viņš aizkūlās līdz ezeram. Pār spoguļgludo ūdeni kā leļļu teātrī karājās mēness.

Buratino pasviedās pa labi — staigns. Pa kreisi — staigns… Bet viņam aiz muguras atkal sāka brīkšķēt zari…

—    Turi viņu, turi!

Laupītāji jau bija gluži klāt, viņi drāzās pa slapjo zāli, augstu palēkdamies, lai ieraudzītu Buratino.

—    Rau, kur viņš ir!

Viņam atlika tikai mesties ūdenī. Tobrīd viņš ieraudzīja baltu gulbi, kas, galvu aiz spārna aizbāzis, gulēja netālu no krasta.

Buratino metās ezeriņā, ienira un satvēra gulbi aiz pleznām.

—    Go-go, — gulbis pamozdamies noguldzināja, — kas tie par nepieklājīgiem jokiem! Lieciet manas pleznas mierā!

Gulbis izplēta milzīgos spārnus un tobrīd, kad laupītāji jau grasījās tvert Buratino aiz kājām, kas rēgojās no ūdens, gulbis cienīgi aizlidoja pār ezeru.

Viņā krastā Buratino palaida vaļā gulbja pleznas, novēlās zemē, uzlēca kājās un pa sūnainiem ciņiem cauri meldriem skriešus devās taisni uz lielo mēnesi, kas vēlās pār pauguriem.

Laupītaji pakar Buratino koka

Buratino aiz noguruma tikko vilka kājas, gluži kā rudens muša uz palodzes.

Te uzreiz viņš caur lazdas zariem ieraudzīja jauku pļaviņu un tās vidū mazu, mēness apspīdētu mājiņu ar četriem lodziņiem. Uz aizvirtņiem bija uzzīmēta saule, mēness un zvaigznes. Apkārt auga lielas, debeszilas puķes.

Celiņi nokaisīti tīrām smiltiņām. No strūklakas šļācās sīka ūdens strūkliņa, tajā lēkāja svītraina bumbiņa.

Buratino četrrāpus uzlīda uz lieveņa. Pieklauvēja pie durvīm. Namiņā bija kluss. Viņš pieklauvēja stiprāk, — jādomā, tur cieši gulēja.

Šai brīdi no meža atkal izlēca laupītaji. Viņi bija pārpeldējuši ezeru, no tiem straumēm tecēja ūdens. Pamanījis Buratino, augumā mazākais laupītājs nejauki iešņācās kā kaķis, garais iekvankšķējās kā lapsa…

Buratino rokām un kājām bungoja durvis:

— Palīgā, labie ļaudis, palīgā!…

Tad pa lodziņu izliecās skaista meitenīte sprogainiem matiem un jauku, uzrauktu deguntiņu.

Acis viņai bija ciet.

—    Meitenīt, atveriet durvis, laupītāji dzenas man pakaļ!

—    Ak, kas par blēņām! — meitene sacīja, žāvās pavērusi glīto mutīti. — Man nāk miegs, es nevaru atvērt acis…

Viņa pacēla rokas, miegaini parozījās un pazuda lodziņā.

Buratino izmisumā nokrita uz deguna smiltīs un izlikās pagalam.

Laupītāji pielēca klāt:

—    Aha, nu tu mums neizspruksi!…

Grūti iedomāties, ko visu viņi neizdarīja, lai piespiestu Buratino atvērt muti. Nebūtu viņi, pakaļ dzīdamies, pazaudējuši dunci un pistoli, tad tepat arī stāstam par nelaimīgo Buratino bulu beigas.

Pēdīgi laupītāji nolēma viņu pakārt ar galvu uz leju. Piesēja viņam pie kājām auklu, un Buratino palika karājamies ozola zarā… Paši apsēdās zem ozola, slapjās astes atšāvuši, un gaidīja, kad zelta gabali izripos viņam no mutes…

Gaismai austot, sacēlās vējš, lapas ozolā iešalkojās. Buratino šūpojās kā sprungulis. Laupītājiem apnika sēdēt uz slapjajām astēm…

—    Pakarājies, draudziņ, līdz vakaram, — viņi draudīgi nošņāca un devās uzmeklēt kādu ceļmalas krodziņu.

Meitene ar gaišzilajiem matiem atgriež Buratino pie dzīvības

Aiz ozola zariem, kur karājās Buratino, izlija rīta blāzma.

Zāle maurā kļuva palsa, debeszilie ziedi pārklājās ar rasas lāsītēm.

Meitene ar cirtainajiem, gaišzilajiem matiem atkal izliecas pa lodziņu, izberzēja un plaši atvēra miegainās, skaistās acis.

Sī meitene bija sinjora Karabasa Barabasa leļļu teātra visskaistākā lelle.

Nespēdama panest saimnieka rupjās manieres, viņa bija aizbēgusi no teātra un apmetusies vientuļajā mājiņā zilgajā laukumā.

Zvēri, putni un daži kukaiņi bija viņai ļoti pieķerušies, jādomā, tāpēc, ka viņa bija labi audzināta un maiga rakstura meitene.

Zvēri viņu apgādāja ar visu dzīvei nepieciešamo.

Kāpuri izspieda no sevis pastu zobu tīrīšanai un čīkstošo durvju ieziešanai.

Bezdelīgas iznīcināja mājas tuvumā lapsenes un odus…

Tātad, atvērusi acis, zilmatainā meitene tūdaļ ieraudzīja Buratino, kas karājās ar galvu uz leju.

Viņa piespieda delnas pie vaigiem un iesaucās:

—    Ai, ai, ai!

Zem loga, ausis skurinādams, parādījās dižciltīgais pūdelis Artemons. Viņš tikko bija apcirpis ķermeņa pakaļpusi, kā to mēdza darīt ik dienas. Sprogainā spalva ķermeņa priekšpusē bija rūpīgi izsukāta, pušķītis astes galā pārsiets ar melnu lenti. Uz priekšķepas — sudraba pulkstenis.

—    Esmu gatavs!

Artemons piešķieba purnu un mazliet pacēla virslūpu pār baltajiem zobiem.

—    Pasauc kādu, Artemon! — meitene parīkoja. — Vajag noņemt nabaga Buratino, ienest namā un ataicināt ārstu…

—    Tūlīt!

Artemons aiz centības sāka tā dīdīties, ka slapjās smiltis vien pašķīda zem viņa pakaļkājām…

Viņš uzklupa skudru pūznim, riedams uzmodināja visus tā iemītniekus un aizsūtīja četrsimt skudru — pārgrauzt auklu, kurā karājās Buratino.

Četri simti nopietnu skudru cita pakaļ citai rāpoja pa šauro stidziņu, uzlīda ozolā un pārgrauza auklu.

Artemons ar priekšķepām uztvēra krītošo Buratino un ienesa namā… Nolicis Buratino uz gultas, suņa riksī aizdrāzās uz brikšņiem un tūdaļ atveda no turienes slaveno doktoru Pūci, feldšeri Krupi un pūšļotāju Sienāzi, kas izskatījās kā sauss žagariņš.

Pūce pielika ausi Buratino pie krūtīm.

—    Pacients ir drīzāk miris nekā dzīvs, — viņa nočukstēja un pagrieza galvu atpakaļ par simt astoņdesmit grādiem.

Krupis ilgi braucīja Buratino ar mitro ķepu. Pārdomādams vērās izvalbītām acīm uz vairākām pusēm reizē.

Nočamstināja ar lielo muti:

—    Pacients ir drīzāk dzīvs nekā miris…

Pūšļotājs Sienāzis kalsnām rokām, kas bija sausas kā smildziņas, sāka taustīt Buratino.

—    Viens no diviem, — viņš nočaukstēja, — vai nu pacients ir dzīvs, vai arī viņš ir nomiris. Ja viņš ir dzīvs, tad viņš vai nu paliks dzīvs, vai nepaliks dzīvs. Ja viņš ir miris, — viņu vai nu var atdzīvināt, vai nevar atdzīvināt.

—    S-š-šarlatānisms, — teica Pūce, saplivināja mīkstos spārnus un uzlaidās tumšajos bēniņos.

Krupim aiz niknuma visas kārpas piepūtās.

—    Ka-ka-ka-kas par r-r-riebīgu tumsonību! — viņš nokurk- stējās un, vēderu plakšķinādams, ielēca drēgnajā pagrabā.

Pūšļotājs Sienāzis drošības dēļ izlikās par sausu žagariņu un izvēlās pa logu.

Meitene sasita jaukās rociņas:

—    Nu kā tad man viņu ārstēt, pilsoņi?

—    Ar rīcineļļu, — Krupis no pagraba atkurkstēja.

—    Rīcineļļu! — Pūce paspārnē skaļi un nicīgi iesmējās.

—    Vai nu ar rīcineļļu, vai bez rīcineļļas, — Sienāzis aiz loga nocirpstēja.

Tad applūkātais, nelaimīgais Buratino, kas viss bija vienos zilumos, novaidējās:

—    Nevajag rīcineļļas, es jūtos ļoti labi.

Meitene ar gaišzilajiem matiem rūpīgi noliecās pār viņu:

—    Buratino, es tevi lūdzu, — aizmiedz acis, aizspied degunu un izdzer.

—    Negribu, negribu, negribu!…

—    Es tev došu cukura graudiņu…

Tūliņ pat pa segu uz gultas uztecēja balta pelīte, nesdama mutē cukura graudiņu.

—    To tu dabūsi, ja paklausīsi mani, — meitene sacīja.

—    Dodiet cu-u-u-u-ukuru vien…

—    Bet saproti taču, — ja neizdzersi zāles, tu vari nomirt…

—    Labāk nomiršu nekā dzeršu rīcineļļu…

Tad meitene stingri, pieauguša cilvēka balsī teica:

—   Aizspied degunu un skaties griestos… Viens, divi, trīs.

Viņa ielēja rīcineļļu Buratino mutē, tūliņ arī iegrūda cukura

graudiņu un noskūpstīja viņu.

—    Tā, un tas ir viss…

Dižciltīgais Artemons, kam tikās, lai viss noritētu kārtīgi, satvēra zobos savu asti un virpuļoja aiz loga kā tūkstoš ķepu, tūkstoš ausu, tūkstoš mirdzošu acu viesulis.

Meitene ar gaišzilajiem matiem grib Buratino audzināt

No rīta Buratino pamodās līksms un sveiks, it kā nekas nebūtu noticis.

Meitene ar gaišzilajiem matiem gaidīja viņu dārzā, sēdēdama pie maza galdiņa, uz kura atradās leļļu trauki.

Seja viņai bija svaigi nomazgāta, uzraukto deguntiņu un vaigus klāja ziedu putekšņi.

Gaidīdama Buratino, viņa īgni atgaiņājās no uzmācīgajiem tauriņiem:

—    Ak, eita nu, tādi kā…

Viņa aplūkoja koka puišeli no galvas līdz kājām un saviebās. Lika viņam sēsties pie galda un ielēja mazītiņu tasīti kakao.

Buratino apsēdās pie galda un pavilka kāju sev apakšā. Mandeļu cepumus viņš bāza mutē veselus un rija nesakošļājis.

Ievārījuma trauciņā iebrauca taisni ar pirkstiem un tad labpatikā tos apsūkāja.

Kad meitene aizgriezās, lai pasviestu dažas drupatiņas pavecākai skrejvabolei, viņš pakampa kafijas kannu un pa snīpi izdzēra visu kakao.

Aizrijās, izlēja kakao uz galdauta.

Tad meitene viņam stingri teica:

—    Izvelciet kāju sev no apakšas un nolaidiet zem galda. Neēdiet ar rokām, šim nolūkam ir karotes un dakšiņas.

Sašutumā viņa virināja skropstas:

—    Kas jūs audzina, sakiet, lūdzami?

—    Dažreiz audzina tētis Karlo, bet citreiz neviens.

—    Tagad es ķeršos pie jūsu audzināšanas, varat būt mierīgs.

«Tad ta nu gan esmu iepiņķejies!» Buratino nodomaja.

Maurā ap māju joņoja pūdelis Artemons, ķerstīdams mazus putniņus. Kad tie sametās kokos, viņš, galvu atgāzis, lēkāja apkārt un iegaudodamies rēja.

«Pamatīgi trenkā putnus,» Buratino skaudīgi nodomāja.

No pieklājīgas sēdēšanas pie galda viņam pa visu miesu skraidīja tirpas.

Pēdīgi mokošās brokastis bija beigušās. Meitene lika viņam noslaucīt no deguna kakao. Sakārtojusi tērpa krociņas un lentītes, viņa ņēma Buratino pie rokas un veda uz istabu — sākt audzināšanu.

Bet jautrais pūdelis Artemons joņoja pa mauru un rēja, putni, ne drusciņas no viņa nebaidīdamies, jautri svilpoja, vējš līksmi lidinājās pār kokiem.

—   Velciet nost savas skrandas, jums iedos pieklājīgu jaciņu un bikšeles, — meitene sacīja.

Četri skroderi — meistars vieninieks drūmais vēzis Cukstello, pelēkais cekulainais Dzenis, lielais vagulis Ragainis un pele Lizete — šuva no meitenes vecajiem tērpiem skaistu zēna uzvalku.

Cukstello piegrieza, Dzenis ar knābi dūra caurumiņus un šuva, Ragainis ar pakaļkājām šķeterēja diegus, Lizete tos grauza pušu.

Buratino kautrējās vilkt mugurā meitenes apvalkātās drēbes, bet vajadzēja tomēr pārģērbties. Šņaukādamies viņš paslēpa jaunās jakas kabatā četrus zelta gabalus.

—    Tagad sēdieties, nolieciet rokas sev priekšā. Neuzmetiet kūkumu, — rīkoja meitene un paņēma krīta gabaliņu. — Mēs mācīsimies rēķināšanu… Jums kabatā ir divi āboli…

Buratino blēdīgi pamirkšķināja.

—    Mānāties, nav neviena…

—    Es saku, — meitene pacietīgi atkārtoja, — pieņemsim, ka jums kabatā divi āboli. Kāds paņēma no jums vienu ābolu. Cik ābolu jums palika?

—    Divi.

—    Padomājiet labi.

Buratino sarauca pieri —tik centīgi viņš domāja.

—    Divi…

—    Kāpēc?

—    Es taču neiešu kādam atdot ābolu, lai viņš kaut izstiepjas?

—     Jums nav nekādu dotību matemātikā, — meitene sarugti- lāta noteica. — Rakstīsim diktātu.

Viņa pacēla pret griestiem savas skaistās acis.

—    Rakstiet: «Sapals arī tad ēda tīras lapas.» Uzrakstījāt? Tagad izlasiet šo burvīgo frāzi no otra gala.

Mēs jau zinām, ka Buratino nekad nebija spalvu un tintnīcu )at redzējis.

Meitene teica: «Rakstiet!» — un viņš tūdaļ iebāza tintnīcā legunu un briesmīgi pārbijās, kad no deguna uz papīra uzkrita nelns tintes traips.

Meitene sasita rokas, viņai pat asaras apbira.

—    Jūs nejaukais palaidni, jūs vajag sodīt!

Viņa izliecās pa logu:

—    Artemon, aizved Buratino uz tumšo pažobeli.

Dižciltīgais Artemons parādījās durvīs, baltos zobus mirdzinādams. Viņš sagrāba Buratino aiz jaciņas un, atmuguriski kāpjamies, vilka uz pažobeli, kur pa kaktiem tīmekļos karājās lieli :irnekļi. Ieslēdza viņu tur, parūca, lai krietni nobaidītu, un atkal lizdrāzās trenkāt putnus.

Meitene, iekritusi mežģīnēm klātajā leļļu gultiņā, sāka gauži audāt par to, ka viņai nācās tik cietsirdīgi izturēties pret koka :ēnu.

Taču, ja jau nu reiz esi ķērusies pie audzināšanas, tad tā ānoved līdz galam.

Buratino tumšajā pažobelē purpināja:

—   Edz, muļķa knīpa… Atradusies audzinātāja, ko domā… 3 ašai galva no porcelāna, rumpis ar vati piebāzts…

Pažobelē atskanēja smalciņa čirkstoņa, it kā kāds grieztu Jkus zobiņus.

—    Klau, klau…

Viņš paslēja ar tinti notriepto degunu un tumsā saskatīja iikspārni, kas karājās pie griestiem ar galvu uz leju.

—    Ko tev vajag?

—    Pagaidi nakti, Buratino.

—   Rāmāk, rāmāk, — zirnekļi čaukstēja pa kaktiem, — nešūpojiet mūsu tīklus, neaizbaidiet mūsu mušiņas…

Buratino apsēdās uz sasista māla poda un atbalstīja vaigu rokā. Viņam dažkārt bija gadījies nokļūt vēl ļaunākā klizmā par šo, taču kremta netaisnība:

—    Vai tad tā audzina bērnus?… Tā jau ir mocīšana, nevis audzināšana… Nesēdi tā un neēd tā… Bērns varbūt vēl ābeci nemāk, bet šī uzreiz ķeras pie tintnīcas… Bet suns, tas var trenkāt putnus, kas viņam…

Sikspārnis atkal iepīkstējās:

—    Pagaidi nakti, Buratino, es tevi aizvedīšu uz Muļķu Zemi, tur tevi gaida draugi — runcis un lapsa, laime un līksmība. Gaidi nakti!

Buratino nokļūst Muļķu Zeme

Meitene ar gaišzilajiem matiem pienāca pie pažobeles durvīm:

—    Buratino, mans draugs, vai jūs beidzot nožēlojat?

Viņš bija ļoti noskaities, turklāt viņam prātā bija pavisam kas cits.

—    Liela vajadzība man nožēlot! Nesagaidīsiet…

—    Tad jums nāksies nosēdēt pažobelē līdz rītam…

Meitene grūti nopūtās un aizgāja.

Pienāca nakts. Pūce jumtaugšā sāka skaļi smieties. Krupis izlīda no pagrīdes plakšķināt ar vēderu pa mēness atspīdumiem peļķēs.

Meitene nolikās gulēt mežģiņu gultiņā un iemigdama ilgi un sāpīgi šņukstēja.

Artemons, purnu zem astes pabāzis, saritinājies snauda pie viņas guļamistabas durvīm.

Namiņā sienas pulkstenis nosita pusnakti.

Sikspārnis atraisījās no griestiem.

—    Ir laiks, Buratino, mūc! — iepīkstējās viņam pie auss. — Pažobeles kaktā ir žurku ala uz pagrīdi… Gaidīšu tevi pļaviņā.

Sikspārnis izlaidās pa jumta lodziņu. Buratino, pīdamies zirnekļu tīklos, metās pažobeles kaktā. Viņam pakaļ nikni nošņāca zirnekļi.

Viņš līda pa žurku eju pagrīdē. Eja k]uva arvien šaurāka un šaurāka. Buratino tikko vairs varēja izspraukties cauri… Un pēkšņi viņš uz galvas ielidoja pagrīdē.

Tur viņš gandrīz iekļuva žurku slazdā, uzkāpa uz astes zalktim, kas ēdamistabā tikko bija palacies no piena krūzes, un pa kaķu caurumu izlēca uz pļaviņas.

Virs debeszilajiem ziediem bez trokšņa lidinājās sikspārnis.

—    Man pakaļ, Buratino, uz Muļķu Zemi!

Sikspārnim nav astes, tāpēc sikspārnis nelido vis taisni — kā putns, bet ar saviem plēvspārņiem plivinās augšup lejup, augšup lejup un atgādina velniņu; mute tam allaž vaļā, lai, nezaudējot laiku, varētu pa ceļam ķert, kost, rīt dzīvus odus un naktstauriņus.

Buratino skrēja tam pakaļ, brizdams līdz kaklam pa zāli, slapjās āboliņa galviņas kapāja viņam vaigus.

Piepeši sikspārnis pasviedās augstu pret apaļo mēnesi un no turienes kādam pakliedza:

—    Atvedu!

Buratino tūdaļ kūleniski lidoja lejup no stāvās kraujas. Vēlās, vēlās un iekrita dadžos.

Saskrāpējies, pilnu muti smilšu, acis izbolījis, viņš apsēdās.

—    Uh tu!…

Viņa priekšā stavēja runcis Bazilio un lapsa Alise.

—   Drosmīgais, varonīgais Buratino, jādomā, novēlies no mēness^— lapsa sacīja.

—    Ērmoti, ka viņš palicis dzīvs, — runcis drūmi atsaucās.

Buratino nopriecājās par vecajiem paziņām, kaut gan viņam

šķita aizdomīgi, ka runcim labā ķepa apsieta ar lupatu, bet lapsai visa aste notriepta ar purva dūņām.

—    Nav ļaunuma bez labuma, — lapsa sacīja, — par to tu esi nokļuvis Muļķu Zemē…

Un viņa ar ķepu rādīja uz salauztu tiltu pār izžuvušu strautu. Viņpus strauta starp atkritumu kaudzēm rēgojās pussagruvušās mājeles, panīkuši koki ar aplauzītiem zariem un uz visām pusēm izļodzījušies zvanu torņi…

—    Sai pilsētā pārdod lieliskas zaķādu jakas, kas derētu Karlo tētim, — aplaizīdamās dūdoja lapsa, — ābeces ar krāsainām bildēm… Ai, kādus te pārdod saldus pīrādziņus un ledus karameļu gailīšus uz iesmiņiem! Tu taču vel nebūsi pazaudējis savu naudiņu, brīnišķīgo Buratino?

Lapsa Alise palīdzēja viņam piecelties kājās; apslienājusi ķepu, notīrīja viņam jaciņu un veda viņu pār salauzto tiltu.

Runcis Bazilio īgni kliboja nopakaļ.

Bija jau pusnakts, taču Muļķu Pilsētā neviens negulēja.

Pa līku, netīru ielu klaiņoja izkāmējuši, dadžiem pievēlušies suņi un žāvājās aiz bada:

—    Ē-hē-hē…

Kazas nokūlājušiem sāniem, astes stumbeņus skurinādamas, plūkāja gar ietvi putekļaino zāli.

—    Bē-ē-ē-ē-da…

Galvu nokārusi, stāvēja govs; kauli viņai spiedās cauri ādai.

—    M-ū-ū-o-cība… — viņa domīgi atkārtoja.

Uz dubļu pinkuļiem sēdēja izplūkāti zvirbuļi, — tie necēlās spārnos —min tos kaut kājām…

Grīļodamās aiz nespēka, slaistījās noliesējušas vistas ar izraustītām astēm…

Toties ielu krustojumos, taisni izslējušies, stāvēja nikni buldogi policisti, trīsstūrainām platmalēm galvā un dzeloņainām siksnām ap kaklu.

Viņi bļāva uz izsalkušajiem un kašķainajiem iedzīvotājiem:

—    Iet gar-rām! Tur-r-rēties pa kr-r-reisi! Nedr-r-rūzmētiesl

Lapsa vilka Buratino pa ielu tālāk. Viņi redzēja, ka paēduši

runči ar zelta brillēm pastaigājās mēnesnīcā pa ietvi, vezdami zem rokas kaķenes ar aubēm galvā.

Cienīgi degunu izslējis, pastaigājās resnais Lapsa — šās pilsētas gubernators, un viņam līdzās uzpūtīgā Lapsene, turēdama ķepā naktsvijoles ziedu.

Lapsa Alise pačukstēja:

—    Te pastaigājas tie, kas iesējuši naudu Brīnumu Laukā… Šonakt ir pēdējā nakts, kad var sēt. Pret rītu ievāksi veselu kaudzi naudas un sapirksi visu ko… Iesim ašāk…

Lapsa un runcis aizveda Buratino aizaugušā laukumā, kur nētājas sasisti mala podi, noplisušas tupeles, cauras galošas un upatas… Viens otru pārtraukdami, viņi aizgūtnēm tarkšķēja:

—    Roc bedrīti.

—    Liec iekšā zelta gabalus.

—    Apkaisi ar sāli.

—    Pasmel no peļķes un kārtīgi aplaisti.

—    Un neaizmirsti noskaitīt «Kreks, feks, peks»…

Buratino pakasīja ar tinti notriepto degunu.

—    Bet jūs tomēr paejiet tālāk…

—         Vai dieviņ, mēs taču pat skatīties negribam, kur tu apraksi audu, — sacīja lapsa.

—    Pasargi dievs, — runcis piebilda.

Viņi pagaja gabaliņu nostāk un paslēpās aiz atkritumu audzes.

Buratino izraka bedrīti. Trīs reizes čukstus nobēra: «Kreks, iks, peks,» — ielika bedrītē četrus zelta gabalus, aprušināja ar emi, izņēma no kabatas šķipsniņu sāls, uzkaisīja virsū. Pasmēla o peļķes riekšavu ūdens un aplaistīja.

Un apsēdās gaidīt, kad izaugs koks…

Policisti sagrabj Buratino un neļauj viņam teikt ne vārda sev par attaisnošanu

Lapsa Alise bija domājusi, ka Buratino liksies gulēt, bet viņš, acietīgi degunu izstiepis, joprojām sēdēja uz mēslu čupas.

Tad Alise lika runcim palikt sargos, bet pati aizmetās uz ivāko policijas iecirkni.

Tur piesmēķētā istabā pie tintes notriepta galda sulīgi krāca ;žurējošais buldogs.

Lapsa visvēlīgākajā balstiņā viņu uzrunāja:

— Vīrišķīgais dežuranta kungs, vai nevarat aizturēt kādu •zpajumtnieku zaglēnu? Šausmīgas briesmas draud visiem šās lsētas bagātnieciņicm un cienījamiem pilsonīšiem.

Dežurējošais buldogs pusmiegā tā ierēcās, ka lapsai aiz bai- m nogadījās peļķe apakšā.

—    Zaglis! Ar-r-r!

Lapsa paskaidroja, ka bīstamais zaglēns Buratino uziets pamestajā laukumā.

Dežurants, joprojām rēkdams, pazvanīja. Iedrāzās divi dober- manpinčeri, slepenpolicisti, kas nekad negulēja, nevienam neticēja un pat paši sevi turēja aizdomās par noziedzīgiem nolūkiem. Dežurants viņiem pavēlēja bīstamo noziedznieku dzīvu vai mirušu atgādāt iecirknī.

Slepenpolicisti atbildēja īsi:

—    Vau!

Un drazas uz laukumu sevišķos, ērmīgos auļos, pakaļkajas sānis pasizdami.

Pēdējos simt so]us viņi līda uz vēdera un tad ar joni metās Buratino virsū, sagrāba viņu zem padusēm un stiepa uz iecirkni.

Buratino tirināja kājas, lūdza pateikt — par ko? Par ko? Slepenpolicisti atrūca:

—    Tur noskaidros…

Lapsa un runcis nevilcinoties izraka no zemes četrus zelta gabalus. Lapsa ņēmās naudu dalīt tik veikli, ka runcim beigās iznāca viens naudas gabals, bet viņai pašai — trīs.

Runcis, ne vārda neteicis, ielaida nagus lapsai purnā.

Lapsa cieši sažmiedza viņu ķepās. Un labu brīdi viņi abi valstījās pa laukumu. Kaķa un lapsas spalvas vīkšķiem vien putēja mēnesnīcā.

Sadīrājuši viens otram sānus, viņi izdalīja naudu līdzīgās daļās un to pašu nakti pazuda no pilsētas.

Pa to laiku slepenpolicisti bija atstiepuši Buratino iecirknī. Dežurējošais buldogs iznāca šaipus galda un pats pārmeklēja viņa kabatas. Neatradis nekā, izņemot cukura graudiņu un mandeļu cepuma drupatiņas, viņš asinskāri nošņāca Buratino sejā:

—    Nelieti, tu esi izdarījis trīs noziegumus: tu esi bezpajumtnieks, bezpasinieks un bezdarbnieks. Aizvest viņu ārpus pilsētas un noslīcināt dīķī!

Slepenpolicisti atbildēja:

—    Vau!

Buratino mēģinaja stāstīt par Karlo teti, par saviem piedzīvojumiem. Viss velti! Slepenie viņu sagrāba, auļos aizrāva ārpus pilsētas un no tilta iesvieda dziļā, netīrā dīķī, kas bija pilns varžu, dēļu un ūdensvaboles kāpuru.

Buratino ar blīkšķi iegāzās ūdenī, un zaļās ūdenslēcas sakļāvās virs viņa.

Buratino iepazīstas ar dīķa iemītniekiem, uzzina, ka četri zelta gabali pazuduši, un dabū no bruņurupuča Tortila zelta atslēdziņu

Nav jāaizmirst, ka Buratino bija no koka un tāpēc nevarēja noslīkt.

Tomēr viņš bija tā pārbijies, ka ilgi gulēja virs ūdens, gluži aplipis ar zaļajām ūdenslēcām.

Viņam apkārt salasījās dīķa iemītnieki: ar savu muļķību plaši pazīstamie melnie, vēderainie kurkulēni, ūdensvaguļi ar airiem līdzīgām pakaļkājām, deles, kāpuri, kuri ēda visu, kas vien pagadījās, arī cits citu, un, beidzot, dažādas sīkas infuzorijas.

Kurkulēni kutināja viņu asajām lūpām un ar patiku grauza viņa cepurītes pušķi. Dēles līda jaciņas kabatās. Kāda ūdens- vabole vairākkārt uzrāpās viņam uz deguna, kas augstu rēgojās ārā no ūdens, un no turienes slaidā lēcienā metās ūdenī.

Sīkās infuzorijās, locīdamās un ņipri trīsinadamas matiņus, kas viņām aizstāja rokas un kājas, nopūlējās satvert ko ēdamu, taču pašas nokļuva ūdensvaboļu kāpuriem mutē.

Buratino tas pēdīgi apnika, viņš saplikšķināja pēdas pa ūdeni:

—    Taisieties, ka pazūdat! Es jums neesmu nekāds sprādzis kaķis.

Dīķa iemītnieki pajuka kur kurais. Buratino apgriezās uz vēdera un peldēja projām.

Uz apaļajām ūdensliliju lapām mēnesnīcā tupēja vardes platām mutēm un izvalbītām acīm blenza uz Buratino.

—    Peld kāda tinteszivs, — viena iekurcās.

—    Deguns kā stārķim, — iekurcās otra.

—    Tā ir jūras varde, — kurca trešā.

Buratino uzrāpās uz lielas ūdensliliju lapas atvilkt elpu. Apsēdās uz tās, cieši apņēma ar rokām ceļgalus un, zobus klabinādams, žēlojās:

—    Visi zēni un meitenes, padzērušies piena, gul siltās gultiņās, tikai es viens sēžu uz slapjas lapas… Vardes, dodiet jel kaut ko ieēst!

Vardes, kā zināms, ir ļoti aukstasinīgas. Taču aplam būtu domāt, ka tās ir bez sirds.

Kad Buratino sīki, zobus klabinādams, sāka stāstīt savus nelaimīgos piedzīvojumus, vardes cita pēc citas palēcās — pakaļkājas vien nozibēja — un nonira dīķa dibenā.

Viņas uznesa no turienes sprāgušu vaboli, spāres spārniņu, gļotu piciņu, vēža ikru graudiņu un dažas sapuvušas saknītes.

Nolikušas visas šīs ēdamvielas Buratino priekšā, vardes atkal uzlēca uz ūdensliliju lapām un sēdēja, kā akmenī cirstas, lielmutainās galvas ar izvalbītajām acīm augšup paslējušas.

Buratino paostīja, nogaršoja varžu mielastu.

—   Man kļuva nelabi, — viņš teica, — kas par draņķi!…

Tad vardes atkal — visas uzreiz — ieplunkšķēja ūdenī…

Zaļās ūdenslēcas uz dīķa virsmas salīgojās, un parādījās

liela, drausmīga čūskas galva. Tā peldēja uz lapu, kur sēdēja Buratino.

Aiz bailēm viņam cepures pušķītis sacēlās stāvus.

Taču tā nemaz nebija čūska.

Tas bija nevienam nekaitīgais bruņurupucis Tortils, jau labi gados un pusakls.

—    Ak tu nejēgas lētticīgo zeņķi ar īso prātiņu! — Tortils sacīja. — Sēdējis būtu mājās un uzcītīgi mācījies! Nē, viņš tev atdzinies uz Muļķu Zeini!

—    Es taču gribēju iegūt vairāk zelta gabalu tētim Karlo… Es esmu ļot-t-ti labs un prātīgs puika…

—    Tavu naudu nozaguši runcis un lapsa, — bruņurupucis stāstīja. — Viņi skrēja te garām dīķim un apstājās padzerties, un es dzirdēju, kā tie lielījās izrakuši tavu naudu un tās dcļ saplūku- šies… Ak tu nejēgas lētticīgais stulbeni ar īso prātiņu!…

—    Nevis lamāties vajadzētu, — Buratino noņurdēja, — bet palīdzēt cilvēkam… Ko es tagad lai daru? Vai-vai-vai! Kā lai es atgriežos pie tētes Karlo? Ai-ai-ai!…

Viņš berzēja ar dūrēm acis un šņukstēja tik žēli, ka vardes pēkšņi visas uzreiz nopūtās:

—    Uh-uh… Tortil, nu palīdzi cilvēkam!

Bruņurupucis ilgi skatījās mēnesī un kaut ko cilāja atmiņā…

—    Reiz es gluži tāpat palīdzēju kādam cilvēkam, bet pēc tam viņš no manas vecmāmiņas un mana vectētiņa izgatavoja bruņurupuča ķemmes, — viņš runāja. Un atkal ilgi raudzījās mēnesī.

—   Nu labi, pasēdi tepat, cilvēciņ, bet es nolaidīšos dibenā, varbūt atradīšu kādu derīgu lietiņu.

Viņš ievilka savu čūskas galvu un lēni nogrima zem ūdens.

Vardes nočukstēja:

— Bruņurupucis Tortils zina lielu noslēpumu.

Pagāja ilgs ilgs laiks.

Mēness jau rietēja aiz pakalniem.

Zaļās ūdenslēcas no jauna sakustējās, parādījās bruņurupucis, turēdams mutē mazu zelta atslēdziņu.

Viņš to nolika uz lapas pie Buratino kājām.

—    Nejēgas lētticīgo muļķīt ar īso prātiņu, — Tortils sacīja,

—   nebēdājies, ka lapsa un runcis tev nozaguši zelta gabalus. Es dodu tev šo atslēdziņu. To nejauši iemeta dīķī kāds vīrs ar tik garu bārdu, ka viņš to parasti sabāza kabatā, lai nepinas pa kājām. Vai! kā viņš lūdzās, lai es sameklējot viņam dīķa dibenā šo atslēdziņu!…

Tortils nopūtās, brītiņu klusēja un tad nopūtās vēlreiz tā, ka no ūdens uzvirmoja burbuļi…

—    Bet es viņam nepalīdzēju vis, es tolaik biju gaužām pikts uz cilvēkiem savas vecmāmiņas un vectētiņa dēļ, no kuriem bija izgatavojuši bruņurupuča ķemmes. Bārdainais vīrs daudz stāstīja par šo atslēdziņu, taču es visu esmu aizmirsis. Atceros tikai, ka ar to vajagot atslēgt nez kādas durvis un tas atnesīšot laimi…

Buratino sirds sāka strauji pukstēt un acis iemirdzējās. Viņš uzreiz bija aizmirsis visas savas nedienas. Izvilcis no jaciņas kabatas dēles, viņš tur iebāza atslēdziņu, pieklājīgi pateicās

bruņurupucim Tortilam un vardēm, metās udcni un peldus devās uz krastu. Kad viņš kā melna ēna iznira krastmala, vardes noducināja viņam pakaļ:

— Buratino, nepazaudē atslēdziņu!

Buratino beg no Muļķu Zemes un satiek bēdubrāli

Bruņurupucis Tortils nebija parādījis ceļu, kā izkļūt no Muļķu Zemes.

Buratino skrēja, kurp acis rādīja. Aiz melnajiem kokiem mirgoja zvaigznes. Pāri ceļam nokarājās klintis. Aizā gulēja miglas blāķis.

Te uzreiz Buratino pa priekšu sāka lēkāt pelēks vīkšķītis. Tūdaļ arī atskanēja suņu riešana.

Buratino pieplaka pie klints. Viņam garām, nikni šņaukādamies, aizdrāzās divi Muļķu Pilsētas policijas buldogi.

Pelēkais vīkšķītis pasviedās sāņus no ceļa — pakraujā. Buldogi tam pakaļ.

Kad soļu dipoņa un riešana jau bija aizskanējusi tālumā, Buratino deva kājām ziņu; viņš joza tik ātri, ka zvaigznes zibēt zibēja viņpus melnajiem zariem.

Pēkšņi pelēkais vīkšķītis atkal pārlēca pār ceļu. Buratino paguva saskatīt, ka tas ir zaķis, bet šim jāšus mugurā, to aiz ausīm sagrābis, turas mazs, bāls cilvēciņš.

No piegāzes sāka birt akmentiņi, — buldogi tūliņ zaķim pa pēdām pārlēca pār ceļu, un atkal viss noklusa.

Buratino joza tik aši, ka zvaigznes tagad kā neprātīgas joņoja aiz melnajiem zariem.

Pelēkais zaķis trešoreiz pārcilpoja pār ceļu. Mazais cilvēciņš, aizķēries ar galvu aiz zara, novēlās zaķim no muguras un nokrita taisni Buratino pie kājām.

—    R-r-r-vau! Tur-riet viņu! — zaķim uz pēdām pakaļ aiz- auļoja policijas buldogi: acis tiem bija tā pieplūdušas niknuma, ka tie nepamanīja ne Buratino, ne bālā cilvēciņa.

—    Ardievu, Malvīn, ardievu uz mūžu! — cilvēciņš raudulīgā balsī nopīkstēja.

Buratino noliecās pār viņu un izbrīnā ieraudzīja, ka tas bija Pjero baltā kreklā ar garām piedurknēm.

Viņš gulēja riteņu grambā ar galvu uz leju un, acīm redzot, domājās jau pagalam, un, izlaizdams dzīvību, nopīkstēja mīklaino frāzi: «Ardievu, Malvīn, ardievu uz mūžu!»

Buratino sāka viņu purināt, pavilka aiz kājas, — Pjero nekustējās. Tad Buratino salūkoja kabatā noslēpušos dēli un pielika to nedzīvajam cilvēciņam pie deguna.

Dēle bez liekas domāšanas sakampa to aiz deguna. Pjero uzreiz pietrūkās sēdus, sāka kratīt galvu, norāva dēli un novaidējās:

—    Ai, izrādās, ka esmu vēl dzīvs!

Buratino satvēra viņu aiz vaigiem, kas bija balti kā zobu pulveris, skūpstīja un taujāja:

—    Kā tu šurp nokļuvi? Kāpēc jāji uz pelēkā zaķa?

—    Buratino, Buratino, — Pjero attrauca, bailīgi apkārt lūkodamies, — paslēp mani drīzāk… Tie suņi taču nedzinās vis pelēkajam zaķim pakaļ, viņi ķēra mani… Sinjors Karabass Barabass mani vajā dienu un nakti. Viņš nolīga Muļķu Pilsētā policijas suņus un nozvērējās dabūt mani rokā dzīvu vai mirušu.

Tālumā atkal ievankšķējās suņi. Buratino satvēra Pjero aiz piedurknes un ievilka viņu mimozu biezoknī, kas bija piebārstīts apaļiem, dzelteniem smaržīgu ziedu pūslīšiem.

Tur, gulēdams uz trūdošām lapām, Pjero sāka viņam čukstus stāstīt:

—    Saproti, Buratino, kādu nakti auroja vējš, lietus gāza kā ar spaiņiem…

Pjero stāsta, kā viņš jāšus uz zaķa nokļuvis Muļķu Zemē

—    Saproti, Buratino, kādu nakti auroja vējš, lietus gāza kā ar spaiņiem. Sinjors Karabass Barabass sēdēja pie pavarda un kūpināja pīpi. Visas lelles jau gulēja. Es vienīgais negulēju. Es domāju par meiteni ar gaišzilajiem matiem…

—   Atradis, par ko domāt, tad ta muļķis, — Buratino pārtrauca. — Es vakar vakarā aizmuku no tās knīpas — no būceņa ar zirnekļiem.

—    Kā! Tu redzēji meiteni ar gaišzilajiem matiem? Tu redzēji manu Malvīni?

—    Tad ta brīnums, ko domā! Pinkšķe un uzmākule…

Pjero, rokas vicinādams, pietrūkās kājās:

—    Aizved mani pie viņas… Ja tu man palīdzēsi atrast Malvīni, es tev atklāšu zelta atslēdziņas noslēpumu …

—    Kā! — Buratino līksmi iesaucās. — Tu zini zelta atslēdziņas noslēpumu?

—    Zinu, kur atslēdziņa atrodas, kā to dabūt rokā, zinu, ka ar to jāatslēdz kādas durtiņas… Es noklausījos noslēpumu, un tāpēc sinjors Karabass Barabass mani meklē ar policijas suņiem.

Buratino šausmīgi gribējās tūdaļ pat palielīties, ka noslēpumainā atslēdziņa atrodas viņam kabatā. Lai neizpļāpātos, viņš norāva no galvas cepurīti un ietūcīja to mutē.

Pjero lūdzās, lai vedot viņu pie Malvīnes. Buratino ar pirkstu palīdzību paskaidroja šim stulbenim, ka patlaban ir tumšs un bīstami, bet, tiklīdz uzausīs gaisma, viņi dosies pie tās knīpas.

Piespiedis Pjero atkal paslēpties zem mimozas krūmiem, Buratino nobuldurēja vilnainā balsi, jo mute viņam bija aizbāzta ar cepurīti:

—    Stāsti tālāk…

—    Nu tātad — kādu nakti auroja vējš…

—    To tu jau štāštīji…

—    Nu, lūk, — Pjero turpināja, — es, saproti, neguļu un uzreiz dzirdu: pie loga kāds stipri klauvē…

Sinjors Karabass Barabass ierūcās:

«Kas gan tur uzkūlies tādā suņa laikā?»

«Tas esmu es — Purvadūķis,» aiz loga atbildēja, «dziedniecības dēļu pārdevējs. Atļaujiet man pie uguns apžāvēties.»

Man, saproti, ļoti iegribējās paskatīties, kādi tad tie dziedniecības dēļu pārdevēji ir. Es klusītiņām atliecu aizkara stūri un iebāzu galvu istabā. Un — redzu:

Sinjors Karabass Barabass piecēlās no atzveltņa, kā parasts, uzkāpa uz bārdas, nolamājās un atvēra durvis.

Ienāca garš, slapjš vīrs ar mazu mazu seju, kas bija tik grumbaina kā ķervelis. Viņam mugurā bija vecs, zaļš mētelis, pie

jostas kuļājās knaibles, kāsīši, nagliņas. Rokās viņš turēja skārda burku un dukuru.

«Ja jums sāp vēders,» viņš teica klanīdamies, it kā mugura tam būtu vidū pušu pārlauzta, «ja jums ir stipras galvas sāpes vai ausīs džinkst, es varu jums aiz ausīm uzlikt kādu pusduci lielisku dēļu.»

Sinjors Karabass Barabass noņurdēja:

«Pie velna ar jūsu dēlēm! Varat sildīties pie uguns, cik uziet.»

Purvadūķis nostājās ar muguru pret pavardu.

Tūdaļ no viņa zaļā mēteļa sāka celties tvaiks un iesmaržojās pēc dūņām.

«Tirgošanās ar dēlēm vāji sokas,» viņš atkal atsāka. «Par aukstu cūkgaļas šķēli un glāzi vīna esmu gatavs pielikt jums pie gurna duci visskaistāko dēlīšu, ja jums ir lauzējs kaulos…»

«Pie velna ar jūsu dēlēm!» Karabass Barabass uzbļāva. «Ēdiet gaļu un dzeriet vīnu!»

Purvadūķis sāka tiesāt cūkgaļas šķēli, seja viņam savilkās un izstiepās, it kā tā būtu no gumijas. Paēdis un iedzēris viņš palūdza šņaucienu tabakas.

«Sinjor, esmu paēdis un apsildījies,» viņš teica. «Lai atmaksātu par jūsu viesmīlību, es jums atklāšu noslēpumu.»

Sinjors Karabass Barabass nopakšķināja pīpi un atteica:

«Pasaulē ir tikai viens noslēpums, ko es gribu zināt. Uz visu pārējo es nospļaujos un nošķaudos.»

«Sinjor,» Purvadūķis nerimās, «es zinu lielu noslēpumu, man to izpauda bruņurupucis Tortils.»

Pie šiem vārdiem Karabass Barabass izvalbīja acis, uzlēca kājās, sapinās bārdā, klupa taisni virsū pārbiedētajam Purva- dūķim, piespieda to pie vēdera un iemaurojās kā vērsis:

«Vismīļo Purvadūķi, manu visdārgo Purvadūķi, stāsti, stāsti jel drīzāk, ko tev atklāja bruņurupucis Tortils!»

Tad Purvadūķis pastāstīja viņam šādu notikumu:

«Es ķēru dēles kādā netīrā dīķī netālu no Muļķu Pilsētas. Par četriem soldo dienā es biju nolīdzis kādu nabaga vīru, — tas izģērbās, iekāpa līdz kaklam dīķī un stāvēja tur, līdz viņa kailajām miesām piesūcās dēles.

Tad viņš iznāca krastā, es aplasīju no viņa dēles un sūtīju viņu atpakaļ dīķī.

Kad tādā veidā bijām saķēruši pietiekamu daudzumu dēļu, no ūdens pēkšņi parādījās čūskas galva.

«Paklau, Purvadūķi,» galva sacīja, «tu esi pārbaidījis visus mūsu skaistā dīķa iedzīvotājus, tu jauc ūdeni, tu neļauj man mierīgi atpūsties pēc brokastīm… Kad šī nejēdzība beigsies? .. .*

Es ieraudzīju, ka tas ir parastais bruņurupucis, un, nemaz nebaidīdamies, atbildēju:

«Kad būšu izķēris visas dēles jūsu netīrajā peļķē…»

«Es esmu ar mieru no tevis atpirkties, Purvadūķi, lai tu liec mierā mūsu dīķi un nekad vairs nerādies.»

Tad es sāku par bruņurupuci ņirgāties:

«Ak tu vecais, peldošais čemodān, dumjo tēvoci Tortil, ar ko gan tu vari no manis atpirkties? Varbūt tikai ar savu kaula vāku, kurā tu slēp ķepas un galvu… Es tavu vāku pārdotu ķemmīšu taisīšanai…»

Bruņurupucis kļuva gluži zaļš aiz dusmām un teica:

«Dīķa dibenā guļ burvju atslēdziņa… Es pazīstu kādu cilvēku — tas būtu gatavs uz visu ko pasaulē, lai dabūtu šo atslēdziņu rokā…»

Purvadūķis vēl nebija paguvis šos vārdus izteikt, kad Karabass Barabass visā galvā iegaudojās:

«Šis cilvēks esmu es! es! es! Vismīļo Purvadūķi, nu kāpēc tad tu nepaņēmi no bruņurupuča atslēdziņu?»

«Tā tik vēl trūka!» Purvadūķis atbildēja un savilka visu seju vienās krunkās, tā ka tā sāka izskatīties pēc vārīta ķerveļa.

«Tā tik vēl trūka — izmainīt vislieliskākās dēles pret nez kādu tur atslēdziņu!… īsi sakot, mēs ar bruņurupuci saķīvējāmies, un šis, ķepu no ūdens pacēlis, teica:

«Zvēru, ka ne tu, ne arī kāds cits nedabūsiet burvju atslēdziņu. Zvēru, ka to dabūs vienīgi tas cilvēks, kas piespiedis visus dīķa iedzīvotājus man to lūgt…»

Ar paceltu ķepu bruņurupucis ienira ūdenī.»

«Nevilcinoties ne mirkli, skriet uz Muļķu Zemi!» Iekliedzās Karabass Barabass, ar skubu bāzdams bārdas galu kabatā, tverdams cepuri un lukturi. «Es apsēdīšos dīķa malā. Es aizkustinoši   smaidīšu. Es lūgšu vardes, kurkulēnus, ūdensvaguļus, lai tie lūdz bruņurupuci… Es solīšu tiem pusotra miljona vistreknāko mušu… Es skaļi īdēšu kā vientuļa govs, vaidēšu kā slima vista, šņukstēšu kā krokodils. Es metīšos ceļos vismazākā vardulēna priekšā… Man jādabū atslēdziņa! Es iešu uz pilsētu, es ieiešu kādā mājā, es iekļūšu istabā zem kāpnēm … Es sameklēšu mazas durtiņas — visi staigā tām garām, un neviens nepamana. Iebāzīšu slēdzeni atslēgas caurumā …»

— Tobrīd, saproti, Buratino, — stāstīja Pjero, sēdēdams zem mimozas uz satrupējušām lapām, — man kļuva tik interesanti, ka es visā augumā izliecos ārpus aizkara.

Sinjors Karabass Barabass mani ieraudzīja.

«Tu noklausies, nelieti!» Un viņš grasījās mani sagrābt un iemest ugunī, taču atkal sapinās bārdā un ar briesmīgu brīkšķi, krēslus gāzdams, izstiepās garšļaukus uz grīdas.

Neatceros, kā es atrados aiz loga, kā pārrāpos pār žogu. Tumsā šņāca vējš un kapāja lietus.

Tumšo padebesi man virs galvas apgaismoja zibens, un desmit soļu aiz sevis ieraudzīju skrienam Karabasu Barabasu un dēļu pārdevēju … «Pagalam esmu,» es nodomāju, paklupu, nokritu uz kaut kā mīksta un silta, satvēru kādas ausis…

Tas bija pelēkais zaķis. Viņš aiz bailēm iespiedzās, palēcās uz augšu, taču es cieši turēju to aiz ausīm, un mēs drāzāmies tumsā pār laukiem, vīna dārziem, sakņu dobēm.

Kad zaķis piekusa un apsēdās, aizvainoti čāpstinādams šķelto lūpu, es skūpstīju viņam pierīti:

«Nu, lūdzams, nu vēl mazlietiņ palēksim, pelēcīt…»

Zaķis nopūtās, un mēs atkal joņojām nez kurp, te uz labo, te uz kreiso…

Kad mākoņi bija izklīduši un uzlēca mēness, es ieraudzīju kalna pakājē pilsēteli ar zvanu torņiem, kas bija izļodzījušies uz visām pusēm.

Pa ceļu uz pilsētu joza Karabass Barabass un dēļu pārdevējs.

Zaķis sacīja: «Ehe-he, te nu ir tā zaķa laimei Viņi dodas uz Muļķu Pilsētu nolīgt policijas suņus. Kā likts mēs esam pagalam.»

Zaķim dūša sašļuka papēžos. Viņš iebāza purnu ķepiņās un nokāra ausis. Es lūdzos, es raudāju, es pat klanījos viņam līdz zemei. Zaķis nekustējās.

Taču, kad no pilsētas izauļoja divi struppurņi buldogi ar melniem apsējiem ap labo ķepu, zaķis sāka sīki drebēt pie visām miesām, — es tikko paguvu uzlēkt tam jāšus mugurā, kad tas šāvās projām pa mežu kā divi deviņi…

Pārējo tu pats redzēji, Buratino.

Pjero bija beidzis savu stāstu, un Buratino viņam piesardzīgi jautāja:

—    Bet kurā namā un kurā istabā zem kāpnēm atrodas durvis, ko var atvērt ar atslēdziņu?

—    To Karabass Barabass nepaguva izstāstīt… Ak, vai mums nav vienalga, — atslēdziņa taču ir ezera dibenā … Mēs nekad neredzēsim laimi…

—    Bet vai to tu esi redzējis? — Buratino iekliedza viņam ausī. Un, izvilcis no kabatas atslēdziņu, pagrozīja to Pjero degungalā. — Te tā ir!

Buratino un Pjero ierodas pie Malvīnes, bet viņiem tūliņ jabeg kopā ar Malvīni un pūdeli Artemonu

Kad saule bija pacēlusies virs klinšainās kalnu virsotnes, Buratino un Pjero izlīda no krūma apakšas un skriešus devās pāri laukam, pa kuru sikspārnis viņnakt no zilmatainās meitenes mājas bija aizvedis Buratino uz Muļķu Zemi.

Smiekli nāca, uz Pjero skatoties, — tik ļoti viņš steidzās drīzāk ieraudzīt Malvīni.

—    Paklau, Buratino, — viņš jautāja pēc katrām piecpadsmit sekundēm, — kā tev šķiet, vai viņa par mani priecāsies?

—    Kā lai es zinu …

Pēc piecpadsmit sekundēm atkal:

—    Paklau, Buratino, un ja nu viņa nepriecājas?

—    Kā lai es zinu!

Pēdīgi viņi ieraudzīja balto mājiņu ar aizvirtņiem, uz kuriem bija uzzīmēta saule, mēness un zvaigznes.

No skursteņa kāpa dūmi. Virs tiem peldēja neliels mākonis, kas izskatījās pēc kaķa galvas.

Pudelis Artemons sēdēja uz lieveņa un lāgu lāgiem rūca uz šo mākoni.

Buratino ne visai gribējās atgriezties pie meitenes ar gaišzilajiem matiem. Taču viņš bija izsalcis un jau iztālēm saoda vārīta piena smaržu.

—   Ja tā knīpa atkal būs ieņēmusies prātā mūs audzināt, padzersimies piena, — un es neparko te nepalikšu.

Tobrīd Malvīne iznāca no namiņa. Vienā rokā viņa nesa porcelāna kafijas kannu, otrā — groziņu ar cepumiem.

Acis viņai vēl aizvien bija saraudātas, — viņa bija pārliecināta, ka žurkas aizvilkušas Buratino no pažobeles un apēdušas.

Līdzko viņa apsēdās pie leļļu galdiņa, kas stāvēja uz grantētā celiņa, kad debeszilās puķes salīgojās, virs tām kā baltas un dzeltenas lapas pacēlās gaisā tauriņi un ieradās Buratino un Pjero.

Malvīne ieplēta tik platas acis, ka abi koka puikas viegli būtu varējuši tajās ielēkt.

Pjero, Malvini ieraudzījis, sāka murmināt tik nesakarīgus un muļķīgus vārdus, ka mēs tos te neatkārtosim.

Buratino sacīja, it kā nekas nebūtu noticis:

—    Te nu es viņu atvedu — audziniet…

Malvīne beidzot saprata, ka tas nav sapnis.

—    Ai, kas par laimi! — viņa nočukstēja, taču tūdaļ pat piebilda pieauguša cilvēka balsī: — Puikas, tūliņ ejiet mazgāties un zobus tīrīt! Artemon, aizved zēnus pie akas!

—    Tu redzēji, — Buratino noņurdēja, — šai punktā viņa ir drusku ķerta — mazgāties, zobus tīrīt… Kuru katru novedīs kapā ar savu tīrību …

Viņi tomēr nomazgājās. Artemons ar astes gala pušķīti nosukāja viņiem jaciņas…

Visi sasēdās pie galda. Buratino ēda pilnu muti. Pjero neiekoda pat ne kumosiņa tortes; viņš raudzījās Malvīnē tā, it kā tā būtu taisīta no mandeļu mīklas. Galu galā viņai tas apnika.

—    Nu, — viņa to uzrunāja, — ko jūs tādu esat ieraudzījis manā sejā? Lūdzu, brokastojiet mierīgi.

—    Malvīn, — Pjero atbildēja, — es jau sen vairs nekā neēdu, es dzejoju …

Buratino sāka kratīties aiz smiekliem.

Malvīne izbrīnā atkal plaši ieplēta acis:

—    Tādā gadījumā —palasiet savus dzejolīšus.

Viņa atbalstīja vaigu savā skaistajā rociņā un pacēla brīnišķīgās acis uz mākoni, kas atgādināja kaķa galvu.

Pjero sāka lasīt pantiņus tik gaudulīgā balsī, it kā viņš sēdētu dziļas akas dibenā.

Klīst Malvīne mana tālā svešumā, Man zudusi Malvīne, mana līgava … Nīkstu raudās un gaudās, — ak, prātīgāk gan No dzīvības lellīgās šķirties būs man …

Pjero vēl nepaspēja nolasīt līdz galam, Malvīne nepaguva paslavēt pantus, kas viņai ļoti patika, kad uz grantētā celiņa parādījās krupis.

Acis briesmīgi izbolījis, viņš nobēra:

—    Šonakt prātu izkūkojušais bruņurupucis Tortils izstāstīja Karabasam Barabasam visu par zelta atslēdziņu …

Malvīne izbailēs iekliedzās, kaut gan nekā nesaprata. Pjero, izklaidīgs kā visi dzejnieki, izmeta dažus nesakarīgus izsaucienus, ko šeit neminēsim. Toties Buratino uzreiz pietrūkās kājās un sāka bāzt kabatās cepumus, cukuru un konfektes:

—    Bēgsim, cik iespējams, ātrāk. Ja policijas suņi atvedis šurp Karabasu Barabasu, mēs esam pagalam.

Malvīne nobāla kā balta tauriņa spārns. Pjero, nodomājis, ka viņa mirst, uzgāza tai virsū kafijas kannas saturu, un Malvīnes skaistais tērps aplija ar kakao.

Skaļi riedams, piesteidzās Artemons, — viņš bija tas, kam vajadzēja mazgāt Malvīnes tērpus, — sagrāba Pjero aiz apkakles un sāka viņu kratīt, līdz Pjero stostīdamies izspieda:

—    Diezgan, lūdzu …

Krupis izvalbītām acīm nolūkojās šai kņadā un atkal atkārtoja:

—    Karabass Barabass ar policijas suņiem būs klāt pēc stundas ceturkšņa …

Malvīne aizskrēja pārģērbties. Pjero izmisumā lauzīja rokas

un mēģināja mesties augšpēdus zemē uz smilšainā celiņa. Artemons stiepa saiņus ar saimniecības piederumiem. Klaudzēja durvis. Zvirbuļi krūmā neganti tērgāja. Bezdeligas šaudijās gar pašu zemi. Lai pastiprinātu paniku, pūce bēniņos sāka mežonīgi smieties.

Vienīgi Buratino nezaudēja galvu. Viņš uzkrāva Artemo- nam divus saiņus ar pašām nepieciešamākajām lietām. Uz saiņiem uzsēdināja Malvīni, kas bija tērpusies glītā ceļa kostīmā. Pjero viņš lika turēties sunim pie astes. Pats nostājās priekšā:

— Bez panikas! Bēgam!

Kad viņi, — tas ir, Buratino, kas vīrišķīgi soļoja sunim pa priekšu, Malvīne, ko uz saiņiem svaidīja augšup lejup, un vispēdīgi Pjero, kas vesela saprāta vieta bija piebāzts ar muļķīgiem pantiem, — kad viņi iznāca no biezās zāles klajā laukā, no meža izlīda Karabasa Barabasa pinkainā bārda. Viņš ar delnu aizsedza acis no saules un aplūkoja apkārtni.

Briesmīga kauja mežmalā

Sinjors Karabass Barabass turēja saitē divus policijas suņus. Ieraudzījis bēgļus klajā laukā, viņš ieplēta plēsīgo muti.

—    Aha! — viņš iebļāvās un palaida suņus vaļā.

Niknie suņi vispirms sāka ar pakaļkājām kārpīt zemi. Viņi pat nerūca, viņi pat skatījās pavisam uz otru pusi un nevis uz bēgļiem, — viņi bija tik lepni uz savu spēku.

Tad suņi lēnām devās uz to vietu, kur šausmās bija palikuši stāvam Buratino, Artemons, Pjero un Malvīne.

Šķita, ka viss ir pagalam. Karabass Barabass čāpoja policijas suņiem nopakaļ. Viņa bārda ik brīdi līda laukā no svārku kabatas un piņājās pa kājām.

Artemons, asti iemiedzis, nikni rūca. Malvīne vicināja ar rokām:

—    Man bail, man bail!

Pjero, rokas nolaidis, raudzījās uz Malvīni, pārliecināts, ka viss pagalam.

Pirmais attapās Buratino.

—    Pjero, — viņš iesaucās, — ņem knīpu pie rokas, un skrieniet uz ezeru pie gulbjiem… Artemon, met nost saiņus, noņem pulksteni — tev būs jācīnās! …

Malvīne, izdzirdusi šo vīrišķīgo rīkojumu, nolēca no Arte- mona muguras un, svārkus sacēlusi, teciņus devas uz ezeru. Pjero viņai sekoja.

Artemons nosvieda saiņus zemē, noraisīja pulksteni no ķepas un lenti no astes galiņa. Baltos zobus atņirdzis, viņš palēcās pa kreisi, palēcās pa labi, izstaipīdams muskuļus, un ari saka atvilk- damies ar pakaļkājām kārpīt zemi.

Buratino uzrāpās pa sveķaino stumbru pīnijā, kas vientuļa auga klajā laukā, un, uzlīdis pašā galotnē, sāka kliegt, gaudot un spiegt pilnā kaklā:

—    Zvēri, putni, kukaiņi! Mūsējos sit! Glābiet nevainīgus koka cilvēciņus!…

Policijas buldogi, it kā nupat tikai būtu ieraudzījuši Arte- monu, uzreiz klupa tam virsū. Veiklais pūdelis izlocījās un ielaida zobus vienam sunim strupajā astes stumbenī, otram ciskā.

Buldogi neveikli pagriezās un no jauna gāzās pūdelim virsū. Viņš palēcās uz augšu, ļaudams tiem izskriet sev pa apakšu, un atkal paguva vienam izecēt sānus, otram — muguru.

Buldogi trešoreiz metās viņam virsū. Tad Artemons, nolaidis asti zālē, sāka riņķiem vien jozt apkārt pa lauku, te pielaizdams policijas suņus sev tuvumā, te mezdamies sāņus turpat jau tiem degungalā… Struppurņi buldogi tagad patiesi saniknojas, tie sāka sēkt un nesteidzīgi, stūrgalvīgi skrēja Artemonam nopakaļ, gatavi kaut vai nobeigties, bet piekļūt kustīgajam pūdelim pie rīkles.

Pa to laiku Karabass Barabass, piegājis pie pīnijas, aptvēra tās stumbru un sāka purināt:

—    Kāp zemē, kāp zemē!

Buratino ar rokām, kājām un zobiem ieķērās zara. Karabass Barabass tā kratīja koku, ka visi čiekuri zaros sašūpojās.

Pīnijas čiekuri ir dzeloņaini un smagi, pamazas melones lielumā. Ja ar tādu čiekuru trāpa pa galvu — vai-val!

Buratino ar mokām turējās pie līganā zara. Viņš redzēja, ka Artemons jau izkāris mēli kā sarkanu lupatu un lec aizvien lēnāk.

—   Atdod atslēdziņu! — Karabass Barabass platu rīkli ieaurojās.

Buratino parāpās pa zaru, nokļuva līdz pamatīgam čiekuram un sāka kost pušu kātiņu, kurā tas turējās. Karabass Barabass sakratīja stiprāk, un smagais čiekurs šāvās lejup — pakš! — taisni viņam pa atrieztajiem zobiem.

Karabass Barabass pat apsēdās.

Buratino norāva otru čiekuru, un tas — pakš! — nokrita Karabasam Barabasam taisni uz paura, tikpat kā uz bungām.

—   Mūsējos sit! — atkal iekliedzās Buratino. — Palīgā nevainīgiem koka cilvēciņiem!

Pirmās palīgā atlaidās svīres, — zemu šaudīdamās, tās vilka slaidus lokus turpat buldogiem degungalā. Suņi velti kņadzināja zobus, — svīre jau nav muša: kā pelēks zibens tā — ž-žvīks! — un taisni gar purnu!

No mākoņa, kas izskatījās pēc kaķa galvas, nokrita melna klija — tā pati, kas parasti Malvīnei nesa medījumu; tā ietrieca nagus policijas sunim mugurā, savicinājusi savus varenos spārnus, strauji uzlidoja, pacēla suni gaisā un tad palaida to vaļā …

Suns smilkstēdams nogāzās zemē ar ķepām gaisā.

Artemons drāzās no sāniem otram sunim virsū, visā sparā notrieca to zemē un iekodis atlēca nost…

Un atkal Artemons joņoja pa lauku ap vientuļo pīniju un viņam pakaļ cilpoja izpluinītie, sakostie policijas suņi.

Artemonam palīgā ieradās krupji. Tie vilka divus zalkšus, kas aiz vecuma bija kļuvuši akli. Zalkšiem tik un tā bija gals klāt — vai nu zem sapuvuša celma, vai gārņa vēderā. Krupji bija tos pierunājuši mirt varoņu nāvē.

Dižciltīgais Artemons tagad nolēma doties atklātā kaujā.

Viņš attupās uz astes un atņirdza zobus.

Buldogi metās tam virsū, un viņi visi trīs sapinās vienā ripojošā jūklī.

Artemons klabināja žokļus, skrāpējās ar nagiem. Buldogi, nelikdamies ne zinis par ievainojumiem un skrambām, tīkoja vienu: ar nāvīgu kodienu piekļūt Artemonam pie rīkles. Smilk- stoņa un kaukšana skanēja pa visu lauku.

Artemonam palīgā steidzās ežu ģimene: pats ezis, eziene, eža sievasmāte, divas neprecētas eža krustmātes un mazie ezēni.

Dūkdamas lidoja melni samtainās kamenes zelta apmetņos, švirkstināja spārnus negantie sirši. Līda skrejvaboles un kodēji vaguļi ar garām ūsām.

Visi zvēri, putni un kukaiņi pašaizliedzīgi metās virsū ienīsta jiem policijas suņiem.

Ezis, eziene, eža sievasmāte, divas neprecētas eža krustmātes un mazie ezēni savilkās kamoliņos un kroketa bumbas ātrumā šāvās ar adatām buldogiem purnā.

Kamenes un sirši skrējienā dzēla tiem ar saindētiem dzeloņiem. Nopietnās skudras nesteidzīgi līda tiem nāsīs un šļāca tur indīgo skudru skābi.

Skrejvaboles un vaguļi koda nabā.

Klija ar līko knābi cirta pa pakausi drīz vienam sunim, drīz otram.

Tauriņi un mušas blīvā mākonītī ņudzēja tiem acu priekšā, aizsegdami gaismu.

Krupji turēja gatavībā divus zalkšus, kas bija ar mieru mirt varoņu nāvē.

Un, rau, kad viens no buldogiem plaši atvēra muti, lai izšķau- dītu indīgo skudru skābi, vecais, aklais zalktis šāvās ar galvu tam rīklē un skrūveniski iebrauca barības vadā.

Tas pats notika ar otru buldogu: otrs aklais zalktis metās tam rīklē.

Abi suņi, sadurstīti, sadzelti, saskrāpēti,— bez elpas palikuši, nevarīgi valstījās pa zemi.

Dižciltīgais Artemons izgāja no kaujas kā uzvarētājs.

Pa to laiku Karabass Barabass beidzot bija izvilcis no mii zīgās mutes aso čiekuru.

No belziena pa pauri acis viņam bija izvalbījušas, (iriļoda mies viņš atkal ķērās pie pīnijas stumbra. Vējš plandīja viņa bārdu.

Buratino, sēdēdams pašā galotnē, pamanīja, ka Karabasa Barabasa bārdas gals, vēja cilāts, pielipa pie sveķaina stumbra.

Buratino sašūpojās zarā un ķircinādams iespiedzās:

— Tēvocīt, nenoķersi, nenoķersi, tēvocīt! …

Viņš nolēca zemē un sāka skriet pīnijai apkārt. Karabass Barabass, rokas izstiepis, lai satvertu zeņķi, grīļodamies slāja tam pakaļ ap koku.

Apskrēja vienreiz, nupat, nupat, šķiet, būtu krampjainiem pirkstiem sagrābis bēgošo zeņķi, apskrēja otrreiz, apskrēja trešoreiz …

Bārda viņam tinās ap koku un cieši pielipa pie sveķiem.

Kad bārda izbeidzās un Karabass Barabass atdūrās ar degunu kokā, Buratino parādīja viņam garu mēli un teciņus devās uz Gulbju ezeru meklēt Malvīni un Pjero.

Izplūkātais Artemons uz trim kājām, ceturto pierāvis, klibu suņa riksi steberēja viņam pakaļ.

Uz lauka palika divi policijas suņi, par kuru dzīvību, acīm redzot, nevarēja dot ne sprāgušu mušu, un apjukušais leļļu zinātņu doktors sinjors Karabass Barabass, ar bārdu cieši pielipis pie pīnijas stumbra.

Alā

Malvīne un Pjero sēdēja meldros uz slapja, silta ciņa.

No augšas viņus piesedza zirnekļa tīkls, kas bija piegružots spāru spārniem un izsūkātiem odiem.

Mazi, gaišzili putniņi, spurgdami no meldra uz meldru, jautrā izbrīnā vēroja rūgti raudošo meiteni.

Iztālēm skanēja izmisīgas vaimanas un spiegšana, — acīm redzot, tur Artemons un Buratino dārgi pārdeva savas dzīvības.

— Man bail, man bail! — Malvīne vienā laida atkartoja un izmisumā aizsedza acis un slapjo seju ar dadža lapiņu.

Pjero mēģināja viņu iepriecināt ar pantiņu:

Cinītis mums sēdeklis, Puķītēm tas apaudzis, Dzeltenām un mīlīgām, Ļoti loti smaržīgām. Paies visa vasara Uz šī jaukā cinīša Divatā, ak, abiem mums. Visiem tas būs pārsteigums…

Malvīne piecirta kājas:

—   Jūs, zēn, esat man apnicis, apnicis!… Noplūciet jel svaigu dadzi, — redzat taču, ka šis te ir gluži samircis un vienos caurumos.

Pēkšņi troksnis un spiegšana tālē apklusa. Malvīne lēni sasita rokas:

—    Artemons un Buratino ir pagalam …

Un metās ar seju uz ciņa zaļajā sūnā.

Pjero stulbi mīņājās viņai apkārt. Vējš klusu svilpoja meldru skarās.

Beidzot atskanēja soļi. Nebija šaubu, tur nāca Karabass Barabass, lai rupji sagrābtu Malvīni un Pjero un iebāztu tos savās bezgalīgi dziļajās kabatās. Meldri pašķīrās — un parādi- jās Buratino: deguns gaisā, mute līdz ausīm. Viņam nopakaļ pieklibodams kūlās izplūkātais Artemons ar diviem saiņiem uz muguras…

—    Ko domā — iegribējuši ar mani kauties! — Buratino runāja, nelikdamies manām Malvīnes un Pjero prieku. — Nospļauties man uz runci, uz lapsu, uz policijas suņiem, uz pašu Karabasu Barabasu — tfu! Knipa, kāp sunim mugurā; zeņķi, turies pie astes! Aiziet!…

Un viņš vīrišķīgi sāka soļot pa ciņiem, ar elkoņiem pašķirdams meldrus, — ezeram apkārt uz viņu pusi…

Malvīne un Pjero neuzdrošinājās pat pajautāt viņam, kā beigusies cīņa ar policijas suņiem un kāpēc Karabass Barabass nedzenas viņiem pakaļ.

Kad viņi bija nonākuši ezera otrā krastā, dižciltīgais Artemons sāka smilkstēt un klibot uz visām četrām. Vajadzēja apstāties, lai pārsietu viņam brūces. Zem akmeņainā piekalnitē augošās priedes milzu saknēm viņi ieraudzīja alu. Tur ievilka saiņus, un turpat ielīda arī Artemons.

Dižciltīgais suns vispirms aplaizīja katru ķepu, tad pastiepa to Malvīnei. Buratino plēsa vecu Malvīnes kreklu, gatavodams saites, Pjero tās turēja, Malvīne pārsēja ķepas.

Pēc pārsiešanas Artemonam ielika termometru, un suns mierīgi aizmiga.

Buratino parīkoja:

—    Pjero, aizjoz uz ezeru un atnes ūdenī.

Pjero paklausīgi aiztenterēja, pantiņus murminādams un klupdams, pazaudēja pa ceļam vāciņu un atnesa tējkannas dibenā mazu lāsīti ūdens.

Buratino sacīja:

—    Malvīn, aizteci salasi žagariņus ugunskuram.

Malvīne pārmetoši uzlūkoja Buratino, paraustīja pleciņus un atnesa dažus sausus stiebriņus.

Buratino nopūtās:

—    Tīrā sodība ar tiem labi audzinātajiem …

Tad viņš pats atnesa ūdeni, pats salasīja žagarus un priežu čiekurus un pats sakūra pie alas ieejas ugunskuru — tik brāzmainu, ka smuidrajai priedei zari vien līgojās … Pats izvārīja ūdenī kakao.

—    Aši! Sēdieties brokastot…

Malvīne visu šo laiku, lūpas sakniebusi, klusēja. Taču tagad viņa ļoti stingri — pieauguša cilvēka balsī — teica:

—    Nedomājiet, Buratino, ka jūs esat cīnījies ar suņiem un uzvarējis, esat izglābis mūs no Karabasa Barabasa un arī turpmāk izturējies vīrišķīgi, ka tas jūs atbrīvo no nepieciešamības pirms ēšanas mazgāt rokas un tīrīt zobus …

Buratino tā arī apsēdās — te tev nu bija! — un bolīja acis uz šo knīpu ar dzelzs raksturu.

Malvīne izgāja no alas un sasita plaukstas:

—    Tauriņi, kāpuri, vaguļi, krupji…

Nepagāja ne minūte, kad salidoja lieli tauriņi, notriepušies ar ziedu putekšņiem. Atrāpoja kāpuri un drūmās mēslu vaboles.

Vēderus plakšķinādami, atlampačoja krupji…

Tauriņi, spārnus plivinādami, apsēdās uz alas sienām, lai iekšpusē būtu skaisti un grūstošā zeme neiekļūtu ēdienā.

Mēslu vaboles saripināja bumbulīšos visus uz alas grīdas sakrājušos netīrumus un izšķūrēja tos laukā.

Trekns, balts kāpurs uzrāpās Buratino uz galvas un, pār degunu nokāries, izspieda viņam uz zobiem mazliet pastas. Gribot negribot bija jātīra zobi.

Otrs kāpurs notīrīja zobus Pjero.

Ieradās nomiegojies āpsis, kas izskatījās pēc pinkaina sivēna… Viņš paņēma ķepā brūnos kāpurus, izspieda no tiem brūnu apavu ziedi un ar asti pamatīgi notīrīja visus trīs kurpju pārus — Malvīnes, Buratino un Pjero.

Notīrījis nožāvājās «ā-hā-hā» — un gāzelēdamies aizlīgoja.

Ielidoja rosīgs, raibs, jautrs puputis ar sarkanu cekulu, kas sacēlās stāvus, kad viņš par kaut ko brīnījās.

—    Kuru sasukāt?

—   Mani, — atsaucās Malvīne. — Iesprogojiet un sasukājiet, esmu izspūrusi…

—    Bet kur tad spogulis? Paklausieties, mīlulīt…

Te iejaucās bolači krupji:

—    Mēs atnesīsim …

Desmit krupji, vēderus plakšķinādami, devās uz ezeru. Spoguļa vietā viņi atstiepa spoguļkarpu, tik treknu un miegainu, ka tai bija vienalga, kurp to velk aiz spurām.

Karpu nostatīja uz astes Malvīnei priekšā. Lai tā nenoslāptu, tai lēja no tējkannas mutē ūdeni.

Rosīgais puputis sasprogoja un uzsukāja Malvīni. Uzmanīgi noņēma no sienas vienu tauriņu un ar to nopūderēja meitenei degunu.

—    Gatavs, dārgumiņ…

Un — tr-r! — kā raibs kamoliņš izlidoja no alas.

Krupji aizstiepa spoguļkarpu atpakaļ uz ezeru. Buratino un Pjero — dziedi vai raudi — nomazgāja rokas un pat kaklu.

Malvīne atļāva sēsties brokastot.

Pēc brokastīm, nopurinājusi no klēpja drupatiņas, viņa sacīja:

—    Buratino, mans draugs, viņreiz mēs palikām pie diktāta. Turpināsim stundu …

Buratino gribēja izlēkt no alas un iet, kurp acis rāda. Taču nevarēja tā pamest nevarīgos biedrus un slimo suni! Viņš noņurdēja:

—    Rakstāmlietas nepaņēmām līdzi…

—    Nav tiesa, paņēmām gan, — nostenēja Artemons. Viņš aizlīda pie saiņa, ar zobiem atraisīja to un izvilka tintes pudelīti, pcnāli, burtnīcu un pat mazu globusu.

—  Neturiet spalvaskātu tik krampjaini un tik pārāk tuvu pie

spalvas, tā jūs notraipīsiet pirkstus ar tinti, — Malvīne pamācīja. Viņa pacēla skaistās actiņas pret tauriņu izrobotajiem alas griestiem un . ..

Šai brīdī atskanēja zaru brakšķēšana un rupjas balsis, — gar alu aizgāja dziedniecības dēļu pārdevējs Purvadūķis un Karabass Barabass, kas tikko vilka kājas.

Leļļu teātra direktoram pierē kvēloja milzīgs puns, deguns bija sapampis, bārda vienās pinkās un sveķiem notriepta. Vaidēdams un spļaudīdamies viņš runāja: — Tālu viņi nevar būt aizbēguši. Viņi tepat kaut kur mežā ir.

Buratino nolemj — lai tur vai kas — izdibināt no Karabasa Barabasa zelta atslēdziņas noslēpumu

Karabass Barabass un Purvadūķis lēnām aizgāja alai garām.

Pa to laiku, kamēr līdzenumā norisinājās kauja, dziedniecības dēļu pārdevējs bija bailēs tupējis aiz krūma. Kad viss bija beidzies, viņš pagaidīja, līdz Artemons un Buratino pazudīs biezajā zālē, un tikai tad ar lielām pūlēm atplēsa Karabasa Barabasa bārdu no pīnijas stumbra.

—    Tad ta knauķis jūs apstrādājis, — Purvadūķis sacīja. — Vajadzēs jums pie pakauša pielikt divi duči vislabāko dēļu …

Karabass Barabass ierēcās:

—    Simttūkstoš velnu! Skrējām ašāk gūstīt tos neliešus! …

Karabass Barabass un Purvadūķis devās bēgļiem pa pēdām.

Viņi ar rokām šķirstīja zāli, aplūkoja katru krūmu, apčamdīja katru cinīti.

Viņi redzēja ugunskura dūmus pie vecās priedes saknēm, taču tiem neienāca ne prātā, ka alā paslēpušies koka cilvēciņi un turklāt sakūruši sārtu.

—    Es to nelieti Buratino sagraizīšu ar kabatas nazīti sīkos gabaliņos, — Karabass Barabass sodījās.

Bēgļi noslēpās dziļāk alā.

Ko nu lai dara? Bēgt? Bet Artemons, viss pārsējos ievīstīts, bija cieši aizmidzis. Sunim vajadzēja gulēt divdesmit četras stundas, lai brūces sadzītu.

Vai tiešām pamest krietno suni vienu pašu alā?

Nē, nē, ja jau glābties, tad visiem kopā, ja iet bojā, — tad arī visiem kopā…

Buratino, Pjero un Malvīne alas dibenā, degunus kopā sabāzuši, ilgi apspriedās. Nolēma: nogaidīt šeit lidz rītam, ieeju alā aizmaskēt ar žagariem un, lai Artemons drīzāk izveseļotos, taisīt viņam barojošu klistīru.

Buratino sacīja:

—    Es tomēr gribu, lai tur vai kas, izzināt no Karabasa Barabasa, kur ir tās durvis, ko var atdarīt ar zelta atslēdziņu. Aiz durvīm glabājas kas lielisks, brīnišķīgs… Un tas atnesis mums laimi…

—   Man bail palikt bez jums, man bail, — Malvīne novaidējās.

—    Bet kam tad jums Pjero?

—    Ak, viņš tikai lasa pantiņus…

—    Es sargāšu Malvīni kā lauva, — Pjero iesaucās piesmakušā balsī, kādā mēdz runāt lieli plēsoņas, — jūs mani vēl nepazīstat…

—    Vareni, Pjero, sen jau tā vajadzēja!

Un Buratino skriešus aizlikās Karabasam Barabasam un Purvadūķim pa pēdām.

Drīz vien viņš tos ieraudzīja. Leļļu teātra direktors sēdēja strauta malā, un Purvadūķis lika viņam uz puna zirgskābeņu lapu kompresi. Iztālēm varēja dzirdēt nikni kurkstam tukšo Karabasa Barabasa vēderu un vienmuļu pīkstoņu, kas nāca no dziedniecības dēļu pārdevēja tukšajām iekšām.

—   Sinjor, jums nepieciešams iestiprināties, — Purvadūķis runāja, — neliešu meklēšana var ieilgt lidz vēlai naktij.

—    Es pašlaik būtu apēdis veselu sivēntiņu un pāris pilītes, — Karabass Barabass īdzīgi atbildēja.

Draugi gurdi vilkās uz traktieri «Pie trim grunduļiem», tā izkārtni varēja manīt vīdam piekalnē. Taču ātrāk neka Karabass Barabass un Purvadūķis turpu aizmetās Buratino, zemu pie zāles liekdamies, lai viņu nepamana.

Netālu no traktiera durvīm Buratino piezagās klat lielam gailim, kas, atradis graudiņu vai cāļa ķidas gabaliņu, lepni sapurināja sarkano seksti, kārpīja ar nagiem zemi un satraukts aicināja vistas mieloties:

—    Ko-ko-ko!…

Buratino pastiepa viņam uz delnas mandeļu tortes drupatiņas:

—    Lūdzu, ēdiet, sinjor virspavēlniek

Gailis stingri paraudzījās koka zēnā, taču nenoturējās un ieknāba viņam saujā.

—    Ko-ko-ko!…

—    Sinjor virspavēlniek, man vajadzētu iekļūt traktierī, taču tā, lai saimnieks mani nepamana. Es paslēpšos aiz jūsu lieliskās, daudzkrāsainās astes, un jūs aizvedīsiet mani līdz pašam pavardam. Vai jā?

—    Ko-ko! — gailis vēl lepnāk noteica.

Viņš nekā nebija sapratis,taču, lai neierādītu,ka nekā nesaprot, cienīgi soļoja uz vaļējām traktiera durvīm. Buratino ieķērās zem spārniem viņam sānos, aizsedzās ar asti un uz pirkstgaliem iezagās virtuvē pie paša pavarda, kur rosījās plikpauris traktier- nieks, grozīdams uz pavarda iesmus un pannas.

—   Tiš projām, vecā buljona gaļa! — traktiernieks uzbrēca gailim un tā iespēra ar kāju, ka gailis:

—    Ku-dē-ka-ka! — izmisīgi bļaudams, izlidoja laukā pie pārbiedētajām vistām.

Buratino nepamanīts izšmauca saimniekam gar kājām un notupās aiz lielas māla krūzes.

Tobrīd atskanēja Karabasa Barabasa un Purvadūķa balsis.

Saimnieks, zemu klanīdamies, izgāja viņiem pretim.

Buratino ielīda māla krūzē un tur paslēpās.

Buratino uzzina zelta atslēdziņas noslēpumu

Karabass Barabass un Purvadūķis iestiprinājās ar ceptu sivēntiņu. Traktiernieks lēja glāzēs vīnu.

Karabass Barabass, apkrimzdams sivēna kājiņu, sacīja saimniekam:

—    Tas tavs vīns ir tīrais draņķis, ielej man, rau, no tās krūzes!— Un viņš parādīja ar kaulu uz krūzi, kurā sēdēja Buratino.

—    Sinjor, tā krūze ir tukša, — saimnieks atteica.

—    Nav tiesa, parādi.

Tad saimnieks pacēla krūzi un pagrieza ar dibenu gaisā. Buratino no visa spēka sasprieda elkoņus krūzes sānos, lai neizveltos laukā.

—    Tur tā kā pazibēja kaut kas melns! — Karabass Barabass nogārdza.

—    Tur tā kā pazibēja kaut kas balts, — apstiprināja Purvadūķis.

—    Sinjori, lai tad man pumpa iemetas mēles galā, lai man dūrējs iedur pakrūtē, ja krūze nav tukša!

—    Tādā gadījumā liec to uz galda, — mēs tajā sviedīsim kaulus.

Krūzi, kurā sēdēja Buratino, novietoja starp leļļu teātra direktoru un dziedniecības dēļu pārdevēju. Buratino uz galvas sāka birt apgrauzti kauli un garozas.

Karabass Barabass, izdzēris labu tiesiņu vīna, izstiepa savu bārdu pret pavarda uguni, lai nopil pielipušie sveķi.

—    Uzlikšu Buratino uz delnas, — viņš lielījās, — un, kā plāšu ar otru delnu, tā slapjums vien paliks.

—    Nelietis to pilnām nopelnījis, — Purvadūķis apstiprināja, — taču iepriekš derētu uzlikt viņam dēles, lai izsūc visas asinis…

—    Nē! — Karabass Barabass uzgāza ar dūri pa galdu. — Vispirms es viņam atņemšu zelta atslēdziņu…

Sarunā iejaucās saimnieks, — viņš jau zināja par koka cilvēciņa bēgšanu.

—     Sinjor, jums nav ko nogurdināt sevi ar meklēšanu. Tūdaļ es pasaukšu divus nadzīgus puišus, — kamēr jūs iestiprināsieties ar vīnu, viņi viens divi pārmeklēs visu mežu un atstieps šurp Buratino.

—     Lai notiek. Sūti šurp puišus, — piekrita Karabass Barabass, pasliedams pret uguni savas milzīgās pēdu apakšas. Un, tā ka viņš jau bija piedzēries, tad sāka pilnā rīklē aurot dziesmu:

Lai šie koka ļautiņi Stulbi, dumji, ērmīgi, Lellu valdnieks toties Tas esmu es, proties… Bargais Karabass, Dižais Barabass…

Lelles manā priekšā Lien vai zemē iekšā. Lai tu nez cik skaista, — Pletne darbā laista Septiņastaina, Septiņastaina.

Tik ar pletni padraudi — Mani rātnie ļautiņi Uzdzied dziesmu brašu, Naudiņu vāc aši Manā kabatā Nepiepildāmā…

Tad Buratino no krūzes dibena gaudulīgā balsī ierunājās:

—    Atklāj noslēpumu, nelaimīgais, atklāj noslēpumu!… Karabass Barabass aiz pārsteiguma skaļi noklakšķināja žokļus un pabolīja acis uz Purvadūķi.

—    Vai tas biji tu?

—    Nē, es tas nebiju…

—    Kas tad teica, lai es atklājot noslēpumu?

Purvadūķis bija māņticīgs; bez tam arī viņš bija izdzēris daudz vīna. Aiz bailēm seja viņam kļuva zila un sagruinbojās kā ķervelis.

Viņā raugoties, arī Karabass Barabass sāka klabināt zobus.

—    Atklāj noslēpumu, — atkal iegaudojās noslēpumainā balss 10 krūzes, — citādi tu vairs no šā krēsla nepiecelsies, nelaimīgais!

Karabass Barabass dzīrās uzlēkt kājās, taču nevarēja pat ne drusciņ pacelties.

—    Kā-kā-kādu no-no-noslēpumu? — viņš stostīdamies iautāja.

Balss atbildēja:

—    Bruņurupuča Tortila noslēpumu.

Purvadūķis aiz šausmām lēni noslīdēja pagaldē. Karabasam Barabasam atkārās žoklis.

—    Kur atrodas durvis, kur atrodas durvis? baiss kauca ka rudens naktī vējš dūmenī…

—    Atbildēšu, atbildēšu, stāvi klusu, stāvi jel klusu! Karabass Barabass nočukstēja. — Durvis ir veca Kai lo kambarīti aiz uzgleznotā pavarda…

Tikko viņš bija šos vārdus pateicis, no āra Ienāca saimnieks.

—   Āre, uzticami ļaudis, par naudu tie jums, sinjor, atvedis kaut pašu velnu…

Un viņš norādīja uz lapsu Alisi un runci Bazilio, kuri stavēja uz sliekšņa. Lapsa godbijīgi noņēma veco platmali.

—   Sinjors Karabass Barabass uzdāvinās mūsu nabadzībai desmit zelta gabalus, un mēs nodosim jūsu rokās nelieti Buratino, no šās vietas neizkustēdamies.

Karabass Barabass iebāza roku vestes kabatā zem bārdas un izvilka desmit zelta gabalus:

—    Te būs nauda, bet kur ir Buratino?

Lapsa vairākkārt pārskaitīja naudas gabalus, nopūtās, atdodama pusi runcim, un parādīja ar ķepu:

—    Viņš ir šai krūzē, sinjor, jums tepat deguna gala…

Karabass Barabass pakampa no galda krūzi un trakās dusmās trieca to pret akmens grīdu. No lausku un apgrauzto kaulu čupas izlēca Buratino. Kamēr visi stāvēja, mutes iepīt tuši, viņš kā bulta izšāvās no traktiera pagalmā — taisni pie gaiļa, kas lepni te ar vienu, te ar otru aci aplūkoja nobeigušos tārpiņu.

—    Tu esi tas, kas mani nodevis, tu, vecā kotlešu guļa! degunu nikni pastiepis, Buratino viņam uzbrēca. Nu, tagad šķin, ko nagi nes…

Un viņš cieši ieķērās gailim varenajā astē. Gailis, neka nesa prazdams, izplēta spārnus un deva kājām ziņu. Buratino tenteriski vien tam pakaļ, no kalna lejā, ceļam pāri, pa lauku uz mežu.

Karabass Barabass, Purvadūķis un traktiernieks pedīgi attapās no izbrīna un izskrēja Buratino pakaļ. Taču, lai cik viņi lūkojās uz visām pusēm, Buratino nekur nebija Ieraugāms, tikai tālumā pa lauku pilnā sparā diedza gailis. Bet, ta ka visi zināja, ka gailis ir muļķis, tad neviens viņam nepievērsa uzmanību.

Buratino pirmoreiz mūža krīt izmisuma, taču viss beidzas laimīgi

Muļķa gailis, gluži nomocījies, knābi ieplētis, tikko vairs jaudāja paskriet. Buratino beidzot palaida vajā viņa saburzīto asti.

—    Vācies, ģenerāl, pie savām vistām…

Un viens pats devās turp, kur caur lapotni spoži mirgoja Gulbju ezers.

Rau, arī priede akmeņainajā nogāzītē, rau, ari ala. Visapkārt izsvaidīti salauzīti žagari. Zāle nobradāta riteņu sliedēm.

Buratino briesmīgi sāka dauzīties sirds. Viņš nolēca no pa- kalniņa, ielūkojās zem grumbuļainajām saknēm.

Ala bija tukša!!!

Ne Malvīnes, ne Pjero, ne Artemona.

Tikai divas lupatiņas mētājās zemē. Viņš tās pacēla, — tās bija no Pjero krekla atrautas piedurknes.

Draugus kāds bija nolaupījis! Viņi bija pagalam! Buratino nokrita uz mutes zemē, — viņa deguns iedūrās dziļi smiltīs.

Tikai tagad viņš saprata, cik draugi tam dārgi. Lai ari Malvīne noņemas ar audzināšanu, lai Pjero tūkstoškārt no vietas lasa pantiņus, — Buratino būtu atdevis pat zelta atslēdziņu, lai atkal ieraudzītu draugus.

Viņam turpat pie galvas bez trokšņa pacēlās irdena zemes čupiņa; izlīda samtains kurmis ar rožainām ķepiņām, trīs reizes čīkstoši nošķaudījās un pastāstīja:

—    Es esmu akls, bet lieliski dzirdu. Surp atbrauca rateļi, ko vilka aitas. Tajos sēdēja Muļķu Pilsētas gubernators Lapsa un slepenpolicisti. Gubernators pavēlēja:

«Ņemt ciet neliešus, kas piekāvuši manus labākos policistus pie dienesta pienākumu izpildīšanas! Ņemt ciet!»

Slepenie atbildēja:

«Vau!»

Viņi metās alā, un tur sākās briesmīga kņada. Tavus draugus sasēja, iesvieda rateļos kopā ar paunām un aizbrauca.

Kāda jēga bija gulēt, degunu smiltīs iebāzušam! Buratino pietrūkās kājās un sāka skriet pa riteņu pēdām. Apjoza apkārt ezeram un iznāca ar biezu zāli apaugušā laukā.

Gāja, gāja… Nekāda plāna viņam galvā nebija. Jāglābj biedri, vairāk nekā.

Viņš nonāca pie kraujas, no kuras aizviņnakt bija noripojis dadžos. Lejā viņš ieraudzīja pieglumējušo dīķi, kur dzīvoja bruņurupucis Tortils. Pa ceļu lejup uz dīķi brauca rateļi; tos vilka divas galīgi izģindušas, nopluskājušās aitas.

Uz bukas sēdēja trekns runcis piepūstiem vaigiem un zelta brillēm, — viņš kalpoja pie gubernatora par slepeno ausīs čukstētāju. Aiz viņa — cienīgais Lapsa, gubernators… Uz saiņiem gulēja Malvīne un Pjero, un apsējos ievīstītais Artemons, — viņa allaž tik skaisti izsukātā aste ar pušķi vilkās pa zemi.

Rateļiem pakaļ soļoja divi slepenpolicisti — dobermanpinčeri.

Pēkšņi slepenpolicisti pacēla savus suņa purnus un ieraudzīja uz kraujas Buratino balto cepurīti.

Straujiem lēcieniem pinčeri devās pa stāvo nogāzi augšā. Taču, iekām tie nokļuva līdz augšai, Buratino — viņam jau vairs nebija kur sprukt — pacēla rokas pār galvu un kā bezdelīga šāvās lejup no visstāvākās vietas taisni netīrajā, ūdenslēcu aizvilktajā dīķī.

Viņš krita lejup pa līkni un, protams, būtu nokļuvis dīķī tēvoča Tortila aizsardzībā, ja neuznākusi spēja vēja brāzma.

Vējš paķēra viegliņo koka Buratino, sagrieza, savirpināja to «dubultgrīstē», pasvieda sāņus, un viņš krizdams iedrāzās taisni rateļos, gubernatoram Lapsam uz galvas.

Treknais runcis ar zelta brillēm aiz pārsteiguma novēlās no bukas un, tā kā viņš bija nelietis un gļēvulis, izlikās paģībis.

Gubernators Lapsa, kas arī bija pēdīgais zaķapastala, spiegdams laida ļekas vaļā pa nogāzi un turpat ielīda āpša alā. Jauki viņam tur neklājās: āpši mēdz bargi izrēķināties ar tādiem nelūgtiem viesiem.

Aitas pasitās sāņus, rateļi apgāzās. Malvīne, Pjero un Artemons ar visiem saiņiem ieripoja dadžos.

Tas viss norisa tik ātri, ka jūs, dārgie lasītāji, nebūtu paguvuši saskaitīt ne visus rokas pirkstus.

Dobermanpinčeri milzu lēcieniem drāzās no kraujas lejup. Pielēkuši pie apgāztajiem rateļiem, viņi ieraudzīja trekno runci guļam ģībonī. Ieraudzīja koka cilvēciņus un pārsējos ievīstīto pūdeli vārtāmies dadžos. Taču gubernators Lapsa nebija nekur pamanāms.

Viņš bija pazudis — tikpat kā zemē ielīdis, viņš, ko slepenajiem bija vajadzējis sargāt kā acuraugu.

Pirmais slepenpolicists, purnu paslējis, izgrūda sunisku izmisuma kaucienu.

Otrs slepenpolicists darīja to pašu:

—    Va-ī, va-ī, va-ī — ū-ū-ū!…

Viņi ar skubu pārmeklēja visu nogāzi. Un atkal skumīgi iegaudojās, jo acu priekšā tiem jau rēgojās pletne un dzelzu restes.

Pazemīgi luncinādamies, viņi cilpoja uz Muļķu Pilsētu samelot policijas iecirknī, ka gubernators dzīvs parauts debesīs; tā viņi pa ceļam bija sagudrojuši sev par attaisnojumu.

Buratino sāka sevi pamazām aptaustīt, — kājas, rokas bija veselas. Viņš ierāpās dadžos un atbrīvoja no saitēm Malvīni un Pjero.

Malvīne, ne vārda neteikdama, krita Buratino ap kaklu, taču noskūpstīt nevarēja — traucēja viņa garais deguns.

Pjero bija līdz elkoņiem norautas piedurknes, baltais pūderis no vaigiem nobiris, un izrādījās, ka, neskatoties uz to, ka viņš mīlēja pantus, viņam ir gluži parasti, sārti vaigi.

—    Es pamatīgi kāvos, — viņš rupjā balsī paziņoja. — Neaizšāvuši viņi man kāju priekšā, — neparko nebūtu uzveikuši.

Malvīne apstiprināja:

—    Viņš cīnījās kā lauva.

Viņa apķērās Pjero ap kaklu un noskūpstīja uz abiem vaigiem.

—    Pietiks, pietiks laizīties, — Buratino norūca, — bēgsim. Artemonu vilksim aiz astes.

Viņi visi trīs ieķērās nelaimīgajam sunim astē un vilka pa nogāzi augšā.

—    Laidiet, es iešu pats, tas mani pazemo, — stenēja pārsējos ievīstītais pūdelis.

—    Nē, nē, tu esi pārāk vārgs.

Bet, tikko viņi bija uzkāpuši līdz pusnokalnei, augšā parādījās Karabass Barabass un Purvadūķis. Lapsa Alise rādīja ar ķepu uz bēgļiem, runcis Bazilio, ūsas sabozis, pretīgi šņāca.

—    Ha-ha-ha, tas nu gan ir veikli! — Karabass Barabass smējās pilnā kaklā. — Zelta atslēdziņa pati dodas man rokās!

Buratino steidzīgi gudroja, kā izkulties no jaunās ķezas. Pjero spieda Malvīni sev klāt, apņēmies dārgi pārdot savu dzīvību. Šoreiz nebija nekādu cerību glābties.

Purvadūķis ķiķināja pakalna galā:

—    Slimo šuneli pūdeli, sinjor Karabas Barabas, atdodiet man, es to iesviedīšu dīķī dēlītēm, lai manas dēlītes kļūst treknas un taukas…

Resnajam Karabasam Barabasam bija slinkums kāpt lejā, viņš māja bēgļiem ar sardelei līdzīgo pirkstu:

—    Nāciet, nāciet šurp pie manis, bērniņi…

—    Ne no vietas ! —Buratino pavēlēja. — Ja jāmirst, jāmirst, lai tad iet jautri! Pjero, skaiti kādu no saviem visdraņķīgākajiem pantiņiem. Malvīn, smejies, cik jaudas…

Kaut arī Malvīnei piemita daži trūkumi, viņa tomēr bija labs biedrs. Viņa noslaucīja asaras un sāka skaļi smieties, ar ko visai aizvainoja kalnā stāvošos.

Pjero uz vietas sacerēja pantus un sāka gaudot nepatīkamā balsī

žēl man lapsas Alisītes,

Runga viņai sānus plītēs.

Bazilio, vecais melis,

Zaglīgs runcis, nekrietnelis.

Purvadūķis, stulbenis,

Izčākstējis pūpēdis.

Karabas tu Barabas,

Bail no jums mums visai maz …

Tai pašā laikā Buratino vaibstījās un ķircinājās:

—    Ei tu, leļļu teātra direktor, tu vecais alus toveri, treknais, ar muļķību piestampātais maiss, kāp zemē, kāp zemē pie mums, es tev piespļaušu tavu izplūkāto bārdu!

Par atbildi Karabass Barabass šausmīgi ierēcās, Purvadūķis pacēla pret debesīm kalsnās rokas.

Lapsa Alise greizi pasminēja:

—    Atļaujat apgriezt šiem nekauņām sprandu?

Vēl mirklis, un viss būtu pagalam… Te uzreiz švīkstēdamas atšāvās svīres:

—    Šeit, šeit, šeit!…

Karabasam Barabasam pār galvu, skaļi žvadzinādama, pārlidoja žagata:

—    Ašāk, ašāk, ašāk!…

Un augšā piegāzē parādījās vecais Karlo tētis. Piedurknes viņam bija uzrotītas, rokā zaraina boze, uzacis sarauktas… Viņš ar plecu atgrūda Karabasu Barabasu, ar elkoni atvairīja Purvadūķi, ievilka ar rungu lapsai Alisei pa muguru, ar zābaku paspēra pie malas runci Bazilio…

Pēc tam, pieliecies un lūkodamies pa nokalni lejup, kur stāvēja koka cilvēciņi, priecīgi iesaucās:

—    Dēliņ Buratino, palaidni, tu esi dzīvs un vesels, — nāc taču drīzāk šurp!

Buratino kopā ar Karlo tēti, Malvīni, Pjero un Artemonu beidzot atgriežas mājās

Negaidītā Karlo ierašanās, viņa runga un sarauktās uzacis neliešiem iedzina šausmas.

Lapsa Alise ielīda biezajā zālē un tur laida ļekas vaļā, tikai šad tad apstādamās, lai izstaipītu kaulus pēc belziena ar rungu.

Runcis Bazilio, aizlidojis soļus desmit, šņāca aiz dusmām kā pārdurta velosipēda riepa.

Purvadūķis sacēla zaļā mēteļa stērbeles un šļūca pa nokalni lejup, atkārtodams:

—    Es te neko, es neko…

Taču kraujā vietā viņš pakrita, sāka velties un ar drausmīgu blīkšķi iegāzās dīķī.

Karabass Barabass palika stāvam, kur stāvējis. Viņš tikai ierāva galvu plecos līdz pat acīm; bārda viņam nokarajās ka pakulu vīkšķis.

Buratino, Pjero un Malvīne uzrāpās augšā. Karlo tētis ņēma viņus pa kārtai rokās un draudēja ar pirkstu:

—    Es jums gan, nebēdņi!

Un bāza azotē.

Tad viņš nokāpa dažus soļus lejāk un notupās pie nelaimīgā suņa. Uzticamais Artemons pacēla purnu un nolaizīja Karlo degunu. Buratino tūdaļ izliecās no azotes:

—    Tēti Karlo, mēs bez suņa mājās neiesim.

—    E-he-he, — atbildēja Karlo, — pagrūti būs, bet gan jau nu kaut kā aiznesīšu to jūsu sunīti.

Viņš cēla Artemonu uz pleca un, aizelsdamies no smagā nesamā, kāpa augšā, kur, joprojām tāpat galvu plecos ierāvis, acis izbolījis, stāvēja Karabass Barabass.

—    Lelles ir manas… — viņš noburkšķēja.

Karlo tētis viņam bargi atteica:

—    Ek tu! Ar ko arī vecumdienās sapinies, ar visā pasaulē pazīstamajiem blēžiem — ar Purvadūķi, ar runci, ar lapsu. Mazākajiem pāri darāt! Kauns, doktor!

Un Karlo devās pa ceļu uz pilsētu.

Karabass Barabass, galvu plecos ierāvis, vilkās nopakaļ.

—    Lelles ir manas, atdod!

—    Neparko neatdod! — Buratino, no azotes izliecies, iegaudojās.

Tā viņi gāja un gāja. Pagāja garām traktierim «Pie trim grunduļiem», kur durvīs klanījās plikpauris traktiernieks, radīdams abām rokām uz čurkstošām pannām. Durvju priekša turp un atpakaļ, turp un atpakaļ staigāja gailis ar izplūkātu asti un sašutis klāstīja par Buratino huligānismu. Vistas ticīgi piebalsoja:

—    Ak-ak-ak, tās šausmas tak! Re ku, re ku mūsu Kikareku!

Karlo uzkāpa pakalnā, no kurienes varēja redzēt jūru, ko vietumis klāja vēja pūsmas savirmotas blāvas josliņas, krastmalā vecu, saules svelmes pārlietu smilšu krāsas pilsētiņu un leļļu teātra audekla jumtu.

Karabass Barabass, stāvēdams trīs solus aiz Karlo, norūca:

—    Es tev došu par lellēm simt zelta gabalu, pārdod!

Buratino, Malvīne un Pjero, elpu aizturējuši, gaidīja, ko teiks

Karlo.

Viņš atbildēja:

—    Nē! Būtu tu bijis labs, lādzīgs teātra direktors, es tev katrā ziņā būtu atdevis mazos cilvēciņus. Bet tu jau esi sliktāks par kuru katru krokodilu. Ne atdošu, ne pārdošu, taisies, ka tiec!

Karlo nokāpa no paugura un, nelikdamies par Karabasu Barabasu vairs ne zinis, iegāja pilsētiņā.

Tur, tukšajā laukumā, nekustigi stāvēja policists. No karstuma un gara laika ūsas viņam bija noļukušas, plaksti lipa kopā, virs trīsstūrainās platmales riņķoja mušas.

Karabass Barabass piepeši iebāza bārdu kabatā, sagrāba Karlo no mugurpuses aiz krekla un ieaurojās pār visu laukumu:

—    Turiet zagli, viņš nozaga manas lelles!…

Taču policists, kuram bija karsti un īdzīgi, pat nepakustējās. Karabass Barabass pielēca viņam klāt, pieprasīdams arestēt Karlo.

—    Bet kas tu tāds esi? —policists laiski jautāja.

—    Es esmu le|]u zinātņu doktors, slavenā teātra direktors, augstāko ordeņu kavalieris, Tarabaras karaļa tuvākais draugs, sinjors Karabass Barabass…

—    Bet tu nekliedz uz mani, — policists atbildēja.

Kamēr Karabass Barabass ar viņu stīvējās, Karlo tētis, steidzīgi ar nūju pa bruģi klaudzinādams, nonāca pie mājas, kur viņš dzīvoja. Atslēdza durvis uz pustumšo kambarīti zem kāpnēm, noņēma no pleca Artemonu, nolika uz lāviņas, izvilka no azotes Buratino, Malvīni un Pjero un sasēdināja tos uz galda rindiņā.

Malvīne tūdaļ teica:

—   Tēti Karlo, vispirms nodarbojieties ar slimo suni. Puikas, uz pēdām mazgāties!…

Pēkšņi viņa izmisusi sasita rokas:

—   Bet mani tērpi! Manas jaunās kurpītes, manas skaistās lentītes palika gravas dibenā, dadžos!…

—    Nekas, nebēdājies, — Karlo sacīja, — es pievakarē aizkāpšu, atnesīšu tās tavas paunas.

Viņš rūpīgi noraisīja apsējus Artemonam no ķepām. Izrādījās, ka brūces gandrīz jau sadzijušas un suns nav varējis pakustēties tikai tāpēc, ka galīgi izbadējies.

—    Šķīvīt auzu kulteņa un kauliņu ar smadzenēm, — Artemons nostenejās, — un es esmu gatavs plūkties ar visiem suņiem pilsētā.

—    Ai-ai-ai, — Karlo tētis bija gluži izmisis, — bet man mājā nav ne kripatiņas un kabatā ne soldo…

Malvīne žēli iešņukstējās. Pjero ar dūri berzēja pieri, pūlēdamies kaut ko izdomāt.

—    Es iešu uz ielas un lasīšu savus dzejoļus, garāmgājēji man sametīs veselu kaudzi soldo.

Karlo pakratīja galvu:

—    Un nakti, dēliņ, tupēsi policijas iecirknī par klaidonību.

Visi, izņemot Buratino, kļuva bēdīgi. Viņš turpretim viltīgi smaidīja un grozījās tā, it kā sēdētu nevis uz galda, bet uz apgrieztas spraudītes.

—    Bērni, beidziet pinkšķēt! — viņš nolēca uz grīdas un izvilka kaut ko no kabatas. — Tēti Karlo, ņem āmuru un noplēs no sienas caurumaino audeklu.

Un, degunu gaisā izslējis, viņš norādīja uz pavardu un uz katliņu virs pavarda, un uz dūmiem, kas bija uzgleznoti uz vecā audekla.

Karlo bija pārsteigts.

—    Kālab, dēliņ, gribi plēst nost tik skaistu gleznu? Ziemas laikā es lūkojos tajā un iedomājos, ka tā ir īsta uguns un ka katliņā ir īsta auna gaļas vira ar ķiplokiem, un man kļūst mazliet siltāk.

—    Tēti Karlo, dodu savu lelles goda vārdu, — tev būs īsta uguns pavardā, īsts čuguna katliņš un karsta vira. Plēs nost audeklu!

Buratino to teica tik pārliecināti, ka Karlo tētis pakasīja pakausi, pašūpoja galvu, nokrekstējās, nokrekstējās, — paņēma knaibles un āmuru un sāka plēst nost audeklu. Aiz tā, kā mēs jau zinām, bija pilns zirnekļu tīklu, kuros karājās nobeigušies zirnekļi.

Karlo rūpīgi noslaucīja tīmekļus. Tad kļuva redzamas nelielas, nosūbējušas ozola durvis. Tām četros stūros bija izgriezti smaidoši purni, bet vidū dejojošs cilvēciņš ar garu degunu.

Kad tam notrausa putekļus, Malvīne, Pjero, Karlo tētis un pat izsalkušais Artemons — visi vienā balsī iesaucās:

—    Tas ir paša Buratino portrets!

—    Tā jau es domāju, — Buratino sacīja, kaut gan viņš nekā tāda nebija domājis un arī pats brīnījās. — Bet, lūk, arī durvju atslēdziņa. Tēti Karlo, slēdz vaļā…

—    Sīs durtiņas un šo zelta atslēdziņu, — stāstīja Karlo, — ļoti senos laikos darinājis kāds veikls meistars. Paraudzīsim, kas noglabāts aiz durtiņām.

Viņš iebāza slēdzenīti atslēgas caurumā un pagrieza… Atskanēja paklusa, ļoti patīkama mūzika, it kā mūzikas kastē būtu sākušas spēlēt ērģelītes.

Karlo tētis pagrūda durtiņas. Tās čīkstēdamas lēni vērās vaļā.

Tobrīd aiz loga nodimdēja steidzīgi soļi un Karabasa Barabasa balss norēca:

—    Tarabaras karaļa vārdā — arestējiet veco blēdi Karlo!

Karabass Barabass ielaužas kambarītī zem kāpnēm

Karabass Barabass, kā jau zinām, bija veltīgi nopūlējies pierunāt miegaino policistu, lai arestē Karlo. Nekā nepanācis, Karabass Barabass skriešus devās pa ielu projām.

Viņa plīvojošā bārda ķērās garāmgājējiem aiz pogām un lietussargiem. Viņš grūstījās un kņadzināja zobus. Puikas viņu pavadīja griezīgiem svilpieniem un svieda viņam pa muguru ar sapuvušiem āboliem.

Karabass Barabass iedrāzās pie pilsētas priekšnieka. Priekšnieks šai karstajā stundā vienās peldbiksitēs sēdēja dārzā pie strūklakas un dzēra limonādi.

Priekšniekam bija sešas pazodes, deguns iegrimis sārtajos vaigos. Zem liepas viņam aiz muguras četri drūmi policisti vienā laidā korķēja vaļā limonādes pudeles.

Karabass Barabass nokrita ceļos priekšniekam pie kājām un, ar bārdu iztriepdams asaras pa visu seju, gaudoja:

—    Es, nelaimigais sērdienis, esmu apvainots, apzagts, piekauts.. .

—    Kas tev, sērdienim, darījis pāri? — priekšnieks tusnīdams jautāja.

—    Mans niknākais ienaidnieks, vecais leijerkastnieks Karlo. Viņš nozaga man trīs pašas labākās lelles, viņš grib nodedzināt manu slaveno teātri, viņš aizdedzinās un aplaupīs visu pilsētu, ja viņu tūliņ nearestēs.

Pastiprinādams savus vārdus, Karabass Barabass izvilka sauju zelta naudas un iebēra priekšniekam tupelē.

īsi sakot, viņš tā sapūta un samelsa, ka iztrūcies priekšnieks pavēlēja četriem policistiem, kas stāvēja zem liepas:

—    Sekojiet cienījamam sērdienim un dariet likuma vārdā visu, kas vajadzīgs!

Karabass Barabass ar četriem policistiem aizdrāzās uz Karlo kambarīti un iebrēcās:

—    Tarabaras karaļa vārdā — arestējiet zagli un nelieti!

Taču durvis bija ciet. Kambarītī neviens neatsaucās. Karabass Barabass pavēlēja:

—    Tarabaras karaļa vārdā — lauziet vaļā durvis!

Policisti piespieda, satrunējušās durvju pusītes izgāzās no

virām, un četri braši policisti, zobenus šķindinādami, ar brikšķi ievēlās kambarītī zem kāpnēm.

Tas notika tai pašā brīdī, kad Karlo tētis saliecies gāja iekša pa slepenajām durtiņām.

Viņš pazuda pēdējais. Durtiņas — džinks… — aizcirtās. Klusā mūzika mitējās. Kambarī zem kāpnēm mētājās tikai savazāti apsēji un saplēsts audekls ar uzgleznoto pavardu …

Karabass Barabass pielēca pie slepenajām durtiņām un saka tās dauzīt ar dūrēm un papēžiem:

Tra-ta-ta-ta!

Taču durtiņas bija stipras.

Karabass Barabass atskrējās un likās durvīs ar dibengalu.

Durtiņas nepadevās.

Viņš piecirta kāju un uzbļāva policistiem:

—    Lauziet vaļā tās sasodītās durvis — Tarabaras karaļa vārdā!…

Policisti taustīja viens otru: šim belziena pēdas uz deguna, tam puns pakausi.

—    Nē, tas ir ļoti grūts darbs, — viņi atteica un devās pie pilsētas priekšnieka ziņot, ka viņi visu izdarījuši pēc likuma, taču vecajam leijerkastniekam, šķiet, palīdz pats nelabais, jo viņš izbēdzis caur sienu.

Karabass Barabass plēsa sev bārdu, nogāzās uz grīdas un ņēmās kā traks kaukt, gaudot un valstīties pa tukšo kambarīti zem kāpnēm.

Ko viņi atrada aiz slepenajam durvīm

Kamēr Karabass Barabass valstījās kā negudrs un plūca sev bārdu, Buratino pa priekšu un viņam pakaļ Malvīne, Pjero, Artemons un vispēdīgi Karlo tētis devās lejup pa stāvām akmens kāpnēm pazemē.

Karlo tētis turēja rokā sveces galu. Tās plīvojošā uguntiņa meta lielas ēnas no Artemona pinkainās galvas vai Pjero izstieptās rokas, taču nespēja apgaismot tumsu, kurā grima kāpnes.

Malvīne knieba sev ausīs, lai aiz; bailēm nesāktu kaukt.

Pjero, kā parasti, ne no šā, ne no tā murmināja pantus:

Dej pa mūriem ēnas garas, Bailēm nav pār mani varas. Lai šīs kāpnes nez cik stāvas, Lai mums tumsa draud ar nāvi, — Tik un tā šis ceļojums Kaut kur izbeigsies tak mums …

Buratino bija aizsteidzies biedriem priekšā, viņa baltā rūķu cepure tikko vīdēja dziļi lejā.

Pēkšņi tur kaut kas iešņācās, nokrita, sāka ripot un atskanēja Buratino žēlā balss:

— Šurpu, palīgā!

Vienā mirklī Artemons, aizmirsis brūces un izsalkumu, apgāza Malvīni un Pjero un kā melns viesulis šāvās zemē pa kāpnēm.

Noklabēja zobi. Kāds radījums nejauki iespiedzās.

Tad viss apklusa.

Tikai Malvīnes sirds sita skaļi kā modinātājs pulkstenis.

Plats gaismas stars no lejas iesitās kāpnēs. Sveces uguntiņa Karlo tētes rokās kļuva dzeltena.

—    Skatieties, skatieties ašāk! — Buratino skaļi sauca.

Malvīne ar skubu sāka atmuguriski rāpties lejā — no pakāpiena uz pakāpienu; lēkādams viņai sekoja Pjero. Vispēdējais salīcis kāpa Karlo, koka tupelēm vienā gabalā mūkot no kājām.

Lejā, tur, kur stāvās kāpnes beidzās, uz akmeņiem izliktā laukumiņa sēdēja Artemons. Viņš laizījās. Pie kājām tam gulēja nožņaugta žurka Cauksture.

Buratino ar abām rokām cēla augšā sadēdējušo tūbas aizkaru, kas sedza caurumu akmens sienā. No turienes plūda zilgana gaisma.

Pirmais, ko viņi, pa caurumu ielīduši, ieraudzīja, bija saules staru kūlis. Tas plūda pa apaļo logu velvētajos griestos.

Platais staru kūlis ar tajā virmojošiem puteklīšiem apgaismoja apaļu, iedzeltenu marmora istabu. Tās vidū stāvēja brīnišķīgi skaists leļļu teātris. Tā priekškarā mirdzēja zelta zibens šautra.

Gar priekškara malām pacēlās divi kvadrātveida torņi, kas bija izkrāsoti tā, it kā tie būtu celti no maziem ķieģelīšiem. Spoži margoja augstie zaļa skārda jumti.

Kreisajā tornī bija pulkstenis ar bronzas rādītājiem. Uz ciparnīcas pret katru ciparu bija uzzīmēta smaidoša zēna un meitenes sejiņa.

Labajā tornī — apaļš lodziņš no dažādu krāsu stikliem.

Virs šā lodziņa uz zaļa skārda jumta sēdēja Runājošais Circenis. Kad visi, mutes ieplētuši, apstājās pie brīnišķīga teātra, Circenis lēni un skaidri sacīja:

—    Es tiku brīdinājis, ka tevi sagaida šausmīgas briesmas un drausmīgi piedzīvojumi, Buratino. Labi, ka viss beidzies laimīgi, bet varēja beigties arī nelaimīgi… Tā gan …

Balss Circenim bija veca un mazliet aizvainota, tāpēc ka Runājošajam Circenim savā laikā āmurs tomēr bija ķēris pa galvu, un, kaut gan viņš bija simt gadu vecs un labas dabas, taču nevarēja aizmirst nepelnīto pāridarījumu. Tāpēc viņš vairāk nekā ari nepiebilda, — paraustīja ūsas, it kā putekļus no tām nobirdinādams, un lēni aizrāpoja kaut kur vientulīgā spraugā — tālāk no kņadas.

Tad Karlo tētis noteica:

—     Un es biju domājis, ka mēs te atradīsim vismaz zelta un sudraba kaudzi, bet atradām tikai pavisam vecu rotaļlietu.

Viņš piegāja pie tornītī ierīkotā pulksteņa, pieklaudzināja ar nagu pie ciparnīcas, un, tā kā blakus pulkstenim uz vara nagliņas karājās atslēdziņa, viņš paņēma to un uzvilka pulksteni…

Atskanēja skaļa tikšķēšana, rādītāji sakustējās. Lielais rādītājs pavirzījās uz divpadsmitiem, mazais uz sešiem. Tornītī sāka dūkt un šņākt. Pulkstenis skaļi nosita seši…

Tūliņ pat labajā tornī atvērās lodziņš no dažādu krāsu stikliem, izlēca raibs uzvelkamais putns un, spārnus plivinādams, nodziedāja sešas reizes:

—    Sanāk-sanāk, sanāk-sanāk, sanāk-sanāk…

Putns pazuda, lodziņš aizcirtās, sāka spēlēt leijerkastes mūzika. Un pacēlās priekškars…

Neviens, pat ne Karlo tētis, nekad nebija redzējis tik jauku dekorāciju.

Uz skatuves bija dārzs. Nelielo koku zelta un sudraba lapotnē dziedāja uzvelkamie strazdi, tik lieli kā nadziņi. Kādā kokā karājās āboli, katrs no tiem laba griķu grauda lielumā. Zem kokiem pastaigājās pāvi un, pirkstgalos paslējušies, knābāja ābolus. Maurā lēkāja un badījās divi kazlēni, bet gaisā lidinājās tikko saskatāmi tauriņi.

Tā pagāja mazs laiciņš. Strazdi apklusa, pāvi un kazlēni atkāpās sānu kulisēs. Koki iegrima slepenās lūkās zem skatuves grīdas.

Tila mākoņi skatuves dibenplānā sāka izklīst. Parādījas spoža saule virs smilšu tuksneša. Pa labi un pa kreisi no sānu kulisēm izlīda čūskām līdzigi liānu zari, vienā patiešām arī

karajas milzu čūska. Otra, astēm kopā saķērušies, šūpojās vesela ģimene pērtiķu.

Tā bija Āfrika.

Pa tuksneša smiltīm spožas saules staros cits pakaļ citam gāja zvēri.

Trijos stiepienos aizlēca krēpainais lauva, — kaut gan tas nebija lielāks par kaķēnu, tomēr briesmīgs.

Uz pakaļkājām gāzelēdamies, aizlīgoja plīša lācītis ar saulessargu.

Aizrāpoja riebīgs krokodils, viņa mazās, nešpetnās ačeles izlikās labiņas. Artemons tomēr neticēja un sāka uz to rūkt.

Aizlēkšoja degunradzis, — lai viņš būtu nekaitigs, asajam ragam bija uzmaukta gumijas bumbiņa.

Aizjoza žirafe, kas izskatījās tā, it kā svītrains, ragains kamielis būtu, cik jaudas, izstiepis kaklu.

Tad nāca bērnu draugs zilonis — gudrs, labsirdīgs — un vicināja snuķi, kurā turēja sojas konfekti.

Pēdējais sīku riksi iešķērsām aiztipināja šausmīgi netīrs savvaļas suns — šakālis. Artemons riedams metās tam virsu, — Karlo tētim ar pūlēm izdevās aiz astes novilkt viņu no skatuves.

Zvēri bija aizgājuši. Saule pēkšņi apdzisa. Tumsa nez kas nobrauca no augšas lejup, nez kas izvirzījās no sāniem uz priekšu. Atskanēja tāda skaņa, it kā kāds būtu pārvilcis ar lociņu pār vijoles stīgām.

Ielās iemargojās blāvas laterniņas. Uz skatuves bija pilsGtas laukums. Namu durvis atvērās, izskrēja mazi cilvēciņi, iekapā maziņā tramvajā. Konduktors pazvanīja, vagona vadītājs pagrieza kloķi, kāds zeņķis manīgi pieķērās pie stieņa, policists iesvilpās, tramvajs ieripoja šķērsielā starp augstajiem namiem.

Pabrauca garām velosipēdists uz riteņiem, kas nebija lielāki par ievārījuma šķīvīšiem. Aizmetās avižu pārdevējs, viņa avīzes bija tik lielas kā četrkārt salocītas noplēšama kalendāra lapiņas.

Saldējuma pārdevējs stūma pār laukumu ratiņus ar saldējumu. Uz namu balkoniņiem izskrēja meitenes un māja viņam, bet saldējuma pārdevējs noplātīja rokas:

—    Viss apēsts, atnāciet citreiz.

Te priekškars aizvērās, un uz tā atkal iezaigojās zelta zibens šautra.

Karlo tētis, Malvīne un Pjero no sajūsmas nemaz nevarēja attapties. Buratino, rokas kabatās sabāzis, degunu izslējis, lielīgi teica:

—    Nu, vai redzējāt? Tātad neesmu velti mircis purvā pie Tortila tēvoča… Šai teātrī mēs izrādīsim komēdiju, un vai zināt, kādu? — «Zelta atslēdziņa jeb Buratino un viņa draugu brīnišķīgie piedzīvojumi». Karabass Barabass plīsīs no dusmām.

Pjero ar dūrēm paberzēja saraukto pieri:

—    Es šo komēdiju uzrakstīšu brīnišķīgos pantos.

-— Es pārdošu saldējumu un biļetes, — pieteicās Malvīne. — Un, ja jūs atradīsiet, ka man ir talants, es pamēģināšu tēlot jauku meiteņu lomas…

—    Paga, bērni, bet kā tad būs ar mācīšanos? — iejautājās Karlo tētis.

Visi reizē attrauca:

—    Mācīsimies no rītiem… Bet vakaros spēlēsim teātri…

—    Tad nu gan, — Karlo tētis bija ar mieru, — bet es, bērniņi, spēlēšu leijerkasti godājamās publikas uzjautrināšanai; un, ja sāksim braukāt apkārt pa Itāliju no vienas pilsētas uz otru, tad es vadīšu zirgus un vārīšu auna gaļas viru ar ķiplokiem..,

Artemons klausījās, ausi piešķiebis, grozīja galvu un spožām acīm raudzījās draugos, jautādams: bet ko gan viņš lai dara?

Buratino teica: — Artemons pārzinās butaforijas un teātra kostīmus, viņam dosim noliktavas atslēgas. Priekšnesumu laikā viņš var aiz skatuves tēlot lauvas rūkšanu, degunradža kāju di- poņu, krokodila zobu griešanu, vēja gaudošanu — to var panākt, aši luncinot asti, — un citas nepieciešamas skaņas.

—    Nu bet tu, bet tu, Buratino? — visi jautāja. — Kas tu gribi teātrī būt?

—    Ak jūs savādnieki, es komēdijā tēlošu pats sevī un kļūšu slavens visā pasaulē!

Jaunais leļļu teātris rīko pirmo izrādi

Karabass Barabass sēdēja pie pavarda riebīga oma Nlapļa malka tikko gruzdēja. Ārā gāza lietus. Caurais leļļu traļu ļumi', teceja. Lellem rokas un kajas bija kļuvušas mitras, un uitT.uīaJu mos neviens negribēja strādāt, pat ja draudēja ar septiņastaliio pletni. Lelles jau trešo dienu nebija nekā ēdušas un, noliktavu LI/, naglām sakārtas, draudīgi sačukstējās.

No rīta nebija pārdota neviena biļete uz teātri. Un kas tad gan lai būtu nācis skatīties Karabasa Barabasa garlaicības lugas un badā pamirušos un noskrandušos aktierus!

Pilsētas tornī pulkstenis nosita seši. Karabass Barabass īgni vilkās uz skatītāju zāli — tukšs!

—    Kaut velns parāvis visus visgodājamos skatītājus! viņš noņurdēja un izgāja uz ielas. Izgājis paskatījās, samirkšķina|.i acis un ieplēta muti tik platu, ka tajā bez pūlēm varētu ielaisties vārna.

Iepretim viņa teātrim pie lielas, jaunas audekla telts, neve rodams drēgno jūras vēju, drūzmējās pūlis.

Uz paaugstinājuma virs telts ieejas stāvēja cilvēciņš ar garu degunu, rūķu cepuri galvā, pūta gārdzošā taure un kaut ko klaigāja.

Publika smējās, sita plaukstas, un daudzi gāja telti iekša

Pie Karabasa Barabasa pienāca Purvadūķis; viņš stiprak nekā jebkad oda pēc dūņām.

—    E-he-he, — viņš vilka, raukdams seju skābas grumbas, — ne pagalam neveicas ar dziedniecības dēlēm. gribu Iet, rau, pie viņiem, — Purvadūķis norādīja uz jauno telti, gribu pieteikties par sveču aizdedzinātāju vai grīdu slaucītāju

—    Kam tad tas nolādētais teātris pieder? No kurienes tas radies? — Karabass Barabass rēca.

—   Tur lelles pašas atvērušas savu teātri «Zibens», viņas pašas raksta lugas pantos un pašas spēlē.

Karabass Barabass nošņirkstināja zobus, paraustija sevi aiz bārdas un soļoja uz jauno audekla telti.

Virs ieejas tajā klaigāja Buratino:

—    Pirmā izrāde, interesanta, aizraujoša komēdija par koka cilvēciņu dzīvi. Patiesīgs notikums par to, kā mēs ar asprātību, drosmi un bezbailību uzvarējām visus savus ienaidniekus…

Stikla būdiņā pie ieejas leļļu teātrī sēdēja Malvīne ar košu lenti gaišzilajos matos un tikko spēja pārdot biļetes visiem, kas vēlējās noskatīties jautro komēdiju no leļļu dzīves.

Karlo tētis, jaunos samta svārkos, grieza leijerkasti un jautri mirkšķināja ar acīm visgodājamai publikai.

Artemons aiz astes vilka no telts ārā lapsu Alisi, kas bija iešmaukusi bez biļetes.

Otrs bezbiļetnieks, runcis Bazilio, bija paguvis aizmukt un, lietum līstot, sēdēja kokā, niknām acīm blenzdams lejup.

Buratino, sapūtis vaigos, sāka taurēt aizsmakušo tauri:

—    Izrāde sākas!

Un noskrēja pa kāpnītēm, lai spēlētu komēdijas pirmo ainu, kurā rādīts, kā nabaga Karlo tētis iztēš no malkas pagales koka cilvēciņu, nedomādams, ka tas atnesīs viņam laimi.

Pēdējais uz teātri atvilkās bruņurupucis Tortils, turēdams mutē goda karti no pergamenta papīra ar zelta stūrīšiem.

Izrāde sākās. Karabass Barabass drūmi atgriezās savā tukšajā teātrī. Paņēma pletni ar septiņām astēm. Atslēdza noliktavas durvis.

—    Es jūs, nelieši, gan mācīšu slinkot! — viņš neganti ierēcās. — Es jums rādīšu nepievilināt publiku!

Viņš noplīkšķināja pletni. Taču neviens neatbildēja. Noliktava bija tukša. Uz naglām karājās tikai auklu galiņi.

Visas lelles — gan Arlekins, gan meitenes melnās maskās, gan burvji ar smailām, zvaigžņotām cepurēm, gan kuprīši ar gurķu deguniem, gan mori, gan sunīši — visi, visi, visas lelles bija aizmukušas no Karabasa Barabasa.

Nebalsī kaukdams, viņš drāzās ārā no teātra uz ielas. Tur viņš ieraudzīja savus pēdējos aktierus mūkam pāri peļķēm uz jauno teātri, kur spēlēja jautra mūzika, skanēja skaļi smiekli un aplausi.

Karabass Barabass paguva noķert tikai parķa sunīti ar podziņām acu vietā. Taču te viņam, kur gadījies, kur ne, uzklupa Artemons, nogāza viņu zemē, izrāva šuneli un aizdrāzās ar to uz telti, kur aiz kulisēm izsalkušajiem aktieriem bija izvārīta karsta auna gaļas vira ar ķiplokiem.

Karabass Barabass tā arī palika lietū sēžam peļķē.

Saturs

Galdniekam Džuzepem pagadījās pie rokas malkas pagale, kas pīkstēja cilvēka balsī 5

Džuzepe atdāvina runājošo pagali savam draugam Karlo……………………………………………………. 6

Karlo darina koka lelli un nosauc to par Buratino……………………………………………………. 10

Runājošais Circenis dod Buratino gudru padomu……………………………………………………………. 12

Buratino aiz savas vieglprātības gandrīz aiziet bojā. Karlo tētis salīmē viņam apģērbu

no krāsaina papīra un nopērk ābeci………………………………………………………………………………. 15

Buratino pārdod ābeci un nopērk biļeti uz leļju teātri…………………………………………………….. 18

Komēdijas izrādes laikā lelles pazīst Buratino………………………………………………………………. 22

Sinjors Karabass Barabass nevis sadedzina Buratino, bet iedod viņam piecus zelta

gabalus un atlaiž uz mājām………………………………………………………………………………………….. 25

Ce|ā uz mājām Buratino sastop divus ubagus — runci Bazilio un lapsu Alisi . . 28

Traktierī «Pie trim grunduļiem»…………………………………………………………………………………… 32

Buratino uzbrūk laupītāji……………………………………………………………………………………………. 34

Laupītāji pakar Buratino kokā……………………………………………………………………………………… 36

Meitene ar gaišzilajiem matiem atgriež Buratino pie dzīvības………………………………………….. 37

Meitene ar gaišzilajiem matiem grib Buratino audzināt……………………………………………………. 40

Buratino nok|ūst Mu|ķu Zemē………………………………………………………………………………………. 45

Policisti sagrābj Buratino un ne|auj viņam teikt ne vārda sev par attaisnošanu . . 48

Buratino iepazīstas ar dīķa iemītniekiem, uzzina, ka četri zelta gabali pazuduši, un

dabū no bruņurupuča Tortila zelta atslēdziņu………………………………………………………………… 52

Buratino bēg no Mu|ķu Zemes un satiek bēdubrāli………………………………………………………….. 57

Pjero stāsta, kā viņš jāšus uz zaķa nok|uvis Mulku Zemē………………………………………………… 58

Buratino un Pjero ierodas pie Malvīnes, bet viņiem tūliņ jābēg kopā ar Malvīni un

pūdeli Artemonu………………………………………………………………………………………………………… 63

Briesmīgā kauja mežmalā…………………………………………………………………………………………….. 66

Alā. 72

Buratino nolemj — lai tur vai kas — izdibināt no Karabasa Barabasa zelta atslēdziņas noslēpumu 78

Buratino uzzina zelta atslēdziņas noslēpumu…………………………………………………………………. 80

Buratino pirmoreiz mūžā krīt izmisumā, taču viss beidzas laimīgi……………………………………. 86

Buratino kopā ar Karlo tēti, Malvīni, Pjero un Artemonu beidzot atgriežas mājās 92

Karabass Barabass ielaužas kambarītī zem kāpnēm…………………………………………………………. 96

Ko viņi atrada aiz slepenajām durvīm…………………………………………………………………………… 98

Jaunais Ie|ļu teātris rīko pirmo izrādi…………………………………………………………………………. 105

Content

A.Tolsojs ZELTA ATSLĒDZIŅA JEB BURATINO PIEDZĪVOJUMI

Priekšvārds

Galdniekam Džuzepem pagadījas pie rokas malkas pagale, kas pīkstēja cilvēka balsī

Džuzepe atdavina runājošo pagali savam draugam Karlo

Karlo darina koka lelli un nosauc to par Buratino

Runājošais Circenis dod Buratino gudru padomu

Buratino aiz savas vieglprātības gandrīz aiziet bojā. Karlo tētis salīmē viņam apģērbu no krāsaina papīra un nopērk ābeci

Buratino pārdod ābeci un nopērk biļeti uz leļļu teātri

Komēdijas izrādes laika lelles pazīst Buratino

Ceļa uz mājām Buratino sastop divus ubagus — runci Bazilio un lapsu Alisi

Traktierī «Pie trim grunduļiem»

Buratino uzbrūk laupītāji

Laupītaji pakar Buratino koka

Meitene ar gaišzilajiem matiem atgriež Buratino pie dzīvības

Meitene ar gaišzilajiem matiem grib Buratino audzināt

Buratino nokļūst Muļķu Zeme

Policisti sagrabj Buratino un neļauj viņam teikt ne vārda sev par attaisnošanu

Buratino iepazīstas ar dīķa iemītniekiem, uzzina, ka četri zelta gabali pazuduši, un dabū no bruņurupuča Tortila zelta atslēdziņu

Buratino beg no Muļķu Zemes un satiek bēdubrāli

Pjero stāsta, kā viņš jāšus uz zaķa nokļuvis Muļķu Zemē

Buratino un Pjero ierodas pie Malvīnes, bet viņiem tūliņ jabeg kopā ar Malvīni un pūdeli Artemonu

Briesmīga kauja mežmalā

Alā

Buratino nolemj — lai tur vai kas — izdibināt no Karabasa Barabasa zelta atslēdziņas noslēpumu

Buratino uzzina zelta atslēdziņas noslēpumu

Buratino pirmoreiz mūža krīt izmisuma, taču viss beidzas laimīgi

Buratino kopā ar Karlo tēti, Malvīni, Pjero un Artemonu beidzot atgriežas mājās

Karabass Barabass ielaužas kambarītī zem kāpnēm

Ko viņi atrada aiz slepenajam durvīm

Jaunais leļļu teātris rīko pirmo izrādi

Saturs