Londons Džeks

Saules dēls

SAULES DELS

I

«Viliijs Vou» stāvēja šaurumā starp krastu un ārējo rifu. Paklusi murdēja laiskās bangas, un ne vairāk kā simt jardu platā ūdens josla, kas pletās no ārējā rifa līdz baltajam koraļļu smilšu liedagam, bija gluda kā spogulis. Kuģis stāvēja visšaurākajā un visseklākajā vietā, un tā enkurķēdi, kas bija izstiepusies simt pēdu garumā, varēja redzēt no augšas līdz pat dibenam. Sarūsējusī ķēde kā milzu čūska locījās okeāna ūdenī, nobeigdamās ar nevajadzīgu enkuru. Liela, pelēcīgi brūna un plankumaina menca uzmanīgi līkumoja starp koraļļiem. Citas dīvainas formas un krāsas zivis izturējās vienaldzīgi pat tad, kad garām slinki aizpeldēja liela haizivs un iedzina mencu tās iemīļotajās spraugās.

Uz klāja priekšgalā kādi divpadsmit melnādainie bez mazākās steigas kasīja tīkkoka reliņu. Viņi strādāja neveikli kā pērtiķi. īstenībā viņi arī atgādināja lielus aizvēsturiskas sugas pērtiķus. Viņu acīs bija pusīdzīga, pus- žēlabaina izteiksme, sejas viņiem bija pat nesimetriskākas kā pērtiķiem, un viņu ķermeņi, uz kuriem neauga neviens matiņš, izskatījās vēl .kailāki nekā pērtiķiem, jo viņi nevalkāja nevienu pašu apģērba gabalu. Toties izrotājušies viņi bija tā, kā nevienam pērtiķim ir prātā nebija nācis rotāties. Ausu caurumos bija sakarinātas īsas māla pīpī- tcs, bruņurupuča kaula gredzeni, resni koka puļķi, sarūsējušas naglas un tukšas patronu čaulītes. Vismazākie caurumiņi ausīs atbilda vinčestra kalibram, lielāko diametrs bija colla. Dažā ausī bija no trim līdz sešiem caurumiem. Deguniem cauri bija izdurtas pulēta kaula vai pārakmeņojušos gliemežnīcu adatas un īleni. Vienam uz krūtīm karājās balts durvju rokturis, otram — porcelāna tasītes osiņa, bet trešajam — misiņa modinātājpulksteņa zobrats. Viņi čivināja spiedzīgās balsīs un visi kopā nepadarīja vairāk kā viens baltais cilvēks.

Pakaļgalā zem nojumes sēdēja divi baltie. Abi bija ģērbušies par sešiem pensiem pirktos apakškreklos un apjozušies ar vilnas jostu. Katram pie tās karājās revolveris un tabakmaks. Ada viņiem bija norasojusi ar sviedriem. Sur tur lāsītes saplūda kopā mazās straumītēs, kas tecēja uz nokaitētā klāja un gandrīz tai pašā acumirklī iztvaikoja. Kalsnējs melnacains cilvēks slaucīja ar slapjiem pirkstiem no pieres kodīgās sviedru urdziņas un, slinki lādēdamies, purināja pirkstus. Gurdi un bezcerīgi viņš lūkojās pāri ārējam rifam uz jūru un krastā augošo palmu galotnēm.

—Pulkstenis astoņi, bet īstā elle sāksies dienas vidū,—viņš žēlojās. — Kaut vēsmiņa būtu uzpūtuši! Vai tiešām mēs nekad netiksim prom no šejienes?

Otrs cilvēks, slaids divdesmit piecus gadus vecs vācietis ar platu zinātnieka pieri un izbīdītu deģenerāta zodu, nemaz nepapūlējās atbildēt. Viņš bēra hinīna pulverīti zīdpapīrā. Savēlis granus piecdesmit ciešā piciņā, viņš iemeta zāles mutē un norija, neuzdzerdams virsū ne malku ūdens.

—   Eh, kā derētu drusku viskija! — noteica pirmais pēc piecpadsmit minūšu garas pauzes.

Pagāja vēl stundas ceturksnis, iekams vācietis ne no šā, ne no tā ierunājās:

—   Mani bendē nost drudzis. Es pametīšu jūs, Grifit, līdzko būsim nonākuši Sidnejā. Man pietiek tropu! Man vajadzēja iepazīt jūs labāk, iekams es parakstīju kontraktu ar jums.

—   Nekāds sevišķais stūrmanis jūs neesat, — atteica Grifits, pārāk sakarsis, lai runātu asākā tonī. — Kad Guvutu piekrastē padzirdēja, ka esmu pieņēmis jūs, visi mani izsmēja. «Ko? Džeikobsenu?» viņi teica. «Jūs neno- bēdzināsiet no viņa ne tikai pudeli džina, bet pat sērskābi — visu viņš uzošņās.» Jūs tiešām lieliski attaisnojāt savu reputāciju. Jau divas nedēļas neesmu ņēmis mutē ne lāsīti — jūs visu esat uzokšķerējis.

—   Ja drudzis jūs būtu kratījis tāpat kā mani, jūs saprastu, — palīgs raudulīgi taisnojās.

—   Es jums nepārmetu, — atbildēja Grifits. — Es tikai vēlos, kaut dievs atsūtītu mums ko iedzert vai arī uzpūstu vējš. Jūtu, ka rit mani sāks kratīt drebuļi.

Palīgs piedāvāja viņam hinīnu. Savēlis piecdesmit granu pilulu, Grifits iemeta to mutē un norija tāpat sausu.

—   Ak kungs, ak kungs! — viņš vaidēja. — Kā es sapņoju par zemi, kur nepazīst hinīna! Nolādētais elles izgudrojums! Savā mūžā esmu aprijis to tonnām.

Viņš atkal urbās ar acīm jūras tālēs, cerēdams saskatīt kaut kādas vēja pazīmes. Parasto pasāta mākoņu nebija, un saule, kāpdama aizvien augstāk, pārvērta debesis par liesmojošu varu. Svelme bija ne tikai sajūtama, bet arī saredzama, un Grifits veltīgi meklēja atvieglojumu, skatīdamies uz krastu. Liedaga baltums sāpīgi dzēla acis. Palmas stāvēja pilnīgi nekustīgi, iezīmēdamās uz vienmuļā biezo džungļu zaļuma fona kā no kartona izgrieztas dekorācijas. Melnādainie puišeļi, kas kaili rotaļājās šajā smilšu un saules žilbumā, aizvainoja un sāpināja Grifitu, kuram saule sagādāja ciešanas. Viņš juta tādu kā atvieglojumu, kad viens no puišeļiem skriedams paklupa un četrrāpus ievēlās siltajā jūras ūdenī.

Pēkšņi uz klāja strādājošie melnādainie iekliedzās — un abi baltie paskatījās uz jūras pusi. Ceturtdaļjūdzes.attālumā aiz rifa parādījās gara, melna kanoe.

—   Gumu puiši no kaimiņu līča, — nosprieda palīgs.

Viens no melnādainajiem nāca uz pakaļgalu, soļodams

pa nokaitēto klāju viegli — kā cilvēks, kura kailās kājas nejūt karstumu. Arī tas aizvainoja Grifitu, un viņš aizvēra acis. Taču pēc brīža viņš tās plati iepleta.

—   Baltais saimnieks ar puišiem no Gumu, — teica melnādainais.

Abi baltie piecēlās un raudzījās uz laivu. Tās pakaļgalā bija skaidri redzams sombrero, kas piederēja baltajam. Palīga sejā pavīdēja satraukums.

—   Tas ir Grifs, — viņš sacīja.

Grifits vērīgi, ieskatījās un sakaitināts izlamājās.

—   Kas šim te meklējams? — viņš vaicāja palīgam, žilbinošajai jūrai un debesīm, nežēlīgi sveilējošajai saulei, visam pārkarsētajam, nepielūdzamajam izplatījumam, ar kuru bija savijies viņa liktenis.

Palīgs ieķiķinājās.

—   Es jums teicu, ka no tā jūs vaļā netiksiet.

Taču Grifits neklausījās.

—   Ar visu savu naudu viņš staigā apkārt kā meslu ievācējs, — Grifits turpināja dusmu uzplūdā. — Viņš ir apkrauts ar naudu, piebāzts ar naudu, gandrīz vai plīst no naudas. Es droši zinu, ka viņš pārdevis savas plantācijas Iringā par trīssimt tūkstošiem mārciņu. Pats Bells man to pateica, kad mēs pēdējo reizi metām pa lampu Guvutu. Viņam ir miljoni un miljoni, bet viņš kā Seiloks neatlaižas no manis nieka grašu dēļ. — Tad Grifits uzbruka palīgam. — Protams, jūs man to teicāt. Nu, tad turpiniet, runājiet vien! Bet ko jūs man nupat gribējāt teikt?

—    Es teicu, ka jūs viņu nepazīstat, ja cerējāt aizlaisties no Zālamana salām, nesamaksājis viņam. Šis Grifs ir īsts velns, bet viņš ir godīgs. To es zinu. Es teicu jums, ka viņš uzjautrināšanās pēc ir gatavs kaisīt tūkstošus, bet nieka sešu pensu dēļ plēsīsies kā haizivs sarūsējušas bundžas dēļ. Saku to, ko zinu. Vai viņš neatdeva savu «Balakulu» Kvīnslendas misijai, kad tā pazaudēja «Vakara zvaigzni» pie Sankristobalas? Bet «Ba- lakula» maksāja trīs tūkstošus mārciņu, nevis divus trīs pensus. Un vai viņš nepiekāva Strozersu tā, ka tas divas nedēļas nevarēja piecelties no gultas, tikai par to, ka norēķinoties trūka divu mārciņu un desmit šiliņu, jo Strozerss bija vēl zaļš un mēģināja viņu apšmaukt?

—   Dievs, sodi mani ar aklumu! — Grifits iekliedzās nevarīgās dusmās.

Palīgs turpināja savus paskaidrojumus:

—   Es jums saku, ka tikai otrs tāds pats taisnprātīgs cilvēks kā viņš var stāties viņam pretī, bet Zālamana salās tāda cilvēka vēl nav bijis. Tādiem kā jūs un es viņu nepieveikt. Mēs esam pārāk izkurtējuši, caur un cauri izkurtējuši. Jums apakšā ir vairāk nekā tūkstotis divi simti mārciņu. Samaksājiet viņam, un beigta balle.

Bet Grifits sakoda zobus un saknieba plānās lūpas.

—   Es viņu pieveikšu, — viņš nomurmināja, drīzāk uzrunādams saules misiņa bumbu nekā savu palīgu. Viņš pagriezās un jau grasījās kāpt leja, bet tad pagriezās atpakaļ. — Paskatieties, Džeikobsen, viņš būs klāt pēc ceturtdaļstundas! Vai jūs esat ar mani ? Būsiet manā pusē?

—   Protams, ka jūsu pusē. Vai tad es neesmu izdzēris visu jūsu viskiju? Ko jūs domājat darīt?

—   Mēģināšu iztikt bez slepkavības, ja vien būs iespējams, bet maksāt man nenāk ne prātā. Tas ir kā āmen baznīcā.

Džeikobsens paraustīja plecus, mierīgi pakļaudamies liktenim, bet Grifits nokāpa lejā kajītē.

II

Džeikobsens vēroja kanoe, kas bija parādījusies aiz zemā rifa un griezās iekšā šaurumā. Grifits ar tintes traipiem uz labās rokas īkšķa un rādītājpirksta atgriezās uz klāja. Pēc piecpadsmit minūtēm kanoe piestāja pie kuģa. Cilvēks ar sombrero piecēlās.

—   Sveiki, Grifit! — viņš teica. — Sveiki, Džeikobsen! — Turēdamies pie reliņa, viņš pagriezās pret saviem līdzbraucējiem. — Jūs, puiši, palieciet tepat laivā!

Viņš pārlēca pāri reliņam uz klāja viegli kā kaķis, lai gan acīmredzot nebija no vieglajiem. Viņš bija ģērbies tikpat trūcīgi kā abi pārējie baltie. Lētais krekls un baltais gurnauts neslēpa labi veidoto ķermeni. Lai cik muskuļots Grifs bija, muskuļi nepadarīja viņu smagnēju un lempīgu. Tie bija liegi noapaļoti un kustoties līgani slīdēja zem gludās, iedegušās ādas. Tāpat svelmainā saule bija kveldējusi viņa seju, un tā bija kļuvusi tumša kā spānietim. Gaišās ūsas nepiestāvēja viņa smulgajai sejai, bet gaiši zilās acis pārsteidza vērotāju. Grūti bija iedomāties, ka šī cilvēka āda kādreiz bijusi gaiša.

—   No kurienes jūs uzradāties? — sarokodamies jautāja Grifits. — Es domāju, ka esat Santakrusā.

—   Es tur biju gan, — viesis atbildēja. — Bet mēs ātri atbraucām. «Brīnums» tagad stāv Gumu līcī un gaida ceļavēju. Vietējie man pateica, ka te esot kuģis, un es atlaidu paskatīties uz to. Nu, kā iet?

—   Ne visai. Kopras nojumes ir gandrīz tukšas, bet kokosriekstu mēs savācām nepilnas sešas tonnas. Visas sievietes laižas prom no darba drudža dēļ, un vīrieši nevar iedzīt viņas atpakaļ purvos. Viņi visi ir slimi. Es piedāvātu jums kaut ko dzeramu, bet mans palīgs ir iz- sūcis pēdējo pudeli. Kaut dievs atsūtītu vismaz kādu vēsmiņu!

Grifs bezrūpīgi paskatījās uz vienu, uz otru un iesmējās.

—    Bet es priecājos, ka pieturas bezvējš, — viņš sacīja. — Tas deva man iespēju atbraukt šurp, lai satiktu jūs. Mans kravas uzraugs uzracis vienu nelielu jūsu rēķinu, un es to paņēmu līdz.

Palīgs pieklājīgi pagāja nost, ļaudams savam kapteinim vienam kulties laukā no nepatikšanām.

—Man loti žēl, Grīf, trakoti žēl, — Grifits teica, — bet man nav naudas. Pagaidiet vēl mazlietiņ.

Grifs pārsteigts un apbēdināts atspiedās pret trapa margām.

—   Ka tie cilvēki Zalamana salas iemācās melot! — viņš sacīja. — Neviens neteiks tev taisnību. Kapteinis Džen- sens ir tāds pats. Es biju pārliecināts, ka viņš ir godavīrs. Bet vēl pirms piecām dienām viņš man teica … Vai gribat zināt, ko viņš man teica?

Grifits aplaizīja lūpas.

—   Turpiniet.

—   Viņš man teica, ka jūs esot visu pārdevis, visu pa tīro, un gatavojoties doties uz Jaunhebridu salām.

—   Nolādētais melis! — sašutis iesaucās Grifits.

Grifs pamāja ar galvu.

—   Es teiktu to pašu. Viņš pat bija tik nekaunīgs, ka centās man iestāstīt, it kā esot nopircis no jums divas stacijas — Mauri un Kahulu un samaksājis jums tūkstoš septiņsimt zelta soverēnu par visādām mantām, inventāru, precēm un kopru.

Grifita acis samiedzās, un tajās nevilšus uzzibsnīja uguntiņa. Grifs pamanīja to, izklaidīgi paskatīdamies uz sarunu biedru.

—   Un Parsons, jūsu aģents Hikimavi, man stāstīja, ka Falkrema sabiedrība nopirkusi šo staciju no jums. Kāpēc viņam būtu vajadzējis melot?

Saules un slimības izmocītais Grifits neizturēja. Viss uzkrājies sarūgtinājums izpaudās viņa sejā un savilka lūpas grīnā smaidā.

—   Paklausieties, Grīf, — kāpēc jūs tā spēlējaties ar mani? Jūs visu zināt, un es zinu, ka jūs zināt. Runāsim skaidru valodu! Jā, es pārdevu visu un braucu prom. Un ko jūs tur varat izdarīt?

Grifs paraustīja plecus, un ne vaibsts viņa sejā neliecināja, ka viņš būtu apņēmies kaut ko darīt. Likās, ka viņš ir galīgā neizpratnē.

—   Te nav likumu, — Grifits uzskaitīja savas priekšrocības. — No šejienes līdz Tulagi ir simt piecdesmit jūdžu. Aluitas papīri man ir rokā, un es atrodos pats uz sava kuģa. Nekas nevar aizkavēt mani braukt prom. Jūs nevarat aizturēt mani tāpēc vien, ka esmu jums parādā nelielu summu. Un es zvēru — jūs mani neaizturēsiet! Lieciet to aiz auss!

Grifa seja pauda aizvien lielāku pārsteigumu.

— Tātad jūs gribat man izkrāpt šīs tūkstoš divsimt māciņas, Grifit?

—   Apmēram tā, veco zēn. Un nekādi stipri vārdi jums nelīdzēs. Ceļas vējš. Labāk taisieties, ka tiekat, kamēr es neesmu izkustējies no vietas, citādi nolaidīšu dibena jusu laiveli!

—   Patiesi, Grifit, jūs runājāt gandrīz pareizi. Es nevaru jūs aizturēt. — Grifs pavandījās pa somiņu, kas karājās pie revolvera jostas, un izvilka no turienes sagumzītu papīru, acīmredzot oficiālu dokumentu. — Bet varbūt tas apstādinās jūs? Tas nu būs jāliek aiz auss jums.

—   Kas tas ir?

—   Admiralitātes pavēle. Bēgšana uz Jaunhebridu salām jūs neglābs. Šī pavēle ir derīga visur.

Izlasījis dokumentu, Grifits norija siekalas. Saraucis pieri, viņš apsvēra jauno situāciju. Tad viņš pēkšņi pacēla acis — un viņa seja apskaidrojās.

—   Jūs esat gudrāks, nekā es domāju, veco zēn, — viņš ierunājās. — Jūs esat sasējis man rokas un kājas. Man vajadzēja zināt, ka jūs nevar apvest ap stūri. Džeikobsens teica man, ka nekas neiznākšot, bet es negribēju viņu klausīt. Tomēr viņam bija taisnība un jums ari. Nauda man ir apakšā. Iesim un visu nokārtosim.

Viņš devās lejup, bet tad pagāja sāņus, lai palaistu pa priekšu viesi, un vienlaikus pameta skatienu uz jūru, ko sacēlies vējš bija saņirbinājis tumšu.

—   Sagatavojieties, — Grifits pavēlēja palīgam. — Paceliet buras un esiet gatavi pacelt enkuru!

Apsēzdamies uz palīga kojas malas pie neliela galdiņa, Grifs pamanīja no spilvenapakšas rēgojamies revolvera spalu. Uz galda, kas Jjr virām bija pierīkots pie šķērssienas, atradās spalvaskāts, tinte un apdriskāts kuģa žurnāls.

—   Lai mani pieķer blēdībā, — izaicinoši sacīja Grifits. — Pārāk ilgi esmu bijis tropos. Esmu slims, velnišķi slims. Viskijs, saule un drudzis pataisījuši mani arī morāli slimu. Tagad man vairs nekas nav par netīru un zemisku un es saprotu, kāpēc nēģeri apēd cits citu, griež nost galvas un tamlīdzīgi. Es pats esmu spējīgs to izdarīt. Un tas, ko es gribu darīt ar jums, nav nekas vairāk kā mīļš jociņš. Es jums labprāt piedāvātu kaut ko dzeramu.

Grifs neatbildēja, un Grifits slēdza vaļā lielu kasi ar sarežģītu atslēgu. Uz klāja bija dzirdami spiedzīgi kliedzieni, bloku čīkstoņa un krakšķi: melnādainie vilka augšā grotburu. Grifs ar acīm sekoja lielam tarakānam, kas rapoja pa notaukoto sienu. Grifits, neganti lādēdamies, nesa kasi pie trapa, kur bija gaišāks. Te viņš stāvēja, noliecies pār kasi, ar muguru pret viesi. Pēkšņi viņš paķēra pie trapa pieslieto šauteni un zibenīgi apsviedās.

—   Nekustieties! — viņš pavēlēja.

Grifs pasmaidīja, neizpratnē savilka uzacis un paklausīja. Viņa kreisā roka bija atspiesta pret koju, bet labā roka gulēja uz galda. Revolveris karājās viņam pie labās gūžas. Taču viņam neizgāja no prāta otrs revolveris — zem spilvena.

—   Uh, — Grifits ņirgājās, — jūs Zālamana salās esat nohipnotizējis visus, tikai ne mani, atļaujiet man sacīt. Tagad es gribu izgrūst jūs no sava kuģa kopā ar jūsu admiralitātes pavēli, bet vispirms jums kaut kas ir jāizdara. Paceliet to žurnālu!

Grifs ziņkāri paskatījās uz kuģa žurnālu, bet nekustējās.

—   Es jums saku, ka esmu slims cilvēks, Grīf, un es varu nošaut jūs tikpat viegli, kā nospiest tarakānu. Paceliet to žurnālu, kad jums saka!

Grifits patiešām izskatījās slims, viņa sadilusī seja no dusmām nervozi raustījās. Grifs pacēla žurnālu un nolika to sāņus. Zem žurnāla bija aprakstīta papīra lapa.

—   Izlasiet! — Grifits pavēlēja. — Izlasiet skaļi!

Grifs paklausīja, bet lasot viņa kreisā roka sāka bezgala lēni un pacietīgi slīdēt tuvāk zem spilvena pabāztajam ierocim.

—   «Uz keča «Villijs Vou». Bombi līcis, Annas sala, Zālamana salas,» — viņš lasīja. — «Ar šo apliecinu, ka esmu saņēmis pilnīgi visu parāda summu no Harisona Dž. Grifita, kurš man šodien samaksāja tūkstoš divsimt sterliņu mārciņu.»

—   Kad man būs rokā šī kvīts, — Grifits izsmējīgi teica, — jūsu admiralitātes pavēle nebūs pat tā papīra vērta, uz kura tā uzrakstīta. Parakstiet!

—   No tā nebūs nekāda labuma, Grifit, — sacīja Grifs. — Spaidu kārtā parakstīts dokuments likuma priekšā nav derīgs.

—   Kāpēc tādā gadījumā jūs negribat to parakstīt?

—   Lūdzu, bet es pasargāšu jūs no daudzām nepatikšanām, ja neparakstīšu to.

Grifa pirksti jau bija tikuši līdz revolverim. Kamēr viņš runāja, labā roka rotaļājās ar spalvaskātu, bet kreisā lēni un nemanāmi vilka ieroci tuvāk. Beidzot viņš satvēra to — un vidējais pirksts pieskārās mēlītei, bet rādītāja pirksts aptvēra stobru. Grifs šaubījās, vai viņam izdosies izšaut ar kreiso roku, kā nākas.

—   Neraizējieties par mani, — Grifits zobojās. — Un neaizmirstiet — Džeikobsens apstiprinās, ka viņa klātbūtnē esmu samaksājis jums. Bet tagad parakstieties, lūk, tur pašā apakšā — Deivids Grifs — un uzrakstiet datumu!

Uz klāja varēja dzirdēt bloku šņirkstoņu un buru plak- šķus pret rifiem. Sēdēdami kajītē, viņi sajuta, ka «Villijs Vou» sasveras un atkal iztaisnojas. Deivids Grifs vēl vilcinājās. No kuģa priekšgala nāca troksnis, kas radās, priekšburas fallēm berzējoties gar blokiem. Mazais kuģītis atkal sasvērās uz sāniem, un cauri kajītes sienām bija dzirdama ūdens šļakāšanās.

—   Veicīgāk! — uzkliedza Grifits. — Enkurs jau ir pacelts.

Šautenes stobra caurums četru pēdu attaluma jau bija pavērsts pret Grifu, kad viņš nolēma rīkoties. Šautene Grifita rokās drebēja, kad viņš, pirmajām nevienmērīgajam plūsmām sašupojot kuģi, centās noturēt līdzsvaru. Grifs izmantoja šūpošanos, izlikās, it kā gribētu parakstīt papīru, un vienlaikus zibenīgi kā kaķis izdarīja sarežģītu kustību. Zemu pieliekdamies un mezdamies uz priekšu, viņš izrāva kreiso roku no galdapakšas un, stiepjot revolveri uz priekšu, spēji nospieda automātiski uzvelkamo sprūdu. Tikpat zibenīgi,rīkojās Grifits. Viņš pagrūda ieroci pretī Grifam un uz labu laimi izšāva. Abi šāvieni nodārdēja reizē.

Grifs sajuta, ka lode apsvilina viņam plecu, un zināja, ka pats nav trāpījis. Viņš metās uz priekšu, kamēr Grifits nebija paguvis izšaut otrreiz, un aptvēra viņu, piespiezdams abas rokas, kuras vēl nelaida vaļā šauteni. Kreisajā rokā Grifs turēja revolveri, spiezdams tā stobru pretiniekam vēderā. Līdz neprātam saniknots par sāpēm plecā, viņš jau dzīrās nospiest mēlīti, bet tad dusmas pārgāja — un viņš savaldījās. Pa lūku bija dzirdami Gumu matrožu sašutuma pilnie kliedzieni.

Viss bija noticis dažās sekundēs. Sagrābis kapteini, Grifs kā vējš drāzās ar viņu augšā pa stāvajiem pakāpieniem. Uz klāja acis apžilbināja saule. Kāds melnādainais smīnēdams stāvēja pie stūres, un vēja dzītais «Villijs Vou», ūdeni putās kuldams, traucās uz priekšu, Gumu kanoe ātri atpalika. Grifs pagrieza galvu. No vidusklāja ar revolveri rokā viņam virsū metās palīgs. Divos lēcienos, joprojām turot rokās nevarīgo Grifitu, Grifs bija pie reliņa un pāri bortam.

Abi pretinieki, saķērušies kopā, sāka grimt, bet Grīfs, ar ceļiem atspēries ienaidniekam pret krūtīm, atraisījās no viņa. Grifits sāka iet dibenā. Ar abām kājām spiezdams viņam uz pleciem, Grīfs gremdēja kapteini aizvien dziļāk, bet pats sāka peldēt augšā. Līdzko Grīfs izbāza galvu saules gaismā, divi viens otram ātri sekojoši plunkšķi tikai kādu pēdu no viņa sejas lika saprast, ka Džeikobsens prot rīkoties ar revolveri. Varēja cerēt, ka trešā šāviena nebūs, tāpēc ka Grīfs, ievilcis plaušās gaisu, ienira. Viņš palika zem ūdens tik ilgi, kamēr ieraudzīja virs sevis laivu un airu uzsistos burbuļus. Kad Grifs rāpās laivā, «Villijs Vou» nostājās pret vēju, lai grieztos atpakaļ.

—   Spiediet, spiediet! — Grīfs uzkliedza saviem matrožiem. — Laidiet uz krastu, mudīgi!

Bez kaunēšanās viņš pagrieza kaujas laukam muguru, meklēdams glābiņu. «Villijs Vou», kas bija spiests mainīt virzienu, lai uzņemtu savu kapteini, deva Grifam iespēju aizbēgt. Kanoe pilnā gaitā ietriecās smiltīs, visi laivā sēdošie izlēca no tās un pāri liedagam skrēja uz kokiem. Bēgļi vēl nebija tikuši drošībā, kad lodes viņiem aiz muguras trīs reizes uzsita gaisā smiltis. Beidzot viņi atrada patvērumu džungļu zaļajā biežņā.

Grīfs noskatījās, kā «Villijs Vou», turēdamies pret vēju, iziet no šauruma, atlaiž šotes un, ceļavēja dzīts, dodas uz dienvidiem. Apbraucis apkārt zemesragam un gandrīz nozudis skatienam, tas pacēla topburu. Viens no Gumu melnādainajiem, gadus piecdesmit vecs, ar pretīgi sagandētu, visādu kaišu un vecu ievainojumu izrētotu ādu, paskatījās Grifam acīs un pavīpsnāja.

—   Godavārds, — viņš teica, — tas kapteinis gan bija dikti sirdīgs uz tevi.

Grifs iesmējās un brida pa smiltīm pie kanoe.

III

Neviens Zālamana salās nezināja, cik miljonu ir Dei- vidam Grifam, tāpēc ka viņa īpašumi un uzņēmumi bija izkaisīti pa visu Klusā okeāna dienviddaļu. Viņa plantā

cijas stiepās no Samoa līdz Jaungvinejai un bija atrodamas pat uz ziemeļiem no ekvatora. Viņam piederēja koncesijas pērļu iegūšanai Paumotu salas. Kaut gan oficiāli viņa vārds netika minēts, īstenībā viņš vadīja ari Vācu sabiedrību, kas nodarbojās ar tirdzniecību Francijai piederošajās Marķīza salās. Grifa faktorijas atradās visās salu grupās, viņa rīcībā bija daudz tirdzniecības kuģu. Viņam piederēja tik tālas un sīkas saliņas, ka šoneri un keči apmeklēja tur vientuļi dzīvojošos aģentus tikai vienu reizi gadā.

Sidnejā, Kāslrīfstrītā, viņa kantori bija izvietoti trīs stāvos. Taču viņš reti kad bija sastopams šais kantoros. Viņš labprātāk braukāja no salas uz salu, meklējot jaunas iespējas, skaidrojot un kārtojot vecas lietas un pieredzot neskaitāmus dīvainus un jokainus piedzīvojumus. Viņš par smiekla naudu nopirka avarējušo tvaikoni «Ga- vonne», gandrīz neticamā kārtā izglāba to un tādējādi nopelnīja ceturtdaļmiljona. Luiziādās viņš pirmais nodibināja kaučuka plantācijas, bet Bora-Borā iznīcināja dienvidu kokvilnas stādījumus un piespieda jautros saliniekus stādīt kakao kokus. Viņš sagrāba neapdzīvoto Lallu- Ka salu, nometināja tajā polinēziešus no Ontongjavas atola un apstādīja četrtūkstoš akru ar kokospalmām. Viņš samierināja naidīgās Tahiti ciltis un sāka iegūt fosfātus Hikihu salā.

Grifa paša kuģi vervēja viņam strādniekus. Santakrusas jauniešus tie pārveda uz Jaunhebridu salām, Jaunhebridu jauniešus uz Banka sālu, bet Malaitas cilvēkēdājus, kas medīja galvaskausus, — uz Jaundžordžijas plantācijām. Viņa vervētāji, meklēdami darbaspēku, braukāja no Ton- gas līdz Džilberta salām un pat līdz attālajām Luiziādām. Viņa kuģu ķīļi šķēla okeāna ūdeņus visos virzienos. Trīs Grifa tvaikoņi regulāri kursēja starp salām, bet viņš reti kad brauca ar tiem, jo deva priekšroku daudz grūtākam un primitīvākam pārvietošanās paņēmienam — ar vēju un burām.

Grifam bija vismaz četrdesmit gadu, bet pēc izskata viņam nevarēja dot vairāk par trīsdesmit. Veci ļaudis atcerējās, ka viņš bija parādījies šajās salās pirms pārdesmit gadiem, kad viņam jau sāka dīgt gaišas, zīdainas ūsas. Atšķirībā no citiem baltajiem, kas dzīvoja tropos, viņš dzīvoja te tāpēc ka viņam tas patika. Viņa āda bija lieliski piemērota šim klimatam. Viņš bija dzimis saulei.

audus un nervus, līdz viņ pārkāpa gandrīz visus desmit baušļus, pārvērtās par zvēriem un drīz vien galīgi nodzērās vai arī sāka tā plosīties, ka dažreiz vajadzēja sūtīt kara kuģus, lai viņus savaldītu.

Bet Deivids Grīfs bija īsts saules dēls, un viņš tās staros ziedēt ziedēja. Gadu gaitā viņš kļuva aizvien brūnāks, un šajā brūnumā atvizēja polinēziešu ādas zeltai- nums. Tikai viņa zilās acis palika zilas un ūsas dzeltenas, bet vaibsti nezaudēja īpatnības, ko cauri gadsimtiem saglabājusi angļu rase. Viņa dzīslās ritēja angļu asinis, tomēr tie, kuri domāja Grifu pazīstam, apgalvoja, ka viņš ir dzimis Amerikā. Pretēji citiem viņš nebija devies uz dienvidjūrām, lai kļūtu bagāts. Viņš jau bija atbraucis uz šejieni bagāts.

Vispirms viņš ieradās Paumotu salās. Viņš atbrauca ar nelielu jahtu kā pilntiesīgs tās saimnieks, meklēdams jaunības romantiku un piedzīvojumus saules pārpilnajos tropos. Viņu atdzina uz šejieni viesuļvētra, saceļot milzu viļņus un izmetot viņa jahtu un visu, kas uz tās bija, Kokospalmu birzē trīssimt jardu attālumā no bangotnes. Pēc sešiem mēnešiem viņu atrada kuteris, kas meklēja pērles. Bet Grīfs jau bija saradis ar sauli. No Tahiti viņš brauca uz mājām nevis ar tvaikoni, bet nopirka šoneri, piekrāva to ar dažādām precēm, paņēma līdzi nirējus un devās braucienā pa bīstamo arhipelāgu.

Pārvērtusies par zeltainu iedegumu viņa sejā, saule kā šķidrs zelts sāka tecēt viņam no pirkstu galiem. Viss, kam viņš pieskārās, pārvērtās par zeltu, taču viņš spēlēja nevis zelta, bet pašas spēles dēļ. Tā bija vīrišķīga spēle, kurā viņš sadūrās ar savu tautas brāļu un citu Eiropas tautu un pasaules daļu pārceļotāju rupjību un cietsirdību, skaista spēle. Taču visvairāk viņš mīlēja visu to, kas piepilda dienvidjūru klaidoņa dzīvi, — rifu smaržu, spoguļ- gludajās lagūnās augošo koraļļu sēkļu bezgalīgo izsmalcinātību, apbrīnojamos saullēktus, kuru tīrās krāsas veidoja neiedomājamus salikumus, ar palmām apaugušās saliņas tirkīzzilajās dzelmēs, spēcinošo pasātu vīnu, smagos un vienmērīgos viļņus ar baltajiem cekuliem, nemierīgo klāju zem kājām un piepūstās buras virs galvas, ar puķu vītnēm greznojušos, zeltaini vizošos polinēziešu jauniešus un jaunietes, pusbērnus, pusdievus, un pat kaucošos melanēziešu mežoņus, galvu medniekus un cilvēkēdājus, pusvelnus un visus zvēriem līdzīgos.

Un, lūk, saules iemīļotais dēls, enerģijas un dzīvesprieka pārpilnais cilvēks, daudzu miljonu īpašnieks, pārtrauca savu tālo ceļojumu, lai saspēlētu ar Harisonu Dž. Grifitu niecīgas summas dēļ. Tā bija viņa kaprīze, viņa vēlēšanās, sevis paša un viņam cauri plūstošās saules kvēles izpausme. Tā bija izprieca, joks, uzdevums, neliela spēle, kurā viņš smiedamies riskēja ar dzīvību, lai tikai izbaudītu spēles prieku.

IV

Agrā rītā «Brīnums» atradās pie Gvadalkanaras krastiem. Tas laiski peldēja, dziestošās zemes vēja elpas dzīts. Smagie mākoņi austrumos solīja, ka no jauna sāks pūst dienvidaustrumu pasāti ar spēcīgam brāzmām un lietus gāzēm. «Brīnums» tuvojas nelielam kečam, kas ieturēja to pašu kursu. Tomēr tas nebija «Villijs Vou». «Brīnuma» kapteinis Vords, nolaidis tālskati, paziņoja, ka tas esot «Kaurl».

Uz klāja stāvošais Grifs žēli nopūtās un sacīja:

—   Kaut tas būtu bijis «Villijs Vou»!

—   Jums nepatīk būt uzvarētam, — līdzjūtīgi teica kravas uzraugs Denbijs. *

—   Protams. — Grīfs brīdi klusēja, tad neviltoti jautri iesmējās. — Esmu stingri pārliecināts, ka Grifits ir blēdis un ka vakar viņš izturējās pret mani pavisam nekrietni. «Parakstieties,» viņš teica, «tur pašā apakšā — Deivids Grīfs — un uzrakstiet datumu!» Un Džeikobsens, šis žurkulēns, bija viņa pusē. Gatavie pirāti! Atgriezušies Bulija-Heijesa laiki.

—   Ja jūs nebūtu mans darba devējs, mister Grīf, es jums kaut ko ieteiktu, — viņu pārtrauca kapteinis Vords.

—   Klājiet vien vaļā, — Grīfs skubināja.

—   Redzat… — Kapteinis saminstinājās un nokremšļojās. — Lai cik daudz naudas jums būtu, tikai muļķis iedrošinātos tā sapīties ar šiem diviem neliešiem. Kālab jūs to darījāt?

—       Godīgi sakot, nezinu, kapteini. Gribēju, jādomā, un viss. Vai jūs varat minēt kādu labāku izskaidrojumu jebkurai savai rīcībai?

—   Vienā jaukā dienā jūs dabūsiet lodi savā karstajā galvā, — par atbildi norūca kapteinis Vords, iedams pie kompasa, lai noteiktu, kur atrodas kāda Gvadalkanaras virsotne, kas tikko bija iznirusi no mākoņiem.

Zemes vējš pieņēmās spēkā. «Brīnums» ātri slīdēja pa viļņiem, panāca «Kauri» un sāka to apdzīt. Kad abu kuģu ļaudis bija sasveicinājušies, Deivids Grifs uzsauca:

—   Vai «Villiju Vou» neesat redzējuši?

Kapteinis, kam bija basas kājas un galvā cepure ar noļukušām malām, savilka ciešāk jostu un izspļāva pār bortu tabakas zelēkli.

—   Kā nu ne! — viņš atsaucās. — Pagājušnakt Grifits atradās Savo, tur viņš apgādājās ar cūkām, jamsu un dzeramo ūdeni. Likās, ka viņš gatavojas tālam braucienam, kaut gan viņš to noliedza. Vai tad jūs gribat vinu satikt?

—   Ja, bet, ja jūs ieraugāt viņu pirmais, nesakiet viņam, ka satikāt mani.

Kapteinis saprotoši pamāja ar galvu un gāja uz sava kuģa priekšgalu, lai turētos līdzi garām braucošajam šonerim.

—   Paklau! — viņš uzsauca. — Džensens man teica, ka šovakar viņi būšot Gaberā. Palikšot tur pa nakti un uzņemšot kartupeļus.

—   Gabera Zālamana salās ir vienīgā vieta, kur ir sig- nālugunis, — teica Grīfs, kad viņa šoneris jau bija labu gabalu garām otram kuģim. — Vai tā ir, kapteini Vord?

Kapteinis pamāja ar galvu.

—   Un mazais līcītis tūlīt aiz zemesraga ir draņķīga enkurvieta, vai ne?

—   Tur nav kur izmest enkuru. Visur koraļļu rifi, sēkļi un bīstamas bangas. Pirms trim gadiem tur sašķīda gabalos «Mollija».

Grīfs žulgām acīm labu brīdi lūkojās taisni uz priekšu, it kā vērotu kaut ko pats sevī. Tad ap acīm ievilkās krunciņas un dzelteno ūsu gali paslējās uz augšu smaidā.

—   Mēs izmetīsim enkuru Gaberā, — viņš sacīja. — Pieiesim pēc iespējas tuvāk mazajam līcītim. Braucot nolaidiet mani ūdenī ar vaļu medību laivu. Bez tam iedodiet man līdzi sešus matrožus ar šautenēm. Līdz ritam es būšu atpakaļ.

Kapteiņa sejas izteiksme vispirms pauda aizdomas, pēc tam pārmetumu.

—   Nekas, nekas, tikai mazs jociņš, kapteini, — Grīfs taisnojās kā skolas puika, ko pieaugušais pieķēris nedarbos.

Kapteinis Vords kaut ko noņurdēja, bet Denbijs bija gatavs līdzgājējs.

—   Es gribētu doties jums līdzi, mister Grīf, — viņš

teica.

Grīfs piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Atnesiet dažus cirvjus un krūmu cērtamos nažus,— viņš izrīkoja. — Ā, un pie viena arī pāris laternu. Paskatieties, vai tajās ir iekšā eļļa!

V

Stundu pirms saulrieta «Brīnums» tuvojās mazajam līcītim. Vējš bija kļuvis spirgtāks, un jūra sāka viļņoties. Piekrastes rifus j;ui klaja baltas putas, bet tālākie rifi bija samanami tikai pec balganās ūdens joslas ap tiem. So- lioi is nostājās pret vēju, no tā nolaida laivu. Tajā sakāpa Nest nr šautenēm apbruņoti nēģeri īsās biksēs. Denbijs, kas nesa laternas, ielēca pakaļgalā. Grīfs aizkavējās pie rellņa.

—   Lūdziet, kapteini, dievu, lai nakts būtu tumšāka, — viņš sacīja.

—   Būs jau, būs, — «atbildēja kapteinis Vords. — Mēness nav, debesis klāj mākoņi. Būs arī diezgan vējains.

Laternas ga.isma apspīdēja Grifa seju, un viņa iedeguma zeltainā nokrāsa kļuva vēl labāk saskatāma. Viņš ielēca laivā blakām kravas pārzinim.

—   Atdot galus! — pavēlēja kapteinis Vords. — Pacelt buras! Pagriezt stūri! Tā! Gatavs! Tā turēft!

«Brīnums», pilnās burās apbraucis apkārt zemesragam, traucās uz Gaberu, bet laiva, kuru airēja seši matroži un stūrēja pats Grifs, devās uz krastu. Veikli kā īsts kuģinieks viņš vadīja laivu pa līkumoto šaurumiņu, kur neviens lielāks kuģis netiktu cauri, līdz beidzot sēkļi un saliņas bija palikuši aiz muguras un viņi iebrauca mierīgos, ņirbu vilnīšiem klātos ūdeņos.

Visa nākamā stunda pagāja darbā. Staigādams starp kokospalmām un džungļu brikšņiem, Grīfs iezīmēja kokus.

—       Cērtiet nost šo, bet pēc tam šo, — viņš teica melnādainajiem matrožiem. — Bet šo koku neaiztieciet, — viņš piemetināja, pamezdams ar galvu.

Beidzot džungļos bija iztīrīts ķīļveida laukums. Netālu no krasta bija palikusi augsta palma. Ķīļa smailē slējās otra palma. Kad sāka tumst, iededzināja laternas, kuras piestiprināja pie abiem atstātajiem kokiem.

—       Malējā laterna karājas pārāk augstu, — teica Grīfs, kritiski aplūkodams savu darbu. — Nolaidiet to kādas desmit pēdas zemāk, Denbij!

VI

«Villijs Vou» drāzās pa viļņiem kā suns ar kaulu zobos, jo rimstošās vētras brāzmas vēl bija diezgan stipras. Melnādainie vilka augšā lielo grotburu, kura bija nolaista laikā, kad vētra plosījās sevišķi neganti. Džeikobsens, kas uzraudzīja darbus, nodeva pavēles un aizgāja uz priekšgalu, kur aizvēja pusē atradās Grifits. Abi lūkojās necaurredzamajā tumsā, kurai cauri viņi traucās, viņu ausis uztvēra piekrastes bangu šņākoņu. Šī skaņa rādīja viņiem virzienu.

Vējš pierima, mākoņu auts kļuva šķidrāks, šur tur ieplīsa, un nespodrajā zvaigžņu gaismā iezīmējās džungļiem noaugušais krasts. Priekšā aizvēja pusē parādījās robaina klints.

—       Embojas zemesrags, — paziņoja Grifits. — Te ir pietiekami dziļš. Stājieties pie stūres, Džeikobsen, kamēr mēs noteiksim kursu! Nu, ātrāk!

Basām kājām un plikiem stilbiem, lietus ūdenim pilot no trūcīgā ģērba, palīgs nomainīja pie stūres melnādaino.

—   Kā priekšgals? — uzsauca Grifits.

—   Dienvidrietumi!

—   Turiet uz dienvidrietumiem rietumu virzienā! Ir?

—   Ir!

Grifits apdomaja, ka mainījies Embojas zemesraga stāvoklis pēc «Villija Vou» kursa maiņas.

—   Vēl par pusrumbu uz rietumiem! — viņš uzsauca.

—   Vēl par pusrumbu uz rietumiem! — atbildēja palīgs.

—   Turēt ciet! Tā būs labi.

—       Turi ciet! — Džeikobsens atdeva stūri melnādainajam. — Stūrē labi — saproti? — viņš piekodināja. — Ja nebūs labi, dabūsi pa savu nolādēto pauri.

Viņš devās uz priekšgalu atpakaļ pie Grifita. Mākoņi atkal sabiezēja, zvaigznes nozuda, vējš pieņēmās spēkā, un ieaurojās jauna brāzma.

—   Neizlaidiet no acīm grotburu! — Grifits iekliedza palīgam ausī, vienlaikus vērodams kuģa gaitu.

«Villijs Vou» drāzās, ar aizvēja puses bortu nosvēries tuvāk ūdenim, bet Grifits pa to laiku noteica vēja stiprumu un virzienu. Siltais jūras ūdens, kurā laiku pa laikam iemirdzējās fosforescējošas dzirkstelītes, apskaloja viņa potītes un ceļus. Vējš iekaucās augstākā tonī, un katra vants un štaga vienā balsī atbildēja tam. Šūpodamies viļņos, «Villijs Vou» brāzās tālāk.

—   Nolaist grotburu! — uzkliedza Griiits, mezdamies pie fallēm, atgrūzdams nost melnādaino un pats ķerdamies pie darba.

Džeikobsens palīdzēja kapteinim. Lielā bura noslīdēja lejā, un melnādainie kliegdami bļaudami klupa virsū plandošajam audeklam. Palīgs, redzēdams, ka viens no viņiem slapstās tumsā, iegāza tam ar dūri pa seju, lai piespiestu matrozi strādāt.

Vētra ārdījās, un «Villijs Vou» pat ar mazām burām gala u/. priekšu. Un atkal kapteinis ar palīgu stāvēja priekšgala, veltīgi lūkodamies horizontālajās lietus gāz- mās.

—   Nu jau ir labi, — teica Grifits. — Gan šis lietus pāries. Mēs varam ieturēt šo kursu, kamēr ieraugām ugunis. Enkurs te iegrimst trīspadsmit asis, bet tādā naktī labāk izlaist četrdesmit piecas asis garu ķēdi. Pēc tam nosieniet grotburu. Tā mums vairs nav vajadzīga.

Pēc pusstundas viņa nogurušās acis ieraudzīja pazibam divas uguntiņas.

—   Lūk, kur viņi ir, Džeikobsen! Es iešu pie stūres. Jūs pieskatiet foku! Lai nēģeri pakustas dzīvāk!

Pie stūres stāvošais Grifits turēja to pašu kursu, kamēr abas ugunis bija uz vienas līnijas. Tad viņš strauji mainīja kursu un gāja tieši uz ugunīm. Viņš dzirdēja šņācam bangas, bet nosprieda, ka tas ir tālāk — pie Ga- beras.

Pēkšņi atskanēja palīga baiļu kliedziens — un Grifits no visa spēka mēģināja pagriezt stūri, bet «Villijs Vou» bija uzskrējis kaut kam virsū. Tajā pašā brīdī priekšgalā nogāzās grotmasts. Piecas minūtes uz kuģa valdīja īsts sajukums. Katrs centās pie kaut kā pieķerties, kad kuģis berzējās gar rifiem, drupinādams tos, un pār klāju šļācās siltais ūdens. Tomēr «Villijam Vou» ar mokām izdevās tikt pāri sēklim, un tas iegāja diezgan mierīgā un seklā šaurumā.

Mēmu dusmu un sarūgtinājuma pārņemtais Grifits sēdēja, galvu nokāris. Viņš vēlreiz paskatījās uz abām ugunīm, kas dega uz vienas līnijas viena virs otras.

—   Lūk, kur ugunis, — viņš teica. — Taču Gabera tā nav. Pie velna, bet kas tad tā ir?

Lai gan bangas vēl šņāca un pār sēkli kuģim virsū skrēja putas un šļakatas, vējš sāka piestāt un pie debesīm parādījās zvaigznes. Krasta pusē bija dzirdami airu šļaksti.

—   Kas pie jums noticis? Zemestrīce? — uzsauca Grifits.

—   Dibens ir pavisam cits. Es te simt reižu esmu metis enkuru trīspadsmit asu dziļumā. Vai tas esat jūs, Vilson?

Pie kuģa piestāja vaļu medību laiva, un kāds pārrāpās pāri reliņam. Vājajā gaismā Grifits ieraudzīja viņam tieši pret seju pavērstu kolta stobru. Ieskatījies ciešāk, viņš pazina — tas bija Deivids Grīfs.

—   Nē, te jūs agrāk nekad neesat izmetis enkuru, — Grīfs smiedamies teica. — Gabera ir aiz zemesraga, kur es būšu, līdzko būšu dabūjis savu nelielo suminu — tūkstoš divsimt mārciņu. Par kvīti mums nav ko bažīties. Tā ir pie manis, un es jums tūlīt to atdošu.

— Tātad jūs to izdarījāt! — iekliedzās Grifits, pēkšņā dusmu uzplūdumā pietrūkdamies kājās. — Jūs izkārāt tās neīstās signālugunis! Jūs pazudinājāt manu kuģi un …

—   Mieru, mieru! — teica Grīfs saltā un draudīgā balsī.

—    Es jūs patraucēju šo tūkstoš divsimt mārciņu dēļ. Lūdzu!

Grifits jutās pilnīgi nevarīgs. Viņu pārņēma dziļš riebums — riebums pret šīm saules zemēm un to saules slimībām, pret visiem viņa veltīgajiem pūliņiem, pret šo zilacaino, zeltaini iedegušo, neparasti stipro vīrieti, kas bija sadragājis visas viņa ieceres.

—   Džeikobsen, — viņš sacīja, — attaisiet, lūdzu, manu naudas lādi un samaksājiet šim… šim asinssūcējam tūkstoš divsimt mārciņu.

ALOTZIJA PENKBERNA LEPNĪBA

I

Deivids Grifs vienmēr nojauta, kur ož pēc piedzīvojuma, tāpēc vienmēr bija gatavs, ka aiz tuvākās kokos- palmas kuru katru brīdi var parādīties kaut kas negaidīts, un tomēr, uzlūkojot Aloīziju Penkbērnu, viņam nebija ne mazākās nojausmas. Tas notika uz mazā tvaiko- nīša «Berta». Ļaudams, lai viņa šoneris seko, Grīfs nolēma veikt ar tvaikoni īsu pārbraucienu no Raiateas līdz Papeetei. Viņš pirmo reizi ieraudzīja Aloīziju Penkbērnu, kad šis jau mazliet ieskurbušais džentlmenis klusēdams dzēra kokteili mazā starpklāju bufetītē blakus frizētavai. Un, kad Grīfs pēc pusstundas iznāca no frizētavas, Alo- īzijs Penkbērns vēl joprojām nīka bufetē un dzēra savā nodabā.

Nav labi, ka cilvēks dzer vienatnē, un Grifs ātri, bet vērīgi apskatīja Penkbērnu. Viņš ieraudzīja gadus trīsdesmit vecu labi noaugušu, kārtīgi ģērbušos cilvēku ar simpātiskiem vaibstiem, vārdu sakot, saskaņā ar vispārpieņemto apzīmējumu — džentlmeni. Taču dažos netiešoš norādījumos uz nolaidību, rokas drebēšanā, kāri pielejot glāzi, un nervozajā acu mirkšķināšanā Grīfs saskatīja nepārprotamas hroniska alkoholisma pazīmes.

Pēc pusdienām viņš atkal satika Penkbērnu — šoreiz uz klāja. Jaunais cilvēks, turēdamies pie reliņa un dzērāja asaras liedams, skatījās uz neskaidrajām vīrieša un sievietes aprisēm cieši kopā sabīdītos klāja krēslos. Grīfs ievēroja, ka vīrietis apņēmis sievieti ap vidu. Aloīzijs Penkbērns skatījās uz viņiem un raudāja.

—   Nav par ko skundēt, — līdzjūtīgi teica Grīfs.

Penkbērns palūkojās uz viņu un aiz žēluma pret sevi

sāka raudāt vēl gaužāk.

—   Tas ir smagi, — viņš šņukstēja. — Smagi, smagi! Tas ir mans pārvaldnieks. Es dodu viņam darbu. Es maksāju viņam labu algu. Un tā viņš šo algu nopelna.

—  Ja tā, kāpēc tad jūs nedarāt tam galu? — Grifs ierosināja.

—   Nevaru. Viņa atņems man viskiju. Viņa taču ir mana kopēja.

—   Izmetiet viņu pa durvīm un dzeriet vesels!

—   Nevaru. Pie viņas ir visa mana nauda. Ja es to izdarīšu, viņš nedos man ne sešus pensus, par ko nopirkt dzeramo.

Tādas nelaimes iespēja izraisīja jaunus asaru plūdus. Grifa ziņkāre bija uzkurināta. Nekas tamlīdzīgs viņam ne prātā nebija ienācis.

—   Viņi nolīgti, lai rūpētos par mani, — Penkbērns raudādams sāka stāstīt, — lai atturētu mani no dzeršanas. Un ko viņi dara? Ar naudu aizbāzuši visiem uz kuģa mutes un ļauj man nodzerties kaut līdz nāvei. Tas nav pareizi, kad es jums saku, tas nav pareizi. Viņus tieši tāpēc sūtīja kopā ar mani, lai neļautu man dzert, bet viņi ļauj 'man pietempties kā cūkai, lai tikai es liktu viņus mierā. Ja žēlojos, viņi piedraud, ka nedos man vairs ne glāzītes. Ko es, nabadziņš, lai iesāku? Manā nāvē vainīgi būs viņi, tas ir viss. Iesim lejā un iedzersim!

Viņš palaida, vaļā reliņu un būtu nokritis, ja Grīfs nebūtu saķēris viņu aiz rokas. Likās, ka viņš pārvēršas, saņemas, viņa zods kareivīgi izvirzījās uz priekšu un acīs iezibējās skarbas uguntiņas.

—   Es neļaušu sevi nogalināt. Un gan viņi to nožēlos. Es piedāvāju viņiem piecdesmit tūkstošus — protams, vēlāk. Viņi smējās. Viņi nezina. Bet es zinu. — Viņš pa- taustījās pa žaketes kabatu un izvilka no tās kādu priekšmetu, kas pazibsnīja pustumsā. — Viņi nezina, kas tā par mantu. Es gan zinu! — Piepeši viņš aizdomīgi paskatījās uz Grifu. — Nu, ko jūs sapratāt no visa teiktā? Ko jūs sapratāt?

Deivids Grīfs acumirklī iztēlojās, kā galīgi nodzēries deģenerāts ar vara kāsi atņem dzīvību diviem jauniem mīlošiem cilvēkiem, tāpēc ka tas, ko viņš turēja rokā, acīmredzot bija vecmodīgs kuģa kāsis.

—   Mana māte domā, ka esmu devies uz šejieni, lai izārstētos no dzeršanas. Viņa nekā nezina. Es piekukuļoju ārstu, lai viņš paraksta man ceļojumu. Kad nonāksim Papeetē, mans pārvaldnieks nofraktēs šoneri — un mēs brauksim prom. Bet viņi neko nenojauš. Viņi doma, ka esmu žūpa. Bet es zinu. Es vienīgais zinu. Ar labu nakti, ser! Es eju gulēt, ja vien … varbūt… jūs nāksiet man līdzi iedzert pirms gulētiešanas. Zināt, pēdējo malciņu.

II

Nākamajā nedēļā Grifam Papeetē iznāca vairākas dīvainas tikšanās ar Aloīziju Penkbērnu. Šo cilvēku gan satika visi salas nelielās galvaspilsētas iedzīvotāji, tāpēc ka gadiem ilgi nedz piekraste, nedz Lavīnas viesnīca nebija pieredzējusi tādus skandālus. Reiz dienas vidū Alo- īzijs Penkbērns kailu galvu, vienās peldbiksēs aizskrēja pa galveno ielu no viesnīcas līdz pašai jūrai. Viņš izaicināja «Bertas» kurinātāju uz četrus raundus garu boksa maču, bet jau otrajā raundā tika notriekts zemē. Viņš kā prātu zaudējis mēģināja noslīcināties divas pēdas dziļā peļķē, dzērumā veiksmīgi ielēca ūdenī no krastmalā pie- tauvotās «Maripozas» piecdesmit pēdu augstā masta un nofraktēja kuteri «Toero» par summu, kas pārsniedza tā vērtību, un Penkbernu izglāba tikai pārvaldnieks, atteikdamies maksāt. Viņš nopirka tirgū no akla spitālīgā maizes koka augļus, banānus un kartupeļus un pārdeva tos talak par tik zemu cenu, ka tika izsaukti žandarmi, lai izklīdinātu iezemiešus, kas bija saskrējuši uz lēto izpārdošanu. Šo iemeslu dēļ žandarmi trīs reizes apcietināja viņu par nesavaldību un viņa pārvaldnieks trīs reizes pārtrauca mīlināšanos, lai samaksātu trūcīgās koloniālās varas iestādes uzliktos «naudas sodus.

Pēc tam «Maripoza» devās uz Sanfrancisko, un tās kāzu apartamentos atradās divi jaunlaulātie — pārvaldnieks un Aloīzija kopēja. Pirms aizbraukšanas pārvaldnieks bija parūpējies, lai Aloīzijs saņemtu astoņas piecu mārciņu naudas zīmes, paredzot, ka pēc dažām dienām Aloīzijs būs satriekts un nebūs tālu no dzēruma trakuma. Lavīna, kuras labo sirdi pazina pat Klusā okeāna blēži un dīkdieņi, paņēma viņu savā apgādībā un, kad Aloīzijs bija atguvies, rūpējās, lai viņam pat nerastos doma, ka nav vairs nedz pārvaldnieka, nedz naudas, ar ko maksāt par uzturu.

Kādu vakaru dažas dienas pēc šā notikuma Deivids Grīfs dīkojās zem «Kitiveikas» pakaļējā klāja nojumes un laiski skatīja cauri Papeetes avīzes trūcīgās slejas. Pēkšņi viņš piecēlās sēdus un jau gribēja izberzēt acis. Tas likās neticami, un tomēr tā bija īstenība. Vecā dienvidjūru romantika vēl nebija mirusi. Viņš lasīja:

«Vēlas mainīt pusi no paslēptiem dārgumiem, kuru vērtība ir pieci miljoni franku, pret braucienu uz vienu no nezināmajām Klusā okeāna salām un izdevību atvest atpakaļ guvumu. Jautāt pēc Follija Lavīnas viesnīcā.»

Grīfs paskatījās pulkstenī. Vēl bija agrs — tikai astoņi.

—   Mister Karlsen! — viņš pakliedza uz to pusi, kur gailēja pīpes uguntiņa. — Sagatavojiet vaļu medību laivu! Es braucu uz krastu.

Priekšgalā atskanēja kapteiņa palīga norvēģa aizsmakusi balss, un pusducis staltu puišu no Rapas salas pārtrauca dziedāšanu un nolaida ūdenī laivu.

—  Man jāsatiek Follijs, misters Follijs, jādomā, — Deivids Grīfs teica Lavīnai.

Kad sieviete pagrieza galvu un vietējā valodā izkliedza kādu pavēli, ko vajadzēja dzirdēt cauri divām istabām saredzamajā virtuvē, Grīfs pēc viņas acīm noprata, ka viesnīcas saimniece ir ieinteresēta. Pēc dažām minūtēm basām kājām ienāca iezemiešu meitene un papurināja galvu.

Lavīnas vilšanās bija acīm redzama.

—  Jūs atrodaties uz «Kitiveikas», vai ne? — viņa jautāja. — Es pateikšu viņam, ka jūs viņu meklējat.

—   Tātad tas ir vīrietis? — Grifs vaicāja.

Lavīna pamāja ar galvu.

—   Ceru, ka jūs varēsiet darīt kaut ko viņa labā, kap- teni Grīf. Esmu tikai lādzīga sieva, nekā vairāk nezinu, bet viņš rādās esam patīkams cilvēks. Var jau būt, ka viņš saka taisnību, es nezinu. Bet jūs tiksiet pie skaidrības. Jūs neesat tāds jēradvēsele kā es. Vai pagatavot jums kokteili?

III

Atgriezies uz šonera, Deivids Grīfs snauda klāja krēslā zem trīs mēnešus veca žurnāla, kad viņu uzmodināja aiz borta dzirdamas elsas un sprauslāšana. Viņš atvēra acis. Uz čīliešu kreisera, kas stāvēja ceturtdaļjūdzi no šonera, nosita astoņas glases. Tas nozīmēja, ka ir pusnakts. Atkal bija dzirdams, ka aiz borta ķepurojas un šļakstinās. Grifam likās, ka tā ir tāda kā amfībija, kā cilvēks, kas dziedošā balsī sūdz bēdas pats sev, bet varbūt arī visai pasaulei.

Ar vienu lēcienu Deivids Grīfs bija pie zemā reliņa. Tajā vietā, no kurienes nāca žēlabainās skaņas, ūdens virsma viļņojās un fosforescēja. Noliecies viņš saķēra zem padusēm kādu cilvēku un ar lielu piepūli uzvilka uz klāja kailo Aloīziju Penkbērnu.

—   Man nebija ne graša, — viņš sūkstījās. — Es aizgāju papeldēties un nevarēju atrast jūsu trapu. Ļoti nelaimīgi … Piedodiet. Ja jums ir dvielis, ko apņemt ap vidu, un kāds stiprāks malks, es atgūšos. Es esmu misters Follijs, bet jūs, cik noprotu, kapteinis Grīfs, kurš mani bija meklējis, kad nebiju mājā. Nē, piedzēries es neesmu. Nosalis arī ne. Es nedrebinos no aukstuma. Lavīna man šodien atvēlēja tikai divas glāzītes. Mani pārņēma šausmas, tas ir viss, un, kad es nevarēju atrast jūsu trapu, man sāka rādīties visādi māži. Ja jūs novestu mani lejā kajītē, es būtu ļoti pateicīgs. Jūs vienīgais atsaucāties uz manu sludinājumu.

2ēl bija skatīties, kā viņš drebēja, lai gan nakts bija silta, un kajītē Grīfs vēl nebija sameklējis dvieli, kad Penkbērnam jau bija rokā pusglāze viskija.

—   Tagad speriet vaļā! — Grīfs teica, kad viņa viesis bija uzvilcis kreklu un audekla bikses. — Ko nozīmē jūsu sludinājums? Es klausos.

Penkbērns paskatījās uz pudeli, bet Grīfs papurināja galvu.

—   Lai nu tā būtu, kapteini, kaut gan pie visa tā, kas palicis pāri no mana goda, galvoju, ka neesmu dzēris … itin nemaz. Un ticiet man — viss, ko es jums stāstīšu, būs svēta patiesība, un es stāstīšu īsi, jo redzu, ka esat lietišķs un enerģisks cilvēks. Jūsu smadzenes arī droši vien ir kārtībā. Jums alkohols nekad nav bijis miljoniem tārpu, kas grauž katru šūniņu. Jūs savu mūžu neesat bijis ellē. Es patlaban tur esmu. Es degu. Tagad klausieties!

Mana māte vēl ir dzīva. Viņa ir angliete. Es piedzimu Austrālijā. Izglītību ieguvu Ņujorkā un Jēlā. Esmu humanitāro zinātņu maģistrs, filozofijas doktors un … nekam nederīgs cilvēks. Turklāt esmu alkoholiķis. Kādreiz biju atlēts. Varēju nopeldēt zem ūdens simt desmit pēdu. Uzstādīju vairākus amatieru rekordus. Es peldēju kā zivs. Esmu nopeldējis trīsdesmit jūdžu pa nemierīgu jūru. Man pieder vēl viens rekords. Esmu iznīcinājis vairāk viskija nekā jebkurš cits cilvēks manos gados. Esmu spējīgs nozagt jums sešus pensus, lai tikai varētu nopirkt dzeramo. Un beidzot es jums pateikšu taisnību.

Mans tēvs bija amerikānis no Annapolisas. Pilsoņu kara laikā viņš bija jūrskolas kadets, sešdesmit sestajā gadā leitnants uz «Sivanī». Kapteinis bija Pols Sērlijs. Sešdesmit sestajā gadā «Sivanī» krāva iekšā ogles kādā no Klusā okeāna salām. Kā sauca salu, to es nedrīkstu teikt. Toreiz sala vēl neatradās protektorātā, un, kā sauc protektorātu, to es arī neteikšu. Krastā aiz kroga letes mans tēvs ieraudzīja trīs vara kāšus — kuģa kāšus.

Deivids Grīfs rāmi pasmaidīja.

—   Bet tagad es varu jums pateikt, kā sauca šo ogļu staciju un kads protektorāts tur vēlāk tika nodibināts, — viņš sacīja.

—   Un par trim kāšiem jūs arī zināt? — tikpat rāmi jautāja Penkbērns. — Turpiniet, tāpēc ka tagad šie kāši ir manās rokās.

—   Protams. Tie atradās aiz letes vācieša Oskara krogā Pīnū-Pīnī. Uz turieni tos no sava šonera aiznesa Džonijs Bleks tai pašā naktī, kad viņš nomira. Viņš tikko bija atgriezies no tāla brauciena. Viņš bija bijis Rietumos, zvejojis trepangus un tirgojies ar sandalkoku. Visa piekraste zin-a šo notikumu.

Penkbērns pakratīja galvu.

—   Turpiniet, — viņš mudināja.

—   Tas notika, saprotams, vēl pirms manis, — Grīfs paskaidroja. — Es stāstu tikai to, ko esmu dzirdējis. Drīz, dodamies uz mājām, ieradās ekvadoriešu kreiseris — ari no Rietumiem. Tā virsnieki pazina kāšus. Džonijs Bleks jau bija miris. Viņi sagrāba tā palīgu un kuģa žurnālu. Kreiseris devās atpakaļ uz Rietumiem. Pēc sešiem mēnešiem atceļā uz mājām tas iegriezās Pīnū-Pīnī. Tas bija cietis neveiksmi, bet stāsts par bagātībām gāja no mutes mutē.

—   Kad revolucionāri uzbruka Gvajakilai, — stāstīja tālāk Penkbērns, — Federācijas virsnieki, nosprieduši, ka aizstāvēt pilsētu ir bezcerīgi, sagrāba valsts naudas kasi, apmēram miljonu dolāru angļu metāla naudā, un ielādēja to amerikāņu šonerī «Flirts». Viņi gatavojās atdot galus rītausmā, bet kapteinis amerikānis izdomāja doties jūrā pusnaktī. Turpinietl

—   Tas ir vecs stāsts, — savu spriedumu izteica Grifs. — Ostā nebija neviena cita kuģa. Federācijas vadoņiem nebija izdevies aizbēgt. Viņi atspiedās ar muguru pret sienu un aizstāvēja pilsētu. Rohass Salseds forsētā pārgājienā ieradās no Kvito un izbeidza aplenkumu. Revolūcija bija sakauta, un kādam sagrabējušam tvaikonim, kas ari bija visa Ekvadoras flote, lika dzīties pakaļ «Flirtam». Tas noķēra «Flirtu» starp Banka salām un Jaunhebridu salām. «Flirts» dreifēja un bija pacēlis nelaimes signālu. Kapteinis iepriekšējā dienā bija nomiris — ar drudzi.

—   Bet palīgs? — izaicinoši iejautājās Penkbērns.

—   Palīgu pirms nedēļas bija nogalinājuši iedzimtie vienā no Banka salām, uz kuru viņš bija aizbraucis ar laivu pēc dzeramā ūdens. Nebija vairs neviena, kas spētu vadīt kuģi. Matrožus sāka spīdzināt. Starptautiskās tiesības netika ņemtas vērā. Viņi būtu atzinušies, bet nekā nezināja. Viņi izstāstīja par trim kāšiem piekrastes kokos, bet, kur šī sala atrodas, — to viņi nevarēja pateikt. Kaut kur rietumos, tālu rietumos — tas bija viss, ko viņi zināja. Tālāk šo notikumu atstāsta divos variantos. Pēc pirmā varianta iznāk, ka viņi miruši spīdzināšanas laikā, pēc otra — ka dzīvi palikušie pakārti pie rājām. Lai nu būtu kā būdams, bet ekvadoriešu kreiseris atgriezās mājā bez apslēptajām bagātībām. Džonijs Bleks aizveda trīs kāšus uz Pīnū-Pīnī un atstāja tos vācietim Oskaram, bet, kur un kā viņš bija kāšus atradis, to viņš nekad nestāstīja.

Penkbērns nenovērsaf acu no viskija pudeles.

—   Kaut vai divus malkus! — viņš izdvesa.

Grīfs padomāja un mazliet ielēja. Penkbērna acis iezibējās, un viņš atkal atdzīvojās.

—   Bet tagad es papildināšu jūsu stāstu, — viņš sacīja. — Džonijs Bleks tomēr pastāstīja. Pastāstīja manam tēvam. Atrakstīja viņam no Levukas, iekams atgriezās Pīnū-Pīnī nomirt. Tēvs kādu nakti bija izglābis viņam dzīvību vienā no Valparaiso netiklības perēkļiem. Kāds ķīniešu pērļu tirgotājs no Tērsdejas salas, meklēdams noieta vietas uz ziemeļiem no Jaungvinejas, bija iemainījis šos trīs kāšus no kāda melnā. Džonijs Bleks nopirka tos uz svara. Viņam ar kāšiem nesaistījās nekādas cerības, tāpat kā ķīnietim, bet atpakaļceļā viņš jūras bruņurupuča dēļ aizkavējās tajā pašā piekrastē, kur, kā jūs teicāt, nogalināts «Flirta» kapteiņa palīgs. Taču viņš nebija nogalināts. Banka salas iedzīvotāji turēja viņu kā cietumnieku, un viņš mira no žokļa kaula nekrozes, kas bija cēlusies no cīņas laikā piekrastē iegūta bultas ievainojuma. Pirms miršanas viņš izstāstīja par apslēptajām bagātībām Džonijam Blekam. Tas savukārt atrakstīja no Levukas manam tēvam. Viņa dienas jau bija skaitītas — vēzis. Mans tēvs pēc desmit gadiem, būdams «Perija» kapteinis, nopirka šos kāšus no vācieša Oskara. Un no sava tēva saskaņā ar viņa gribu un testamentu es šos kāšus saņēmu līdz ar attiecīgiem paskaidrojumiem. Es zinu salu, zinu, kādos platuma un garuma grādos atrodas krasts, kur šie trīs kāši tika iedzīti kokos. Patlaban kāši ir pie Lavīnas. Platuma un garuma grādi ir man galvā. Nu, ko jūs par to domājat?

—   Šaubos, — bez kavēšanās savas domas pateica Grīfs. — Kāpēc jūsu tēvs pats nebrauca uz turieni un nepaņēma mantu?

—    Tēvam nebija vajadzības. Viņa tēvocis nomira un atstāja viņam mantojumu. Viņš aizgāja no flotes, sasējās Bostonā ar kādu slimnieku kopēju, un mana māte izšķīrās ar viņu. Māte arī saņēma mantojumu —• apmēram trīsdesmit tūkstošu dolāru lielu ienākumu gadā — un aizbrauca uz Jaunzēlandi. Es dzīvoju gan pie viena, gan pie otra, gan Savienotajās Valstīs, gan Jaunzēlandē, līdz pērn nomira tēvs. Tagad esmu pilnīgi mātes ziņā. Tēvs atstāja man savu naudu, kādus pāris miljonus, bet, zinādama manu vājību uz alkoholu, māte pielika man klāt aizbildņus. Naudas man ir gana, bet es nevaru dabūt ne pensu vairāk par to, ko man iedod. Bet vecais, padzirdējis par manu dzeršanas kaislību, novēlēja man trīs kāšus un ziņas, kas attiecas uz tiem. To viņš izdarīja ar savu advokātu starpniecību — bez mātes ziņas. Tā esot vislabākā dzīvības apdrošināšana, un, ja man pietiekot gribasspēka dabūt rokā mantu, tad es līdz pašai nāves stundai varot skalot zobus ar degvīnu. Manu aizbildņu rokās ir miljoni, manai mātei ir kaudzēm naudas, kura būs mana, ja viņa nokļūs krematorijā pirms manis, un vēl viens miljons gaida izrokams, bet pagaidām es diede- leju no Lavīnas divām glāzēm dienā. Vai nav ellīgs stāvoklis? īpaši, ja padomā, kā man slāpst.

—   Kur atrodas šī sala?

—   Tālu no šejienes.

—   Nosauciet to!

—   Ne par kādu naudu, kapteini Grīf. Jūs ar to viegli nopelnīsiet pusmiljona. Jūs brauksiet saskaņā ar maniem norādījumiem, un, kad mēs būsim ceļā, atklātā jūrā, es nosaukšu jums salu, bet ne ātrāk.

Grīfs paraustīja plecus, likdams saprast, ka saruna beigusies.

—   Es iedošu jums vēl vienu glāzi un aizsutīšu jūs ar laivu uz krastu, — viņš teica.

Penkbērns apjuka. Minūtes piecas viņš svārstījās, tad aplaizīja lūpas un padevās.

—   Ja jūs apsolāt braukt, es jums tūlīt pateikšu, kā sauc salu.

—   Protams, braukšu. Tāpēc jau ari jautāju. Nosauciet salu!

Penkbērns paskatījās uz pudeli.

—   Es iedzeršu glāzi, kapteini.

—   Nē, nedzersiet! Šī porcija bija paredzēta jums, ja jūs būtu devies uz krastu. Ja gribat nosaukt man salu, jums jābūt skaidrā prātā.

—   Frensisa sala, ja jūs to vēlaties. Bugenvils nosauca to par Bārbera salu.

—   Tā ir visvientuļākā sala Mazajā Koraļļu jūrā, — teica Grīfs. — Es to zinu. Atrodas starp Jauno Īriju un Jaungvineju. Draņķīgs caurums tagad, bet nebija slikta tais laikos, kad tur iedzina «Flirta» kāšus un pērļu tirgotājs iemainīja tos. Pirms diviem gadiem tur apkāva visu tvaikoņa «Kastors» komandu, kas vervēja strādniekus plantācijām Upolu. Es' labi pazinu tvaikoņa kapteini. Vācieši aizsūtīja kreiseri, apšaudīja džungļus, nodedzināja vairākus ciemus, nomiedza divus tās melnos un veselu lērumu cūku, un … un tas bija viss. Melnie tur allaž ir bijuši neuzticami, bet pilnīgi neuzticami viņi kļuva pirms četrdesmit gadiem. Tai laikā viņi apkāva vaļu medību kuģa komandu. Pagaidiet, es paskatīšos, kā to sauca.

Grīfs piegāja pie grāmatu plaukta, izņēma biezo «Rokasgrāmatu kuģošanai pa Dienvidu Kluso okeānu» un pašķirstīja to.

—   Jā, te tā ir Frensisa jeb Bārbera sala, — viņš ātri lasīja. — Iezemieši kareivīgi un nodevīgi… melanē- zieši… cilvēkēdāji. Vaļu medību kuģis «Western» iznīcināts … Sēkļi… zemesragi… enkurvietas … Aha, Red- skara, Ovena līcis, Likikili līcis … tas jau ir vairāk piemērots: paprāvs padziļinājums, mangrovju purvi, laba deviņas asis dziļa enkurvieta tur, kur balts klints izcilnis pavērsts pret dienvidrietumiem rietumu virzienā. — Grīfs pagriezās. — Tā ir jūsu piekraste, Penkbērn, varu apzvērēt.

—  Tātad jūs brauksiet? — Penkbērns satraukts jautāja.

Grīfs pamāja ar galvu.

—   Izklausās ticami. Ja runa būtu par simts miljoniem vai tamlīdzīgu traku summu, es neliktos par to ne zinis. Mēs izbrauksim rīt, bet ar vienu noteikumu: jums bez ierunām jāklausa manām pavēlēm.

Ciemiņš svinīgi un līksmi pamāja ar galvu.

—   Un tas nozīmē nedzert.

—   Tas ir ļoti grūti, — Penkbērns nogaudās.

—   Tādi ir mani noteikumi. Ar manām medicīniskajām zināšanām pietiek, lai es varētu teikt, ka no tā jums nekāds ļaunums neradīsies. Un jums būs jāstrādā — smagi, kā matrozim. Jūs regulāri stāvēsiet sardzē un tā tālāk, lai gan ēdīsiet un gulēsiet kopā ar mums kuģa pakaļgalā.

—   Lai notiek! — Penkbērns sniedza roku, tādējādi apstiprinot savu piekrišanu. — Kaut tikai tas mani nenovestu kapā, — viņš piemetināja.

Deivids Grīfs devīgi ielēja viskiju un pasniedza viņam glāzi.

—   Iedzeriet pēdējo reizi! Te būs.

Penkbērna roka apstājās pusceļā. Piepešā apņēmībā viņš sadurstījās, iztaisnoja muguru un pacēla galvu.

—   Es laikam tomēr nedzeršu, — viņš iesāka, tad, gļēvi psdodamies plosošai kārībai, steigšus pasniedzās pēc glāzes, it kā baidītos, ka viņam to neatņem.

IV

No Papeetes Sabiedrības salu grupā līdz Mazajai Koraļļu jūrai — no simt piecdesmitā rietumu garuma grāda līdz simt piecdesmitajam austrumu garuma grādam — ir garš ceļš: pat ja brauktu tikpat taisni, kā lido vārnas, tas līdzinātos braucienam pāri Atlantijas okeānam. Bet «Ki- tiveika» negāja tikpat taisni, kā lido vārnas. Deivida Grifa neskaitāmie pasākumi daudz reižu lika mainīt kuģa kursu. Viņš apstājās pie neapdzīvotās Rozes salas, lai paskatītos, vai nav iespējams to kolonizēt un ierīkot tajā kokospalmu plantācijas. Pēc tam viņš apliecināja cieņu Tui Manua Austrumu Samoa un sāka intrigas, lai iegūtu tirdzniecības monopoltiesības trijās šā vārgulīgā valdnieka salās. No Apijas viņš aizveda vairākus tirdzniecības aģentus un preces uz Džilberta salām. Viņš iegriezās arī Ontongdža- vas atolā, apskatīja savas plantācijas Izabellas salā un nopirka vairākus zemes gabalus no Malaitas ziemeļrietumu piekrastes virsaišiem. Un tā, līkumu līkumiem braukādams, viņš iztaisīja no Aloīzija Penkbērna cilvēku.

Sis slāpju mocītais vīrs, lai gan viņš dzīvoja kuģa pakaļgalā, bija spiests veikt vienkārša matroža pienākumus. Un viņš ne tikai stāvēja pie stūres un sardzē, ne tikai noņēmās ar burām un takelāžu: viņam vēla virsū pašus netīrākos un grūtākos darbus. Šūpodamies augšā, viņš skrāpēja un mazgāja mastus. Tīrot klāju ar pumeku un dzēstajiem kaļķiem, viņam sāpēja mugura un piebrieda mīkstie, ļenganie muskuļi. Kad «Kitiveika» bija izmetusi enkuru un iezemiešu matroži ieniruši tīrīja kuģa zemūdens daļas vara apšuvumu ar kokosriekstu mizām, Penkbērnu sūtīja šajā darbā tikpat bieži kā jebkuru citu matrozi.

— Paskatieties uz sevi, — teica Grīfs. — Kopš jūs esat uz kuģa, jūs esat kļuvis divreiz stiprāks. Jūs neesat dzēris ne lāsīti, neesat arī nomiris, un inde ir pilnīgi pazudusi no jūsu organisma. Tas viss ir no darba. Tas ir labāks par auklēm un pārvaldniekiem. Ja jums slāpst, lieciet pie mutes, lūk, šo.

Ar dažiem veikliem sava smagā naža cirtieniem Grīfs izgrieza grubuļaina kokosrieksta čaumalā trīsstūrainu caurumu. Vēsais, pienainais un dzirkstīgais šķidrums cauruma malās pārklājās putām. Noliecies Penkbērns ar lūpām pieplaka pie dabas dotā kausa, atgāza atpakaļ galvu un palika tādā stāvoklī, līdz čaumala bija tukša. Katru dienu viņš iztukšoja daudzus kokosriekstus. Melnādainais pavārs, gadus sešdesmit vecs vīrs no Jaunhebridu salām, un viņa vienpadsmit gadus vecais palīgs no Larka salas gādāja, lai Penkbērnam neizsīktu kokosriekstu krājumi.

Penkbērns nesūrojās par smago darbu. Viņš metās darbam virsū, nekad nevairījās no tā un vienmēr pasteidzās izpildīt pavēles ātrāk par iezemiešu matrožiem. Un Penkbērns patiešām varonīgi izturēja ciešanas visu to laiku, kamēr alkohols izzuda no viņa organisma. Tomēr pat tad, kad caur porām bija izdalījies pēdējais indes piliens, uzmācīgā vēlēšanās iedzert palika viņa smadzenēs. Tā bija, kad viņš, devis godavārdu, izkāpa malā Apijā un darīja visu iespējamo, lai iznīcinātu visus krogu krājumus. Divos naktī Deivids Grīfs atrada Penkbērnu pie «Tivoli», no kurienes viņu par nekārtību celšanu bija izlingojis Cārlijs Robertss. Aloīzijs kā vecos laikos sūdzēja zvaigznēm savas bēdas un neparasti ritmiski meta koraļju atskambas Cārlija Robertsa logos.

Deivids Grīfs aizveda Penkbērnu, bet no rīta ņēma viņu priekšā. Tas notika uz «Kitiveikas» klāja un nebūt neatgādināja bērnudārza audzināšanas paņēmienus. Grīfs gluži vienkārši sadeva Aloīzijam ar dūrēm, iekaustīja viņu tik pamatīgi, kā vēl neviens nebija iepēris.

—   Jūsu dvēseles glābšanai, Penkbērn, — viņš izteiksmīgi piebilda pie katra sitiena. — Jūsu māmuļas labā. Jūsu pēcnācēju labā. Pasaules, visuma un visas cilvēces labā. Un tagad, lai iedzītu šo mācību jums galvā, mēs sāksim visu no jauna. Tas jūsu dvēseles glābšanai, tas jūsu māmuļas labā, tas jūsu nedzimušo bērnu labā, viņu mātes labā, kuru jūs kādreiz mīlēsiet šo bērnu dēļ, un mīlestības labā, ja vien man izdosies atdot jums vīrišķību un jums būs šī mīlestība. Tagad iedzeriet savas zāles. Es vēl neesmu ticis galā ar jums. Es tikai sāku. Ir vēl daudz citu iemeslu, kurus es tūlīt paskaidrošu.

Melnīgsnējie matroži, melnādainie stjuarti un pavārs skatījās un smīkņāja. Viņiem nebija lemts izprast baltā cilvēka noslēpumaino rīcību. Palīgs Karlsens cietsirdīgi piekrita sava darba devēja ārstniecības metodei, bet kravas uzraugs Olbraits pa to laiku virpināja ūsas un smīnēja. Viņi bija jūras vīri. Viņu dzīve bija skarba, un alkoholisms, ar ko viņi sadūrās tiklab sevī, kā citos cilvēkos, bija problēma, kuru viņi bija raduši risināt vēl nevienā mācību iestādē nepētītiem paņēmieniem.

—   Junga! Spaini auksta ūdens un dvieli! — Grīfs pavēlēja, kad bija beidzis. — Divus spaiņus un divus dvieļus, — viņš piemetināja, paskatījies uz savām rokām. — Esat gan jūs labais, —viņš uzrunāja Penkbērnu. — Jūs esat visu sabojājis. Es biju pilnīgi izdzinis no jums laukā indi, bet nu jūs atkal ožat pēc tās. Mums viss būs jāsāk no gala. Mister Olbrait, jūs zināt to veco ķēžu kaudzi krastā pie pašas piestātnes. Sameklējiet īpašnieku, nopērciet ķēdes un atvediet uz kuģi! Tur jābūt kādām simt piecdesmit asīm. Penkbērn! Rīt no rīta jūs sāksiet tīrīt nost no ķēdēm rūsu. Kad būsiet to izdarījis, apstrādāsiet ķēdes ar smilšpapīru. Pēc tam jūs tās nokrāsosiet. Un jūs nedarīsiet neko citu, iekams ķēde nebūs kā jauna.

Aloīzijs Penkbērns pašūpoja galvu.

—   Es atsakos. Lai Frensisa sala iet ellē ar visu manu mantu! Man ir līdz kaklam jūsu vergturība. Esiet tik laipns un tūlīt izsēdiniet mani krastā! Es esmu baltais cilvēks. Jūs nedrīkstat tā apieties ar mani!

—   Mister Karlsen, pielūkojiet, lai misters Penkbērns paliktu uz kuģa!

—   Es jūs par to piekaušu! — Aloīzijs iekliedzās. — Jūs nedrīkstat mani aizturēt!

—   Varu sadot jums vēlreiz, — sacīja Grīfs. — Un paklausieties, ko es teikšu, jūs, iereibušais kucēn! Es jūs slānīšu tik ilgi, kamēr manas dūres spēs izturēt vai kamēr jūs pats sāksiet lūgties, lai Jauj jums dauzīt nost no ķēdes rūsu. Esmu ķēries pie jums un iztaisīšu no jums cilvēku, kaut arī man vajadzētu jūs nosist. Bet tagad ejiet lejā un pārģērbieties! Un pēcpusdienā ķerieties pie āmura! Mister Olbrait, steigšus vediet šurp uz kuģi ķēdi! Mister Karlsen, aizsūtiet pēc tās laivu! Un neizlaidiet no acīm Penkbērnu! Ja viņš sāk zvāļoties vai drebēt, iedodiet viņam vienu malku, bet nelielu. Pēc pagājušās nakts viņš bez tā neiztiks.

V

Pārējā laikā, kamēr <Kitiveika» stāvēja Apijā, Aloīzijs Penkbērns dauzīja nost no ķēdes rūsu. Viņš dauzīja desmit stundas dienā. Un arī visu laiku, kamēr viņi brauca līdz tālajām Džilberta salām, viņš dauzīja. Pēc tam pienāca kārta smilšpapīram. Simt piecdesmit asis ir deviņsimt pēdu, un katrs šīs garās ķēdes loceklis tika notīrīts un nopulēts tā kā vēl nekad. Un, kad ķēdes pēdējais loceklis bija otrreiz pārklāts ar melnas krāsas kārtiņu, Penkbērns ierunājās.

—   Dodiet šurp vēl netīrāku darbu, — viņš teica Grifam. — Ja jūs liksiet, es apstrādāšu arī citas ķēdes. Varat neraizēties par mani. Es vairs neņemšu mutē ne pili. Tagad es trenēšos. Sizdams mani, jūs izdzināt man lepnību, bet atļaujiet man pateikt, ka tas ir tikai pagaidu pārsvars. Treniņš! Es trenēšos tik ilgi, kamēr būšu visādā ziņā tikpat stiprs un tīrs kā šī ķēde. Un vienā jaukā dienā kaut kur un kaut kā es noslānīšu jūs tāpat, kā jūs noslānījāt mani. Es sazvetēšu jums ģīmi tā, ka jūsu pašu melnie jūs vairs nepazīs.

Grīfs staroja.

—   Tagad jūs runājat kā vīrietis! — viņš iesaucās. — Jūs man varat sadot, vienīgi kļuvis par īstu vīrieti. Un tad varbūt…

Viņš apklusa, cerēdams, ka otrs sapratīs viņa domu. Aloīzijs kļuva domīgs, un pēkšņi viņam iemirdzējās acis.

—   Un jūs domājat, ka tad es to vairs negribēšu?

Grīfs pamāja ar galvu.

—   Tas jau ir tas lāsts! — Aloīzijs gaudās. — Es labi zinu, ka negribēšu. Redzu un saprotu. Tomēr es turpināšu tādā pašā garā un savedīšu sevi kārtībā.

Siltais sārtums Grifa sejā likās kļūstam vēl siltāks. Viņš izstiepa roku.

—   Penkbērn, tieši par to es jūs mīlu.

Aloīzijs saņēma viņa roku un skumji pašūpoja galvu.

—   Grīf, — viņš drūmi sacīja, — jūs izdzināt man lepnību, un es baidos, ka uz ilgu laiku.

VI

Kādā tveicīgā tropu dienā, kad nostāja pēdējās dienvidaustrumu pasāta brāzmas un tuvojās musonu sezona, «Kitiveika» gāja gar Frensisa salas mežaino krastu. Grifs ar kompasu un tālskati noteica Redskāra vulkānu, pagāja garām Ovena līcim un, norimstot pēdējai brāzmai, bija pie ieejas Likikili līcī. Divas laivas paņēma «Kitiveiku» tauvā, un, Karlsena vadīts, kuģis lēni iegāja dziļā un šaurā krasta ielocē. Sēkļu nebija. Mangroves auga pašā ūdensmalā, bet aiz tām kā siena slējās džungļi un vietumis rēgojās pa robotai klinšu smailei. Jūdzi no ieejas, kad dienvidrietumos rietumu virzienā parādījās balts stāvā krasta izcilnis, lote apstiprināja, ka «Rokasgrāmatai» bijusi taisnība, un enkurs dārdēdams iegrima deviņu asu dziļumā.

Dienas atlikušo daļu un nākamo dienu līdz dienas vidum visi palika uz «Kitiveikas» un gaidīja. Neredzēja nevienas kanoe. Nebija nekādu pazīmju, ka uz salas būtu cilvēki. Ja laiku pa laikam ūdenī nenoplunkšķētu kāda zivs vai neieķērktos kakadu, varētu domāt, ka sala ir izmirusi. Tikai vienu reizi augstu pāri mastiem uz džungļu pusi aizspurdza milzīgs tauriņš ar divpadsmit collu lielu spārnu atpletumu.

—   Nav nekādas jēgas sūtīt laivu drošā navē, — teica Grīfs.

Penkbērns izturējās pret to neticīgi un gribēja doties uz krastu viens pats peldus, ja viņam neļaus braukt ar mazo laiviņu.

—   Viņi nav aizmirsuši vācu kreiseri, — paskaidroja Grīfs. — Un es varu saderēt, ka džungļi čum un mudž no cilvēkiem. Kā jūs domājat, mister Karlsen?

Salu piedzīvojumu veterāns bija pilnīgi vienis prātis ar viņu.

Otrā dienā vēlu pēcpusdienā Grifs pavēlēja nolaist ūdenī laivu. Viņš apsēdās priekšgalā ar papirosu mutē, turēdams rokā dinamīta ķermeni ar īsu degli, jo gribēja sazvejot zivis. Uz airsoliem gulēja seši vinčestri. Olbraits, kas apsēdās pie stūres, bija nolicis pa tvērienam mauzeri. Viņi īrās gar zaļo augu sienu. Lāgiem viņi mitējās airēt, lai ieklausītos dziļajā klusumā.

—   Lieku divas sterliņu mārciņas pret vienu, ka krūmi mudž no viņiem, — nočukstēja Olbraits.

Penkbērns vēl bridi paklausījās un tad piekrita derībām. Pēc piecām minūtēm viņi pamanīja kefaļu baru. Tumšādainie airētāji iegūla airos. Grifs ar papirosu aiz- liesmoja degli un aizsvieda dinamītu. Deglis bija tik īss, ka ķermenis eksplodēja līdzko bija iekritis ūdenī. Tajā pašā mirklī piekraste atdzīvojās. Atskanēja mežonīgi kaucieni, un starp kokiem kā pērtiķi sāka lēkāt melni, kaili stāvi.

Visas šautenes laivā bija gatavībā. Kādu laiku nogaidīja. Apmēram simts melnādaino, no kuriem daži bija bruņojušies ar vecmodīgajiem snaideriem, bet lielākā daļa ar kaujas cirvjiem, ugunī ārdētiem šķēpiem un bultām ar zivs kaula uzgaļiem, pulciņos sakāpa uz koku saknēm pie paša ūdens. Netika bilsts ne vārds. Katra puse vēroja pretinieku pāri divdesmit pēdu platai ūdens joslai. Vecs vienacains, rugājiem noaudzis melnādainais, piespiedis šauteni pie gurna, pavērsa to pret Olbraitu, kurš savukārt pagrieza pret melnādaino mauzeri. Sī aina ilga vairākas minūtes. Nogalinātās zivis uzpeldēja augšā vai arī pa pusei apdullinātas svaidījās skaidrajā dzelmenī.

—   Nu labi, puiši, — mierīgi teica Grīfs. — Lieciet šautenes nost un ūdenī iekšā! Mister Olbrait, aizmetiet tabaku tam vienacainajam tēviņam!

Kamēr salinieki nira pakaļ zivīm, Olbraits aizlaida uz krastu tabakas paku. Vienacis pameta ar galvu un savilka seju tādā kā laipnības grimasē. Šautenes tika nolaistas, stopu stiegras atsprindzinātas un bultas iebāztas atpakaļ makos.

—   Viņi zina, kas ir tabaka, — sacīja Grīfs, kad matroži bija ierāpušies atpakaļ laivā. — Viņi mūs apmeklēs. Attaisiet tabakas kasti, mister Olbrait, un dabūjiet apmaiņai pāris nažu. Lūk, kur kanoe!

Vecais vienacis, kā jau virsaitim un vadonim pieklājas, atīras viens pats, riskēdams ar dzīvību cilts labā. Karl- sens, noliecies pār rcliņu, lai palīdzētu viesim uzrausties uz klāja, pagrieza galvu un izmeta:

—   Viņi ir izrakuši naudu, mister Grīf! Vecais ubags no vienas vietas apkāries ar to.

Vienacis steberēja pa klāju smīnēdams, velti pūlēdamies noslēpt bailes. Viena kāja viņam bija sakropļota, un uz tās bija collu dziļa drausmīga rēta, kas stiepās pār gūžu līdz celim. Viņam mugurā nebija neviena apģērba gabala, pat ne apsēja, bet degunā viņam bija izdurti apmēram divpadsmit caurumi, un tajos bija iebāztas kaula adatas, tā ka deguns izskatījās pēc sabozušās dzeloņcūkas. Ap kaklu un uz netīrajam krūtīm karājās zelta soverēni. Ausīs šūpojās sudraba puskronas, bet no skrimšļa, kas atdalīja nāsis, nokarājās liels angļu penijs, apsūbējis un zaļš, taču katrā ziņā īsts.

—   Pagaidiet, Grīf, — teica Penkbērns ar lieliski notēlotu bezrūpību. — Jūs sakāt, ka viņi pazīst tikai krelles un tabaku. Ļoti labi. Paklausieties, ko es teikšu! Viņi ir atraduši noslēpto mantu, un mums būs tā jāiemaina. Sa- sauciet kopā komandu un iestāstiet matrožiem, ka viņiem jāizliekas, it kā viņi interesētos tikai par penijiem. Saprotat? Pret zelta naudu lai izturas nievājoši, pret sudrabu mazliet iecietīgāk. Uzmanība jāpievērš tikai penijiem.

Penkbērns tūliņ sāka maiņu. Par peniju, kas rēgojās vienacim zem deguna, viņš deva desmit paciņas tabakas. Tā kā katra paciņa maksāja Deividam Grifam centu, maiņa kļuva acīm redzami neizdevīga. Bet par puskronu Penkbērns deva tikai vienu paciņu. Soverēnu virteni viņš nemaz negribēja ņemt. Jo noteiktāk viņš tos atraidīja, jo uzstājīgāks kļuva vienacis. Beidzot Penkbērns aizkaitināts un sadusmots piekāpās un iedeva vecajam divas paciņas par virteni, kurā bija desmit soverēnu.

— Noņemu jūsu priekšā cepuri, — Grīfs teica Penk- bērnam pie vakariņu galda. — Stāvoklis ir skaidrs. Jūs esat apgriezis lietu vērtību kājām gaisā. Viņi tagad domā, ka penijs ir nenovērtējams dārgums, bet soverēni nemaksā neko. Iznākums būs tāds, ka viņi negribēs tik lēti laist ārā no rokām penijus un spiedīs, lai mēs ņemam soverē- nus. Penkbērn, es dzeru uz jūsu veselību! Junga, vēl vienu tasi tējas misteram Penkbērnam!

VII

Iestājās īsta zelta nedēļa. No rītausmas līdz tumsai laivu flotile stāvēja divsimt pēdu attālumā no kuģa. Tā bija robežlīnija. To apsargāja ar šautenēm bruņojušies matroži. Vienlaikus tuvoties kuģim drīkstēja tikai viena kanoe, un vienlaikus tikai viens melnādainais drīkstēja kāpt pār bortu. Te zem nojumes četri baltie, ik pēc stundas nomainīdami cits citu, nodarbojās ar mijībām. Mainīja tādā pašā attiecībā, kā sākumā bija mainījis Penkbērns ar vienaci. Par pieciem soverēniem deva vienu paciņu tabakas, par simt soverēniem — divdesmit paciņas. Tādējādi cilvēkēdājs, viltīgi blenzdams uz ļaudīm, izlika uz galda tūkstoš dolāru zeltā un varen apmierināts pārrāpās atpakaļ pār bortu ar tabaku, kuras vērtība bija četrdesmit centu.

—   Kaut tikai mums pietiktu tabakas, — šaubīdamies nomurmināja Karlsens, kad bija atlauzta otra kaste.

Olbraits iesmējās.

—   Mums apakšā ir piecdesmit kastes, — viņš sacīja, — un es tā lēšu, ka par trijām kastēm mēs dabūsim simts tūkstošu dolāru. Aprakti bija tikai miljons dolāru, tā ka visu aprakto mantu par trīsdesmit kastēm vajadzētu dabūt. Protams, atlikums aizies par sudrabu un penijiem.

Peniji un šiliņi gadījas ļoti reti, lai gan Penkberns pastāvīgi jautāja pēc tiem. Likās, ka viņu interesē tikai peniji, un Penkbērnam pat alkatīgi iedegās acis, kad viņam kādu atnesa. Notika tā, kā viņš bija paredzējis: mežoņi secināja, ka no zelta kā jau no mazvērtīgākā ir jātiek vaļā vispirms. Peniju, kas bija piecdesmit reizes vērtīgāks par soverēnu, vajadzēja glabāt kā dārgumu. Sirmbārdainie veči savos džungļu midzeņos droši vien lika galvas kopā un gudroja, kā pacelt peniju cenu, kad viņi būs tikuši vaļā no nevērtīgā zelta. Kazi, varbūt jocīgais baltais cilvēks dod pat divdesmit paciņas par dārgo vara naudas gabalu …

Nedēļas beigās maiņa vairs negāja tik raiti. Zelts gadījās pavisam reti. Kaut kur aizķērušos peniju nelabprāt atdeva par desmit paciņām, toties sudrabu atnesa par vairākiem tūkstošiem dolāru.

Astotās dienas rītā vispār nenotika nekāda maiņa. Sirmbārži bija rūpīgi izstrādājuši savu plānu un prasīja par peniju divdesmit paciņas. Vienacis pasludināja jaunos maiņas noteikumus. Baltie, stāvēdami bariņā un pusbalsī sarunādamies, izlikās tos ļoti nopietni apspriežam. Ja vienacis būtu pratis angliski, viņam viss būtu kļuvis skaidrs.

—   Mēs esam dabūjuši drusku vairāk par astoņsimt tūkstošiem, ja neskaita sudrabu, — teica Grīfs. — Un tas apmēram ir viss, kas viņiem ir. Atlikušie divsimt tūkstoši varbūt ir nonākuši citu cilšu rokās. Atbrauksim atkal pēc trijiem mēnešiem, un šie piekrastes iedzīvotāji būs iemainījuši naudu atpakaļ. Turklāt ap to laiku viņiem jau būs izbeigusies tabaka.

—   Būtu grēks uzpirkt penijus, — zobojās Olbraits. — Es, prātīgs tirgonis būdams, nevaru to paciest.

—   Ceļas krasta vējš, — sacīja Grīfs, palūkodamies uz Penkbērnu. — Ko jūs teiksiet?

Penkbērns piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Ļoti labi. — Pagriezis vaigu pret vēju, Grifs pārliecinājās, ka vējš ir nevienmērīgs un vājš. — Mister Karlsen, nolaidiet motorlaivu, lai tā ņem mūs tauvā! Uz šo vēju nevar paļauties.

Viņš izņēma no kastes sešsimt vai septiņsimt paciņu tabakas, ielika tās vienacim rokā un palīdzēja apjukušajam mežonim tikt pāri bortam. Kad bija pacelta fokbura, no nekustīgi stāvošo laivu rindas atskanēja drausmu kliedzieni. Bet, kad bija pacelts enkurs un «Kitiveika» sakustējās, vienacis, nelikdamies ne zinis par šauteņu stobriem, kas bija pagriezti pret viņu, sāka airēt nopakaļ kuģim un, izmisīgi žestikulēdams, rādīja, ka viņa cilts ir ar mieru atdot peniju par desmit paciņām.

—   Junga! Dzeramo riekstu! — uzsauca Penkbērns.

—   Mēs dodamies uz Sidneju, — teica Grifs. — Un ko pēc tam?

—   Kopā ar jums es braukšu atpakaļ pēc tiem divsimt tūkstošiem, — atbildēja Penkbērns. — Līdz tam laikam es uzbūvēšu šoneri braukāšanai starp salām. Bez tam es saukšu pie atbildības savus aizbildņus, lai paskaidro, kāpēc viņi neatdod man tēva naudu. Kāda iemesla dēļ? Es pierādīšu, ka viņiem jāatdod nauda man.

Penkbērns lepni sasprindzināja muskuļus zem plānajām krekla piedurknēm, sagrāba abus melnos pavārus un pacēla viņus virs galvas kā divas hanteles.

—   Aiziet uz klīverbomja takelāžu! — no pakaļgala nokomandēja Karlsens, kad bija pacelta grotbura.

Penkbērns nolaida abus pavārus uz klāja un metās uz priekšu, divos lēcienos aizdrāzdamies garām kādam melnādainam matrozim.

VELNI FUATINO SALA

I

No visiem saviem daudzajiem šoneriem, divmastnie- kiem un kuteriem, kas burāja starp dienvidjūru koraļļu salām, Deivids Grīfs visvairāk mīlēja «Grāvēju» — jahtai līdzīgu šoneri deviņdesmit tonnu tilpumā, ar tik ašu gaitu, ka tas jau senajās dienās bija kļuvis slavens, vadādams kontrabandas opiju no Sandjego uz Pudžetsaundu, sirodams pa roņu apmetnēm Beringa jūrā un vezdams ieročus uz Tālajiem Austrumiem. Valdības ierēdņu neieredzēts kā rūgta nāve, šis kuģis toreiz bija visu jūras braucēju prieks un tā būvētāju meistaru lepnums. Pat tagad, pēc četrdesmit gadu braukāšanas, šoneris vēl arvien bija tas pats senais «Grāvējs» un trauca pār jūrām tikpat apbrīnojamā ātrumā, tā ka jūrniekiem vajadzēja redzēt to savām acīm, lai spētu noticēt; šā ātruma dēļ visās ostās no Valparaiso līdz Manilas līcim izraisījās dažs labs sirdīgs ķīviņš, kur neskopojas ne ar vārdiem, ne belzieniem.

Šinī naklī šoneris, turēdamies cieši pie vēja, tā ka lielā grotbura slīga lejup ērmoti gluda, vējpusē noplandoties ik pie pacēliena virs lēzenajiem viļņiem, slīdēja pār ūdeņiem, it viegli veicot četrus mezglus stundā, kaut gan brīze bija tikai maiga pūsmiņa. Jau kādu stundu Deivids Grīfs stāvēja, atspiedies pret reliņu novēja pusē pie fok- masta vantīm, no augšas vērodams, kā kuģa šķirtais ūdens nemitīgi vizmo fosforiskās dzirkstīs. Priekšējās buras, vieglītiņām papurinādamās atpakaļ, apvēdināja viņa vaigus un krūtis ar spirdzinošu vēsumu, un viņš sajūsmināts apcerēja šonera teicamās īpašības.

—   Ek, kas par skaistuli, Taute, kas par skaistuli! — viņš teica kanakam vērotāja postenī, aizgrābtībā ar roku papliķēdams tīka koka reliņu.

—   Jā, skiper, — atbildēja kanaks polinēziešu sulīgi dobjajā krūšu balsī. — Es kuģus pazīstu jau trīsdesmit gadu, bet tāds man vēl nav gadījies. Mēs Raiateas salā to saucam par «Fanauao».

—   «Rītausma», — Grīfs pārtulkoja šo mīlināmo vārdu.

—  Kurš tad viņu tā nosauca?

Taute grasījās atbildēt, bet tad pēkšņi sāka saspringti raudzīties uz priekšu. Grīfs nu raudzījās tai pašā virzienā.

—   Zeme, — Taute teica.

—   Jā, Fuatino, — Grīfs atbildēja, neatraudams acis no vietas, kur zvaigznēs vizošo apvārsni asām aprisēm šķēla melns plankums. — Viss kārtībā. Es pateikšu kapteinim.

«Grāvējs» trauca uz priekšu, līdz salas siluets iznira tik skaidri, kā rokām taustāms, līdz varēja saklausīt šļācošo bangu miegaino dunoņu un kazu blēšanu, bet vējš, kas nāca no krasta, nesa līdzi reibinošas ziedu smaržas.

—   Ja ieeja nebijusi īsta sprauga, tādā naktī «Grāvējs» droši izbrauktu pa to, — kapteinis Glass piezīmēja, ar nožēlu noskatīdamies, kā stūresvīrs strauji sagriež stures- ratu sānis.

Kādu jūdzi no krasta «Grāvējs» nogula dreifā, lai, nogaidījis rītausmu, dotos iekšā pa bīstamo Fuatino salas ieeju. Bija īsta tropu nakts, nemanīja ne zīmes no lietus gāzes vai pēkšņas brīzes. Kuģa priekšgalā Raiateas salas matroži, kurus vien nesaistīja dienests, nolikās gulēt tieši uz klaja. Pakaļgalā kapteinis, stūrmanis un Grīfs izklāja savas guļvietas tikpat gurdi un nevērīgi. Viņi gulšņāja virs segām smēķēdami, pusbalsī miegaini pārspriezdami par Mataaru, Fuatino karalieni, un viņas meitas Naumoo mīlas dēku ar Motuaro.1

—   Tie nu gan ir romantiski ļaudis, — ieteicās stūrmanis Brauns. — Tikpat romantiski kā mēs, baltie.

—   Tikpat romantiski kā Pilzahs, — Grīfs iesmējās,

—   un tas kaut ko nozīmē. Cik sen tas notika, kaptein, kad viņš aizmuka no jums?

—   Vienpadsmit gadu, — kapteinis Glass īgni atņurdēja.

—   Pastāstiet man par to! — Brauns lūdza. — Runā, ka viņš kopš tā laika ne reizes neesot atstājis Fuatino. Vai tas tiesa?

—   Tiesa kas tiesa, — kapteinis norūca. — Viņš tak vēl arvien mīl savu sievu — šito mazo palaidnieci! Viņa man to nočiepa — labāko jūrnieku, kādu vien pasāti jel kad appūtuši… pie tam vēl viņš ir holandietis.

—   Vācietis, — Grīfs pārlaboja.

—   Tas tak viens pīpis, — skanēja atbilde. — Jūra zaudēja varenu jūrnieku tai vakarā, kad viņš izkāpa krastā un Notutu uzmeta viņam vienu actiņu. Jādomā, viņi gauži iepatikās viens otram. Pirms tu, cilvēks, vēl paguvi acis pamirkšķināt, viņa jau bija uzmaukusi tam galvā nez kādu baltu puķu pinumu, un pēc piecām minūtēm abi roku rokā aizskrēja pa pludmali, smiedamies kā bērni. Ceru, ka viņš būs uzspridzinājis to lielo zemūdens koraļļu radzi ieejas kanālā. Tur es, ar tauvām pāri vilkdamies, arvien nobrāžu pāris vara apšuvuma plākšņu.

—   Stāstiet nu tālāk! — Brauns skubināja.

—   Tas ir viss. Tepat jau stāsts arī beidzas. To pašu nakti apprecējas. Uz kuģa tā arī vairs neatgriezās. Otrā dienā devos viņu meklēt. Atradu brikšņos stiebru būdā trinkšķinām ģitāru — īsts baltais mežonis ar plikiem stilbiem, visgarām apkāries ar puķēm un visādiem gra- buļiem. Nu, pēc dulla ēzeļa. Teica, lai es atsūtot šā mantiņas malā. Es teicu, lai papriekš brauc ellē. Un tas ir viss. Jūs jau pats viņu rīt redzēsiet. Nu jau saraudzījuši trīs bērneļus — brīnum jaukus mazus delverīšus. Man tur lejā ir fonogrāfs priekš viņa un skaņu veltnīšu vai miljons.

—   Un tad jūs nolīgāt viņu par veikalnieku? — stūrmanis jautaja Grifam.

—   Kas tad man cits atlika? Fuatino ir īsta mīlestības sala, un Pilzahs nu reiz ir mīlētājs. Iezemiešus viņš ari smalki pazīst — viens no labākajiem veikalniekiem, kādi man bijuši un ir. Viņam ir atbildības sajūta. Jūs jau rit viņu redzēsiet.

—   Paklau, jaunais cilvēk, — kapteinis Glass draudīgi uzrūca savam stūrmanim. — Vai tik jūs neesat romantiķis? Jo, āre, ja jūs tāds esat, tad paliksiet uz klāja. Fuatino ir romantikas apsēsta sala. Te ikviens ir kādā iemīlējies. Viņi pārtiek no mīlestības. Tas laikam ceļas no kokosriekstu piena vai arī no gaisa, varbūt no jūras. Visa salas vēsture pēdējos desmittūkstoš gados ir viena vienīga mīlestības dēka. Es zinu. Esmu runājies ar večiem. Un, ja es jūs notveršu skrienam projām pa pludmali roku roka ar…

Kapteiņa pēkšņā apklušana lika abiem sarunu biedriem paraudzīties viņā. Ar acīm sekodami viņa skatienam, kas slīdēja tiem pāri gar grotmasta vantīm, abi ieraudzīja to pašu, ko viņš, — brūnu roku un dilbu, muskuļainu un slapju, kuram no ārpuses pievienojās vēl otra brūna roka un dilbs. Tālāk parādījās galvvirsa, klāta ķerainām mežaina sprogām, un tad seja ar šķelmīgām, melnām acīm, savilkta zīmīgā mūžamežu iemītnieka smaidā.

—  Ak mans dievs! — Brauns izdvesa. — Tas jau ir fauns — jūras fauns.

—   Tas ir Cilvēks-Kaza, — Glass atteica.

—   Tas ir Mauriri, — piebilda Grīfs. — Mans asins- brālis pēc iezemiešu paražu svētā zvēresta. Viņa vārds ir manējais, un mans vārds ir viņējais.

Virs kuģa malas pacēlās plati, brūni pleci un varenas krūtis, un tūdaļ ar tādu vieglumu, kas šķita neprasām nekādu pūļu, pār reliņu pārmetās viss lieliski veidotais ķermenis, pilnīgi bez trokšņa nolaizdamies uz klāja. Brauns, kurš būtu varējis kļūt arī kas cits nekā tikai dien- vidjūru salu šonera stūrmanis, jutās apburts. Viss, par ko viņš kādreiz bija salasījies grāmatās, tagad pārliecinoši iemiesojās šajā faunam līdzīgajā viesī no okeāna dzīlēm. «Tomēr tāds sērīgs fauns,» jaunais cilvēks nosprieda, kad zeltainbrūnais mežu dievs nāca šurp, kur Deivids Grīfs ar pastieptu roku bija pacēlies sēdus.

—   Deivid, — teica Deivids Grīfs.

—   Mauriri, Lielo Brāli, — atteica Mauriri.

Un ari turpmāk pēc asinsbrālību noslēgušo cilvēku paražas viņi sauca viens otru savā, nevis biedra īstajā vārdā. Pie tam viņi runāja Fuatino salas polinēziešu izloksnē, un Braunam atlika tikai sēdēt un minēt.

—   Tālu esi peldējis, lai pateiktu talofa, — Grīfs ierunājās, kad pienācējs bija apsēdies, straumēm plūdinādams ūdeni pār klāju.

—   Jau daudzas dienas un naktis es vēroju, vai tu nenāksi, Lielo Brāli, — Mauriri atbildēja. — Es sēdēju uz Lielās klints, kur noglabāts dinamīts, kuram esmu iecelts par sargu. Es redzēju, ka jūs piebraucāt pie ieejas un atkal pazudāt tumsā. Es zināju, ka jūs gaidīsiet līdz rītam, un peldēju pie jums. Lielas bēdas ir nākušas pār mums. Mataara jau dienām ilgi raudādama gaida tevi. Viņa ir veca sieva, un Motuaro ir miris, un viņa ir noskumusi.

—   Vai viņš apprecējās ar Naumoo? — Grīfs vaicāja, kad saskaņā ar paražām bija pašūpojis galvu un nopūties.

—   Jā. Beigās viņi bija aizbēguši dzīvot pie kazām, kamēr Mataara viņiem piedos, un tad viņi atgriezās dzīvot pie mātes Lielajā mājā. Bet tagad viņš ir miris, un ari Nau- moo drīz mirs. Dziļas ir mūsu bēdas, Lielo Brāli. Tori ir miris un Tati-Tori, un Petoo, un Nari, un Pilzahs, un citi.

—   Pilzahs arī! — Grīfs izsaucās. — Vai tad te bijusi sērga?

—   Bija daudz slepkavību. Klausies, Lielo Brāli! Trīs nedēļas pagājušas, kopš ieradās svešs šoneris. No Lielās klints es ieraudzīju tā topburas pār jūru. Šoneri ar laivām vilka iekšā, bet pie lielās radzes viņi nepagriezās sānis, un kuģa dibens tai vairākkārt uzgrūdās virsū. Tagad kuģis stāv krastā, kur viņi nostiprina tā salauztās brangas. Uz klāja ir astoņi baltie. Pie viņiem ir sievietes no kādas salas tālu austrumos. Sievietes runā valodā, kas daudzējādā ziņā līdzīga mūsējai, taču ir savādāka. Tomēr mēs varam saprasties. Viņas stāsta, ka šonera vīri esot šās nozaguši. Mēs jau nezinām, bet viņas dzied un dejo, un liekas laimīgas.

—   Un vīrieši? — Grīfs pārtrauca.

—   Tie runā franciski. Es to zinu, jo kādreiz uz tava šonera bija stūrmanis, kas runāja franciski. Divi ir priekšnieki, tie neizskatās līdzīgi pārējiem. Tiem ir zilas acis kā tev, un tie ir velni. Viens ir lielāks velns par otro. Pārējie seši arī ir velni. Viņi mums nemaksā par jamsu un taro saknēm, ne ari par maizeskoka augļiem. Viņi mums visu atņem, bet, ja mēs žēlojamies, nokauj mūs. Tā tika nokauts Tori un Tati-Tori, un Petoo, un tie citi. Mēs nespējam pretoties, jo mums nav šauteņu, tikai divas vai trīs vecas šautenes.

Viņi dara pāri mūsu sievietēm. Tā jau tika nokauts ari Motuaro, jo viņš aizstāvēja Naumoo, kuru tie tagad paņēmuši pie sevis uz šonera. Tālab vien nogalināja arī Pilzahu. Galvenais no abiem priekšniekiem — Lielais Velns — vienreiz šāva uz viņu, kad viņš brauca laivā, un otrreiz, kad viņš raudzīja izrāpties piekrastes smiltīs. Pilzahs bija krietns vīrs, un Notutu tagad sēž būdā un raud bez gala. Daudzi ļaudis nobijušies un aizbēguši dzīvot pie kazām. Tomēr tur, augstajos kalnos, visiem nepietiek barības. Un vīri vairs negrib braukt zvejot, un viņi vairs nestrādā sakņu dārzos, jo velni tik un tā atņem visu, ko viņi ieguvuši. Bet mēs esam gatavi cīnīties. '

Lielo Brāli, mums vajadzīgas šautenes un daudz patronu. Es izsūtīju ziņu, pirms peldēju jūrā pie tevis, un vīri jau gaida. Baltie svešinieki nezina, ka tu esi ieradies.

Dod man laivu un šautenes, un es došos atpakaļ vēl pirms saullēkta. Un, kad jūs rit iebrauksiet, mēs jau būsim sagatavojušies: tiklīdz tu dosi zīmi, mēs apkausim baltos svešiniekus. Viņi ir jānokauj. Lielo Brāli, tev allaž bijušas vienas asinis ar mums, un viri un sievas lūdza daudzus dievus, lai tu ierastos. Un tu esi ieradies.

—   Es braukšu laivā tev līdzi, — Grīfs teica.

—   Nē, Lielo Brāli, — skanēja Mauriri atbilde. — Tev jāpaliek uz šonera. Baltie svešinieki baidīsies no šonera, nevis no mums. Mums būs šautenes, bet viņi to nezinās. Viņi satrūksies tikai tad, kad ieraudzīs tavu šoneri braucam. Sūti tur to jaunekli laivā man līdzi!

Tā nu notika, ka Brauns, tvīkdams kārē pēc romantiskām dēkām, par kādām gan lasījis, gan sapņojis, bet kādas ne reizi vēl nebija piedzīvojis, apsēdās pakaļgalā lielajai laivai, kura bija piekrauta ar šautenēm un patronām un kuru airēja četri Raiateas matroži, bet stūrēja zeltain- brūns pār jūru atpeldējis fauns, vadīdams to pa silto tropu nakts tumsu uz puslcģendāro mīlestības salu Fuatino, kur iebrukuši divdesmitā gadsimta pirāti.

II

Ja starp Džaluitu Maršala salu grupā un Bugenvilu Zālamana salās novilks līniju un ja šo līniju divus grādus uz dienvidiem no ekvatora šķels ar citu līniju, kas vilkta no Ukuor&s Karolīnu salās, tad šai krustpunktā saules piemirdzinātajos vientuļā okeāna plašumos kļūs redzama kalnainā Fuatino sala, kuru apdzīvo cilts, kas radniecīga havajiešiem, samoiešiem, tahitiešiem un maoriem. Fuatino atrodas pašā smailē leņķim, ko vilktu gar Polinēziju tālu uz rietumiem un atpakaļ starp Melanēziju un Mikronēziju. Tā tad arī bija Fuatino, kas nākamajā rītā iznira Deivida Grifa skatienam divas jūdzes uz austrumiem no kuģa, tieši lecošās saules virzienā. Pieturējās tā pati vieglā brīze, bet «Grāvējs» slīdēja pār gludo līmeni tādā gaitā, ko uzskatītu par ļoti veiksmīgu ikvienam salu šonerim trīsreiz spēcīgākā brīzē.

Fuatino īstenībā nebija nekas cits kā sens krāteris, ko kāds aizvēsturisks izvirdums izcēlis no jūras dibena. Rietumu mala, sadēdējusi un nogruvusi līdz jūras līmenim, veidoja ieeju pašā krāterī, kas bija salas osta. Tādējādi Fuatino atgādināja nelīdzenu zirga pakavu, kura gali vērsti pret rietumiem. «Grāvējs» stūrēja uz atvērumu starp šiem pakava galiem. Kapteinis Glass, kas, tālskati rokā turēdams, bija raudzījies paša zīmētā uz kajītes jumta izklātā kartē, pēkšņi atslējās stāvus — un viņa sejas izteiksme pauda pa pusei satraukumu, pa pusei samierināšanos.

—   Klāt ir, — viņš teica. — Drudzis. Nevarēja ar pagaidīt līdz rītam. Man tas allaž uzklūp smagi, mister Grīf. Pēc piecām minūtēm es jau būšu kā bez galvas. Jums pašam nāksies iestūrēt šoneri ostā. Puis! Sačubini man koju! Labi daudz segu! Ielej pudelē karstu ūdeni! Ir tik rāms, mister Grīf, es domāju, ka jūs varēsiet apbraukt lielo radzi pat bez tauvošanas. Nogaidiet izdevīgu vēja pūtienu un šaujiet pāri! Pa visiem Klusā okeāna dienvidiem «Grāvējs» ir vienīgais kuģis, kas spēj to dabūt gatavu, un es zinu — jūs šo manevru protat. Gar Lielo klinti brauciet cieši garām, vērojiet tikai, lai grotmasta rāja to neskar!

Kapteinis runāja aizgūtnēm, gluži kā piedzēries, apdullinātās smadzenes cīnījās ar malārijas lēkmes straujo uzplūdu. Kad viņš streipujoja uz kuģa kāpņu pusi, seja viņam kļuva mēļi sarkana un plankumaina, it kā nejauka iekaisuma vai izsitumu apsēsta. Izvalbījušās acis kļuva stiklainas, rokas trīcēja, un zobi klabēja aukstuma drebuļu lēkmē.

—   Divas stundas, kamēr tikšu pie svīšanas, — viņš šļupstēja, cenzdamies pasmaidīt. — Tad vēl pāris stundu — un es būšu uz pekām. Es šito nolādēto lēkmi esmu iepazinis līdz pēdējai minūtei. J-j-jūs b-b-bra-auciet š-š-š …

Balss noslāpa vārgos stostos, un kapteinis klupšus no- šļūca lejā kajītē, bet viņa saimnieks pārņēma kuģa vadību. «Grāvējs» patlaban iegāja šaurumā. Salas pakava galus veidoja divi lieli, tūkstoš pēdu augsti klinšu kalni, abi gandrīz jau atdrupuši no pašas salas, ar kuru tos saistīja tikai zemas, šauras smilšu sēres. Pakava galus šķīra kādu pusjūdzi plata josla, gandrīz visa aizsprostota ar koraļļu rifu, kas šķērsu stiepās no dienvidu gala. Ieeja, kuru kapteinis Glass bija nosaucis par spraugu, līkumoja cauri šim rifam, nogriezās tieši uz ziemeļu galu un tālāk veda gar kraujās klintssienas pakāji. Sinī vietā, kur grotmasta rāja gandrīz skrāpēja klinti pie bakborta,

Grīfs, lūkodamies lejup stārborta pusē, nepilnu divu asu dzijumā varēja saskatīt dibenu, kas strauji slējās pretī līmenim. Pa priekšu brauca lielā laiva, tauvā vilkdama kuģi, lai varētu ieturēt virzienu, kā ari nodrošināt to pret vilni, kas skalojās atpakaļ no klintssienas, un Grīfs, uztvēris izdevīgu brīzes pūsmu, iegrozīja «Grāvēju» šaurumā un aizslīdēja garām lielajam koraļļu bluķim bez kādas tauvošanas. Taisnību sakot, mazliet gan tam piedūrās, bet tik viegli, ka pat nesabojāja vara plākšņu apšuvumu.

Viņa priekšā pavērās Fuatino osta. Tā bija apaļa ūdens krātuve piecu jūdžu diametrā, balta koraļļu liedaga ieskauta, un piekrastes zaļumiem klātās nogāzes strauji tiecās augšup pret stāvajām krātera sienām. Krauju virsotnes veidoja asi zobotas vulkāniskas smailes, ko vietumis sedza vai vainagoja aizķērušies pasāta mākonīši. Katrs dobumiņš, katra plaisiņa izdrupušajā lavā deva patvērumu vijīgām meža vīnstīgām un kokiem — gar klintīm tinās zaļš augu mutulis. Sīkas ūdens strūkliņas, vairāk līdzīgas miglas plīvurīšiem, plandījās un vijās lejup pa stāvām, vairāku simtu pēdu augstām nogāzēm. Un, lai šā zemes stūrīša pievilcība kļūtu pilnīga, siltajā, valgajā gaisā smagnēji tvīka dzeltenziedaino kasiju smarža.

Lavēdams līdz ar vieglajām, tikko manāmajām pūsmi- ņām, «Grāvējs» iebrauca krāterī. Atsaucis laivu atpakaļ uz kuģa, Grīfs ar tālskati sīki aplūkoja krastu. Neredzēja ne mazākās dzīvjbas. Visa apkārtne snauda tropu saules svelmainajā tveicē. Ne zīmes no kādas sagaidīšanas. Tālāk ziemeļkrasta liedagā, kur kokospalmu bārkstainais ietvars ieskāva ciematu, viņš saskatīja melnos laivu priekšgalus laivu būdiņās. Liedagā uz līdzena ķīļa gulēja svešais šoneris. Nekas nekustējās ne uz tā klāja, ne arī kuģa apkaimē. Pietuvojies krastam līdz piecdesmit jardiem, Grifs lika izmest enkuru — te dziļums bija četrdesmit pēdu. Tālāk uz vidu viņš pirms daudziem gadiem bija mērījis" dziļumu līdz trīssimt asīm, bet dibenu tā arī nesasniedza, kā jau to varēja sagaidīt no tik varenas krātera rīkles, kāda bija Fuatin6. Kad ķēde dārdēdama un šļakstinādama slīdēja caur enkura klīzi, Grīfs pamanīja, ka pulciņš iezemiešu sieviešu, slaidas un lunkanas, kādas mēdz būt vienīgi polinēzietes, plīvojošos ahu ģērbušās, ziedu vainagiem galvā izskrien uz krastā guļošā šonera klāja. Tāpat

viņš ievēroja ari to, ko šīs sievietes nemaz nepamanīja,— ka salīcis cilvēks no kambīzes aizzogas uz priekšgalu, nolec smiltīs un ienirst zaļajā krūmāju joslā.

Kamēr satina un piesēja buras, izstiepa audekla nojumi, saritināja tauvas un takelāžu, kā ostās pieņemts, Deivids Grifs soļoja pa klāju un velti raudzījās pēc kādas dzīvas dvēseles vēl kaut kur citur, ne vien uz svešā šonera klāja. Vienreiz viņš nepārprotami skaidri padzirda tālu šautenes šāvienu Lielās klints virzienā. Citi šāvieni nesekoja, un viņš nodomāja, ka tur kāds mednieks šāvis meža kazu.

Vēl pēc stundas kapteinis Glass, gulēdams zem vesela segu kalna, bija beidzis drebināties un nu atradās pašā sviedrēšanās peklē.

—   Pēc pusstundas es būšu uz kātiem, — viņš vārgā balsī teica.

—   Jauki, — Grīfs atbildēja. — Sala kā izmirusi, un es došos krastā satikt Mataaru un izpētīt apstākļus.

—   Tā ir rūdīta banda. Turiet acis vaļā! — kapteinis viņu brīdināja. — Ja jūs pēc stundas nebūsiet atpakaļ, sūtiet man kādu ziņu!

Grīfs satvēra laivas stūres rokturi, un četri Raiateas matroži noliecās pār airiem. Kad viņi sasniedza liedagu, Grīfs ziņkārīgi aplūkoja sievietes zem šonera buraudekla nojumes. Viņš izmēģinādams pamāja ar roku, un sievietes, mazliet pairgojušās, atmāja pretī.

—   Talofa! — viņš uzsauca.

Viņas saprata sveicienu, bet atbildēja: — Iorana! — Un Grīfs noprata, ka tās nāk no Sabiedrības salu grupas.

—   Huahine, — kāds matrozis tūdaļ zināja nosaukt šo sieviešu dzimto salu. Grīfs pajautāja sievietēm, no kurienes šīs esot, un viņas smiedamās un krikšķinādamas attrauca: — Huahine.

—   Izskatās tīri kā vecā Dipija šoneris, — Grifs klusītiņām ieteicās tahitiešu valodā. — Neskatieties pārāk uzkrītoši! Kā jums liekas, ko? Vai tā nav «Valeta»?

Kad matroži izrāpās malā, viņi,^ pavilkdami laivu mazliet augstāk liedagā, pazagšus un'it kā nevērīgi aplūkoja kuģi.

—   Tā ir «Valeta», — teica Taute. — Pirms septiņiem gadiem tai nolūza stenga. Papeetē viņi tai steigšus uzrīkoja jaunu. Tā bija par desmit pēdām īsāka. Re, kur tā ir!

—   Aizejiet turp, puiši, un aprunājieties ar sievietēm! No Raiateas jau Huahines salu gandrīz var saredzēt, un jūs droši vien kādu no viņām pazīsiet. Mēģiniet izzināt visu, ko vien var! Bet, ja parādās kāds no baltajiem, tikai nesāciet kautiņu!

Kad Grīfs kāpa augšup pa krastmalu, viņa priekšā čabēdama aizrāpoja uz visām pusēm vesela armija vientuļnieku jūras vēžu, bet zem palmām nerakņājās neviens urkšķošs sivēns. Kokosrieksti vāļājās, kur krituši, un pie kopras šķūņiem nemanīja ne zīmes, ka tur ko žāvētu. Darba un cītības pēdas bija izgaisušas. Vienu stiebru būdu pēc otras Grifs atrada pamestu. Tikai reiz viņš uzdūrās sirmgalvim, aklam, bezzobainam, neiedomājami krunkainam, kas sēdēja paēnā un uzrunāts pārbīlī kaut ko nomurkšķēja. Tīri it kā šo ciematu būtu izpostījusi sērga, Grifs domāja, pēdīgi tuvodamies Lielajai mājai. Te visur rēgojās posts un nekārtība. Neredzēja neviena puķēm vainagota jaunieša vai meitenes, avokado koku ēnā nekū- leņoja neviens brūns bērnelis. Durvīs saknupusi sēdēja Mataara, vecā karaliene, un klanījās uz priekšu un atpakaļ. Grifu ieraudzījusi, viņa sāka raudāt jo rūgtāk — pa daļai pati par savu ciešanu stāstu, pa daļai aiz žēlabām, ka nav neviena apkalpotāja, kas tam varētu izrādīt viņas viesmīlību.

—   Un tā viņi aizveda Naumoo, — Mataara nobeidza stāstu. — Motuaro ir miris. Mani ļaudis ir aizbēguši un mirst badā, dzīvodami pie kazām. Un pie manis vairs nav pat neviena, kaš tev varētu pāršķelt kokosriekstu, ar ko atspirdzināties. Ai, Brāli, tavi baltie brāļi ir velnil

—   Tie nav mani brāļi, Mataara, — Grīfs viņu mierināja. — Tie ir laupītāji un cūkas, un es iztīrīšu salu no viņiem …

Viņš aprāva runu un apcirtās apkārt, roka ar zibenīgu kustību aizslīdēja līdz jostai un atpakaļ, un liels kolts jau mērķēja pret cilvēku, kas, zemu noliecies, izdrāzās no koku starpas un metās viņam klāt. Viņš nenospieda gaili, un cilvēks arī neapstājās, līdz visā garumā bija izstiepies pie Grifa kājām, un nu svešinieka mute izvirda veselu straumi dīvainu un nesaprotamu vārdu. Grīfs šinī radījumā pazina to pašu, kas bija aizšmaucis no «Valetas» un pazudis krūmājā; bet viņa murkšķēšanu Grīfs varēja saprast tikai pēc tam, kad bija piecēlis viņu kājās un vēroja viņa mutes kroplīgo šķobīšanos, jo šim cilvēkam bija zaķa lūpa.

—   Glābiet mani, kungs, glābiet mani! — cilvēks vaimanāja angļu valodā, kaut gan neapšaubāmi bija dien- vidjūru iezemietis. — Es jūs pazīstu! Glābiet mani!

Pēc tam viņš pasprūdīja mežonīgu birumu nesaprotamu skaņu un nemitējās ātrāk, kamēr Grīfs viņu satvēra aiz pleciem un sapurināja tā, ka vīram aizsitās elpa.

—   Es tevi pazīstu, — Grīfs teica. — Pirms diviem gadiem tu biji pavārs franču viesnīcā Papeetē. Visi tevi saukāja par Zaķa Lūpu.

Cilvēks dedzīgi meta ar galvu.

—   Tagad esmu pavārs uz «Valetas», — viņš spurkšķēja un sprauslāja, mutei nejēdzīgi šķoboties cīniņā ar fizisko defektu. — Es jūs pazīstu. Es jūs redzēju tur viesnīcā. Es jūs redzēju Lavīnas restorānā. Es jūs redzēju uz «Kitivei- kas». Es jūs redzēju pie «Maripozas» iekraušanas steķiem. Jūs esat kapteinis Grīfs, un jūs mani izglābsiet. Šie cilvēki ir velni. Viņi nogalināja kapteini Dipiju. Man viņi lika noindēt pusi kuģa ļaužu. Divus viņi nošāva uz zāli- ņiem. Pārējos viņi apšāva ūdenī. Es tos visus pazinu. Viņi nozaga meitenes Huahines salā. Viņi paņēma ka- tordzniekus no Numeas salas un tā pavairoja savus spēkus. Viņi aplaupīja tirgotājus Jaunhebridu salās. Vani- kori salā viņi nogalināja tirgotāju un nozaga tur divas sievietes. Viņi…

Bet Grīfs vairs neklausījās. Caur kokiem no ostas puses skanēja šauteņu rībieni, un viņš skriešus metās uz piekrasti. Pirāti no Tahiti un katordznieki no Jaunkaledoni- jas. Un šitā rīkļurāvēju banda patlaban brūk virsū viņa šonerim. Zaķa Lūpa sekoja, visu laiku spurkšķēdams un sprauslādams savu stāstu par balto velnu briesmu darbiem.

Šauteņu spraksti apklusa tikpat pēkšņi, kā sākušies, tomēr Grīfs, baigu nojautu tirdīts, turpināja skriet, līdz kādā takas pagriezienā uzdrāzās virsū Mauriri, kas steidzās viņam pretī no piekrastes puses.

—   Lielo Brāli, — Cilvēks-Kaza elsa, — es nokavēju. Viņi ir sagrābuši tavu šoneri. Nāc! Jo tagad viņi meklēs tevi.

Viņš metās pa taku projām no piekrastes.

—   Kur Brauns? — Grīfs vaicāja.

—   Uz Lielās klints. Es tev vēlāk pastāstīšu. Nāc nu!

—   Bet mani cilvēki no laivas?

Mauriri bija vai izmisumā aiz bailēm no vajāšanas.

—   Viņi ir pie sievietēm uz svešā šonera. Viņus nenonāvēs. Es tev saku taisnību, Velniem vajadzīgi matroži, Bet tevi viņi nokaus. Paklau! — Uz ūdens kāds aizlūzušā tenora balstiņā dziedāja franču mednieku dziesmiņu. — Viņi brauc krastā. Viņi sagrāba tavu šoneri — to es pats redzēju. Nāc!

III

Kaut gan Deivids Grifs daudz nebēdāja par savu dzīvību un ādu, tomēr arī lieka pārgalvība nebija viņa dabā. Viņš zināja, kad jācīnās un kad jābēg, un nemaz nešaubījās, ka patlaban pienācis laiks bēgšanai. Augšup pa taku, garām sirmgalvim, kas sēdēja paēnā, garām Ma- laarai, kura sakumpusi tupēja Lielās mājas durvīs, viņš sekoja Mauriri cieši uz papēžiem. Viņam pašam pie papēžiem gluži kā šunelis klunkurēja Zaķa Lūpa. No aizmugures jau skanēja vajātāju klaigas, bet celiņš, pa kuru veda Mauriri, lika sirdij pulsēt kaklā. Platā taka sašau- rinājās, pasviedās pa labi un strauji slējās kalnup. Pēdējā stiebru būdiņa bija palikusi aiz muguras, un taka. vīdamās caur augstiem kasiju biezokņiem un milzīgu zeltainu lapseņu pūļiem, kļuva arvien stāvāka, līdz izvērtās par īstu kazu stidziņu. Mauriri pacēla roku pret kailu vulkāniskas klints izcilni un rādīja, ka stidziņa ved tieši tam pāri.

—   Aiz tās mēs būsim drošībā, Lielo Brāli, — viņš teica. — Baltie velni nekad neuzdrošinās doties tai pāri, jo tur ir klinšu bluķi, ko mēs gāžam tiem uz galvas, bet citas takas nav. Viņi arvien paliek stāvot šeit un šauj, kad mēs skrienam pār klinti. Nāc!

Pēc stundas ceturkšņa viņi apstājās, kur sākās taka pār kailās klints virspusi.

—   Pagaidi te un, kad nāksi, skrien mudīgi! — Mauriri brīdināja.

Viņš izlēca saules kvēlē, un no apakšas vairākas šautenes sāka steidzīgi būkšķināt. Lodes plakšķēja apkārt skrējējam, izsizdamas no akmens drumstalu mākulīšus, tomēr viņš sveikā pārkļuva pāri. Grīfs sekoja, un kāda lode ietriecās klintī tik tuvu, ka tās izsistās šķembelītes sadūrās viņam vaigā. Arī Zaķa Lūpa izgāja neskarts, kaut gan rāpās pa pāreju krietni lēnāk.

Atlikušo dienas daļu viņi pavadīja vēl augstāk kalnos, gulšņavādami kādā lavas klinšu gravā, kur pa nogāžu terasēm auga taro un papaija. Šeit tad Grīfs kaldināja turpmākos plānus un pilnīgi iepazinās ar notikušo.

—   Nelaimīga sagadīšanās, — Mauriri teica. — No visām naktīm tieši šo nakti baltie velni bija izvēlējušies, lai dotos zvejot. Bija pavisam tumšs, kad mēs izbraucām no ieejas. Viņi braukāja pa līci gan lielajās laivās, gan kanulaiviņās. Šautenes viņi allaž nēsā līdzi. Vienu Raiateas matrozi tie nošāva. Brauns turējās ļoti dūšīgi. Mēs mēģinājām pakļūt tiem garām un nokļūt līča viņā galā, bet viņi aizšķērsoja ceļu un iedzina mūs starp Lielo klinti un ciematu. Mēs gan izglābām šautenes un visas patronas, bet laiva palika viņiem. Tā viņi uzzināja, ka tu esi ieradies. Brauns tagad atrodas šaipus Lielās klints līdz ar šautenēm un patronām.

—   Bet kāpēc viņš negāja pāri uz Lielās klints virsotni un nedeva man brīdinājuma zīmi, kad es braucu iekšā no jūras? — Grīfs nopeldams pavaicāja.

—   Viņi nezināja ceļu. Vienīgi es un kazas zinām šo ceļu. Un man pašam tas neienāca prātā, jo es līdu caur brikšņiem, lai nokļūtu līdz ūdenim un aizpeldētu pie tevis. Bet brikšņos slēpās velni, kas šāva uz Braunu un Raiateas matrožiem; mani viņi vajāja līdz pat rītausmai un vēl visu rītu dzenāja tur pa to ieplaku. Tad tu iebrauci ar savu šoneri — un viņi nogaidīja, kamēr tu izkāpsi krastā; es gan aizspruku caur brikšņiem, bet tu jau biji iznācis malā.

—   Vai tu šāvi to vienu šāvienu?

—  Jā, lai tevi brīdinātu. Bet viņi bija gudri un nešau- dīja pretī, un tā bija mana pēdējā patrona.

—   Nu, un kas tev stāstāms, Zaķa Lūpa? — Grīfs uzrunāja «Valetas» pavāru.

Viņa stāsts bija garš un neciešami sīkumains. Jau pirms gada viņš ar «Valetu» bija aizbraucis no Tahiti un braukājis pa Paumotu salām. Vecais Dipijs bija reizē «Valetas» īpašnieks un kapteinis. Pēdējā reisā viņš Tahiti salā piemunsturējis divus svešiniekus par stūrmani un kravas pārzini. Bez tam viņš vedis vēl kādu svešinieku, lai nometinātu to par savu tirdzniecības aģentu Fanriki salā. Stūrmaņa vārds bija Rauls van Asvelds, kravas pārziņa — Karls Lepsiuss.

—   Viņi ir brāļi, es to zinu, jo dzirdēju viņus sarunājamies tumsā uz klāja, kad viņi domāja, ka neviens neklausās, — Zaķa Lūpa paskaidroja.

«Valeta» zēģelējusi caur Zemajām salām, savākdama gliemežvākus un pērles Dipija uzpirkšanas punktos. Frenss Amundsons, trešais svešinieks, Fanriki salā nomainījis Pjēru Golāru. Pjērs Golārs uzkāpis uz kuģa, lai atgrieztos Tahiti salā. Fanriki iezemieši stāstījuši, ka viņam esot kāda kvarta pēr|u, ko nodot Dipijam. Pirmajā naktī pēc izbraukšanas no Fanriki kajītē notikusi šaudīšanās. Tad Dipija un Pjēra Golāra ķermeņi pārsviesti pār bortu. Ta- hitiešu matroži visi samukuši bakā. Divas dienas viņi palikuši tur apakšā rufē bez ēšanas, bet «Valeta» gulējusi dreifā. Tad Rauls van Asvelds pielicis indi Zaķa Lūpas gatavotajam ēdienam un pavēlējis to aiznest uz rufi. Puse matrožu nomiruši.

—   Viņš visu laiku mērķēja uz mani ar šauteni, kungs. Ko gan es varēju darīt? — Zaķa Lūpa svepstēja. — Divi no atlikušajiem uzrāpās vantīs, bet tos nošāva. Mēs bijām tikai desmit jūdžu no Fanriki. Pārējie metās pār bortu, lai peldētu turp. Tos nošāva, kamēr tie peldēja. Es vienīgais paliku dzīvs un vēl abi velni, jo manis viņiem vajadzēja, lai es vārītu ēst. To dienu viņi, izmantodami brīzi, atgriezās Fanriki salā un uzņēma Frensu Amundsonu, jo tas arī bija no viņējieiņ.

Tālāk sekoja Zaķa Lūpas murgiem līdzīgie piedzīvojumi, kamēr šoneris klaiņojis tālos braucienos uz rietumiem. Viņš bijis vienīgais dzīvais liecinieks un labi zinājis, ka tāpat būtu nogalināts, ja vien nebijis pavārs. Numeā viņiem pievienojušies pieci katordznieki. Zaķa Lūpu nelaiduši krastā nevienā salā, un Grīfs esot pirmais no malas, ar kuru viņš dabūjot runāt.

—   Un tagad viņi mani nokaus, — Zaķa Lūpa spurk- šķināja. — Jo nu viņi zina, ka esmu jums pastāstījis. Es tomēr neesmu galīgs zaķapastala, es palikšu pie jums, kungs, un miršu kopā ar jums.

Cilvēks-Kaza papurināja galvu un piecēlās kājās.

—   Guli te un atpūties! — viņš teica Grifam. — Šonakt būs tālu jāpeld. Bet šo pavāru es tagad aizvedīšu vēl augstāk kalnos, kur mani brāļi dzīvo kopā ar kazām.

IV

—   Labi gan, Lielo Brāli, ka tu proti peldēt, ka vīram pieklājas, — Mauriri pačukstēja.

No lavas klinšu gravas viņi bija nokāpuši līča galā un ieslīdējuši ūdenī. Viņi peldēja klusiņām, nešļakstināda- mies, Mauriri virzījās pa priekšu. Krātera melnās sienas slējās pār viņiem tik augstu, ka likās — viņi peld milzīga trauka dibenā. Pašā augšā vīdēja debess, nokaisīta blāvi vizošiem zvaigžņu putek|iern. Priekšā viņi saskatīja uguntiņu, kas iezīmēja «Grāvēja» atrašanās vietu, un no kuģa klāja, attāluma klusināta, skanēja garīga dziesma-, ko spēlēja Pilzaham paredzētais fonogrāfs.

Abi peldētāji nogriezās pa kreisi, projām no nolaupītā šonera. Kad korālis beidzās, no klāja atviļņoja skaļi smiekli un dziedāšana, tad atkal ieskanējās fonogrāfs. Grīfs, pie sevis vīpsnādams par dziesmas piemērotajiem vārdiem — «Vadi, skaidrā gaisma», veicīgi peldēja tālāk pār tumšajiem ūdeņiem.

—   Mums jāaizpeld līdz ieejai un jāizkāpj pie Lielās klints, — Mauriri čukstēja. — Velni ieņēmuši ieplaku. Paklau!

Kāds pusducis šāvienu ar nevienādām atstarpēm liecināja, ka Brauns vēl arvien turas uz klints, bet pirāti ierīkojušies šaurajā zemes sērē.

Vēl pēc stundas viņi jau peldēja zem Lielās klints augstu izslietajām kraujām. Mauriri, taustīdams ceļu, pirmais izrāpās krastā pie kādas aizas, un, apmēram simt pēdu rāpušies pa to augšup, viņi nonāca uz šauras klints pārkares.

—   Paliec še! — teica Mauriri. — Es iešu pie Brauna. No rīta atgriezīšos.

—   Iešu tev līdzi, Brāli, — Grifs atsaucās.

Mauriri tumsā pasmējās.

—   Pat tu, Lielo Brāli, to nespēj. Es esmu Cilvēks-Kaza, un es vienīgais visā Fuatino spēju pāriet pār Lielo klinti nakts laikā. Bez tam šī arī būs pirmā reize, kad es pats to darīšu. Pastiep roku! Vai sataustīji? Tur ir noglabāts Pilzaha dinamīts. Nogulsties cieši pie klintssienas, tad tu pa miegam nenovelsies. Es tagad eju.

Augstu pār šalcošo bangotni uz šauras klinšu dzegas līdzās dinamīta krājumiem Deivids Gnfs pārdomāja savu kaujas plānu, tad nolika galvu uz elkoņa un aizmiga.

No rīta, kad Mauriri veda viņu pāri Lielās klints galotnei, Deivids Grifs saprata, kāpēc viņš nebūtu spējis to pāriet naktī. Kaut arī viņa jūrnieka nervi bija norūdīti lielos augstumos un bīstamā kāpaļāšanā, viņš brīnījās, kā spēj veikt šo pārgājienu pat gaišā dienas laikā. Te bija vietas, kurās viņam, paklausot Mauriri sīkajiem norādījumiem, vajadzēja saliekties uz priekšu un ar visu ķermeni krist pāri simt pēdu dziļai aizai, kamēr izstieptās rokas satver kādu atbalsta punktu pie pretējās kraujas, un tad varēja pārvilkt pāri arī kājas. Reiz pāri tūkstoš pēdu dziļam bezdibenim bija jāizdara lēciens desmit pēdu uz priekšu un kādu asi uz leju līdz šaurai klints karnīzei. Par spīti aukstajam prātam, reiz viņam tomēr sāka reibt galva, stāvot uz tik tikko divpadsmit collu plata klints izcilnīša, kur, šķita, nebija vairs ne kruve- sīša, pie kā rokām pieturēties. Mauriri, redzēdams viņu grīļojamies, atlieca pats savu ķermeni tālu pāri aizai un apgāja viņam apkārt, pie tam spēcīgi uzsizdams pa muguru, lai uzmundrinātu viņa apdullušās smadzenes. Tobrīd Grīfs pilnībā un uz visiem laikiem atskārta, kāpēc Mauriri nosaukts par Cilvēku-Kazu.

V

Aizsardzības postenim uz Lielās klints bija savas priekšrocības un savi trūkumi. Nodrošināti pret jebkuru uzbrukumu, divi cilvēki varēja to noturēt pret desmit tūkstošiem. Pie tam vēl klints sargāja izeju atklātā jūrā. Abi šoneri, Rauls van Asvelds un viņa rīkļurāvēju kompānija bija iesprostoti. Grīfs ar savu dinamītu, pārvietojis to augstāk uz klints, bija stāvokļa kungs. To viņš arī pierādīja kādu rītu, kad šoneri lūkoja izkļūt jūrā. Pa priekšu brauca «Valeta», to tauvā vilka laiva, kuru airēja sagūstītie Fuatino vīrieši. Grīfs un Cilvēks-Kaza raudzījās tieši lejup no kādas drošas klinšu slēptuves trīssimt pēdu augstumā. Šautenes gulēja tiem līdzās, tāpat arī gruzdoša pagale un liels sainis dinamīta stienīšu ar pievienotiem degļiem un detonatora auklām. Kad laiva nokļuva zem viņiem, Mauriri papurināja galvu.

— Tie ir mūsu brāļi. Mēs nevaram šaut.

«Valetas» priekšgalā atradās vairāki no Grifa paša Raiateas matrožiem. Pakaļgalā vēl kāds cits stāvēja pie stūresrata. Pirāti bija vai nu kajītē, vai arī uz otrā kuģa, tikai viens vienīgs ar šauteni rokā stāvēja kuģa vidusdaļā. Par vairogu tas turēja Naumoo, karalienes meitu, cieši piespiedis sev klāt.

—   Tas ir galvenais velns, — Mauriri čukstēja, — viņam acis ir tikpat zilas kā tev. Viņš ir briesmīgs cilvēks. Skaties! Viņš tur ciet Naumoo, lai mēs nevarētu uz viņu šaut!

Viegla pūsmiņa un neliels paisuma vilnis dzina ūdeni šaurumā, tā ka šoneris virzījās uz priekšu ļoti lēnām.

—   Vai jūs protat angliski? — Grīfs sauca lejup.

Vīrietis sarāvās, pacēla šauteni gandrīz stateniski un paraudzījās augšup. Viņa kustības bija straujas un lunkanas kā kaķim, bet zeltaini iedegusī seja pauda zvērisku cīņas kāri. Tā bija slepkavas seja.

—   Jā, — viņš atsaucās. — Ko jūs gribat?

_— Griezieties atpakaļ, vai arī es jūsu šoneri uzspridzināšu, — Grīfs brīdināja. Viņš uzpūta gruzdošo pagali un pačukstēja: — Pasaki Naumoo, lai izraujas viņam no rokām un skrien uz pakaļgalu.

No «Grāvēja», kas brauca cieši aiz «Valetas», sāka rībināt šautenes, un lodes plakšķēdamas sitās pret klinti. Van Asvelds nicinoši nosmējās, un Mauriri iezemiešu valodā kaut ko sauca lejup sievietei. Kad tie bija nonākuši tieši apakšā, Grīfs redzēja sievieti izraujamies no vīrieša rokām. Acumirklī Grīfs piegrūda gruzdošo pagali pie sērkociņa galviņas, kas atradās īsā dcglīša šķēlumā, izlēca redzamā vietā pie klints malas un nosvieda dinamītu. Van Asvelds bija paguvis satvert meiteni un tagad cīnījās ar to. Cilvēks-Kaza turēja šauteni pavērstu pret viņu un gaidīja izdevīgu brīdi. Dinamīts nokrita uz klāja ciešā sainī, palēcās un aizripoja uz bakborta špigati. Van Asvelds, to ieraudzījis, brīdi sastinga, tad viņi abi ar meiteni skrēja, cik jaudas, uz pakaļgalu. Cilvēks-Kaza šāva, bet sašķaidīja vienīgi kambīzes stūri. Ložu krusa no «Grāvēja» pastiprinājās, abi vīrieši uz klints zemu pietu- pās, lai aizslēptos, un nogaidīja. Mauriri gribēja palūkoties, kas notiek apakšā, bet Grīfs to atturēja.

—   Deglis ir bijis par garu, — viņš teica. — Nākamreiz zināšu labāk.

Tas notika pusminūti pirms eksplozijas. Kas notika pēc tās, to viņi kādu laiciņu nespēja pateikt, jo šāvēji no «Grāvēja», noteikuši īsto attālumu, gāza uguni bez mitas. Reiz Grifs riskēja palūrēt kaut ar vienu aci, un tūdaļ tam gar abiem vaigiem aizspindza lodes. «Valetai» bija norauta daļa bakborta klāja līdz ar reliņu, un tā sašķie- busies, grimdama arvien dziļāk, slīdēja atpakaļ uz ostu. Uz «Grāvēja» klāja rāpās augšā tie vīrieši un Huahines salas sievietes, kas bija slēpušies «Valetas» kajītē un tagad šauteņu uguns aizsegā aizpeldējuši uz otru kuģi. Fuatino vīrieši vilcējlaivā bija nosvieduši tauvu, sparīgi arzairējuši pa šaurumu un tagad visā sparā traucās uz dienvidu piekrasti.

Četru šauteņu zalve no zemes sēres liecināja, ka Brauns ar saviem vīriem, izlauzušies caur džungļiem līdz piekrastei, ķeras pie darba. Lodes vairs nespindza apkārt, un Grīfs ar Mauriri lika lietā arī savus ieročus. Tomēr neko nopietnu nodarīt viņi nespēja, jo «Grāvēja» vīri šāva no klāja virsbūvju aizsega, kamēr vējš un paisums nesa šoneri arvien tālāk projām. No «Valetas» vairs nemanīja ne pēdu, tā bija nogrimusi krātera dziļajos ūdeņos.

Rauls van Asvelds izdarīja divus manevrus, kas parādīja viņa atjautību un aukstasinību, tā ka pat Grīfs bija spiests pabrīnīties. Ar «Grāvēja» šauteņu uguni Rauls piespieda bēgošos Fuatino ļaudis atgriezties un padoties gūstā. Un tai pašā laikā, steigšus sasēdinājis pusi no saviem rīkļurāvējiem «Grāvēja» laivā, viņš raidīja tos krastā un tad šķērsām pāri zemes sērei, tā neļaudams Braunam pāriet uz pašu salu. Visu rīta cēlienu ik pa brīdim atjaunotā šaudīšana vēstīja Grifam, ka Brauns atspiests Lielās klints pretējā pusē. Stāvoklis palika nemainījies, ja neņem vērā to, ka «Valeta» bija pagalam.

VI

Lielās klints aizsardzības posteņa trūkumi nopietni apdraudēja dzīvību. Tur nebija ne barības, ne ūdens. Vairākas naktis Mauriri kāda Raiateas matroža pavadībā peldēja uz līča viņu galu pēc pārtikas krājumiem. Tad pienāca nakts, kad pār ūdeni liesmoja ugunis un skanēja šāvieni. Pēc tam Lielajai klintij pieguļošā ūdens mala tika pamatīgi bloķēta.

— Jocīgs stāvoklis, — piezīmēja Brauns, kas nu pilnībā dabūja izbaudīt visas tās dēkas, kādas iespējams piedzīvot dienvidjūrās un par kādām viņš līdz šim bija tikai sapņojis. — Mēs esam viņu saņēmuši ciet un nevaram laist vaļā, un Rauls savukārt ir saņēmis mūs ciet un nevar palaist vaļā. Viņš nevar tikt projām, un mums gribot negribot jānomirst badā, turot viņu ciet.

—   Ja uznāktu lietus, klinšu bedres piepildītos ar ūdeni, — Mauriri teica. Tā bija viņu pirmā diennakts bez ūdens. — Lielo Brāli, šonakt mēs abi sadabūsim ūdeni. Tas ir darbs stipriem vīriem.

Tonakt, paņēmuši stingri aizbāztus kokosriekstu kala- bašus[1], katru kvartas lielumā, viņi ar Grifu nokāpa pie ūdens Lielās klints pussalas pusē. Viņi neaizpeldēja tālāk par simt pēdām. Aizmugurē varēja saklausīt kādu nejaušu aira iečīkstēšanos vai irkļa piesitienu pie laivas sāniem, un dažreiz viņi redzēja uzliesmojam sērkociņu, kad vīri sardzes laivās aizdedzināja cigaretes vai pīpes.

—   Gaidi še, — Mauriri čukstēja, — un turi kalabašus!

Apgriezies ar galvu lejup, viņš ienira. Grīfs, gulēdams

ar seju pret ūdeni, vēroja, kā Mauriri atstātās fosfores- cētās stigas kvēle kļūst arvien blāvāka un pēdīgi izgaist. Pēc laba brīža viņš bez trokšņa pāršķēla ūdens līmeni Grifam līdzās. .

—   Še! Dzer!

Kalabašs bija pilns, un Grīfs dzēra saldu, svaigu ūdeni, kas bija izšļācies no sāļā ūdens dzīlēm.

—   Tas iztek no zemes, — Mauriri teica.

—   Pašā dibenā?

—   Nē. Dibens ir tikpat dziļi zem mums, cik kalni augstu virs mums. Tas iztek piecdesmit pēdu dziļumā. Nirsti lejup, līdz jutīsi tā vēsumu!

Vairākas reizes piepildījis plaušas ar gaisu un atkal iztukšojis, kā jau nirēji to dara, Grīfs apgriezās ar galvu uz leju un aizpeldēja cauri ūdenim. Sāļš tas skalojās gar viņa lūpām un remdeni silts gar ķermeni, pēdīgi dziļi lejā tas kļuva dzestrāks un garšoja sāji. Tad pēkšņi viņa ķermenis ienira aukstajā zemūdens straumē. Grīfs izvilka nelielo aizbāzni no kalabaša un, kamēr saldais ūdens burbuļodams plūda tajā iekšā, vēroja lielas zivs fosforescējošo mirdzumu — kā jūras spoks tā gausi aizšūpo jās garām.

Pēc tam, turēdams kalabašus, kuru svars arvien palielinājās, viņš visu laiku palika ūdens virspusē, kamēr Mauriri tos citu pēc cita nonesa lejā un piepildīja.

—  Tur ir haizivis, — Grifs ieteicās, kad viņi peldēja atpakaļ uz krastu.

—   Pe! — skanēja atbilde. — Tās taču zivju haizivis. Mēs, Fuatino ļaudis, esam brāļi zivju haizivīm.

—   Bet tīģerhaizivis? Es ari tās esmu šeit redzējis.

—   Ja tās ieradīsies, Lielo Brāli, mums vairs nebūs ūdens, ko dzert, kamēr neuznāks lietus.

VII

Nedēļu vēlāk Mauriri un kāds Raiateas salinieks atpeldēja atpakaļ ar tukšiem kalabašiem. Ostā bija sanākušas tīģerhaizivis. Nākamajā dienā uz Lielās klints visi cieta slāpes.

— Mums jāizmanto visas iespējas, — teica Grīfs. — Šonakt es došos pēc ūdens kopā ar Mautau. Rītnakt tu, Brāli, peldēsi ar Tehaa.

Grifs dabūja tikai trīs kvartas ūdens, tad parādījās tīģerhaizivis un izdzina viņus malā. Uz klints viņi bija seši, un pinte dienā tropu tveicē nav pietiekams valgums cilvēka ķermenim. Nākamo nakti Mauriri un Tehaa atgriezās bez ūdens. Otrā dienā Brauns dabūja iepazīt visas ārējās pazīmes, kas saistās ar slāpēm, — kad lūpas sasprēgā līdz asinīm, mutes dobums pārklājas graudainām gļotām un pietūkušajai mēlei mute kļūst par šauru.

Tumsā Grīfs - aizpeldēja kopā ar Mautau. Viens pēc otra viņi nira caur sālsūdeni lejup līdz aukstajai, saldajai straumei, dzerdami vai līdz plīšanai, kamēr pildījās trauki. Bija Mautau kārta nirt ar pēdējo kalabašu, un Grīfs, lūkodamies lejup no augšas, ieraudzīja jūras spoku vizmo- šanu un noskatījās visu fosforisko blāzmu apviļņoto cīņas ainu. Atpakaļ viņš peldēja viens, tomēr nepiemirsdams paķert līdzi dārgo nastu — piepildītos kalabašus.

Barības viņiem bija maz. Uz klints nekas neauga, bet kraujās sienas bija pārāk stāvas, lai nokāptu līdz ūdens līmenim, kur radzes klāja gliemežu kolonijas, pērkonīgi rēcošās bangotnes apskalotas. Vietvietām, kur varēja norāpties pa aizām, viņi ar pūlēm salasīja nedaudz gliemežu un jūras ežu. Reizēm izdevās noķert cilpā kādu fregatputnu vai citu jūras lidoni. Kādreiz, izmantojot kā ēsmu fregatputna gabalu, viņiem palaimējās noķert uz āķa haizivi. Pēc tam ar skaudīgi glabāto haizivs gaļu ēsmai viņi iemanījās šad tad izmakšķerēt vēl pa haizivij.

Tomēr ūdens trūkums bija un palika viņu lielākā mocība. Mauriri lūdzās lietu no Kazu dieva. Taute lūdza misionāru dievu, bet abi viņa tautieši bija atkrituši no tā un piesauca savu seno pagānisma dienu dievus. Grīfs tikai smīnēja un nodevās pārdomām. Bet Brauns lādējās, acis nikni zibinot, un nomelnējusī mēle tam spraucās ārā no mutes. Visvairāk viņš lādēja fonogrāfu, kas vēsajās mijkrēšļa stundās no «Grāvēja» klāja mēdza dārdināt korāļus. It īpaši korālis «Kur nav ne bēdu, nav ne prieka» varēja novest viņu līdz trakumam. Tas šķita sevišķi iecienīts uz šonera, jo tika spēlēts vairāk par citiem. Brauns, izbadojies, slāpju mocīts, pa pusei apstulbis aiz vārguma un ciešanām, tīri mierīgi varēja gulēt starp klinšu radzēm un vienaldzīgi klausīties ukuleļu un ģitāru trinkšķus vai Huahines salas sieviešu dziesmiņas un hula melodijas, bet, kad pār ūdeņiem plūda Trīsvienības kora balsis, viņš galīgi zaudēja galvu. Kādu vakaru aizlūzu- šais tenoriņš sāka dziedāt līdzi fonogrāfam:

Kur nav ne bēdu, nav ne prieka, Tur būšu drīz.

Kur nav ne atmodas, ne miega —

Kur nav ne saules, nav ne sniega — Tur būšu drīz, Tur būšu drīz.

Tad Brauns sāka plosīties. Aklā niknumā viņš raidīja pret šoneri šāvienu pēc šāviena. Atbildes vietā atsaucās vīriešu un sieviešu smieklu šalts un no zemes sēres skanēja atmaksas ložu spraksti; bet aizlūzušais tenoriņš nemitējās dziedāt, un Brauns turpināja šaut, kamēr korālis bija galā.

Tas notika tovakar, kad Grīfs un Mauriri atgriezās tikai ar vienu ūdens trauku. Grifa plecam trūka ādas lēvera sešu collu garumā — par piemiņu, ka tur ar savu smilšpapīram līdzīgo sānu pieskārusies haizivs, no kuras trieciena viņš bija izvairījies.

VIII

Kādu dienu agri no rīta, pirms saule bija sākusi kveldēt visā spēkā, pienāca ziņa, ka Rauls van Asvelds gribot uzsākt sarunas.

Brauns atnesa šo vēsti no ārējā posteņa, kas atradās starp klintīm kādus simt jardus tālāk. Grīfs tupēja pie maza ugunskuriņa, cepinādams uz oglēm haizivs gaļas šķēli. Iepriekšējā diennakts bija gadījusies veiksmīga. Viņiem bija laimējies salasīt ēdamās aļģes un jūras ežus. Tehaa bija noķēris haizivi, bet Mauriri sagūstījis prāvu astoņkāji tās aizas pakājē, kur glabājās dinamīts. Bez tam pa tumsu viņi veselas divas reizes bija laimīgi aizpeldējuši pēc ūdens, pirms tīģerhaizivis viņus uzošņāja.

—   Saka, šis gribētu atnākt un parunāties ar jums, — Brauns teica. — Bet es jau zinu, ko tas bezgodis kāro. Viņam tiktos redzēt, vai jau drīz būsim nobadojušies līdz nāvei.

—   Vediet viņu šurp! — Grīfs teica.

—   Un tad mēs viņu nokausim! — Cilvēks-Kaza priecīgi izsaucās.

Grīfs papurināja galvu.

—   Bet viņš tak ir daudzus cilvēkus nokāvis, Lielo Brāli, viņš ir nezvērs un īsts velns, — Cilvēks-Kaza turējās pretī.

—   Viņu nedrīkst nokaut, Brāli! Pēc mūsu paražām doto vārdu nedrīkst lauzt.

—   Tās ir muļķīgas paražas.

—   Un tomēr tās ir mūsu paražas, — Grifs nopietni atbildēja, apgrozīdams haizivs gaļas šķēli uz oglēm un pamanīdams, cik kārīgi Tehaa osta un skatās. — Nedari tā, Tehaa, kad atnāks Lielais velns! Rādi tādu ģīmi, it kā tu nemaz nezinātu, kas ir bads! Rau, izcep tu šos jūras ežus, bet tu, Lielo Brāli, izcep astoņkāji! Mēs ielūgsim Lielo velnu padzīrot ar mums. Netaupiet neko! Izcepiet visu!

Un, vēl arvien cepinādams gaļu, Grīfs piecēlās, kad Rauls van Asvelds, kuram pakaļ tecēja liels īru terjers, iesoļoja apmetnē. Rauls rīkojās prātīgi, nepastiepdams roku sveicienam.

—   Sveikiņi! — viņš uzsauca. — Esmu par jums dzirdējis.

—   Es vēlētos, kaut par jums es nekad nebūtu dzirdējis, — Grīfs atbildēja.

—   Es tāpat, — skanēja atbilde. — Pašā sākumā, kamēr vēl nezināju, kas iebraucis, nodomāju, ka man jātiek galā ar parasto tirdzniecības kuģa kapteini. Tikai tāpēc vien jau jums izdevās mani tā iesprostot.

—   Un man ar kauna pilnu aci jāatzīst, ka biju jūs novērtējis pārāk zemu. — Grīfs pasmīnēja. — Es jūs noturēju par zaglīgu bīčkomeru[2], nevis par īstu pirātu un slepkavu. Tālab vien ari pazaudēju savu šoneri. Tātad mūsu savstarpējie pagodinājumi, šķiet, šai ziņā būtu līdzīgi.

Zem iedeguma Rauls nikni pietvīka, tomēr savaldījās. Acis tam klaiņoja pār barības krājumiem un pilnajiem ūdens traukiem, kaut arī viņš prata slēpt neticīgo pārsteigumu. Viņa augums bija garš, slaids un samērīgs, un Grīfs, viņu pētīdams, pēc sejas vērtēja viņa raksturu. Acis bija drošas un bargas, bet nedaudz par tuvu viena otrai — ne jau saspiestas, tomēr mazliet par tuvu pretstatā platajai pierei, spēcīgajam zodam un žoklim, kā ari izcilnētajiem vaigu kauliem. Spēks! Viņa seja to pauda pārbagātīgi, tomēr Grīfs nojauta tajā kaut ko tādu, kā šim cilvēkam trūka.

—   Mēs abi esam stipri vīri, — Rauls teica palocīdamies. — Pirms kādiem simt gadiem mēs, kas zina, būtu cīnījušies par karaļvaras iegūšanu.

Nu bija Grifa kārta palocīties.

—   Bet pašreiz mēs plēšamies kā suņi, graudami koloniālos likumus tajās pašās karaļvalstīs, kuru likteņu noteicēji mēs varētu būt bijuši pirms simt gadiem.

—   Viss sairst pīšļos, — Rauls apsēzdamies pamācoši piezīmēja. — Turpiniet vien savu maltīti! Negribu jūs traucēt.

—   Vai nevēlaties piedalīties? — Grīfs uzaicināja.

Pretinieks skadri pētīdams palūkojās viņā, tad bija ar mieru.

—   Es taisni līpu no sviedriem, — viņš ieminējās. — Vai nevaru nomazgāties?

Grīfs pamāja ar galvu un lika, lai Mauriri atnes kala- bašu. Rauls vēroja Cilvēka-Kazas acis, tomēr nesaskatīja nekā cita kā vien garlaikotu vienaldzību, kad dārgā ūdens kvarta tika izšļakstināta pa zemi.

—   Suns grib dzert, — Rauls ieteicās.

Grifs atkal pamāja, un dzīvniekam nolika priekšā otru kalabašu.

Atkal Rauls pētīja iezemiešu acis, bet nekā neuzzināja.

—   Zēl, kafijas mums nav, — Grīfs atvainojās. — Jums vajadzēs dzert tīru ūdeni. Padod kalabašu, Tehaa! Pagaršojiet šo haizivs gabaliņu! Vēl būs astoņkājis un jūras eži ar aļģu salātiem. Diemžēl šobrīd nav neviena fregat- putna. Vakardien puiši noslinkoja un pat nemēģināja kādu saķert.

Kaut gan Grifam tā gribējās ēst, ka viņš nebūtu apsmādējis pat taukos pamērcētas naglas, viņš tomēr ēda ar gariem zobiem un meta pa kumosam sunim.

—   Vēl arvien nevaru pieradināties pie šās primitīvās diētas. — Viņš nopūtās, atlaizdamies ērtāk. — Jā, tie konservi, kas palika uz «Grāvēja», tos gan es tagad ēstu ar gardu muti, bet šis te draņķis… — Viņš paķēra kādu pusmārciņu smagu ceptas haizivs gabalu un pasvieda to sunim. — Liekas, ka būs vien jāpierod, ja jūs visā drīzumā nepadosieties.

Rauls netīksmē iesmējās.

—   Es nāku piedāvāt noteikumus, — viņš zīmīgi teica.

Grīfs pakratīja galvu.

—   Nevar būt nekādu noteikumu, esmu jūs sakampis tieši pie čupras un vaļā nelaidīšu.

—   Un jūs domājat, ka noturēsiet mani šajā caurumā! — Rauls izsaucās.

—   Dzīvs jūs to nepainetīsiet, ja nu vienīgi dzelžos saslēgts, — Grīfs apdomīgi paskaidroja savam viesim. — Ar jūsu sugas ļaudīm esmu jau agrāk ticis galā. Mēs tos diezgan pamatīgi esam patīrījuši no dienvidjūru salām. Bet jūs esat — kā lai saku? — jūs esat sava veida anahronisms. Jūs esat pagātnes palieka, un mums jātiek vaļā no jums. Es personiski ieteiktu jums doties atpakaļ uz šoneri un izpūst sev dzīvību. Tas ir vienīgais ceļš, kā izbēgt no tā, kas jums gaidāms.

Sarunas — vismaz no Raula viedokļa — palika bez rezultātiem, un viņš atgriezās savās pozīcijās pārliecībā, ka cilvēki uz Lielās klints spēj turēties vēl gadiem, kaut gan šī pārliecība acumirklī mainītos, būtu viņš redzējis, kā Tehaa un raiateieši, tiklīdz viņš pagrieza muguru un izzuda skatienam, metās rāpot starp akmeņiem, sūkādami un grauzdami atliekas, ko suns bija pametis neapēstas.

—   Pašlaik nu mēs esam badā, Brāli, — teica Grifs, — bet tas ir labāk nekā badoties vēl daudzas turpmākās dienas. Lielais velns, pie mums saēdies un padzēries laba ūdens, cik gribas, ilgi vairs nepaliks Fuatino. Iespējams, ka viņš jau rit pat mēģinās aizbraukt. Šonakt mēs abi gulēsim klints galotnē un Tehaa, kas labi šauj, gulēs pie mums, ja vien tam pietiks dūšas uzrāpties uz klints.

Tehaa, vienīgais fuatinietis starp raiateiešiem, būdams labs alpīnists, droši veica bīstamo ceļu, un rītausmu viņš sagaidīja ar klintsbluķiem aizbarikadētā dobumā kādus simt jardus pa labi no Grifa un Mauriri.

Pirmais brīdinājums bija šauteņu uguns uz zemes sē- res, kur Brauns ar abiem raiateiešiem signalizēja, ka atstāj posteni un seko aplencējiem cauri džungļiem uz piekrasti. No slēptuves Lielās klints virsotnē Grīfs kādu stundu vēl neko neredzēja, tad parādījās «Grāvējs», virzīdamies pa šaurumu. Tāpat kā pirmo reizi, sagūstītie Fuatino vīri brauca laivā pa priekšu un vilka šoneri. Kamēr tie apakšā lēnām airējās, Mauriri pēc Grifa norādījumiem sauca tiem lejup, kā rīkoties. Grifam blakus atradās vairāki dinamīta stienīšu saišķi, cieši sasaistīti un ar sevišķi īsiem degļiem.

«Grāvēja» klājs bija ļaužu pilns. Priekšgalā ar šauteni rokā starp Raiateas matrožiem stāvēja bandīts, kuru Mauriri nosauca par Raula brāli. Pakaļgalā vēl viens stāvēja blakus stūresvīram. Ar virvi pie viņa vidukļa bija piesieta Mataara, vecā karaliene. Stūresvīram otrā pusē stāvēja kapteinis Glass ar kaklā pakārtu roku. Vidusdaļā, tāpat kā iepriekš, atradās Rauls un tam līdzās Naumoo, šoreiz aiz vidukļa cieši piesieta pie pirāta.

—   Labrīt, mister Deivid Grīf! — Rauls sauca augšup.

—   Es taču jūs brīdināju, ka šo salu atstāsiet vienīgi dzelžos saslēgts, — Grīfs atņurdēja sērīgā nožēlā.

—  Jūs tak nenokausiet visus savus ļaudis, kuri atrodas man te uz klāja, — skanēja atbilde.

Šoneris, kustēdamies lēnām, grūdienu pēc grūdiena, kā to vilka vīri, kas airēja laivu, bija nonācis gandrīz zem klints. Airētāji, nepārtraukdami kustību, sāka cilāt airus krietni gausāk, un vīrs, kas stāvēja kuģa priekšgalā, tiem tūdaļ piedraudēja ar šauteni.

—   Svied, Lielo Brāli! — sauca Naumoo fuatiniešu izloksnē. — Esmu bēdu pilna un gribu mirt. Viņam ir sagatavots nazis, ar ko pārcirst manu virvi, bet es viņu turēšu stingri. Nebaidies, Lielo Brāli! Svied — svied taisni un paliec sveiks!

Grīfs vilcinājās un tad nolaida gruzdošo pagali, ko jau bija uzpūtis kvēlē.

—   Met! — Cilvēks-Kaza skubināja.

Grīfs vēl arvien kavējās.

—  Ja viņi izbrauks jūrā, Lielo Brāli, Naumoo būs jāmirst tik un tā. Un tur jau ir vēl tie citi. Kas ir viņas dzīve pret tik daudzām dzīvībām?

—   Ja jūs nometīsiet dinamītu vai izšausiet kaut vienu šāvienu, mēs nonāvēsim visus, kas atrodas uz klāja, — Rauls sauca tiem augšup. — Jūs esat man rokā, Deivid Grīf! Jūs nevarat nokaut šos cilvēkus, bet es varu. Turi tu muti!

Pēdējais uzbrēciens bija domāts Naumoo, kura sauca kaut ko augšup dzimtajā valodā un kuru Rauls ar vienu roku sagrāba aiz rīkles, lai piespiestu klusēt. Viņa savukārt ar abām rokām apķērās tam apkārt un lūdzoši paraudzījās uz Grīfu.

—   Metiet, mister Grīf, un lai velns viņus parauj! — kapteinis Glass ierūcās savā dobjajā balsī. — Tie ir asinskāri slepkavas, un kajīte mudž no tiem.

Bandīts, kas bija sasiets kopā ar veco karalieni, pa- sviedās pret kapteini Glasu un draudot pacēla šauteni, tad Tehaa no sava posteņa tālāk uz klints nospieda gaili, notēmējis pret viņu. Šautene izkrita bandītam no rokām, seja savilkās kā milzīgā izbrīnā, kājas saļodzījās, un viņš sabruka uz klāja, noraudams karalieni sev līdzi.

—   Bakborts! Cieši bakborts! — Grīfs uzsauca.

Kapteinis Glass un kanaks strauji sagrieza stūresratu,

un «Grāvēja» priekšgals pavērsās tieši pret klinti. Vidusdaļā Rauls vēl arvien cīkstējās ar Naumoo. Brālis no priekšgala steidzās tam palīgā, izsprukdams sveikā caur ašo šāvienu spietu, ar kādu to apbēra Tehaa un Cilvēks- Kaza. Kad Raula brālis piespieda šautenes stobra galu pie Naumoo sāniem, Grīfs piegrūda kvēlošo pagali pie sērkociņa galviņas degļa šķēlumā. Tai pašā brīdī, kad viņš ar abām rokām nogrūda lielo dinamīta saini, norībēja arī šāviens — un Naumoo nogāzās uz klāja reizē ar dinamīta saišķi. Šoreiz deglis bija pietiekami īss. Sprādziens notika brīdi, kad dinamīts pieskārās klājam, un «Grāvēja» klāja da|a, uz kuras atradās Rauls, viņa brālis un Naumoo, pazuda uz visiem laikiem.

Šonera sāni bija iedragāti, un kuģis tūliņ sāka grimt. Priekšgalā visi Raiateas matroži metās pār bortu un ienira. Pirmo bandītu, kas lēkšus izdrāzās pa kuģa kāpnēm no kajītes, kapteinis Glass saņēma ar kājas spērienu tieši sejā, tomēr bēg|u gūzma viņu notrieca gar zemi un aizdrāzās viņam pāri. Pēc bandītiem izskrēja Huahines salas sievietes, un, kad tās patlaban lēca pār bortu, «Grāvējs» nogrima uz līdzena ķīļa tuvu pie klints pakājes. Zāliņi vēl rēgojās virs ūdens, kad kuģis jau bija sasniedzis dibenu.

Raudzīdamies no augšas, Grīfs varēja pārredzēt visu, kas notika zem ūdens līmeņa. Viņš redzēja, kā Mataara kādu asi zem ūdens atraisās no beigtā pirāta un uzpeld virspusē. Kad viņas galva iznira virs līmeņa, viņa dažus jardus tālāk pamanīja slīkstam kapteini Glasu, kas nevarēja papeldēt. Karaliene, kaut gan sirma vecenīte, tomēr bija saliniece, viņa apgriezās, nonira līdz kapteinim un, turēdama to ciet, peldēja uz ūdens neapņemtajiem zāli- ņiem.

Piecas galvas, gan gaišmatainas, gan brūnas, jaucās juku jukām ar polinēziešu melnajām galvām, kas bija sētin nosējušas ūdens virspusi. Grīfs ar ieroci rokās vēroja, kad varēs nekļūdīgi notēmēt. Cilvēkam-Kazai pēc kādas minūtes laimējās trāpīt, un viņi redzēja, kā viena pirāta ķermenis gausi nogrimst dzelmē. Bet Raiateas matrožiem, staltiem, spēcīgiem vīriem, kas peldēja kā zivis, nu bija parādīta iespēja atriebties. Strauji peldēdami šurp un turp, viņi pa vienai izķēra kā gaišās, tā brūnās galvas. Tie no augšas tikai noskatījās, kā četrus atlikušos laupītājus aplenc, sagrābj, parauj dziļi zem ūdens un noslīcina kā suņus.

Desmit minūtēs viss bija galā. Huahines salas sievietes smiedamās un irgodamās turējās pie laivas, kas bija vilkusi kuģi. Raiateas matroži, gaidīdami pavēles, pulcējās ap zāliņu, pie kura bija pieķērušies kapteinis Glass un Mataara.

—   Nabaga vecais «Grāvējs», — kapteinis Glass žēlojās.

—   Nekā tamlīdzīga, — Grīfs attrauca. — Pēc nedējas mēs jau būsim to izcēluši, ielikuši jaunas brangas vidusdaļā un atrādīsimies ceļā. — Un karalienei: — Kā jūties, Māsa?

—   Naumoo ir pagalam, Brāli, un Motuaro tāpat, bet Fuatino atkal ir mūsu. Diena sākas no jauna. Jāsūta ziņa visiem maniem ļaudīm, kas mitinās augstienēs kopā ar kazām. Un šonakt nu atkal reiz — un tā kā vēl nekad — mēs dzīrosim un līksmosim Lielajā mājā.

—    Kuģim jau sengadus vajadzēja jaunu brangu vidusdaļā, — noteica kapteinis Glass. — Tomēr hronometri šinī braucienā vairs nebūs lietojami.

JAUNĀS GIBONAS JOKDARI

I

—   Es gandrīz vai baidos ņemt jūs līdzi uz Jauno Gi- bonu, — teica Deivids Grīfs. — Es šo to panācu tikai tad, kad jūs un angļi devāt man rīcības brīvību un atstājāt salu.

Vallenšteins, vācu rezidents no Bugenvilas, ielēja sev skotu viskiju ar sodu un pasmaidīja.

—    Mēs noņemam cepuri jūsu priekšā, mister Grīf, — viņš sacīja nevainojamā angļu valodā. — Jūs šajā velna salā esat paveicis brīnumus. Mēs arī turpmāk nejauksimies jūsu darīšanās. Tā ir īsta velna sala, bet vecais Koho ir vislielākais velns no viņiem visiem. Mēs nekādi nevārējām saprasties ar viņu. Viņš ir melis, bet nav no muļķu mājām. Tas ir melnais Napoleons, galvu mednieks, Taleirāns, kas ēd cilvēkus. Atminos, ka pirms sešiem gadiem es ierados šeit ar angļu kreiseri. Melnie, protams, sabēga kriīinos, bet mēs atradām vairākus, kuriem nebija izdevies aizbēgt. Viņu vidū bija Koho pēdējā sieva. Divas dienas un divas naktis viņa aiz vienas rokas bija karājusies saulē. Mēs viņu noņēmām, un tomēr viņa nomira. Pēc tam mēs atradām trīs aukstā tekošā ūdenī līdz kaklam iegremdētas sievietes. Viņām bija pārlauzti visi kauli un locītavas. Tas, jādomā, bija darīts, lai viņas kļūtu mīkstākas ēšanai. Sievietes vēl bija dzīvas. Viņu dzīvotspēja bija ievērības cienīga. Visvecākā no viņām nodzīvoja vēl apmēram desmit dienas. Lūk, kādu diētu ievēroja Koho! Nav arī nekāds brīnums — viņš ir īsts meža zvērs. Mēs netiekam un netiekam skaidrībā, kā jums izdevies viņu pieradināt.

—   Es neteiktu, ka viņš ir pieradināts, — atbildēja Grīfs, — lai gan viņš paretam atnāk un ēd no rokas.

—   Jūs esat sasniedzis vairāk nekā mēs ar saviem kreiseriem. Nedz vācietis, nedz anglis nav viņu redzējis. Jūs bijāt pirmais.

—   Nē, pirmais bija Makteivišs, — iebilda Grīfs.

—  Ak jā, atceros šo mazo, kalsnējo skotu.— Vallenšteins iedzēra viskiju. — Viņš iesaukts par Nomierinātāju, vai ne?

Grīfs pamāja ar galvu.

—  Viņam jūs maksājot lielāku algu nekā man vai angļu rezidentam.

—   Tā laikam ir gan, — piekrita Grīfs. — Redzat, neapvainojieties par to, viņš patiešām ir tā vērts. Viņš vienmēr ir tur, kur notiek nekārtības. Viņš ir īsts burvis. Ar viņa palīdzību es varēju apmesties Jaunajā Gibonā. Pašlaik viņš atrodas Malaitā, kur ierīko man plantāciju.

—   Pirmo?

—   Visā Malaitā nav pat nevienas tirdzniecības stacijas. Vervētāji vēl aizvien lieto segtās laivas ar sarūsējušu dzeloņstiepli apkārt. Tagad tur ir plantācija. Mēs būsim tur pēc pusstundas. — Viņš iedeva viesim tālskati. — Pa kreisi no bungalo ir nojumes laivām, aizmugurē barakas, bet pa labi — nojumes koprai. Mēs to žāvējam, kaut nelielos daudzumos. Vecais Koho ir tiktāl civilizējies, ka var pavēlēt saviem ļaudīm lasīt kokosriekstus. Tur ir tās upes ieteka, kurā mēs atradām mirkstam trīs sievietes.

«Brīnums» gāja taisni uz enkurvietu. Tas laiski šūpojās it kā no stikla izlietajos viļņos, atstādams aiz sevis sa- ņirbinātu ūdeni. Musonu sezona gāja uz beigām, un gaiss bija smags un tropiska mitruma piesātināts, debesis aiz- vilkušās ar svina pelēkiem bezveidīgiem mākoņiem. Nelīdzeno piekrasti aizsedza mākoņu grēdas un brāzmu grīstes, caur kurām-pavīdēja zemesragi un salas iekšienē atrodošos kalnu virsotnes. Vienu zemesragu nežēlīgi zvīlēja saule, otram — labi ja jūdzi tālāk — pāri gāja spēcīga lietus gāze.

Tā bija Jaunā Gibona — mitra, auglīga un mežonīga sala, kas atradās piecdesmit jūdzes no Suazelas. Pēc sava ģeogrāfiskā stāvokļa tā ietilpa Zālamana salu grupā. Politiski tā atradās vācu un angļu ietekmē, tāpēc šo salu pārvaldīja abu valstu pastāvīgie pilnvarotie. Jaunās Gi- bonas pārvalde gan pastāvēja tikai uz papīra kā vienas, tā otras valsts koloniālajās iestādēs. īsta kontrole vispār nepastāvēja un nekad nebija pastāvējusi. Trepangu zvejnieki vecos laikos bija braukuši garām šai salai. Sandalkoka tirgotāji pēc bēdīgiem piedzīvojumiem ar smagām sekām arī vairs neapmeklēja to. Melnādaino vervētājiem nekad nebija izdevies savervēt šajā salā kaut vienu strādnieku, un pēc tam, kad uz šonera «Dorsets» bija apslēp- kavota visa apkalpe, sala tika atstāta savā ziņā. Vēlāk kāda vācu sabiedrība mēģināja ierīkot tur kokospalmu plantāciju, bet, kad vairākiem pārvaldniekiem un diezgan daudziem salīgtiem strādniekiem bija nogrieztas galvas, plantācija tika pamesta. Vācu un angļu kreiseriem neizdevās vest iezemiešus pie prāta. Misionāru sabiedrības četras reizes mēģināja miera ceļā iekarot salu, un četras reizes slimības un slepkavības piespieda tās atkāpties. Bija vēl citi kreiseri un nomierināšanas mēģinājumi, bet tie neguva nekādus panākumus. Kanibāli allaž iebēga džungļos un pasmējās par kaucošajām granātām. Kad kara kuģi bija prom, viņi bez sevišķām pūlēm atjaunoja nodedzinātās salmu būdas un sagrautos pavardus.

Jaunā Gibona bija liela sala, simt piecdesmit jūdžu gara un septiņdesmit piecas jūdzes plata. Tās vēja puses krasts bija klinšains, bez nevienas enkurvietas un līcīša, un to apdzīvoja ciltis, kas pastāvīgi karoja cita ar citu — vismaz līdz tam laikam, kad parādījās Koho, kurš, līdzīgi Kamehameham, ar ieroču spēku un prasmīgu politiku saliedēja lielāko daļu cilšu stiprā savienībā. Koho rīkojās pilnīgi pareizi, aizliegdams ciltīm nodibināt jebkādus sakarus ar baltajiem, jo no tā bija atkarīga viņa paša cilts eksistence, un pēc pēdējā kreisera apmeklējuma viņš viens pārvaldīja salu, kamēr tuksnesīgajā krastā, kur kādreiz bija stāvējis vācu bungalo un barakas, un angļu misionāru mājas, izkāpa Deivids Grīfs un Makteivišs Nomieri- nātājs.

Pēc tam bija kari, viltus pamieri un atkal kari. Mazais, sausnējais skots prata tiklab sacelt dumpjus, kā arī apslāpēt tos un, nebūdams apmierināts ar to, ka viņa rokās ir tikai šī piekraste, atveda malaitiešus un pa meža cūku takām ielauzās dziļi, dziļi džungļos. Viņš dedzināja ciemus tik ilgi, kamēr Koho apnika tos atjaunot, un, kad viņš saņēma gūstā Koho vecāko dēlu, virsaitis bija spiests sākt sarunas. Makteivišs noteica galvu apmaiņas kursu. Par katru baltā cilvēka galvu viņš apsolīja nocirst galvu desmit Koho ļaudīm. Kad vecais pārliecinājās, ka skots tur doto vārdu, pirmo reizi iestājās īsts miers. Makteivišs pa to laiku bija paguvis uzcelt bungalo un barakas, izcirtis krastmalā necaurejamos džungļu biezokņus un sācis ierīkot plantāciju. Pēc tam viņš devās uz Tasmānas salu, kur bija izcēlušās nekārtības melno baku dēļ: vietējie pūšļotāji uzskatīja, ka epidēmijas sākums meklējams Grifa plantācijās. Pēc gada viņu atsauca atpakaļ uz Jauno Gi- bonu, lai pievilktu grožus iezemiešiem, un Koho, piespiedu kārtā atdevis baltajiem divtūkstoš kokosriekstu, nosprieda, ka izdevīgāk ir dzīvot mierā un pārdot riekstus. Turklāt viņam vairs nebija ari jaunības degsmes. Koho bija kļuvis vecs un kliboja ar vienu kāju, ko bija caururbusi angļu šautenes lode.

II

—   Havaju salās es pazinu kādu puisi, — teica Grifs,

—   cukurniedru plantācijas uzraugu, kurš lietoja āmuru un desmit pensu naglu.

Viņi sēdēja plašajā bungalo verandā un vēroja, kā Jaunās Gibonas plantāciju pārvaldnieks Vērts ārstē slimos. Sie puiši bija no Jaunās Džordžijas. Viņu bija kādi divpadsmit, un pēdējais palika iezemietis, kam sāpēja zobs. Pirmais mēģinājums Vērtam neizdevās. Ar vienu roku viņš rauša no pieres sviedrus, otrā vicināja knaibles.

—   Droši vien dažam labam salauzis žokli, — drūmi ieminējās Vallenšteins.

Grifs papurināja galvu. Vallenšteins pavīpsnāja un parāva uz augšu uzacis.

—   Viņš vismaz to nav teicis, — paskaidroja Grīfs.

—   Gluži otrādi: viņš apgalvoja man, ka viņam operācija izdodoties uzreiz.

—   Es redzēju, kā to dara, kad biju otrais palīgs uz kāda prečinieka, — ierunājās kapteinis Vords. — Vecais kapteinis lietoja drīvējamo vālīti un trošu vijamo tērauda iesmu. Ar vienu sitienu zobs bija ārā ar visu sakni.

—   Es dodu priekšroku knaiblēm, — drūmi norūca Vērts, iebāzdams melnādainajam mutē savu darbarīku. Kad viņš parāva, pacients novaidējās un palēcās. — Palīdziet man kāds un pieturiet viņu, — lūdza pārvaldnieks.

Grīfs un Vallenšteins no abām pusēm satvēra un stingri turēja melnādaino. Viņš savukārt spirinājās pretī un, sakodis zobus, nelaida vaļā knaibles. Ļaužu pulciņš šūpojās uz priekšu un atpakaļ. No tādas piepūles neciešamajā tveicē visiem straumēm plūda sviedri. Arī melnādainais svīda, taču nevis no karstuma, bet gan no mokošajām sāpēm. Krēsls, uz kura viņš sēdēja, apgāzās. Kapteinis Vords pārtrauca darbu, lai iedzertu, un mēģināja uzmundrināt nelaimīgo. Vērts lūdza, lai asistenti vēl pietur slimnieku, un turpināja darbu, līdz zobs nokrakšķēja un laukā bija.

Neviens nemanīja mazo, melno cilvēciņu, kas bija uz- steberējis augšā pa kāpnēm un vēroja notiekošo. Koho bija konservatīvs. Viņa tēvs nebija valkājis nevienu apģērba gabalu, un viņš rīkojās tāpat, neapsēja pat gurn- autu. Daudzie tukšie caurumi degunā, lūpās un ausīs liecināja par sen jau pārgājušo greznošanās kaislību. Ausu caurumiņi bija izplēsti, un savītušās miesas strēmelītes nokarājās līdz pašiem pleciem. Tagad viņš savas ausis vērtēja tikai no derīguma viedokļa: vienā no mazajiem caurumiem bija iesprausta īsa māla pīpīte. Koho ap vidu bija lēta josta, un starp tās mākslīgo ādu un viņa paša ādu bija iebāzts kails gara naža asmens. Pie jostas karājās bambusa kastīte. Rokā Koho turēja īsu lielkalibra šauteni. Viņš bija neiedomājami netīrs un rētu izraibināts; visbriesmīgāko rētu, kuras dēļ kreisās kājas liels bija sarucis uz pusi mazāks, bija atstājusi šautenes lode. Iedu- busī mute liecināja, ka vecajam palicis pavisam maz zobu. Seja un ķermenis bija krunkaini un it kā izžuvuši, bet tuvu stāvošās, mazās, melnām pērlēm līdzīgās acis spoži mirdzēja un tajā pašā laikā ar savu tramīgo un īdzīgo izteiksmi vairāk atgādināja pērtiķa nekā cilvēka acis.

Koho skatījās, smīnēdams kā ļauns mērkaķēns. Prieks par pacienta ciešanām bija dabisks, tāpēc ka viņš pats dzīvoja sāpju pasaulē. Viņš pats bija daudz cietis savā mūžā, bet vēl vairāk ciešanu bija sagādājis citiem. Kad slimais zobs beidzot bija šķīries no savas vietas žokļa kaulā un knaibles, ar nepatīkamu troksni novilktas gar pārējiem zobiem, izņemtas no mutes, Koho acis līksmi iezaigojās un viņš jautri palūkojās uz nabaga melnādaino, kas bija sabrucis uz verandas grīdas un, saķēris galvu, neganti vaidēja.

—   Man šķiet, ka viņš tūlīt paģībs, — teica Grīfs, noliekdamies pār upuri. — Kapteini Vord, lūdzu, iedodiet viņam padzerties! Jūs, Vert, pats arī iedzeriet, jūs taču drebat kā lapa!

—   Es arī iedzeršu, — sacīja Vallenšteins, norausdams no pieres sviedrus. Viņš ieraudzīja uz grīdas Koho ēnu, bet pēc tam ari pašu virsaiti. — Ē, kas tad tas?

—   Hallo, Koho! — laipni sveicināja Grīfs, zinādams, ka roku sniegt neklājas.

Tas bija viens no tambo, ko Koho bija noteikuši pūšļotāji pēc viņa piedzimšanas: viņa miesa nekad nedrīkstēja saskarties ar baltā cilvēka miesu. Vērts un «Brīnuma» kapteinis Vords sveicināja iezemieti, bet Vērts, ieraudzījis snaideru, sarauca pieri, tāpēc ka tas bija viens no džungļu iemītnieku tambo: viņi nedrīkstēja rādīties plantācijā ar ieroci. Šautenēm piemita nejauks paradums šādos gadījumos pēkšņi izšaut. Pārvaldnieks sasita plaukstas, un verandā ieskrēja melnādains sulainis, kas bija savervēts Sankristobalā. Vērts deva zīmi, un sulainis, paņēmis apmeklētāja šauteni, ienesa to bungalo.

—   Koho, — teica Grīfs, rādīdams uz vācu rezidentu,

—   tas ir lielais saimnieks no Bugenvilas, godavārds, ļoti liels saimnieks.

Koho, atcerēdamies dažādos agrāk atbraukušos vācu kreiserus, pasmaidīja, un viņa acīs iegailējās nelāgu atmiņu uguntiņas.

—   Nesniedziet viņam roku, Vallenštein, — brīdināja Grīfs. — Jūs taču zināt viņu tambo. — Tad viņš pagriezās pret Koho. — Godavārds, tu esi pārāk aptaukojies. Vai tu negribi apprecēt jaunu Mēriju, ko?

—   Mans ir par vecu, — atteica Koho, gurdeni papurinādams galvu. — Mans vairs nemīl Mērijas. Manam vairs negaršo kai-kai (ēdiens). Mans drīz mirs pavisam.— Viņš zīmīgi paskatījās uz Vērtu, kas, atgāzis galvu, tukšoja glāzi. — Manam garšo rums.

Grīfs pašūpoja galvu.

—   Tas melnajam ir tatnbo.

—   Šim melnam tas nav tambo, « iebilda Koho, pamezdams ar galvu uz vaidošā strādnieka pusi.

—   Tas puisis ir slims, — paskaidroja Grīfs.

—   Mans ar ir slims.

—   Tu esi liels melis, — iesmiedamies teica Grīfs.

—   Rums ir tambo, visu laiku tambo. Tagad, Koho, mums ir liela saruna ar šo lielo saimnieku.

Un viņš kopā ar Vallenšteinu un veco virsaiti apsēdās verandā, lai apspriestu valsts lietas. Viņi uzslavēja Koho par to, ka tas uzturējis mierīgas attiecības, bet virsaitis atsaucās uz vecuma nespēku un zvērēja, ka miers būs mūžīgs. Tad sprieda par vācu plantācijas ierīkošanu divdesmit jūdžu attālumā no šejienes. Zeme, protams, bija jāpērk no Koho, un viņi vienojās, ka maksās ar tabaku, nažiem, krellēm, pīpēm, cirvjiem, jūras cūku zobiem un gliemežvāku naudu — ar visu ko, tikai ne ar rumu. Sarunājoties Koho paskatījās pa logu un ieraudzīja Vērtu, kas jauca kopā zāles un lika zāļu pudeles atpakaļ aptieciņā. Bez tam viņš redzēja, ka pārvaldnieks, pabeigdams darbu, ielej sev viskiju. Koho labi ievēroja pudeli. Un, kaut gan viņš slaistījās pa istabu vēl gandrīz stundu pēc tam, kad saruna bija beigusies, viņam negadījās izdevīgs brīdis, kad neviena nebūtu iekšā. Kad Grīfs un Vērts apsēdās, lai sāktu lietišķu sarunu, Koho atmeta ar roku gaidīšanai.

—   Mans ies uz šoneris, — viņš paziņoja, pagriezās un izkliboja laukā.

—   Kā noplakusi viņa varenība! — Grīfs iesmējās. — Savādi ir, iedomājoties, ka tas ir tas pats Koho, kas bija nežēlīgākais un asinskārākais slepkava visās Zālamana salās. Koho, kas visu mūžu karoja ar divām lielākajām pasaules valstīm. Bet tagad viņš dodas uz šoneri, lai mēģinātu izdiedelēt no Denbija malku viskija.

III

Pēdējo reizi mūžā «Brīnuma» kravas uzraugam izdevās izspēlēt joku ar iezemieti. Viņš atradās kopkajītē un pēc saraksta pārbaudīja preces, kas bija izvestas krastā ar laivām, kad Koho iekliboja kajītē un apsēdās pie galda viņam pretī.

— Mans drīz mirs pavisam, — žēlojās vecais virsaitis. Visas miesas baudas bija kļuvušas viņam vienaldzīgas. — Mans vairs nemīl Mērijas. Manam vairs negaršo kai-kai. Mans ir par slimu. Mans drīz beigts. — Tad viņš labu laiku skumīgi klusēja un viņa seja pauda neizsakāmas bažas par vēderu, kuru viņš piesardzīgi plikšķināja iedomātās sāpēs. — Manam vēders slims. — Viņš atkal apklusa, lai Denbijs varētu izteikt līdzjūtību, un visbeidzot gari un smagi nopūtās. — Manam garšo rums.

Denbijs cietsirdīgi iesmējās. Vecais cilvēkēdājs jau agrāk bija lūdzies, lai dod viņam iedzert, bet viens no stingrākajiem tambo, ko bija noteicis Grīfs un Makteivišs, bija aizliegums dot Jaunās Gibonas iezemiešiem alkoholiskus dzērienus.

Nelaime bija tā, ka Koho bija iepazinis alkohola garšu. Jaunības dienās viņš izjuta skurbuma līksmi pēc tam, kad bija apkāvis «Dorseta» apkalpi, bet to diemžēl izjuta arī viņa ciltsbrāļi, tā ka krājumi drīz vien izsīka. Vēlāk, dodamies ar saviem kailajiem karotājiem izpostīt vācu plantāciju, viņš jau rīkojās gudrāk un pievāca visus dzērienus sev. Iznākumā radās apbrīnojams maisījums no kādiem desmit dažādiem šķidrumiem, sākot ar alu, kuram bija piebērts klāt hinīns, un beidzot ar absintu un aprikožu degvīnu. Dzēriena pietika vairākiem mēnešiem, un tas atstāja Koho slāpes visam mūžam. Kā jau visiem mežoņiem, viņam bija nosliece uz dzeršanu, un viņa organisms prasīja alkoholu. Kad šīs alkas bija apmierinātas, viņam džinkstēja ausīs, kaut kas mīlīgi un maigi kņudi- nāja smadzenes un viņš jutās apmierināts un līksmīgi satraukts. Šajā vecumā, kad sievietes un dzīres viņu tikai nogurdināja un vecie naida uzliesmojumi bija apdzisuši, viņš aizvien vairāk un vairāk kāroja dzīvinošās uguns, kas nāca no pudelēm — no visdažādākajām pudelēm —, jo tās viņš atcerējās labi. Viņš bija gatavs stundām ilgi sēdēt saulē, šad un tad izmetot pa vārdam un sērīgi apcerot lielo orģiju, kas tika sarīkota pēc vācu kolonistu padzīšanas.

Denbijs juta viņam līdzi, izvaicāja veco virsaiti par viņa slimības simptomiem un piedāvāja no aptieciņas tabletes pret gremošanas traucējumiem, pilulas un dažādas citas nekaitīgas tabletes un kapsulas. Taču Koho kategoriski atteicās. Reiz, kad viņš uzbruka «Dorsetam», viņš bija pārkodis kapsulu ar hinīnu, bet divi viņa karavīri bija sarijušies kaut kādu baltu pulveri un tūlīt pat nomiruši briesmīgos krampjos. Nē, zālēm viņš neticēja. Bet pudelēs iepildītajiem ugunīgi vēsajiem un silti dzirkstošajiem šķidrumiem, kas atdeva cilvēkam jaunību un ļāva gremdēties sapņos, — jā, tiem gan viņš ticēja. Kāds tur brīnums, ka baltie tos tik augstu vērtē un negrib dot!

— Rums laba, — viņš vēl un vēlreiz atkārtoja žēlabainā un vecišķi pacietīgā tonī.

Un tad Denbijs kļūdījās, izspēlēdams ar viņu joku. Aizgājis virsaitim aiz muguras, viņš atslēdza aptieciņu un izņēma no tās četru unču pudelīti ar uzrakstu «Sinepju esence». Viņš izlikās, ka atkorķē pudelīti un dzer no tās. Spogulī pie priekšējās starpsienas viņš redzēja, ka Koho pagriezies cītīgi vēro viņu. Likdams pudelīti atpakaļ, Den~ bijs nošmakstināja lūpas un apmierināti iekrekšķējās. «Aizmirsis» pieslēgt aptieciņu, viņš atkal apsēdās un pēc laba laika izgāja uz klāja. Viņš apstājās uz trapa un ieklausījās. Pēc brīža lejā atskanēja šausmīgs gārdzošs, smacējošs klepus. Denbijs pasmīnēja un lēni devās atpakaļ. Pudelīte stāvēja vecajā vietā uz plauktiņa, bet vecais sēdēja tādā pašā pozā, kā bija sēdējis. Denbijs pabrīnījās par viņa dzelžaino savaldību. Lūpas, mēle un gļotāda viņam droši vien dega kā ugunī. Vecais sēca un vairākas reizes apspieda kāsu, bet asaras viņam negribot sariesās acīs un ritēja pa vaigiem. Parasts cilvēks būtu klepojis un smacis savu pusstundu, bet vecā Koho seja bija drūma un mierīga. Viņš sāka saģist, ka ir izjokots, un viņa acīs parādījās tik neganta, primitīva un neizmērojama naida izteiksme, ka Denbijam šermuļi pārskrēja pa muguru. Koho lepni piecēlās.

— Mans iet, — viņš sacīja. — Liec dot laivu manam!

IV

Noskatījies, ka Grīfs un Vērts aizbrauc uz plantāciju, Vallenšteins apsēdās lielajā dzīvojamā istabā un sāka jaukt un ar mašīneļļā samērcētām lupatām tīrīt savu automātisko pistoli. Uz galda, kā vienmēr, stāvēja pudele ar skotu viskiju un vairākas pudeles ar sodas ūdeni. Turpat stāvēja vēl viena nepilna pudele arī ar skotu viskija etiķeti, bet tajā Vērts bija ielējis šķidru ziedi zirgiem. Viņš bija piemirsis nolikt pudeli.

Strādādams Vallenšteins palūkojās pa logu un ieraudzīja pa celiņu nākam Koho. Viņš steberēja ļoti ātri, bet, tuvojoties verandai un ienākot istabā, viņa gaita bija lēna un cienīga. Viņš apsēdās un skatījās, kā tīra ieroci. Kaut gan Koho lūpas un mēle dega, viņš to neizrādīja. Pēc minūtēm piecām viņš ierunājās:

— Rums laba. Manam garšo rums.

Valleinšteins pasmaidīja un papurināja galvu. Un tad pats nelabais sakūdīja viņu izspēlēt beidzamo joku ar iezemieti. Abu pudeļu līdzība mudināja viņu uz to. Viņš nolika pistoles daļas uz galda un sagatavoja sev pamatīgu dzēriena porciju. Stāvēdams starp Koho un galdu, viņš apmainīja pudeles vietām, iztukšoja savu glāzi, izlikās, it kā kaut ko meklētu, un izgāja no istabas. Pēc brīža viņš izdzirdēja pārsteiguma izsaucienu un klepošanu, bet, iegājis atpakaļ, redzēja, ka vecais virsaitis sēž, kā sēdējis.

Taču šķidruma līmenis zirgu zāļu pudelē bija nokrities un vēl šūpojās.

Koho piecēlās, sasita plaukstas un, kad ieskrēja melnādainais kalps, ar zīmēm lika saprast, ka grib dabūt atpakaļ savu šauteni. Zēns atnesa ieroci un saskaņā ar paražu gāja pa celiņu apmeklētājam pa priekšu. Tikai aiz vārtiem viņš atdeva šauteni īpašniekam. Klusībā nosmie- damies, Vallenšteins noskatījās, kā vecais virsaitis aizklibo pa piekrasti uz upes pusi.

Pēc dažām minūtēm, likdams kopā pistoli, Vallenšteins izdzirdēja tālumā šāvienu. Viņam ienāca prātā, ka tas ir Koho, bet tad viņš atmeta šo pieņēmumu. Vērts un Grīfs bija paņēmuši līdzi medību ieročus un droši vien nošāvuši kādu balodi. Vallenšteins atlaidās krēslā, nosmējās, savir- pināja savas dzeltenās ūsas un iesnaudās. Viņu uzmodināja Vērts, satraukti kliegdams:

—   Zvaniet lielo zvanu! Zvaniet, cik jaudas! Zvaniet uz velna paraušanu!

Vallenšteins izgāja verandā tieši tajā laikā, kad pārvaldnieks ar zirgu pārlēca pār zemo žogu un aizdrāzas uz piekrasti pakaļ Grifam, kas auļoja kā negudrs pa priekšu. Skaļie sprakšķi un starp kokospalmām mutuļojošie dūmi liecināja, kas noticis. Laivu šķūņi un barakas dega. Lielais plantācijas zvans dimdēja kā neprātīgs, kad vācu rezidents skrēja uz piekrasti. Viņš redzēja, ka no šonera ātri attālinās laiva. Ar salmiem apjumtie laivu šķūņi un barakas liesmoja kā posa. Grīfs izšāvās no virtuves, vilkdams aiz kājas ^melnādainu puisēnu. Mazais bija bez galvas.

—   Virtuvene ir iekšā, — viņš teica Vērtam. — Viņa arī ir bez galvas. Viņa bija par smagu, un man vajadzēja lasīties prom.

—   Tā ir mana vaina, — sacīja Vallenšteins. — To izdarījis vecais Koho. Es ļāvu viņam iedzert Vērta zirgu zāles.

—   Es domāju, ka viņš ir paslēpies krūmos, — teica Vērts, uzlēkdams mugurā zirgam. — Olivers ir lejā pie upes. Cerams, ka Koho nav dabūjis viņu nagos.

Pārvaldnieks aizauļoja caur kokiem. Pēc dažām minūtēm, kad degošās barakas sabruka, atskanēja pārvaldnieka kliedziens — un visi skrēja pie viņa. Pārvaldnieku atrada pie upes. Viņš vēl aizvien sēdēja zirgā un bāls kā nāve lūkojās uz kaut ko zemē guļošu. Tas bija Olivera — pārvaldnieka jaunā palīga līķis, kaut gan viņu tikko varēja pazīt: viņš bija bez galvas. Melnādainie strādnieki, aizelsušies atskrējuši no laukiem, drūzmējās apkārt un pēc Grifa norādījuma uz ātru roku uztaisīja nestuves nogalinātajam.

Vallenšteins, kā jau īsts vācietis, mocījās bēdās un nožēlā. Kad viņš beidza vaimanāt un sāka lādēties, viņam acīs bija asaras. Uzliesmojušās dusmas bija tikpat neviltotas kā lāsti, un, kad Vallenšteins mēģināja izraut Vērtam no rokām bisi, viņam uz lūpām parādījās putas.

—   Rimstieties! — Grīfs bargi uzkliedza. — Galvu augšā, Vallenštein! Nedariet muļķības!

—  Vai tad jūs ļausiet viņam aizbēgt? — pārvērstā balsī kliedza vācietis.

—   Viņš jau ir aizbēdzis. Krūmi sākas pie pašas upes. Jūs varat redzēt, kur viņš bridis pāri. Viņš jau ir uz cūku takām. Viņš ir pazudis kā adata siena kaudzē, un, ja mēs viņam sekosim, mēs varam krist nagos viņa vīriem. Bez tam uz visām takām ir lamatas, saindēti dzelkšņi un tamlīdzīgas lietas. Tikai Makteivišs ar saviem džungļu iemītniekiem var tikt uz priekšu pa šīm takām, un arī tad pēdējo reizi viņš tur zaudēja trīs no saviem ļaudīm. Iesim uz māju. Šonakt jūs dzirdēsiet gliemežvāku kaucienus un kara bungu rīboņu un visi pekles gari tiks palaisti vaļā. Viņi mums neuzbruks, tomēr kalpi lai neatiet no mājas, mister Vert. Iesim!

Ejot atpakaļ pa to pašu taku, viņi sastapa kādu melnādaino, kas šņukstēja un izmisīgi kliedza.

—  Muti ciet! — uzbrēca Vērts. — Kāda velna pēc tu taisi tādu troksni?

—   Koho noslaktē pagalam divas goves, — melnādainais atbildēja, izteiksmīgi novilkdams ar pirkstu pār kaklu.

—   Viņš nokāvis govis, — teica Grīfs. — Tas nozīmē, ka jums, Vert, kādu laiku nebūs piena. Es pamēģināšu atsūtīt divas govis no Ugi.

Vallenšteins nebija nomierināms, kamēr Denbijs neiznāca krastā un neatzinās, ka izspēlējis joku ar sinepju esenci. Vācu rezidents kļuva mazliet jautrāks, kaut gan virpināja savas dzeltenās ūsas vēl niknāk un nerimās lādēt Zālamana salas četrās valodās.

Otrā rītā no «Brīnuma» masta gala varēja redzēt, ka mežā daudzās vietās paceļas signāldumi. No zemesraga uz zemesragu un cauri džungļu biežņai mutuļiem vēlās dūmi, apziņodami visu salu. Pat vistālākie ciemi, kuri atradās augstākajās vietās un kuriem klāt nebija ticis ari Makteivišs, iesaistījās šajā satrauktajā sarunā. Viņpus upes kā neprātīgi gaudoja gliemežvāki, un gaisu vairāku jūdžu attālumā ar savu dobjo dārdoņu tricināja lielās kara bungas — ar akmens un gliemežvāku rīkiem izdobti milzīgi stumbri ar izdedzinātu vidu.

—   Viss ir kārtībā, kamēr jūs visi turaties kopā, — teica Grīfs pārvaldniekam. — Es došos uz Guvutu. Viņi neiedrošināsies uzbrukt jums atklātā vietā. Strādnieki ari lai turas kopā! Netīriet mežu, kamēr šī jezga nav beigusies! Viņi uzbruks atsevišķām jūsu strādnieku grupām. Un, lai ko jūs darītu, neesiet muļķi un nelieniet iekšā džungļos meklēt Koho! Ja jūs to darīsiet, viņš jūs noķers. Jums jāgaida Makteivišs, tas ir viss. Es atsūtīšu viņu ar ma- laitiešu nodaļu. Viņš ir vienīgais cilvēks, kas uzdrīkstēsies iet dziļāk salā. Bez tam, kamēr viņš nav ieradies, es atstāšu pie jums Denbiju. Jūs piekrītat, mister Denbij? Es atsūtīšu Makteivišu ar «Vandu», un jūs varēsiet braukt ar to atpakaļ un pievienoties «Brīnumam». Kapteinis Vords kadu laiku iztiks bez jums.

—   Es nupat gribēju pieteikties pats, — atbildēja Denbijs. — Man ne prātā nenāca, ka viss šis burkšķis var izcelties kaut kāda joka dēļ. Savā ziņā es uzskatu sevi par vainīgu pie tā.

—   Es tāpat, — iestarpināja Vallenšteins.

—   Bet es biju sācēja, — piezīmēja kravas uzraugs.

—   Var jau būt, bet es turpināju.

—   Bet Koho pabeidza, — sacīja Grīfs.

—   Katrā ziņā ari es palikšu, — teica vācietis.

—  Es domāju, ka jūs brauksiet man līdzi uz Guvutu,— iebilda Grīfs.

—   Es arī tā domāju, bet tas pa daļai ir mans pienākums, bez tam es izdarīju muļķību. Es palikšu un palīdzēšu te visu nokārtot.

V

Ieradies Guvutu, Grīfs nosūtīja Makteivišam instrukcijas ar strādnieku vervētāju keču, kas tieši gatavojās doties uz Malaitu. Kapteinis Vords ar «Brīnumu» brauca uz Santakrusu, bet Grīfs, patapinājis no angļu rezidenta motorlaivu un melnādaino apkalpi, šķērsoja jūras šaurumu un aizbrauca uz Gvadalkanaru apskatīt laukus aiz Pendefrīnas.

Pēc trijām nedēļām viņš, ceļavējam pūšot, pilnās burās pabrauca garām koraļļu rifiem un iegāja mierīgajos Guvutu piestātnes ūdeņos. Osta bija tukša, tikai pie paša krasta stāvēja neliels kečs. Grīfs pazina keču — tā bija «Vanda». Tā acīmredzot nupat bija iebraukusi pa Tu- lagi šaurumu, tāpēc ka melnādainie matroži vēl ierēvēja buras. Kad Grīfs bija piebraucis blakus kečam, Makteivišs pasniedza viņam roku, lai palīdzētu tikt pāri reliņam.

—   Kas noticis? — jautāja Grīfs. — Vai tad jūs neesat vēl aizbraucis?

Makteivišs pamāja ar galvu.

—   Es jau atpakaļ. Uz kuģa viss kārtībā.

—   Kā iet Jaunajā Gibonā?

—   Viss ir tāpat, kā bija, kad es redzēju to pēdējo reizi. Vērīga acs gan var pamanīt dažas nenozīmīgas pārmaiņas ainavā.

Viņš bija auksts un enerģisks cilvēks, tikpat mazs un tikpat sausnējs kā Koho, ar sarkankoka krāsas seju un nelielām, neizteiksmīgām zilām acīm, kas vairāk atgādināja urbjus nekā skota acis. Viņam bija svešas bailes, sveša sajūsma, viņš bija nepieejams slimībām, klimatam un jūtām, bija kalsns, skarbs un nežēlīgs kā čūska. Pēc skota nīgrā izskata Grīfs labi redzēja, ka viņš atvedis sliktas ziņas.

—   Klājiet nu vaļā! — Grīfs mudināja. — Kas noticis?

—   Tāda rīcība ir bargi nosodāma. Kauna lieta dzīt jokus ar melnajiem pagāniem! — skots atbildēja. — Turklāt tas ļoti dārgi izmaksā. Nāciet lejā, mister Grīf! Jums būs labāk klausīties ar viskija glāzi rokā. Es aiz jums.

—   Kā jūs visu nokārtojāt? — jautāja Grīfs, līdzko viņi bija apsēdušies kajītē.

Mazais skots pašūpoja galvu.

—   Tur nebija nekā, ko kārtot. Viss atkarīgs no tā, kā uz to skatās. Var arī teikt, ka tur viss bija kārtībā, pilnīgā kārtībā jau pirms manas ierašanās.

—   Bet plantācija? Kā ir ar plantāciju?

—   Plantācijas vairs nav. Viss jūsu ilgo gadu darbs ir vējā. Mēs esam atgriezušies tajā vietā, no kuras sākām, no kuras sāka misionāri, no kuras sāka vācieši un…

kur viņš beidza. Piestātnē nav palicis ne akmens uz akmens. Mājas pārvērtušās par melnām pelnu kaudzēm. Visi koki nokapāti, un savvaļas cūkas rakņā laukā jamsu un kartupeļus. Jaunekļi no Jaundžordžijas, šie jaunie zēni, kuru bija ap simtu un kuri jums izmaksāja krietnu naudu … neviens no viņiem nav palicis dzīvs, lai pastāstītu jums par notikušo.

Viņš apklusa un sāka kaut ko meklēt lielā lādē zem trapa.

—   Bet kas ir ar Vērtu? Un Denbiju? Un Vallenšteinu?

—   To es varu jums pastāstīt. Skatieties!

Makteivišs izvilka no rīsa salmiem taisītu maisu un izbēra tā saturu uz grīdas. Deivids Grīfs sarāvās un stingu skatienu lūkojās uz triju Jaunajā Gibonā atstāto cilvēku galvām. Vallenšteina dzeltenās ūsas vairs negriezās lepnos gredzenos, bet nokarājās no augšlūpas.

—   Nezinu, kā tas noticis, — skots drūmā balsī turpināja, — bet es pieņemu, ka viņi ir devušies džungļos pakaļ vecajam velnam.

—   Bet kur ir Koho? — vaicāja Grifs.

—   Iemucis atpakaļ krūmos un pilns kā mārks. Tāpēc jau es arī tiku pie šīm galvām. Viņš bija pārāk piedzēries, lai uzsvemptos kājās. Viņi uz savām mugurām iznesa veco no ciema, kad es drāzos virsū, un, ja jūs atbrīvosiet mani no šīm galvām, es būšu jums ļoti pateicīgs. — Viņš apklusa un nopūtās. — Es domāju, ka tās jāapglabā gods godam un jāaprok. Bet pēc manas saprašanas tās ir retas mantas. Kurš katrs cienījams muzejs maksās simtu par katru galvu. Iedzeriet vēl! Jūs esat mazliet bāls… Tagad lieciet nost glāzi, un, ja gribat zināt manu viedokli, mister Grīf, es jums teikšu, ka stingri jāraugās, lai ar šiem melnajiem netaisa nekādus jokus. Allaž nepatikšanas vien iznāk, turklāt tā ir ļoti dārga izklaidēšanās.

NELIELS RĒĶINS SVIZINAM HOLAM

I

Pēdējo reizi ilgi un vērīgi nopētījis ne ar ko nepārtraukto jūras aploci, Deivids Grīfs nolaidās no zāliņa un, visas cerības zaudējis, lēnām nokāpa pa veblīnēm uz klāja.

—   Leu-Leu atols ir nogrimis, mister Snov, — viņš teica jaunajam stūrmanim ar izbiedēto seju. — Ja vien navigācijas zinībām vēl kaut cik var ticēt, tad šis atols droši vien atrodas zem jūras, jo mēs divas reizes esam pārbraukuši tam tieši pāri… labāk sakot, vietai, kur tam vajadzēja atrasties. Vai nu tas ir tā, vai arī sabojājies hronometrs, jeb vai es esmu aizmirsis visu, ko zinu par navigāciju.

—   Tas laikam gan būs hronometrs, ser, — stūrmanis apliecināja savam saimniekam. — Zināt, es taču izdarīju novērojumus arī pats uz savu roku un apstrādāju tos, un tie pilnīgi saskan ar jūsējiem.

—   Jā, — noņurdēja Grīfs, īgni pamezdams ar galvu, — un tur, kur krustojas jūsējās sommerlīnijas un manējās tāpat, tur ir punkts, kur jāatrodas Leu-Leu centram. Vainīgajam jābūt hronometram — vai nu tas noslīdējis par kādu iedaļu, vai atgadījies kas cits tamlīdzīgs.

Viņš paspēra dažus soļus līdz reliņam un atpakaļ, tad pameta bažīgu skatienu uz «Tēvoča Tobija» sliedi ūdenī. Šoneris, no pakaļgala pūšot diezgan pastiprai brīzei, brauca ar deviņu vai desmit mezglu ātrumu.

—   Labāk iegroziet to tuvāk pie vēja, mister Snov! Atstājiet tikai mazās buras un ļaujiet kuģim kreisēt pret vēju ar kādu divu mezglu ātrumu! Sāk nomākties, un es nedomāju vis, ka šonakt izdosies novērot zvaigznes; tāpēc tagad mums atliek tikai noturēties uz vietas pret vēju, pēc rītrīta novērojumiem aprēķināsim platuma grādus un uzmeklēsim Leu-Leu, braukdami pa tās platuma grādu. Tā savā laikā rīkojušies visi vecie jūras braucēji.

No visiem šoneriem, kas piederēja Deividam Grifam, «Tēvocis Tobijs» — plats, smagnējiem rangouta kokiem, augstu virsūdens bortu un stāvu holandiešu tipa priekš- vadni — bija visgausākais, vispamatigāk būvētais, tālab arī visizturīgākais, un uz to droši varēja paļauties. Kuģa parastais maršruts veda pa Banka un Santakrusa salu grupām un starp ziemeļrietumos izkaisītajiem atsevišķajiem atoliem, kur Grifa iezemiešu tirgotāji vāca kopru, ka- retes bruņurupučus un pa reizei, ja gadījās, arī kādu tonnu pērienu. Tā kā skiperi bija nolikusi gultā sevišķi nikna drudža lēkme, Grīfs bija palaidis viņu atvaļinājumā un pats pārņēmis «Tēvoča Tobija» vadību tā reisā pa atoliem, kas notika ik pusgadu reizi. Viņš bija nolēmis vispirms aizbraukt uz Leu-Leu, kas atradās vistālāk, bet tagad izrādījās, ka nomaldījies jūrā, jo hronometrs rāda zilus brīnumus.

II

Tonakt neparādījās neviena zvaigzne, un nākamajā dienā arī saule nebija redzama. Visapkārt zvilnēja neciešami smacīga nekustība, ko reizēm sarāva spējas vēja brāzmas un pēkšņas lietus gāzes. Aiz bažām novirzīties pārāk tālu pret vēju «Tēvoci Tobiju» nolika dreifā, un četras nākamās dienas un naktis debesis sedza mākoņi. Ne uz mirklīti nepaspīdēja saule, un tajos nedaudzajos brītiņos, kad pa mākoņu spraugām pavīdēja zvaigznes, tās bija pārāk blavas un tūdaļ arī nozuda, tā ka par to noteikšanu nebija ko domāt. Sajā laikā jau pat pēdīgais nepraša būtu skaidri atskārtis, ka dabas spēki gatavo negantu uzbrukumu. Grīfs, apskatījis barometru, kas nemainīgi turējās uz 29,90, kāpa atpakaļ uz klāja, sagrūz- damies ar Džeki-Džekiju, kura seja bija tikpat samākusies un aizmiglota kā debesis un gaiss visapkārt. Džeki-Dže- kijs, pieredzes bagāts jūrnieks no Tongas salas, skaitījās tāds kā bocmanis un pa pusei otrais stūrmanis, kas izrīkoja no dažādu cilšu kanakiem salasīto apkalpi.

— Lieli vēji būs nākt, es domāt, — viņš teica. — Es tai&ni tāds redzēt agrāk — varbūt piecas, varbūt sešas reizes.

Grīfs pamāja ar galvu. — Tieši tā, Džeki-Džekij, negaisa laiks. Drīz vien barometrs būs nokritis tik zemu, ka tam izvelsies dibens.

—   Droši, — tongietis apliecināja. — Drīz bus pust kā elle.

Pec desmit minūtēm uz klaja uznaca Snovs.

—   Barometrs sakustējies, — viņš teica. — 29,85, krīt arvien zemāk un visu laiku svārstās. Nejēdzīgi sutīgs — vai jūs nejūtat? — Viņš nobraucīja pieri ar rokām.

—   Taisni nelabi kļūst. Tā jau visas brokastis atnāks atpakaļ bez kādām pūlēm.

Džeki-Džekijs pasmīnēja. — Mans taisni tāpat. Viss, kas iekšā būt, nākt ārā. Tas vienmēr tā pirms stiprs pūtiens. Bet «Tēvocis Tobijs» dūšīgs. Viņš iet cauri visam.

—   Labāk uzvelciet vētras buru grotmastā un negaisa klīveri! — Grīfs teica stūrmanim. — Neaizmirstiet visas buras sarēvēt līdz pēdējam pirms noņemšanas! Nemaz nevar zināt, kas viss mums vēl var noderēt. Uzlieciet du- bultcēziņus, ja jau reiz ķeraties klāt!

Pēc stundas tajā pašā pilnīgajā bezvējā, smacējošajam spiedīgumam augot augumā, barometrs noslīdēja līdz 29,70. Stūrmanis bija jauns, viņam trūka pacietības rāmi gaidīt neizbēgamo. Uz mirkli pārtraucis nemierīgo soļošanu šurp un turp, viņš pavēcināja rokas.

—   Ja jau tai jānāk, būtu reiz nākusi! — viņš izsaucās.

—   Kas par jēgu mētāties te neziņā! Lai nāk kaut visļaunākais, bet tad lai arī nāk, ka mēs varam zināt, kas tas ir! Jauka jezga — nomaldījušies ar niķainu hronometru, bez tam vēl vētra, kas nemaz negrib pūst!

Mākuļiem appinkuļotā debess pieņēma neskaidru vara krāsu un šķita kvēlojam kā milzīga nokaitēta katla iekšiene. Neviens pats vairs nepalika apakšā. Iezemiešu matroži bikli pulcējās grupiņās kuģa vidusdaļā un priekš- klājā, runājās klusinātās balsīs un bažīgi raudzījās draudīgajās debesīs un tikpat draudīgajā jūrā, kas vēla garus, gausus, eļļainus viļņus.

—   Izskatās kā nafta, sajaukta ar rīcineļļu, — stūrmanis gremzās, riebumā nospļaudamies pār bortu. — Māte mani mēdza dzirdīt ar tādām mikstūrām, kad biju maziņš. Ak kungs, nu tā kļūst melna!

Baigā kapara kvēle bija nozudusi, debess satumsa un noslīga tik zemu, ka iestājās vēla vakara mijkrēslis. Deivids Grīfs, kas negaisu gaitu pazina visos sīkumos, tomēr vēl un vēlreiz pārlasīja «Vētru likumus», sasprindzinādams redzi, lai vājajā gaismā spētu saskatīt burtus. Neko citu nevarēja apsākt kā vien gaidīt vēju, tad varēs uzzināt, kādā stāvoklī kuģis atrodas pret ciklona strauji traucošo centru, kas no kaut kurienes tuvojās caur šo drūmo nokrēsli.

Pulkstenis bija trīs pēc pusdienas un barometrs nokri- ties līdz 29,45, kad uzradās vējš. To varēja saredzēt jau uz ūdens, jo vējš savā skrējienā aptumšoja jūras virsmu un sāka dzīt pār to sīkas, kruzuļainas putu šaltītes. Tā bija vēl tikai tāda stingrāka brīze, un «Tēvocis Tobijs» ar piepūstajām vētras burām iegrozījās tā, lai vējš nāktu no sāniem, un aizpeldēja četru mezglu gaitā.

—   Nu, tad ir ar vējelis! — Snovs paņirgājās. — Un pēc tik lieliskas gatavošanās!

—   Vējš bērniņš, — Džeki-Džekijs piekrita. — Drīz viņš augt liels vīrs, būsi redzēt.

Grīfs lika uzvilkt fokburu, atstājot to ierēvētu, un «Tēvocis Tobijs» mazliet paātrināja gaitu pieaugošajā brīzē. Vējš strauji izvērtās par īstu vīru, tomēr ar to vien nesamierinājās. Tas pūta arvien spēcīgāk, vēl un vēl spēcīgāk, katru pastiprinājuma pakāpi iepriekš pasludinādams ar bezvēja brīžiem, kam tūdaļ sekoja jaunas mežonīgas brāzmas. Tas kļuva ik brīdi stiprāks, līdz «Tēvoča Tobija» reliņš biežāk atradās zem ūdens nekā virs tā un vidusdaļa burzguļoja putainos ūdeņos, ko špigates nespēja novadīt. Grīfs nemitīgi pētīja barometru, kas neatlaidīgi slīdēja lejup.

—   Centrs atrodas dienvidos, — viņš teica Snovam, — mēs traucamies šķērsām tā ceļam un tieši tajā iekšā. Tāpēc mums jāgriežas apkārt un jābrauc pretējā virzienā. Tad barometrs noteikti sāks celties. Noņemiet fokburu — kuģis jau tik un tā vairāk nespēj turēt — un esiet gatavi iziet bauti!

Manevru izpildīja, «Tēvocis Tobijs» apgriezās un cauri mijkrēslim, kas jau līdzinājās vakara tumsai, trakā ātrumā aizdrāzās uz ziemeļiem šķērsām vētras virzienam.

—   Nekur mēs tikpat netiekam, — Grīfs pāris stundu vēlāk atzinās stūrmanim. — Vētra met milzīgu loku — šo loku nav iespējams aprēķināt, un mēs varbūt pagūsim izskriet šķērsām cauri, bet varbūt arī centrs mūs skars. Paldies dievam, barometrs vismaz paliek uz vietas. Viss atkarīgs no tā, cik plašs būs šis loks. Viļņi ir pārāk lieli, mēs nevaram turpināt braucienu. Lieciet kuģi dreifā! Gan jau tas kā nekā izkulsies pats.

—   Es domājos zinām, ko nozīmē vējš, — nākamā rīta pašā agrumā Snovs iekliedza savam saimniekam ausī. —< Tas jau nemaz nav vējš. Tas ir kaut kas neiedomājams. Tas ir vienkārši neiespējams. Brāzienos tas, jādomā, sasniegs savas deviņdesmit vai simt jūdzes stundā. Taču šis definējums neko neizsaka. Kā gan es varētu kādām to attēlot? Nav manos spēkos. Un paraugieties uz jūru! Esmu izbraukājis visus austrumus, bet neesmu redzējis neko tamlīdzīgu.

Diena bija iestājusies, un saulei jau kopš stundas vajadzēja būt uzlēkušai, tomēr vairāk kā drūmu puskrēslu tā nespēja sagādāt. Viss okeāns bija varena kustīgu kalnu grēdu pārvietošanas. Trešdaļjūdzes plati vērās bezdibeņi starp milzīgajiem viļņiem. To augstās nogāzes, daļēji pasargātas no trakojošā vēja, lauzīja sīkāku balt- krēpjotu vilnīšu vijumi, bet no pašu milzeņu augstajām korēm vējš norāva baltos kroņus, pirms vēl tie paguva izveidoties. Sīs putu šaltis līmeniski joņoja virs jūras mastu galu augstumā un vēl augstāk.

—   Ļaunākajam mēs jau esam cauri, — Grīfs sprieda.

—    Barometrs visu laiku ceļas. Viļņi gan vēl palielināsies, kad vējš sāks pierimt. Es iešu nolikšos. Piesargieties no spējiem vēja apsviedieniem! Tie noteikti nāks. Modiniet mani, kad būs astoņas glases!

Ap launaglaiku, kad jūra meta milzonīgas bangas, bet vējš pēc pēdējā apsviediena vairs nepūta spēcīgāk kā stingra brīze, Tongas bocmanis ieraudzīja kādu šoneri ar dibenu uz augšu. «Tēvoci Tobiju» vējš dzina šķērsām garām tā priekšgalam, un viņi nespēja saskatīt tā vārdu; bet, pirms vēl iestājās nakts, viņi nejauši pamanīja mazu divsēdekļu laiviņu ar apaļu dibenu — tā iegrimušu, ka bija saskatāms vienīgi balto burtu uzraksts priekšgalā. Ar tālskati Snovs saburtoja: «Emīlija L. Nr. 3.»

—   No roņu mednieku šonera, — Grīfs ieteicās. — Bet, kas roņu ķērājam būtu darāms šajos ūdeņos, tas sniedzas pāri manai saprašanai.

—   Varbūt apslēptas mantas meklētāji? — Snovs prātoja.

—   Atcerieties, roņu mednieku kuģi bija ari «Sofija Sa- zerlenda» un «Hermanis», kas izbrauca no Sanfrancisko, noslēguši līgumu ar tiem gudreļiem karšu īpašniekiem, kuri arvien sakās droši zinām atrast īsto vietu, tikai, kad tā atrasta, izrādās, ka tā nemaz nav īstā.

Pēc galvu reibinošas nakts, kad viss plašos vēzienos šūpojās augšup un lejup, kad «Tēvocis Tobijs», gāzelēdamies pa rimstošās jūras varenajiem viļņiem bez vienas vēja pūsmiņas, kas spētu izlīdzināt tā cilāšanos, ikvienu cilvēku uz kuģa bija sakratījis slimu pie miesas un dvēseles, uzpūta spirgta brīze un ierēvētās buras varēja atritināt. Ap pusdienas laiku mākoņi pār gludo okeāna līmeni izdēnēja un aizpeldēja, atklādami saules vaigu. Novērojumi rādīja divus grādus un piecpadsmit minūtes dienvidu platuma. Ar sabojātu hronometru konstatēt garuma grādus nebija nemaz ko mēģināt.

—   Mēs atrodamies savas piecsimt līdz tūkstoš jūdzes augšup pa šo platuma līniju, — Grīfs piezīmēja, kopā ar stūrmani noliecies pār karti. — Leu-Leu būs kaut kur uz dienvidiem, un šī okeāna daļa ir pavisam klaja. Te nav ne salas, ne rifa, pēc kura mēs varētu noregulēt hronometru. Vienīgais, ko varam darīt…

—   Priekšā zeme, skiper! — sauca tongietis pa trapu lejup.

Grīfs uzmeta ašu skatienu tukšajam laukumam kartē, pārsteigumā iesvilpās un vārgi atslīga krēslā.

—   Es dabūšu trieku, — viņš teica. — Te nekur apkārt nevar būt zeme. Tā mēs neesam ne dreifējuši, ne braukuši. Viss šajā ceļojumā iet ačgārni. Esiet tik laipns, mister Snov, un paskatieties, kas Džekijam īsti lēcies!

—   Tik tiešām zeme,1 — pēc minūtes stūrmanis jau sauca lejup. — To var saredzēt pat no klāja… kokos- palmu galotnes… tāds kā atols. Varbūt tā vēl galu galā būs Leu-Leu.

Grifs noteikti papurināja galvu, paraudzījies uz palmu virkni, no kuras bija redzamas vienīgi galotnes, kas šķita augam tieši jūrā.

—   Iegriezt vairāk pie vēja, mister Snov, cieši pie vēja, un tad paskatīsimies! Mēs tieši varam aizstūrēt gar dienvidu galu un, ja sala tajā virzienā stiepjas tālāk, tad piebrauksim pie dienvidrietumu stūra.

Palmām jābūt ļoti tuvu, ja tās iespējams saredzēt no šonera zemā klāja, un, kaut gan «Tēvocis Tobijs» virzījās uz priekšu gausi, zemā sala tomēr strauji cēlās augšup virs jūras līmeņa — un parādījās arvien vairāk palmu, kas ļāva noteikt atola aploci.

—   Skaista gan, — stūrmanis piezīmēja. — Pilnīgs aplis … Izskatās, ka diametrs varētu būt astoņas vai deviņas jūdzes… Nezin vai lagūnā ir ari ieeja… Kas zina? Varbūt tā ir jaunatrasta zeme.

Viņi nobrauca gar atola rietumu piekrasti, īsām halzēm kreisēdami pret bangotnes apšļāktajām koraļļu radzēm, un atkal atpakaļ. No masta gala, vērdamies pāri palmu joslai, kāds kanaks ziņoja, ka redzot lagūnu un tās vidū nelielu salu.

—   Es zinu, ko jūs tagad domājat, — Grīfs teica savam stūrmanim.

Snovs, kas, galvu grozīdams, visu laiku kaut ko murmināja, aši pacēla acis ar šaubu pilnu un neticīgu skatienu.

—   Jūs domājat, ka ieeja būs ziemeļrietumos, — Grīfs turpināja, tīri kā atkārtodams ko iemācītu. —Divas ka- beļtauvas plata, ziemeļos to iezīmē trīs atsevišķas kokos- palmas un dienvidos pandanusa koki. Pilnīgs aplis astoņu jūdžu diametrā, ar salu pašā viducī.

—   Es tiešām tā domāju, — Snovs bija spiests atzīt.

—   Un tur j.au paveras arī ieeja, tieši tur, kur tai vajadzētu atrasties…

—   Un trīs palmas, — Snovs gandrīz čukstēja, — un pandanusa koki. Ja vēl uz salas būs vējdzirnavas, tad tā ir… Svizina Ilola sala. Bet tas nevar būt! Pēdējo desmit gadu laika taču ikviens jūras braucējs to meklējis.

—   Hols reiz jūs neģēlīgi apkrāpa, vai ne? — Grīfs iejautājās.

Snovs pameta ar galvu. — Tālab jau arī esmu spiests strādāt pie jums. Viņš mani iedzina bankrotā. Tā bija vistīrākā laupīšana. Tur lejā, Sidnejā, es nopirku «Kaskādes» vraku, kad biju saņēmis no dzimtenes kāda mantojuma pirmo izmaksu.

—   «Kaskāde» bija uzskrējusi sēklī pie Ziemsvētku salas, vai ne?

—   Jā, pilnā gaitā, viss korpuss ārā no ūdens, nakts laikā. Izglābti tika pasažieri un pasta sūtījumi. Tad es nopirku nelielu salu šonerīti, izdodams par to visu pārējo naudu, un nu man nācās gaidīt no testamenta izpildītājiem pēdējo izmaksu, lai varētu to apgādāt ar visu nepieciešamo. Bet ko izdarīja Svizins Hols — tobrīd viņš atradās Honolulu — viņš taisnā ceļā aizdrāzās uz Ziemsvētku salu! Viņam nebija ne tiesību, ne pieteikuma. Kad es tur ierados, no «Kaskādes» bija atlikusi vienīgi ārējā čaula un motori. Uz kuģa taču, starp citu, bija atradusies vesela krava zīda. Tas pat nav bijis bojāts. Es vēlāk to uzzināju tieši no paša Hola kravas pārziņa. Par visu to Hols ieņēmis skaidrā naudā kādus sešdesmit tūkstošus dolāru.

Snovs paraustīja plecus un īgni paraudzījās uz lagūnas gludo līmeni, kur pēcpusdienas saulē mirguļoja sīki vilnīši.

—   Vraks bija mans. Es to nopirku publiskā izsolē. Riskēju ar visu, bet zaudēju. Kad atgriezos Sidnejā, apkalpes ļaudis un daži veikalnieki, kas bija mani kreditējuši, attiesāja manu šonerīti. Es ieķīlāju savu pulksteni un sekstantu un kādu laiku cilāju ogļu lāpstu, līdz pēdīgi sadabūju līgumu uz Jaunhebridām par nieka astoņām mārciņām mēnesī. Tad izmēģināju laimi kā patstāvīgs tirgotājs, bet uzsēdos sēklī, pierakstījos par stūrmani uz darba algotņu vervēšanas kuģa, kas braukāja uz Tannu un pa Fidži salām, izpildīju uzrauga pienākumus kādā vācu plantācijā tur tālāk Apijā un beidzot dabūju pastāvīgu darbu uz «Tēvoča Tobija».

—   Vai esat jel kādreiz saticis Svizinu Holu?

Snovs papurināja galvu.

—  Nu, tā vien izskatās, ka tagad jūs viņu satiksiet. Rau, kur ir tās vējdzirnavas!

Izbraukdami no ieejas, viņi lagūnas centrā ieraudzīja mazu, kokiem apaugušu saliņu, un cauri lapotnei bija skaidri saskatāmas lielas holandiešu vējdzirnavas.

—   Neviena nav mājās, kā rādās, — teica Grīfs. — Citādi jums būtu izdevība piedzīt parādu.

Stūrmaņa seja savilkās atriebības grimasē, bet dūres sažņaudzās.

—   Likumīgi es nevaru tikt tam klāt. Nu jau viņam ir pārāk daudz naudas. Bet es viņam padīrāšu ādu sešdesmit tūkstošu dolāru vērtībā. Ceru, ka viņš būs mājās.

—   Tādā gadījumā es arī ceru, ka būs, — Grīfs atteica, saprotoši pasmīnēdams. — Viņa salas aprakstu jums laikam gan deva Bau-Oti?

—   Jā, neviens cits to nespēj attēlot tik sīki. Nelaime tikai tā, ka Bau-Oti nevar uzdot ne platuma, ne garuma grādus. Viņš vienīgi saka, ka braukuši tālu ceļu no Gil- berta salām, — tas ir viss, kas viņam zināms. Nez kas ar viņu pēdīgi noticis?

—   Es viņu pirms gada redzēju Tahiti piekrastē. Teica, ka gudrojot piemunsturēt uz kāda kuģa reisam caur Pau- motu salām. Nu tā, klāt esam, jau pavisam tuvu. Iemet loti, Džeki-Džekij! Sagatavoties izmest enkuru, mister Snov! Pēc Bau-Oti ziņām, enkura vietai jābūt trīssimt jardu attālumā no rietumu krasta deviņu asu dziļumā, dienvidaustrumos ir koraļļu rifi. Tur jau ir tie koraļļu lauki! Cik tev tur rāda, Džekij?

—   Deviņas asis.

—   Enkuru lejā, mister Snov!

Enkura apturētais «Tēvocis Tobijs» apmeta loku, priekšējās buras tika nolaistas, un kanaku matroži metās pie foka un grotburas fallēm un šotēm.

IV

Laiva sāniski piegula pie nelielā koraļļradžu piestātnes mola, un Deivids Grīfs ar stūrmani izkāpa krastā.

— Varētu domāt, ka šī vieta galīgi pamesta, — Grīfs teica, kad viņi pa smilšaino taciņu kāpa augšup uz bungalo. — Tomēr es saožu smaku, ko esmu jau bieži odis. Kaut kas te tomēr tiek strādāts, vai arī mans deguns melo. Lagūna ir klātin noklāta ar pērlenēm. Gaļu no tām viņi izpūdē ne jau tūkstoš jūdžu tālumā no šejienes. Vai jūtat to gaisa strāvu?

Svizina Hola bungalo itin nemaz nelīdzinājās parastajiem tropu bungalo. Tas bija misijas arhitektūras stilā[3], un, iegājuši pa neaizslēgtajām plānu dēļu durvīm, viņi ieraudzīja tajā pašā stilā veidotu iekārtu un mēbeles. Lielās dzīvojamās istabas grīda bija klāta ar vissmalkākajiem samoiešu paklājiem. Tur atradās dīvāni, ērti sēdekļi logu nišās, omulīgi stūrīši un pat biljarda galds. Šujamais galdiņš ar rokdarbu groziņu, no kura spraucās ārā smalka linaudekla gabals, rotāts franču izvilkumā, ar iespraustu adatu, liecināja par sievietes klātbūtni. Skad- riņi pie logiem un veranda durvju priekšā apslāpēja žilbinošo saules gaismu līdz vēsam, blāvam mirgojumam. Perlamutra slēdžu vizmojums piesaistīja Grifa acis.

—   Dievgodavārds, akumulatoru baterijas, ko dzen vējdzirnavas! — viņš izsaucās, piespiezdams podziņas. — Un neredzamas apgaismošanas ierīces!

Iedegās apslēptas spuldzes, un telpa pielija ar izkliedētu zeltainu gaismu. Gar sienām rindojās daudzi grāmatu plaukti. Grīfs sāka steigšus pārskatīt to virsrakstus. Diezgan daudz lasījis, kaut arī bija jūras dēkainis, viņš ar vienu acu uzmetienu saskatīja še gluži neaptveramu literatūras veidu dažādību — pārsvarā katoliskā gaumē. Viņš še sastapa gan vecus draugus, gan ari tādus, par kuriem tikai dzirdējis, bet kurus nebija lasījis. Te atradās Tolstoja, Turgeņeva un Gorkija Kopoti raksti, tāpat arī Kū- pera un Marka Tvena, Igo, Zolā un Sī, Flobēra, Mopa- sāna un Pola de Koka raksti. Viņš ziņkārīgi pašķirstīja Mečņikova, Veiningera un Šopenhauera lappuses un izbrīnā ieskatījās Elisa, Lidstona, Krafta-Ebinga un Forela sējumos. Vudrafa «Rasu ekspansija» patlaban atradās tam rokās, kad Snovs atgriezās no mājas tālākās apskates.

—   Emaljēta peldu vanna, atsevišķa dušas istaba un vēl sēdvanna! — viņš izsaucās. — Viss iekārtots karaliski! Un, manuprāt, arī šis tas no manas naudiņas būs aizgājis, lai par visu to samaksātu. Mājā tomēr vajag būt kādai dzīvai dvēselei. Pieliekamajā es atradu nupat atvērtas sviesta un piena kārbas, un tur karājas arī svaiga bruņurupuča gaļa. Iešu palūkot, kas vēl te atrodams.

Grīfs izgāja pa durvīm dzīvojamās istabas pretējā pusē. Tagad viņš nepārprotami atradās sievietes buduārā. Pāri pretī caur stiepļu vijuma durvīm varēja ielūkoties ar žalūzijām aptumšotā guļamtelpā. Uz kušetes atlaidusies atdusējās kāda sieviete. Maigajā apgaismojumā tā šķita neparasti skaista, melnīgsnēja kā spāniete. Tai līdzās uz krēsla atradās atvērta otrādi apgriezta grāmatiņa. No sievietes sejas krāsas Grīfs secināja, ka viņa tropos vēl nav uzturējusies visai ilgi. Uzmetis tikai vienu skatienu, viņš klusām aizlavījās atpakaļ — tieši laikā, lai sastaptu Snovu, kas pa pretējām durvīm ienāca dzīvojamā istabā. Aiz kailā dilba sagrābis, viņš vilka līdzi no vecuma sarukušu melnādaini, kas, pārbīlī zobus atņirdzis, ar zīmēm rādīja, ka esot mēms.

—  Es to atradu snaužam mazā skabūzītī aiz mājas, — stūrmanis teica. — Viņš, kā liekas, ir pavārs. Nevaru no viņa izdabūt ne vārda! Ko jūs atradāt?

—   Dusošu princesi. Cssst! Nu kāds ir ienācis.

—   Ja nu tas ir Hols … — Snovs noņurdēja, sažņaugdams dūri.

Grifs papurināja galvu. — Nav īstā vieta kautiņiem. Seit uzturas sieviete. Un, ja tas ir Hols, gan jau es pirms aizbraukšanas sagādāšu jums izdevību parīkoties.

Durvis atvērās, un ienāca garš, smagnējs vīrietis. Aiz jostas viņam bija aizbāzts smags garstobra kolts. Viņš tiem uzmeta ašu, bažīgu skatienu, tad sakrokoja seju mīlīgā smaidā un pastiepa roku.

—   Sveicināti, svešinieki! Bet neņemiet ļaunā manu vaicājumu — kā gan jums, pie visiem svētajiem, izdevās uziet manu salu?

—   Tāpēc, ka bijām nomaldījušies no sava kursa, — Grīfs atteica, paspiezdams viņa roku.

—   Mans vārds ir Hols, Svizins Hols, — tas sacīja, pagriezdamies, lai pakratītu roku Snovam. — Un man jāatzīstas, ka jūs esat mani paši pirmie viesi.

—   Un šī tad ir jūsu slepenā sala, par kuru jau gadiem tērgā visās piekrastēs? — Grīfs attrauca. — Nu, tagad es zinu formulu, pēc kuras to atrast.

—   Kā tad? — Hols strauji ievaicājās.

—   Sadauziet savu hronometru, ļaujiet, lai negaiss jūs izmētā riņķī un apkārt, un tad turiet tik acis vaļā, lai saskatītu kokospalmu galotnes paceļamies no jūras!

—   Un kāds būtu jūsu vārds? — Hols apjautājās, negribīgi pasmējies.

—   Enstejs — Fils Enstejs, — Grīfs nevilcinādamies atbildēja. — Braucu ar «Tēvoci Tobiju» no Gilberta salām uz Jaungvineju un mēģinu uziet savu garuma grādu. Sis te ir mans stūrmanis Grejs, labāks jūrnieks par mani, tomēr līdz ar hronometra zaudējumu tāpat zaudējis sajēgu kā es.

Grīfs pats nezināja, kālab īsti melo, bet viņš juta kārdinājumu un padevās tam. Viņš neskaidri noģida, ka te kaut kas nav kārtībā, tomēr nevarēja parādīt ar pirkstu, kur tad ir nekārtība. Svizins Hols bija paresns vīrs ar apaļu seju, smaidīgām lūpām un smīna krunciņām acu kaktiņos. Bet Grīfs jau agrā jaunībā bija uzzinājis, cik maldinošs var izrādīties šāds cilvēka tips, tāpat kā nevainīgi zilas acis aiz labsirdīga skatiena var slēpt daudz ko citu.

—   Ko jūs darāt ar manu pavāru? Vai savējo esat pazaudējuši un gribat nolaupīt šito? — Hols ieminējās.

— Laidiet nu labāk vaļā, ja gribat dabūt vakariņas! Mana sieva ari ir še un ļoti priecāsies jūs satikt… viņa gan tās dēvē par pusdienām un mūžam rāj mani, ka es lietojot nepareizu nosaukumu, bet es nu reiz esmu vecmodīgs cilvēks. Manā ģimenē pusdienas arvien ēda dienas vidū. Nevaru tikt vaļā no bērnības paražām. Vai negribat nomazgāties? Es gan gribu. Paskatieties vien uz mani! Esmu nostrādājies kā zirgs — tur ārā kopā ar nirējiem… pēr- lenes, zināt. Bet jūs jau, protama lieta, paši saodāt.

V

Snovs aizbildinājās, ka nevarot atstāt šoneri bez uzraudzības, un atkal aizbrauca uz to. Viņam nepavisam netikās lauzt maizes riecienu kopā ar cilvēku, kas viņu aplaupījis, un bez tam bija nepieciešams iestāstīt kanaku matrožiem, cik svarīgi ir uzturēt spēkā Grifa melus. Vienpadsmitos vakarā Grifs icradas uz kuģa, kur stūrmanis viņu jau gaidīja.

—   Kaut kas te darās — šajā Svizina Hola salā, — Grīfs teica, galvu grozīdams. — Es nespēju izdibināt, kas īsti, bet skaidri jūtu kaut ko. Kas gan par cilvēku ir šis Svizins Hols?

Snovs nogrozīja galvu.

—   Tas cilvēks tur krastā gan nekad nav pircis grāmatas, kas stāv grāmatplauktos, — Grīfs pārliecināti paskaidroja. — Viņš ari nevar būt izprātojis apslēptas apgaismošanas spuldzes. Mazliet iemanījies no ārienes rādīties pieklājīgs, bet būtībā ir un paliek raupjš kā zirga skrāpis. Viņš ir slīpēts blēdis. Un tad šī banda, kas dzīvo kopā ar to, — viņus sauc par Votsonu un Gormenu; viņi ieradās, kad jūs jau bijāt aizbraucis … īsti jūras vilki, tā pusmūža gados, malti un mīcīti, sīksti kā ierūsējušas naglas, tikai daudzkārt bīstamāki, gatavie razbainieki ar šaujamiem aiz jostas, un tiem nepavisam nešķiet, ka es būtu īstais, kam vajadzētu draudzēties ar Svizinu Holu. Un šī sieviete! Tā ir īsta lēdija. Vārda pilnā nozīmē. Pazīst Dienvidameriku kā savus piecus pirkstus un Ķīnu tāpat. Esmu pārliecināts, ka viņa ir spāniete, kaut gan angliski runā kā dzimta angliete. Daudz ceļojusi. Mēs runājām par vēršu cīņām. Viņa tās redzējusi Gvajakilā, Mehiko un Seviļā. Viņai ir plašas zināšanas par kotiku ādām.

Un vēl kaut kas man liekas aizdomīgi. Viņa mīl mūziku. Es vēl pajautāju — pati arī spēlējot. Bet viņš taču šo māju iekārtojis kā pili. Ja jau tā, kāpēc tad nav iegādājies tai klavieres? Un vēl kas: viņa ir tāda žirgta un mundra, bet, tikko paver muti, šis ne acu no viņas nenolaiž. Sēž kā uz adatām un nemitīgi maisās starpā, pats sākdams savas valodas. Sakiet — vai esat kādreiz dzirdējis, ka Svizins Hols būtu precējies?

—   Nav ne jausmas, — stūrmanis atteica. — Pat prātā nav nācis par to lauzīt galvu.

—   Viņš ar to iepazīstināja kā ar misis Holu. Un Vot- sons ar Gormenu viņu pašu arī sauc par Holu. Varens pārītis tie abi puiši! Es to visu nekādi nespēju izprast.

—   Ko jūs šinī sakarībā esat nodomājis darīt? — Snovs vaicāja.

—   Nu, pagaidām tāpat vien pakavēties te. Viņiem tur krastā ir dažas grāmatas, kuras man gribētos izlasīt. Jums rīt derētu nolaist stengu un to pamatīgi saremontēt. Mēs taču esam pārlaiduši negaisu, paši zināt. Savediet kārtībā takelāžu, ja jau reiz esat ķērušies pie remonta! Pārskatiet visu smalki jo smalki un nemaz nesteidzieties!

VI

Nakamajā dienā Grifa aizdomas atrada jaunus pieturas punktus. Jau agri izbraucis malā, viņš lēnā gaitā soļoja pāri mazajai saliņai uz barakām, kur mitinājās nirēji. Kad viņš pienāca klāt, tie patlaban kāpa laivās, un viņu nepatīkami pārsteidza fakts, ka ar kanakiem te apgājās kā ar ķēdēs saslēgtiem cietumniekiem. Turpat atradās arī visi trīs baltie, un Grīfs ievēroja, ka katram līdzi šautene. Hols apsveica viņu diezgan familiāri, bet Gormens un Votsons nīgri pašķielēja, norūkdami savus strupos labrītus.

Brīdi vēlāk kāds kanaks, noliekdamies, lai ieliktu airi dullī, pasveicināja Grifu ar vieglu, neuzkrītošu mājienu. Šā cilvēka seja viņam šķita kur redzēta, tas bija viens no tiem. tūkstošiem iezemiešu matrožu un nirēju, kurus viņš sastapis, apbraukādams salas tirdzniecības nolūkos.

—   Nesaki viņiem, kas es esmu, — Grīfs ieminējās ta- hitiešu valodā. — Vai tu kādreiz esi braucis uz mana kuģa?

Cilvēks pamāja ar galvu un jau pavēra muti, bet, pirms viņš paguva bilst kādu vārdu, viņu atturēja negants uz- brēciens «Muti ciet!», ko izrēca Votsons, jau sēdēdams laivas pakaļējā sēdeklī.

—   Piedodiet, lūdzu, — Grīfs teica. — Man jau pašam vajadzēja prasties, ka jātur mute.

—   Nekas, nekas, — iejaucās Hols. — Nelaime tā, ka šie par daudz pļāpā un par maz strādā. Ar šitiem jābūt stingriem, citādi tie nesazvejos pat ne tik daudz pērienu, lai atlīdzinātu savu vēdera tiesu.

Grīfs līdzjūtīgi palocīja galvu. — Es viņus pazīstu. Pašam man komanda sastāv no tādiem — slinki kā cūkas. Jāizdzen kā tīrie nēģeri, lai pa visu dienu izspiestu pusi dienas darba.

—   Ko jūs viņam teicāt? — Gormenam nevilšus paspruka.

—   Es apvaicājos, kādas šeit pērlenes un cik dziļi jānirst.

—   Pērienu, ka biezs, — Hols atkal pārņēma atbildi. — Pašlaik mēs strādājam desmit asu dziļumā. Āre, tur ārā, kādus simt jardus no šejienes. Vai negribat pabraukties līdzi?

Pusi dienas Grīfs pavadīja pie laivām un pusdienas ēda bungalo. Pēcpusdienu viņš noslinkoja, ērti atlaidies atzveltnī lielajā dzīvojamā istabā, mazliet palasīja un kādu pusstundu patērzēja ar misis Holu. Pēc vakariņām viņš spēlēja biljardu ar mājastēvu. Grifam nekad agrāk nebija gadījies tikties ar, Svizinu Holu, bet šā vīra meistarību biljardā slavināja visās piekrastēs no Levukas līdz Honolulu. Tomēr cilvēks, ar kuru Grifs šovakar spēlēja, uzrādīja visai viduvējas spējas. Viņa sieva daudz veiksmīgāk prata rīkoties ar kiju.

Atgriezies uz «Tēvoča Tobija», Grifs piecēla Džeki-Dže- kiju no guļvietas. Viņš tam sīki aprakstīja, kur atrodas barakas, un lika tongietim klusām aizpeldēt pie tām no otras puses un aprunāties ar kanakiem. Pēc divām stundām Džeki-Džekijs atgriezās. Viņš purināja galvu, stāvēdams Grifa priekšā, un ūdens no viņa tecēja straumēm.

—   Ļoti jocīga lieta, — viņš ziņoja. — Viens balts virs viss laiks būt tur. Viņam liela šautene. Viņš gulēt iekšā ūdens un sargāt. Pulkstenis varbūt divpadsmit, nākt otrs balts vīrs un ņemt šautene. Pirms balts vīrs iet uz gulta. Otrs balts vīrs palikt tur ar šautene. Labi nebūt. Mans nevar runāt ar kanakas. Mans nākt atpakaļ.

—   Vilks ar ārā! — Grīfs teica Snovam, kad tongietis bija atgriezies savā kojā. — Es saožu kaut ko vairāk nekā pērlenes vien. Tie trīs stāv sardzē pie saviem kanakiem. Ja šis cilvēks ir Svizins Hols, tad es arī tas esmu.

Snovs iesvilpās, jo viņam pēkšņi kas iešāvās prātā.

—   Uzminēju! — viņš izsaucās.

—   Bet es pateikšu, ko jūs uzminējāt, — Grīfs attrauca. — Jums ienāca prātā, ka «Emīlija L.» ir bijis viņu šoneris?

—   Tieši tā. Viņi te velk ārā pērlenes un izpūdē tās, kamēr kuģis aizbraucis vēl pēc citiem nirējiem vai arī provīzijas — varbūt abiem kopā.

—   Pilnīgi vienis prātis ar jums. — Grīfs paraudzījās uz kajītes pulksteni un posās doties pie miera. — Viņš ir jūrnieks. Jūrnieki viņi ir visi trīs. Bet salinieki viņi nav. Šinīs ūdeņos viņi ir iesācēji.

Snovs atkal iesvilpās.

—   Bet «Emīlija L.» ir gājusi bojā ar visu apkalpi, — viņš atsaucās. — Mēs taču to zinām. Viņi te tagad ir tikpat kā izsēdināti uz vientuļas salas, kamēr atgriezīsies Svizins Hols. Tad viņš tos saņems ciet ar visām pērle- nēm.

—   Vai arī tie sagrābs viņa šoneri.

—   Ceru, ka viņi to izdarīs! — Snovs atriebības kārē nomurmināja. — Derētu gan kādam aplaupīt viņu pašu! Vēlētos, kaut varējis ielīst viņu ādā! Tad gan es norēķinātos par tiem sešdesmit tūkstošiem.

VII

Pagāja nedēļa, un pa šo laiku «Tēvocis Tobijs» bija sagatavots izbraukšanai jūrā, bet Grīfs bija pratis atbrīvoties no katrām aizdomām krastmalas bandas acīs. Pat Gormens un Votsons noticēja, ka Grīfs ir tas, par ko uzdodas. Visu nedēļu Grīfs lūdzas un kaulējās ar tiem, lai uzdod salas garuma grādu.

—   Jūs taču negribēsiet pamest mani šeit bojāejai, — viņš pēdīgi sāka uzstāties stingrāk. — Es nevaru orientēties pēc sava hronometra, ja nezinu jūsu garuma grādu.

Hols pasmējās, bet atteicās.

—   Jūs esat pārāk labs navigators, mister Enstej, gan jau sameklēsiet Jaungvineju vai kādu citu cietzemi.

1 Ngari-ngari — ādas slimība.

1 Ūdens lilijas ar ēdamām saknēm.

—   Jūs ari esat pārāk labs navigators, mister Hol, — Grīfs atbildēja, — lai nesaprastu, ka es kurā katrā laikā varu sameklēt jūsu salu, braukdams tikai pa tās platuma grādu.

Pēdējā vakarā, kā parasti izbraucis salā uz vakariņām, Grifs pirmo reizi dabūja aplūkot pērles, ko viņi bija savākuši. Misis Hola aizrāvusies palūdza savu vīru atnest «skaistulītes» un veselu pusstundu izrādīja tās Grifam. Viņas sajūsma par tām bija neviltota, tāpat kā Grifa izbrīns, ka tie izvilkuši tik bagātīgu lomu.

—   Lagūna <vēl ir galīgi neizmantota, — Hols paskaidroja. — Jūs jau pats redzējāt, ka vāirums pērleņu ir lielas un vecas. Bet interesanti tas, kh lielāko tiesu pašu vērtīgāko pērļu mēs ieguvām mazā laukumiņā vienas nedēļas laikā. Tā bija īsta dārgumu krātuvīte. Likās, ka katrs gliemezis ir pilns, visumā sīko pērlīšu tur bija kāda kvarta, bet šīs izlases pērles — rau, viss vairums tur tajā kaudzītē — nākušas no tā mazā laukumiņa.

Grīfs pārlaida tām acis un aplēsa, ka to vērtība var būt no simt līdz tūkstoš dolāriem gabalā, kamēr dažas izcili lielas pērles būs vēl nesalīdzināmi dārgākas.

—   Ai, kas par skaistulītēm, kas par daiļaviņām! — izsaucās misis Hola, pēkšņi paliekdamas uz priekšu, un sāka skūpstīt pērles.

Vēl pēc dažām minūtēm viņa piecēlās un pateica arlab- vakaru.

—   Jāsaka — ardievu, — Grīfs atteica, saņemdams viņas roku. — Mēs izbrauksim, rītam austot.

—   Tik piepeši! — viņa izsaucās,, tomēr Grīfs labi redzēja, cik apmierināti uzdzirkstīja viņas vīra acis.

—   Jā, — Grifs turpināja. — Visi remonta darbi pabeigti. Es nekādi nevaru no jūsu laulātā drauga izlūgties salas garuma grādu, kaut gan nebeidzu cerēt, ka viņš vēl kļūs pieļāvīgāks.

Hols pasmējās un pakratīja galvu, un, kad sieva bija izgājusi no istabas, piedāvāja pēdējo atvadu glāzīti. Pie šīs glāzītes viņi nu sēdēja smēķēdami un sarunādamies.

—   Kā, pēc jūsu domām, — cik tās būtu vērtas? — Grīfs ievaicājās, norādīdams pērļu klājienu uz galda. — Tas ir, cik pērļu uzpircēji varētu jums dot atklātā tirgū?

—   O, kādus septiņdesmit piecus vai astoņdesmit tūkstošus, — Hols nevērīgi attrauca.

—       Baidos, ka vērtējat par zemu. Es mazliet pazīstu pērles. Ņemsim kaut pašu vislielāko. Tā ir pilnīgi nevainojama. Ne centa mazāk par pieciem tūkstošiem dolāru. Kāds multimiljonārs reiz samaksās divtik daudz, kad starpnieki būs noņēmuši savus meslus. Un nemaz nenie- ciniet sīkās pērlītes, jums jau šo barokalo pērlīšu ir veselām kvartām. Baroka pērlītes pašlaik nāk modē. Tās izķer ar katru gadu vairāk, un to vērtība jau dubultojusies.

Hols aplūkoja savu pērļu klāstu ciešāk un ilgāk, aprēķinādams atsevišķo pērļu vērtību un balsī izteikdams kopsummu.

—   Jums taisnība, — viņš pievienojās. — To vērtība būs visi simttūkstoš dolāri.

—   Un par cik jūs vērtējat savus ražošanas izdevumus? — Grīfs turpināja. — Jūsu pašu, divu palīgu un nirēju darbu?

—   Ar pieciem tūkstošiem tie būtu segti.

—  Tātad pērles jums ienestu deviņdesmit piecus tūkstošus skaidra atlikuma?

—   Apmēram tā. Bet kālab jūs tik ziņkārīgs?

—   Nu, es tikai tā gudroju … — Grifs apklusa, lai iztukšotu savu glāzi. — Gudroju, kā lai sagādā jums taisnīgu atlīdzinājumu. Es domāju, ka varētu piešķirt jums un jūsu ļaudīm brīvu braucienu uz Sidneju un šos piecus tūkstošus dolāru … vai, teiksim labāk, septiņus tūkstošus piecus simtus. Jūs esat dūšīgi strādājuši.

Nesaraudamies, nepakustinādams ne muskuli, vīrietis tikai saausījās un saspringa. Laipnība no apaļās sejas izgaisa kā liesma no izdzēstas sveces. Smaids vairs neaizēnoja viņa acis, un to dziļumos atsedzās šā vīra skarbā, bīstamā dvēsele. Viņš runāja klusā, piesardzīgā balsī:

—   Pie velna, ko jūs ar to gribat teikt?

Grīfs uzsvērti vienaldzīgi no jauna iededzināja savu cigāru.

—   Es nu nezinu, kā lai iesāk, — viņš atteica. — Stāvoklis ir … hm … diezgan kutelīgs … jums. Redzat, es mēģinu būt atklāts. Kā jau teicu, jūs esat strādājis dūšīgi. Es nemaz negribu šīs pērles jums konfiscēt. Vēlos atlīdzināt jums par zaudēto laiku, pūlēm un izdevumiem.

Acumirklī otrā vīra seja sastinga pilnīgā vainas apziņas grimasē.

—       Bet es domāju, ka jūs esat Eiropā, — viņš nomurmināja. Uz bridi uzliesmoja cerības stars. — Paklau, jūs taču gribat mani izāzēt. Kā lai es zinu, ka jūs esat Svizins Hols?

Grifs paraustīja plecus. — Sāda āzēšana būtu pavisam nepiedienīga pēc jūsu viesmīlīgās uzņemšanas. Un tikpat nepiedienīgi izskatītos, ja uz salas atrastos divi Svizini Holi.

—   Ja nu jus esat Svizins Hols, kas tad, visu velnu vārdā, esmu es? Vai to jūs arī zināt?

—   Nē, — Grīfs nevērīgi atteica. — Bet man nebūtu iebildumu uzzināt.

—   Nu, tā nav jūsu darīšana.

—   Bez šaubām. Kas jūs esat, tas neattiecas uz lietu. Starp citu, es zinu jūsu šoneri, un no tā es varu uzzināt, kas esat jūs pats.

—   Kā to sauc?

—   «Emīlija L.».

—   Pareizi. Es esmu kapteinis Rafijs, tās īpašnieks un kapteinis.

—   Malu mednieks roņu apmetnēs? Esmu dzirdējis par jums. Kas tad galu galā jūs atvedis šurp manos īpašumos?

—   Vajadzēja naudas. Roņu bari jau gandrīz izbeigušies.

—   Un pasaules nomaļu stūrīšos kārtība ir jums izdevīgāka, ko?

—   Gandrīz tā. Bet nu parunāsim par pašreizējo ķezu, mister Hol! Es varu ņeganti pretoties. Ko jūs tādā gadījumā darītu?

—   To, ko jau teicu. Pat vēl labāk tā. Cik vērta ir «Emīlija L.»?

—   Viņas dienas jau pagājušas. Ne vairāk kā desmit tūkstošu, un tā pati jau būtu tīrā laupīšana. Ikreiz, kad tā izbrauc stiprākās bangās, es baidos, ka tik neizbirdina visu balastu caur dibena plankām.

—   Ir jau izbirdinājusi, kapteini Rafij. Pēc pēdējā pūtiena es to redzēju ar dibenu uz augšu. Teiksim, tā būtu vērta septiņus tūkstošus piecus simtus. Tātad es samaksāšu jums kopā piecpadsmit tūkstošus un došu ceļu par brīvu. Nenoņemiet rokas no ceļiem! — Grīfs piecēlās, piegāja klāt un paņēma viņa revolveri. — Tikai nepieciešamā piesardzība, kaptein. Tagad jūs nāksiet uz kuģi kopā ar mani! Misis Rafijai es šos jaunumus pateikšu vēlāk un pierunāšu viņu piebiedroties jums.

—    Jūsu rīcība ir jauka, mister Hol, tas man jāsaka, — kapteinis Rafijs vaļsirdīgi atzina, kad laiva piestāja pie «Tēvoča Tobija» borta. — Bet paturiet acīs Gormenu un Votsonu! Tie ir īsti blēži. Un pie tās pašas reizes — man gan lāgā netīkas pašam to pieminēt, bet jūs jau redzējāt manu sievu. Es atdevu viņai četras vai piecas pērles. Votsons un Gormens bija ar mieru.

—    Nekas vairāk nav jāsaka, kaptein. Pat ne vārda. Šīs pērles paliks viņai. Vai tas esat jūs, mister Snov? Šeit ir mans draug's kapteinis Rafijs, un es gribētu jūs lūgt ņemt viņu savā gādībā. Es braukšu krastā pēc viņa laulātās draudzenes.

Deivids Grīfs sēdēja bungalo dzīvojamā istabā pie bibliotēkas galdiņa un rakstīja. Ārā jau vīdēja pirmais bālais ausmas svīdums. Šo nakti viņš bija pavadījis vienā darbā. Misis Rafijai vajadzēja veselu divu histērijas stundu, lai iesaiņotu savas un kapteiņa Rafija mantas. Gormens tika saņemts miegā, bet Votsons, kas stāvēja sardzē pie nirējiem, mēģināja pretoties. Līdz šaudīšanai gan nenonāca, bet vienīgi tad, kad viņam uzskatāmi pierādīja, ka spēle zaudēta, viņš uzdeva cīņu un bija ar mieru pievienoties saviem kompanjoniem uz kuģa. Uz laiku drošības labad viņu un Gormenu pieķēdēja stūrmaņa kabīnē, misis Rafiju ieslēdza Grifa kajītē, bet kapteini Rafiju cieši piesēja pie salona galda.

Grifs pabeidza savu dokumentu un pārlasīja, ko bija uzrakstījis:

«Svizinam Holam par pērlēm, kas izzvejotas no

lagūnas (aptuveni vērtējot)………………………… 100 000 dolāru

Herbertam Snovam pilnos apmēros glābšanas nauda par tvaikoni «Kaskāde», atlīdzināta pērlēs

(aptuveni vērtējot)…………………………………. 60 000

Kapteinim Rafijam atalgojums un izdevumi par

TOC o "1-3" h z pērļu savākšanu…………………………………….. 7 500

Kapteinim Rafijam atmaksa par šoneri «Emīlija

L.», kas gājis bojā negaisā………………………… 7 500

Misis Rafijai aiz labas sirds piecas skaistas pērles (aptuveni vērtējot) 1 100

Par ceļojumu uz Sidneju četrām personām, katrai

120 dolāru………………………………………….. 480

Par svina baltumu divu Svizina Hola laivu krāsošanai 9

Svizinam Holam pārpalikums pērlēs (aptuveni vērtējot), kuras atrodamas bibliotēkas galda atvilktnē . . . 23 411

100 000 dolāru.»

Grifs parakstīja un datēja dokumentu, tad, brīdi padomājis, pierakstīja apakšmalā:

«P. S. Bez tam vēl Svizinam Holam esmu parādā trīs grāmatas, ko aizņēmos no bibliotēkas: Hadzona «Fizikālo parādību likumsakarības», Zolā «Parīze» un Mehena «Āzijas problēma». Šīs grāmatas vai to pilnu vērtību var saņemt no minētā Deivida Grifa viņa Sidnejas kantorī.»

Viņš izslēdza elektrisko apgaismojumu, paņēma grāmatu sainīti, rūpīgi aizbultēja ārējās durvis un devās uz laivu, kas lejā gaidīja.

NAKTS GOBOTO

I

Goboto visi tirgotāji, kas atbrauc ar saviem šoneriem, un visi plantatori, kas sarodas no tāliem, mežonīgiem krastiem, — visi kā viens uzvelk kurpes, baltas buru audekla bikses un dara, ko var, lai izskatītos pēc civilizētiem cilvēkiem. Goboto saņem pastu un kārto rēķinus, tur var izlasīt avīzes, kas reti kad ir vecākas par piecām nedēļām; tas tāpēc, ka mazā saliņa, kuru apjož koraļļu rifi, ir droša enkurvieta, tvaikoņu gala osta un noder par sadales punktu visai plaši izkaisītajai salu grupai.

Dzīve Goboto ir satraucoša, neveselīga un drausma, tāpēc te alkoholisms plosās negantāk nekā jebkurā citā vietā uz zemeslodes. Guvutu, vienā no Zālamana salām, ļaudis gan apgalvo, ka viņi dzerot pat pārtraukumos starp divām iedzeršanām. Goboto iemītnieki to nenoliedz. Viņi tikai, starp citu, norada, ka Goboto vēsturē tādi pārtraukumi neesot minēti. Bez tam statistika liecina, ka Goboto uz vienu iedzīvotāju ieved daudz vairāk reibinošo dzērienu nekā Guvutu. Guvutu šo faktu izskaidro ar to, ka Goboto vairāk nodarbojas ar tirdzniecību un ka tajā ir vairāk iebraucēju. Goboto, atspēkojot šo paskaidrojumu, atbild, ka pastāvīgo iedzīvotāju tajā ir mazāk, bet iebraucējiem vairāk slāpst. Un šis strīds turpinās bezgalīgi — galvenokārt tāpēc, ka strīdnieki nomirst, nepaguvuši izšķirt šo jautājumu.

Goboto nav liela. Salas diametrs ir viena ceturtdaļ- jūdze, un tajā atrodas admiralitātes ogļu noliktavas (kurās jau apmēram divdesmit gadu neskartas guļ vairākas tonnas ogļu), barakas saujiņai melnādaino strādnieku, liela noliktava un veikals ar skārda jumtu, un bungalo, kur dzīvo pārvaldnieks ar diviem palīgiem. Viņi ir salas baltie iedzīvotāji. Viens no šīs trijotnes katrā ziņā slimo ar drudzi. Darbs Goboto ir smags. Sabiedrība pieturas pie citu sabiedrību piekoptās politikas un uzskata, ka klienti ir labi jāpacienā; šis pienākums jāuzņemas pārvaldniekam un viņa palīgiem. Augu gadu salā ierodas tirgotāji un vervētāji no tāliem, «sausiem» braucieniem un plantatori no tikpat tālām un «sausām» vietām, atvezdami līdzi neremdināmas slāpes. Goboto ir Meka uzdzīvotājiem, un, kad uzdzīve ir beigusies, viņi dodas atpakaļ uz saviem šoneriem un plantācijām, lai atgūtu spēkus.

Mazāk izturīgie atgriežas ne agrak kā pēc sešiem mēnešiem. Taču pārvaldniekam un viņa palīgiem šādu starplaiku nav. Viņi vienmēr ir uz vietas, un katru nedēļu mu- sons vai dienvidaustrumu pasāts atnes uz piestātni šonerus ar kopru, kokosriekstiem, perlamutra gliemežvākiem, jūras bruņurupučiem un slāpēm.

Darbs Goboto ir ļoti smags. Tāpēc te maksā divreiz vairāk nekā citās stacijās, un tāpēc šai stacijai sabiedrība izvēlas tikai stiprus un bezbailīgus vīrus. Viņi nodzīvo te ne ilgāk par gadu, bet pēc tam vai nu, kļuvuši par galīgiem nespējniekiem, aizbrauc atpakaļ uz Austrāliju, vai arī viņu mirstīgās atliekas aprok smiltīs saliņas vēja pusē. Džonijs Besets, gandrīz leģendārais Goboto varonis, pārspēja visus rekordus. Viņam bija apbrīnojami stiprs organisms, un viņš izturēja septiņus gadus. Džo- nija pēdējo vēlēšanos precīzi izpildīja viņa palīgi: par savu naudu nopirka veselu mucu ar rumu, iebāza pārvaldnieka līķi rumā un aizsūtīja viņa radiem uz Angliju.

Un tomēr kalpotāji Goboto centās būt džentlmeņi. Ja arī šis tas neizdevās tā, kā vajag, viņi tomēr bija un palika džentlmeņi. Lūk, kāpēc Goboto pastāvēja lielais nerakstītais likums, ka iebraucējiem ir jāuzvelk bikses un jāuzauj kurpes. Ar īsām biksēm, lavu-lavu un kailām kājām te nedrīkstēja rādīties. Kad kapteinis Džensens, visnevaldāmākais no melno ķērājiem, kaut gan bija cēlies no senas ņujorkiešu dzimtas, izkāpa salā gurnautā un apakškreklā, ar diviem revolveriem un nazi aiz jostas, krastā viņu aizturēja. Tas bija tajos laikos, kad te dzīvoja Džonijs Besets, kurš stingri prasīja ievērot etiķeti. Stāvēdams motorlaivas pakaļgalā, kapteinis Džensens apgalvoja, ka uz viņa šonera nav garo bikšu, un tai pašā laikā paziņoja, ka grib tikt krastā. Goboto viņam sadziedēja sašauto plecu un piedevām vēl pieklājīgi atvainojās, jo uz viņa šonera garās bikses patiešām netika atrastas. Taču jau pirmajā dienā, kad kapteinis piecēlās no gultas, Džonijs Besets laipni, bet stingri piespieda viesi uzvilkt savas bikses. Tas bija ievērības cienīgs precedents.

Turpmākajos gados šis paradums nekad netika pārkāpts. Baltie cilvēki un bikses bija nešķirami. Tikai melnādainie skraidīja apkārt pliki. Bikses noteica sabiedrisko stāvokli.

II

Šajā naktī viss bija kā parasti, izņemot vienu apstākli. Septiņi vīri, kam acis mirdzēja, bet kājas vēl neļodzījās, vainagojuši skotu viskijam veltīto dienu ar galvu reibinošiem kokteiļiem, apsēdās, lai ieturētu pusdienas. Viņiem mugurā bija jakas, kājās — bikses un kurpes. Šie vīri bija pārvaldnieks Džerijs Makmērtrijs, viņa palīgi Edijs Litls un Džeks Endrū, vervētāju keča «Meri» kapteinis Steplers, plantators Derbijs Šrailtons no Tito-Ito, pusķīnietis, pērļu uzpircējs Pīters Džī, kas braukāja starp Ceilonu un Paumotu salām, un Alfrēds Dīkons, kurš bija ieradies ar pēdējo tvaikoni. Vispirms melnādainie viesmīļi pasniedza vīnu, taču drīz vien visi atkal pārgāja uz viskiju ar sodu, piedzerot to klāt ēdienam, iekams tas bija nonācis viņu apdedzinātajos, izkodinātajos kuņģos.

Kafiju dzerot, viņi izdzirdēja caur klīzi norībam enkur- ķēdi; tas liecināja, ka ieradies kuģis.

—   Tas ir Deivids Grīfs, — teica Pīters Džī.

—   Kā jūs to zināt? — izaicinoši jautāja Dīkons un dzēlīgi turpināja: — Tadi puiši kā jūs cenšas ielaist jaunajam miglu acīs. Es esmu diezgan daudz braukājis pa jūrām, un nosaukt kuģi, kad tā buras saredzamas tālumā kā mazs plankumiņš, vai pēc enkura dārdoņas noteikt, kas to vada, — tās ir … tās ir visīstākās blēņas.

Pīters Džī aizdedzināja cigareti un neatbildēja.

—   Daži melnie nosaka apbrīnojami pareizi, — diplomātiski piezīmēja Makmērtrijs.

Viesa izturēšanās krita uz nerviem pārvaldniekam un pārējai kompānijai. Kopš tā brīža, kad šopēcpusdien bija ieradies Pīters Džī, Dīkons visādi sējās viņam klāt. Viņš apstrīdēja katru Džī vārdu un vispār izturējās rupji.

—   Varbūt tas ir tāpēc, ka Pītera dzīslās rit ķīniešu asinis, — minēja Endrū. — Jūs zināt, ka Dīkons ir austrālietis un austrālieši ir ļoti jutīgi pret krāsu.

—   Man arī šķiet, ka tā ir, —- piekrita Makmērtrijs. — Un tomēr tāda apcelšana nav pieļaujama, it īpaši pret tādu cilvēku kā Pīters Džī, kurš ir baltāks par pašu bal^ tāko.

Šajā ziņā pārvaldniekam bija pilnīga taisnība. Pīters Džī, šis cilvēks ar eiropiešu un aziātu asiņu sajaukumu, bija labs un gudrs. īstenībā rāmās uri godīgās ķīniešu asinis bija tās, kas apvaldīja no viņa tēva mantotās pārsteidzīgās un izvirtušās angļu asinis. Bez tam viņš bija vairāk izglītots nekā visi klātesošie, labāk par visiem runāja angliski un dzīvoja ciešākā saskaņā ar džentlmeņa ideālu nekā jebkurš cits. Un, visbeidzot, viņam bija cēla dvēsele. Viņš nosodīja vardarbību, kaut gan kādreiz bija nogalinājis cilvēkus. Viņam riebās ķildas, un viņš vienmēr vairījās no tām kā no sērgas.

Kapteinis Steplers iejaucās, lai atbalstītu Makmērtriju:

—   Es atceros, kad pārgāju uz citu šoneri un devos uz Oltmcnu, melnie tūliņ pateica, ka tas esmu es. Mani nemaz nebija gaidījuši un nekādā ziņā nevarēja iedomāties, ka es būšu uz šī kuģa. Bet viņi pateica aģentam, ka kapteinis esmu es. Viņš paskatījās ar binokli un neticēja melnajiem. Tomēr viņiem bija taisnība. Vēlāk viņi man pastāstīja, ka pazinuši mani pēc tā, kā es vadu šoneri.

Dīkons neklausījās viņā un atkal sāka sieties klāt pērļu uzpircējam.

—   Kā jūs pēc enkurķēdes skaņas varat zināt, ka tas ir … kā jūs viņu nosaucāt? — viņš ķildīgi vaicāja.

—   Par to var spriest pēc daudzām pazīmēm, — atbildēja Pīters Džī. — To ir ļoti grūti paskaidrot. Šim nolūkam būtu vajadzīga vesela grāmata.

—   Es arī tā domāju, — izsmējīgi teica Dīkons. — Paskaidrot tā, ka nekas nekļūst skaidrs, ir gaužām viegli.

—   Kas grib saspēlēt bridžu? — iejautājās otrais palīgs Edijs Litls, nogaidoši skatīdamies uz klātesošajiem un grasīdamies jaukt kārtis. — Vai jūs negribat spēlēt, Pīter?

—   Ja viņš spēlē, tad viņš ir lielībnieks, — atcirta Dīkons. — Man tā lielīšanās jau līdz kaklam. Mister Džī, vai jūs nebūtu tik laipns un saprotamāk nepastāstītu, kā jūs zināt, kas nupat izmeta enkuru? Pēc tam es saspē- lēšu ar jums piketu.

—   Es labāk gribētu bridžu, — atteica Pīters. — Kas attiecas uz to, ko jūs gribat zināt, tad es pateikšu kaut ko. Spriežot pēc skaņas, tas bija mazs kuģis. Nebija dzirdams ne svilpiens, ne sirēna — atkal maza kuģa pazīme. Tas izmeta enkuru tuvu pie krasta — vēl viena pazīme, kas liecina par to pašu, tāpēc ka tvaikoņiem un lielajiem šoneriem jāizmet enkurs, neaizbraucot līdz sēkļa vidum. Tālāk. Ieeja līcī ir līkumota. Neviens vietējais kapteinis neuzdrošināsies pēc tumsas iestāšanās braukt iekšā tajā ne ar vervētāju, ne ar preču kuģi. Neviens ārzemnieks, protams, arī ne. Ir tikai divi izņēmumi. Pirmais bija Margonvils, bet viņu notiesāja uz nāvi augstākā tiesa Fidži. Tātad atliek otrs izņēmums — Deivids Grīfs. Vai diena vai nakts, vienalga, kādi ir laika apstākļi, — viņš ieies šaurumā. To visi labi zina. Vēl pastāv tāda iespēja: ja Grīfs atrodas kaut kur citur, to mēģina izdarīt kāds jauns pārgalvīgs kapteinis. Bet, pirmkārt, par tādu pārdrošnieku neesmu dzirdējis ne es, ne kāds cits. Otrkārt, Deivids Grīfs kreisē šajos ūdeņos ar «Gungu», kas nesen atstājis Karo-Karo. Aizvakar, kad «Gunga» bija iebraucis Sendflaja šaurumā, es biju uz šī kuģa un runāju ar Grifu. Viņš veda aģentu uz jauno staciju. Teica, ka vispirms iegriezīšoties Babo, bet pēc tam došoties uz Goboto. Viņam pietika laika atbraukt līdz šejienei. Es dzirdēju enkura dārdoņu. Kas cits tas var būt, ja ne Deivids Grīfs? «Gungas» kapteinis ir Do- novens, un es viņu pazīstu pārāk labi, lai pieļautu, ka viņš viens bez sava saimnieka tumsā uzdrošinājies braukt iekšā Goboto līcī. Pēc dažām minūtēm Deivids Grīfs ienāks pa šīm durvīm un teiks: «Guvutu dzer pat pārtraukumos starp divām iedzeršanām.» Es saderu uz piecdesmit mārciņām, ka tieši viņš ienāks pa šīm durvīm un teiks tieši tā: «Guvutu dzer pat pārtraukumos starp divām iedzeršanām.»

Dīkons kādu brīdi jutās satriekts. Pēc tam viņam sejā sakāpa asinis.

—   Tā, dabūjāt atbildi, — sacīja Makmērtrijs, labsirdīgi iesmiedamies. — Es arī piemetīšu no savas puses pāris soverēnu.

—  Bridžs! Kas sāks? — nepacietīgi uzsauca Edijs Litls. — Nāciet šurp, Pīter!

—   Spēlējiet vien, — teica Dīkons. — Mēs ar viņu sarausim piketu.

—   Es labāk spēlētu bridžu, — rāmi teica Pīters Džī.

—   Vai jūs vispār spēlējat piketu?

Pērļu uzpircējs pamāja ar galvu.

—       Tad rausim vaļā! Varbūt es jums parādīšu, ka šajā lietā man ir vairāk sajēgas nekā par enkuriem.

—   Ē, pagaidiet… — iesāka Makmērtrijs.

—       Spēlējiet vien bridžu, — Dīkons viņu aprāva. —Mēs dodam priekšroku piketam.

Tā Pīters Džī pret savu gribu tika ierauts spēlē, kura, kā viņš paredzēja, sagādās nepatikšanas.

—   Tikai vienu roberu, — viņš teica, dalīdams kārtis.

—   Uz cik lielu summu? — jautāja Dīkons.

Pīters Džī paraustīja plecus.

—   Uz kādu vēlaties.

—   Simts punktu — piecas mārciņas partija. Norunāts?

Pīters Džī piekrita.

—   Par dubultpartiju, protams, desmit mārciņas?

—   Lai būtu, — teica Pīters Džī.

Pie otra galdiņa četri spēlēja bridžu. Kapteinis Step- lers, kuram nepatika spēlēt kārtis, skatijas uz spēlmaņiem un lēja viskiju lielajās glazēs, kas stāvēja katram pie labās rokas. Makmērtrijs, ar pūlēm slēpdams bažas, ik pa brīdim pameta skatienu uz piketa spēlmaņu pusi. Viņa biedrus angļus tāpat uztrauca austrālieša izturēšanās, un viņi baidījās no kāda izlēciena. Visiem bija skaidrs, ka Dīkons uzkurina sevī naidu pret jaukteni un ka agri vai vēlu notiks sprādziens.

—       Ceru, ka Pīters zaudēs, — paklusā balsī teica Makmērtrijs.

—       Diezin … Ja nu viņam vienīgi nelaimējas, — atbildēja Endrū. — Piketa viņš. ir meistars. To es zinu no pieredzes.

Par to, ka Pīteram Džī veicas, varēja spriest pēc tā, cik īgni Dīkons pildīja glāzi pēc glāzes. Pirmo partiju viņš bija zaudējis, un, kā liecināja viņa paša izmestās frāzes, arī otra nesolīja neko labāku, kad pēkšņi atvērās durvis un ienāca Deivids Grīfs.

—       Guvutu dzer pat pārtraukumos starp divām iedzeršanām, — viņš nevērīgi bilda, pirms sarokojās ar pārvaldnieku. — Sveicināts, Mak! Mans kapteinis ir laivā. Viņš dabūja zīda kreklu, kaklasaiti un teniskurpes, vārdu sakot, visu nepieciešamo, bet lūdz, lai jūs aizsūtot viņam bikses. Manējās ir par mazām, bet jūsējās viņam būs pašā laikā. Sveicināti, Edij! Kā ir ar ngari-ngari^ Jūs,

Džek, ari uz pekām? Nu gan brīnums —• nevienam nav drudža, un neviens nav piedzēries līdz nemaņai! — Viņš nopūtās. — Pieņemsim, ka nakts vēl tikai sākas. Sveicināti, Pīter! Ka jūs izkūlāties no tās brāzmas, pēc tam kad mēs bijām izšķīrušies? Mums vajadzēja izmest otru enkuru.

Kamēr Grīfs iepazinās ar Dīkonu, Makmērtrijs aizsūtīja uz laivu kalpu ar biksēm, un, kad ieradās kapteinis Donovens, viņš bija ģērbies, kā jau baltajam pieklājas — vismaz kā šajā salā pieklājas.

Dīkons bija zaudējis arī otro partiju, par to liecināja viņa ska|ā lamāšanās. Pīters Džī vienā mierā aizdedzināja cigareti.

—   Ko? Jūs gribat beigt spēli tāpēc, ka esat uzvarējis? — vaicāja Dīkons.

Grīfs uzrāva uzacis, jautājoši paskatīdamies uz Mak- mērtriju, kura seja pauda sašutumu.

—   Robers ir cauri, — atteica Pīters Džī.

—   Roberā ir trīs partijas. Man jādala. Turpinām!

Pīters Džī piekrita, un sākās trešā partija.

—    Kucēns… Prasās pēc pātagas, — Makmērtrijs pačukstēja Grifam. — Beigsim spēli, zēni! Es gribu uzmanīt viņu. Ja viņš aizies pārāk tālu, es viņu izsviedīšu krastā, vienalga, kādas būtu sabiedrības instrukcijas.

—   Kas viņš ir? — jautāja Grīfs.

—   Atbraucis ar pēdējo tvaikoni. Sabiedrība iesaka apieties ar viņu saudzīgi. Viņš grib ieguldīt savu naudu kādā plantācijā. Viņam ir sabiedrības akreditīvs par des- mittūkstoš mārciņām. Viņš ieņēmis galvā, ka visai Austrālijai jābūt baltai. Dīkons domā tā: ja viņam ir balta āda un viņa tēvs kādreiz ir bijis republikas virsproku- rors, tad viņš var būt suns. Tāpēc viņš sienas klāt Pī- teram, bet jūs zināt, ka Pīters mazāk par jebkuru noskaņots strīdēties vai taisīt skandālu. Nolādētā sabiedrība! Es neesmu uzņēmies auklēt tās zīdaiņus ar bankas rēķiniem. Ielejiet savā glāzē, Grīf! Šis vīrs ir nepatīkams tips, nepatīkamāks par nepatīkamu.

—   Varbūt viņš tikai ir pārāk jauns, — sprieda Grīfs.

—   Viņš neprot valdīties, kad ir iemetis, tas ir skaidrs. — Pārvaldnieks neslēpa riebumu un dusmas. — Ja vien viņš pacels roku pret Pīteru, es pats sadošu šim mazajam nekauņaml

Pērļu uzpircējs izvilka no dēļa puļķīšus, ar kuriem bija atzīmējis rēķinu, un atvirzījās nost. Viņš bija uzvarējis trešajā partijā. Paskatījies uz Ediju Litlu, Pīters sacija:

Ik—- Tagad es varu spēlēt bridžu. »—- Bet es gribu atspēlēties, — nelikās mierā Dīkons. i— Es patiešām esmu noguris no šīs spēles, — Pīters D/i centās iegalvot viņam ar savu parasto mieru. mņ— Nāciet spēlēt, — uzstāja Dīkons. — Vēl vienu. Tā taču jūs nedrīkstat pievākt manu naudu. Esmu palaidis vēju piecpadsmit mārciņas. Vai nu es paspēlēju otrtik, vai atspēlējos.

Makmērtrijs gribēja iejaukties, bet Grīfs ar skatienu atturēja viņu.

Ja šī partija patiešām ir pēdējā, lai notiek, — teica Pīters Džī, vākdams kopā kārtis. — Laikam mana kārta dalīt. Cik es sapratu, tad šoreiz likme ir piecpadsmit mārciņas. Vai nu jūs būsiet man parādā trīsdesmit, vai ari mēs būsim kvīti.

—   Pareizi, draudziņ! Vai nu mēs esam kviti, vai es mak āju jums trīsdesmit mārciņas.

Jļ— Ies vaļa karsts cīniņš, — piezīmēja Grīfs, pievilkdams tuvāk krēslu.

Pārējie stāvēja vai sēdēja ap galdu, un Dīkonam atkal neveicās. Nebija šaubu, ka viņš ir labs spēlmanis, bet viņam negadījās labas kārtis. Tāpat bija skaidrs, ka viņš nespēj vienaldzīgi paciest savu neveiksmi. Viņš neganti lamājās un kliedza uz aukstasinīgo metisu. Partijas beigas Pīters Džī aprēķināja savu laimestu; Dīkonam nebija ne piecpadsmit punktu. Viņš klusēdams raudzījās uz savu pretinieku.

—   Ož pēc zaudējuma, — teica Grīfs.

—   Turklāt pēc divkārša, — piebilda Pīters Džī.

—   Nav nekādas vajadzības man to sacīt, — noskaldīja Dīkons. — Es esmu mācījies aritmētiku. Esmu jums parādā četrdesmit piecas mārciņas. Te būs, saņemiet!

Jau tas vien, kā viņš uzsvieda uz galda deviņas piecu mārciņu naudas zīmes, bija aizvainojoši. Bet Pīters Dži kā bija, tā palika mierīgs un neizrādīja, ka būtu aizskarts.

—   Jums bija cūkas laime, bet jūs neprotat spēlēt kārtis, to gan es varu teikt, — turpināja Dīkons. — Es varētu jūs pamācīt.Metiss pasmaidīja un, vākdams kopā naudu, piekrītoši pamāja ar galvu.

—        Ir tāda vienkārša spēle — kazino. Brīnums, ka jūs neesat nekad par to dzirdējis, — bērnu spēle.

—   Esmu redzējis, kā to spēlē, — rāmi atteica metiss.

—       Kā tad tā? — izgrūda Dīkons. — Varbūt jūs domājat, ka varat to spēlēt?

—       O nē, to gan nel Baidos, ka man nepietiks tam apķērības.

—        Kazino ir lieliska spēle, — laipni piezīmēja Grīfs. — Man tā ļoti patīk.

Dīkons neklausījās viņā.

—        Es saspēlēšu ar jums par desmit mārciņām partijā — līdz trīsdesmit vienam punktam, — viņš nelika mierā Pīteru Džī. — Un es jums parādīšu, cik maz jēgas jums ir par kārtīm. Sāciet! Kur ir jauna kava?

—       Nē, paldies, —• atbildēja metiss. — Mani gaida, lai spēlētu bridžu.

—        Jā, nāciet šurp! — uzstājīgi lūdza Edijs Litls. — Nāciet šurp, Pīter, un sāksim!

—        Nobijāties no tādas vienkāršas spēles kā kazino, — zobojās Dikons. — Varbūt likme par augstu? Nu, ja tā, tad es spēlēšu ar jums uz pensiem vai fārtingiem.

Šī cilvēka izturēšanās apvainoja visus klātesošus. Makmērtrijs vairs nevarēja to paciest.

—       Rimstieties, Dīkon! Viņš teica, ka vairs negrib spēlēt. Lieciet viņu mierā!

Dīkons saniknots pagriezās pret mājas saimnieku, bet viņš vēl nebija paguvis sākt zākāties, kad iejaucās Grifs.

—   Es labprāt saspēlētu ar jums kazino, — viņš sacīja.

—   Bet ko jūs par to zināt?

—   Neko sevišķu, bet es gribētu pamācīties.

—       Nedomāju nodarboties šovakar ar mācīšanu kaut kādu pensu dēļ.

—       Jā, pareizi gan, — atbildēja Grīfs. — Esmu ar mieru spēlēt gandrīz vai uz jebkuru summu, protams, saprātīgās robežās.

Dīkons gribēja tikt vaļā no šā uzmācīgā cilvēka vienā paņēmienā.

—   Simts mārciņu partija, ja tas jūs apmierina.

Grīfs ar prieku piekrita.

—   Viss kārtībā! Lieliski! Sāksim! Vai svīpus[4] jūs ari

skaitāt?

Dīkons apjuka. Viņš bija cerējis, ka Goboto tirgotāju pārbiedēs lielā summa.

—   Vai svīpus jūs arī skaitāt? — Grīfs atkārtoja. Endrū atnesa jaunu kavu, un Grīfs izvilka no tās džo-

keru.

—       Protams, ka ne, — atbildēja Dīkons. — Tā ir zīdaiņu spēle.

—        Priecājos, — piekrita Grīfs. — Man arī nepatīk zīdaiņu spēles.

—       Ak tā? Labi, es jums pateikšu, ko mēs darīsim. Mēs spēlēsim uz piecsimt mārciņām.

Dīkons atkal bija cietis sakāvi.

—   Piekrītu, — teica Grīfs, sākdams jaukt kārtis.

—   Pirmie iet ārā, protams, trumpji un pīķi, pēc tam lielais un mazais kazino, tālāk dūži tādā pašā kārtībā kā bridžā. Pareizi?

—       Bet esat gan jūs visi jokdari, — Dīkons teica iesmiedamies, taču viņa smiekli izklausījās samāksloti.

—   Kā es varu zināt, ka jums ir nauda?

—       Tāpat kā es nezinu, vai jums ir nauda. Mak, cik lielu kredītu man izsniegs sabiedrība?

—   Cik lielu jūs gribēsiet, — atbildēja pārvaldnieks.

—       Vai jūs personiski garantējat to? — jautāja Dīkons.

—        Protams, — teica Makmērtrijs. — Varat būt drošs, ka sabiedrība pieņems viņa parakstu par summu, kas lielāka par jūsu akreditīvu.

—       Jaunākais dala, — teica Grīfs, nolikdams kavu Dīkonam priekšā uz galda.

Dīkons tā kā sāka šaubīties un pārlaida īgnu un bažīgu skatienu klātesošo sejām. Pārvaldnieka palīgi un kapteinis pamāja ar galvu.

—   Es nevienu no jums nepazīstu, — Dīkons gaudās.

—   Kā es varu būt pārliecināts? Nauda uz papīra ne vienmēr ir reāla lieta.

Tad Pīters Džī izņēma kabatas portfeli un palūdza Makmērtrijam pildspalvu.

—   Es neko vēl neesmu pircis, — metiss paskaidroja,

— tā ka visa summa ir neskarta. Es tūliņ žirēšu to jums. Te ir piecpadsmit tūkstošu. Lūk, skatieties!

Dīkons paķēra čeku, kad Džī sniedza to pāri galdam. Viņš lēni izlasīja čeku un paskatījās uz Makmērtriju.

—   Vai viss ir pareizi?

—   Jā. Tas ir tāds pats čeks kā jūsējais un tikpat derīgs. Sabiedrības papīri vienmēr ir derīgi.

Dīkons pārcēla kārtis. Viņam bija jādala. Bet laime arī šoreiz novērsa no Dīkona savu vaigu — un viņš zaudēja.

—   Vēl vienu partiju, — viņš teica. — Mēs taču nenorunājām, cik partiju spēlēsim, un jūs nedrīkstat pārtraukt spēli, kad es esmu zaudējis. Es gribu turpināt.

Grīfs sajauca kārtis un iedeva, lai Dīkons pārceļ.

—   Spēlēsim uz tūkstoti, — viņš ierosināja, kad bija zaudējis arī otro partiju. Bet, kad tūkstotis bija izkūpējis tāpat kā divas iepriekšējās likmes par piecsimt mārciņām, viņš lika priekšā spēlēt uz diviem tūkstošiem.

—   Likmes dubulto, lai atspēlētu naudu, — brīdināja Makmērtrijs, bet Dīkons bargi paskatījās uz viņu. Taču pārvaldnieks nerimās: — Jūs nedrīkstat piekrist paaugstināšanai, Grīf, ja vien esat pie pilna prāta!

—   Kas šeit spēlē šo spēli? — Dīkons uzbrēca saimniekam, bet pēc tam uzrunāja Grifu: — Esmu paspēlējis jums divus tūkstošus. Vai spēlēsiet uz diviem tūkstošiem?

Grifs pamāja ar galvu, sākās ceturtā partija, un Dīkons uzvarēja. Viņa nekrietnā rīcība bija redzama kā uz delnas. Kaut gan Dīkons no četrām partijām trīs bija zaudējis, tomēr savu naudu viņš atguva. Ar šo brīnišķo triku — pēc katra zaudējuma divkāršot likmes — viņš panāca to, ka ar katru uzvarēto partiju atguva visu zaudēto, lai cik partiju bija zaudējis.

Nebija šaubu, ka tagad Dīkons gribētu pārtraukt spēli, bet Grīfs pasniedza viņam kavu, lai pārceļ.

—   Ko? — iesaucās Dīkons. — Jūs gribat vēl spēlēt?

—   Mums nekas vēl nav iznācis, — Grīfs untumaini nomurmināja, sākdams dalīt kārtis. — Parastā likme — piecsimt mārciņu, jā?

Dīkonam laikam kļuva kauns par savu rīcību, un viņš atbildēja:

—   Nē, tūkstoš mārciņu. Un ko vēl es teikšu: trīsdesmit viens punkts velkas pārāk ilgi. Kāpēc nevarētu būt divdesmit viens? Ja vien tas nav jums par ātru …

—   Tā būs patīkama un ātra spēle, — piekrita Grīfs.

Viss atkārtojās. Dīkons zaudēja divas partijas, divkāršoja likmi un atspēlēja savu naudu. Taču Grīfs nezaudēja pacietību, kaut gan šī viltība atkārtojās vairākas reizes. Beidzot notika tas, ko viņš bija gaidījis — Dīkons vairākas reizes pēc kārtas zaudēja. Viņš divkāršoja likmi uz četriem tūkstošiem un zaudēja, divkāršoja uz astoņiem tūkstošiem un atkal zaudēja, un visbeidzot lika priekšā divkāršot uz sešpadsmit tūkstošiem.

Grīfs papurināja galvu.

—   Jūs pats zināt, ka nevarat to darīt. Jums ir akreditīvs tikai par desmit tūkstošiem.

—   Tātad jūs vairs negribat spēlēt? — aizsmakušā balsī jautāja Dīkons. — Jūs gribat teikt, ka gribat pārtraukt spēli, paturot manus astoņus tūkstošus?

Grīfs pasmaidījis atkal papurināja galvu.

—   Tā ir laupīšana, visīstākā laupīšana, — turpināja Dīkons. — Jūs pievācat manu naudu un neļaujat man to atspēlēt.

—   Nē, jūs maldāties. Es patiešām gribu, lai jūs atspēlētu savu naudu. Jums vēl ir atlikuši divi tūkstoši.

—   Labi, labi, tad spēlēsim, — piekrita Dīkons. — Jums jāpārceļ.

Spēle turpinājās pilnīgā klusumā, reizēm bija dzirdamas tikai aizkaitinātā Dīkona piezīmes un lamas. Skatītāji klusēdami pildīja un tukšoja viskija glāzes. Grīfs neklausījās partnera dusmu izvirdumos, visa viņa uzmanība bija pievērsta spēlei. Viņš spēlēja nopietni. Kavā bija piecdesmit divas kārtis, kurām vajadzēja sekot, un viņš ari sekoja tām. Kad divas trešdaļas kāršu bija izdalītas, Grīfs nolaida roku.

—   Man ir, — viņš paziņoja. — Divdesmit septiņi.

—   Bet ja nu jūs kļūdāties? — nobālējis draudīgi jautāja Dīkons.

—   Tādā gadījumā esmu zaudējis. Saskaitiet!

Grīfs pasniedza viņam savas kārtis, un Dīkons ar drebošiem pirkstiem sāka skaitīt. Viņš atbīdīja savu krēslu no galda un izdzēra glāzi tukšu. Paraudzījies visapkārt, viņš ieraudzīja klātesošo nelaipnos skatienus.

—   Es domāju, ka ar nākamo tvaikoni braukšu uz Sidneju, — viņš sacīja neparasti mierīgi un bez lielības.

Grīfs vēlāk teica:

—   Ja viņš būtu žēlojies vai taisījis troksni,_ es viņam nebūtu devis šo pēdējo iespēju. Bet viņš ieņēma savas zāles kā īsts vīrietis, un man bija tas jādara.

Dīkons paskatījās pulkstenī, māksloti nožāvājās un grasījās celties kājās.

—   Pagaidiet, — Grīfs viņu atturēja. — Vai jūs negribat vēl pacīnīties?

Dīkons atlaidās krēslā, gribēja runāt, bet nevarēja; viņš aplaizīja sausās lūpas un piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Kapteinis Donovens agri no rīta dodas ar «Gungu» uz Karo-Karo, — bez kāda sakara ar iepriekš teikto sāka Grīfs. — Karo-Karo ir smilšu gredzens jūrā ar vairākiem tūkstošiem kokospalmu. Tur aug arī pandani, bet nevar augt ne saldie kartupeļi, ne taro. Tur ir apmēram astoņi simti iezemiešu, valdnieks un divi galvenie ministri, un tikai šie trīs valkā apģērbu. Tā ir dieva aizmirsta nomale, uz kuru es vienu reizi gadā sūtu šoneri no Goboto. Dzeramais ūdens tur ir iesāļš, bet vecais Toms Batlers iztiek ar to jau kādus divpadsmit gadus. Viņš ir tur vienīgais baltais, un viņam ir pieci puiši no Santakrusas. Viņi aizbēgtu vai arī nogalinātu veco, ja vien varētu. Tāpēc viņi ir aizsūtīti uz turieni. Viņi nevar aizbēgt. Viņam vienmēr sūta no plantācijām tos, kas nogrēkojušies. Misionāru tur nav. Divi skolotāji no Sa- moa tika nosisti, kad viņi izkāpa krastā pirms vairākiem gadiem. Jūs, protams, brīnāties, kāpēc es to visu stāstu. Bet pacietieties! Kā jau teicu, kapteinis Donovens rīt no rīta dodas savā gadskārtējā braucienā uz Karo-Karo. Toms Batlers ir vecs un kļuvis pavisam nevarīgs. Es mēģināju aizdabūt viņu uz Austrāliju, bet viņš pateica, ka gribot palikt Karo-Karo un turpat arī nomirt, un pēc kāda gada tas droši vien arī notiks. Viņš ir vecs savādnieks. Man jāsūta uz turieni kāds baltais, lai nomaina viņu. Varbūt jums būtu pa prātam šis darbs? Jums būtu jāpaliek tur divi gadi.

Pagaidiet, es vēl neesmu beidzis! Jūs šovakar bieži runājāt par rīcību. Tā nav nekāda rīcība, ja cilvēks paspēlē to, ko pats nav nopelnījis, vaiga sviedros strādā* dams. Naudu, ko jūs man paspēlējāt,- jūs saņēmāt mantojumā no sava tēva vai no kāda cita radinieka, kurš to nopelnījis, pūlēdamies vaiga sviedros. Bet, ja cilvēks nostrādā divus gadus Karo-Karo par aģentu, tas jau kaut ko nozīmē. Es lieku tos desmit tūkstošus mārciņu, ko jūs man paspēlējāt, pret diviem darba gadiem. Ja jūs uzvarēsiet, nauda būs jūsu. Ja pazaudēsiet, jums jāpieņem darbs Karo-Karo un rit no' paša rīta jādodas uz turieni. To varēs saukt par īstu rīcību. Nu, vai spēlēsiet?

Dīkons nespēja parunāt. Rīkle viņam bija kļuvusi sausa, un, ņemdams kārtis, viņš tikai pamāja ar galvu.

—   Vēl kas, — turpināja Grīfs. — Es varu izkārtot vēl labāk. Ja jūs paspēlēsiet, divi jūsu darba gadi būs mani, protams, bez atlīdzības. Un tomēr es maksāšu jums algu. Ja jūs strādāsiet apmierinoši, ja izpildīsiet visas instrukcijas un likumus, es jums divus gadus maksāšu pa piectūkstoš mārciņām gadā. Nauda tiks ieskaitīta jūsu rēķinā, un jūs to saņemsiet ar procentiem no sabiedrības, kad būs pienācis laiks. Vai esat tā ar mieru?

—   Tas nu ir par daudz, — nomurmināja Dīkons. — Jūs esat netaisns pats pret sevi. Aģents saņem tikai desmit vai piecpadsmit mārciņas mēnesī.

—   Tā būs atlīdzība par jūsu rīcību, — Grīfs teica, likdams noprast, ka saruna jābeidz. — Bet, iekams sākam spēli, es uzrakstīšu dažus no šiem likumiem. Ja jūs paspēlēsiet, jums divus gadus katru rītu būs tie skaļā balsī jāatkārto. Tas nāks jums par labu. Kad jūs būsiet tos skaļi atkārtojis septiņsimt trīsdesmit Karo-Karo pavadītus rītus, esmu pārliecināts, ka tie paliks jums atmiņā uz mūžu. Iedodiet man savu spalvu, Mak! Tā …

Viņš vairākas minūtes ātri rakstīja, tad palūdza skaļi nolasīt uzrakstītās rindiņas.

«Man vienmēr jāpatur prātā, ka ikviens cilvēks ir tikpat labs kā otrs, ja vien viņš nedomā, ka ir labāks par citiem.»

«Lai cik piedzēries es būtu, es nedrīkstu aizmirst, ka esmu džentlmenis. Džentlmenis ir tas, kas ir cildens un laipns. Piezīme: labāk nemaz nepiedzerties!»

«Kad es spēlēju vīriešu spēli ar vīriešiem, man jāspēlē kā vīrietim.»

«Labs lamu vārds, teikts īstajā reizē un retumis, ir ļoti noderīgs. Pārāk bieža lamāšanās sabojā pati sevi. Piezīme: lamāšanās nespēj ne mainīt spēles gaitu, ne likt vējam pūst.»

«Nevienam vīrietim nav tiesību noniecināt savu vīrieša pašcieņu. Tādas tiesības nevar nopirkt pat par desmittūk- stoš mārciņām.»

Kad sāka lasīt šos noteikumus, Dīkons k|uva bāls aiz dusmām. Pēc tam seju no kakla līdz pierei lēni pārplūdināja sārtums.

—   Tā, tas nu būtu viss, — teica Grīfs, salocīdams papīru un nolikdams to galda vidū. — Vai jūs vēl spēlēsiet?

—   Tā man arī vajag, — aizlūzušā balsī nomurmināja Dīkons. — Esmu bijis ēzelis. Mister Džī, kamēr nav zināms, vai esmu uzvarējis vai zaudējis, es gribētu atvainoties. Nezinu, varbūt vainīgs bija viskijs, bet es esmu ēzelis, nekauņa, slikti audzināts cilvēks — vispār draņķis.

Viņš sniedza roku, un metiss, gaiši smaidīdams, satvēra to.

—   Paklausieties, Grīf, — teica Džī, — viņš ir lāga puisis. Metiet pie malas to ērmošanos, izdzersim pa atvadu glāzei un aizmirsīsim visu!

Grīfs šaubījās, bet Dīkons iesaucās:

—   Nē, es to nepieļaušu! Es vēl neesmu norēķinājies. Ja jau Karo-Karo, tad Karo-Karo. Ne vairāk, ne mazāk.

—   Pareizi, — piekrita Grīfs, sākdams jaukt kārtis. — Ja viņš būs piemērots Karo-Karo, Karo-Karo viņam par ļaunu nenāks.

Spēle ritēja klusi un nopietni. Viņi nospēlēja trīs reizes un nevienu reizi nesavāca vajadzīgos punktus. Piektās un pēdējās dalīšanas sākumā Dīkonam pietrūka trīs punktu, bet Grifam četru. Dīkonu varēja glābt tikai punkti, un viņš spēlēja uzmanīgi. Viņš vairs nerūca un nelamājās un spēlēja labāk nekā līdz šim. Viņš tika pat pie diviem melnajiem dūžiem un ercena dūža.

—   Es domāju, jūs varat nosaukt kārtis, kas ir man rokā? — viņš jautāja pēc pēdējās dalīšanas un pakratīja savas kārtis.

Grīfs pamāja ar galvu.

—   Tad nosauciet tās!

—  Pīķa kalps, pīķa divnieks, ercena trijnieks un kārava dūzis, — atbildēja Grīfs.

Tie, kas stāvēja Dīkonam aiz muguras un skatījās viņa kārtīs, nedeva nekādas zīmes. Tomēr Grifs bija nosaucis kārtis pareizi.

—   Man šķiet, ka jūs spēlējat kazino labāk nekā es, — atzina Dīkons. — Es varu nosaukt tikai trīs no jūsu kārtīm: kalps, dūzis un lielais kazino.

—       Nav pareizi. Kavā nav piecu dūžu. Trīs jūs jau nomētāt, un ceturtais patlaban ir jums rokā.

—       Godavārds, jums taisnība! — teica Dīkons. —• Man bija trīs dūži. Bet, lai nu kā, «kārtis» būs manas. Vairāk nekas man nav vajadzīgs.

—       Es jauju jums paņemt mazo kazino… — Grīfs apklusa, lai parēķinātu. — Jā, un dūzi arī. Bez tam man būs «kārtis» — un es iešu ar lielo kazino. Ejiet!

—       «Kāršu» nav nevienam, un es esmu uzvarējis! — iesaucās Dīkons, kad spēle bija galā. — Es eju ar mazo kazino un četriem dūžiem. Lielais kazino un pīķi dos jums tikai divdesmit.

Grīfs pakratīja savas kārtis.

—   Ka tikai jūs neesat kļūdījies!

—       Nē, — noteikti paziņoja Dīkons. — Es skaitīju katru pacelto kārti. Lai nu kur, bet tur gan es nesajuku. Man ir divdesmit sešas — un jums arī divdesmit sešas.

—   Pārskaitiet, — sacīja Grīfs.

Pirkstiem drebot, Dīkons rūpīgi un lēni pārskaitīja kārtis. Viņam bija divdesmit piecas. Dīkons pārliecās pāri galdam, paņēma Grifa uzrakstītos noteikumus, salocīja papīru un iebāza to kabatā. Tad viņš izdzēra tukšu savu glāzi un piecēlās. Kapteinis Donovens paskatījās pulkstenī, nožāvājās un arī piecēlās.

—   Jūs iesiet uz kuģi, kapteini? — jautāja Dīkons.

—       Jā, — atbildēja Donovens. — Kad lai es atsūtu jums pakaļ laivu?

—       Es iešu kopā ar jums tūlīt pat. Garām ejot, paņemsim manu bagāžu no «Bilija». Es gribēju no rīta doties ar to uz Babo.

Dīkons sniedza roku klātesošajiem. Visi novēlēja viņam veiksmi Karo-Karo.

—       Vai Toms Batlers spēlē kārtis? — viņš apvaicājās Grifam.

SAULES SPALVAS

i

Tā bija Fitu-Ivas sala — Polinēzijas pēdējais neatkarības cietoksnis dienvidjūrās. Trīs faktori noteica Fitu-Ivas neatkarību. Pirmais un otrais bija tās nošķirtais ģeogrāfiskais stāvoklis un iedzīvotāju kareivīgais noskaņojums. Tomēr tie vien galu galā nespētu salu paglābt, ja Japāna, Francija, Lielbritānija, Vācija un Savienotās Valstis vienā laikā nebūtu atklājušas, cik ļoti tā iekārojama. Šīs valstis līdzinājās spēlmaņiem, kas plēšas viena penija dēļ. Tās stājās cita citai ceļā. Šo piecu valstu kara kuģi drūzmējās Fitu-īvas vienīgajā mazajā ostiņā. Klīda baumas par karu, tika draudēts ar karu. Ēzdami brokastīs grauzdētas maizes šķēli, cilvēki visā pasaulē lasīja veselas avīžu slejas par Fitu-lvu. Kāds jenkiju matrozis tolaik īsi un kodolīgi izteicās — visas šīs valstis gribot reizē iecelt kājas silē.

Tā nu bija iznācis, ka Fitu-Iva bija izvairījusies pat no kopēja protektorāta, un karalis Tulifau, saukts arī par Tui Tulifau, netraucēts sprieda tiesu un noteica likumus savā baļķu pilī, ko kāds Sidnejas tirgonis tam bija uzcēlis no Kalifornijas sarkankoka. Tui Tulifau bija ne vien, kā mēdz teikt, karalis no galvas līdz kājām, bet arī karalis kopš pirmā elpas vilciena. Kaut gan valdīja jau piecdesmit astoņus gadus un piecus mēnešus, pats viņš bija tikai piecdesmit astoņus gadus un trīs mēnešus vecs. Tas jāsaprot tā, ka valdnieks viņš bija piecus miljonus sekunžu ilgāk nekā vispār elpoja, jo viņu kronēja divus mēnešus pirms dzimšanas.

Viņš bija karalisks karalis, valdniecisku apjomu vīrs, sešarpus pēdu garš un, nebūdams nemaz pārmērīgi aptaukojies, svēra trīssimt divdesmit mārciņu. Tas tomēr nav nekas neparasts polinēziešu «virsaišu dzimtās». Se- peli, viņa karaliene, bija sešas pēdas un trīs collas gara un svēra divsimt sešdesmit mārciņu, bet viņas brālis Ui- liami, kas komandēja armiju tajos brīžos, kad nebija jāpilda premjerministra pienākumi, pārsniedza viņu par vienu collu garumā un pussimt mārciņām svarā. Tui Tulifau bija jautras dabas, liels izēdājs un plītnieks. Jautri ļaudis bija arī visi viņa pavalstnieki; vienīgi tais reizēs, kad noskaitās, viņi dažkārt atļāvās pat apmētāt ar sprāgušiem sivēniem savus apkaitinātājus. Bez tam viņi savā reizē prata cīnīties ne sliktāk par maoriem — senajās dienās viņu piekrastē to bija nācies piedzīvot pirātiskajiem sandalkoku un vergu tirgotājiem.

II

Grifa šoneris «Kantāni», pirms divām stundām pabraucis garām Pīlāru klintīm pie ieejas, tagad gausi virzījās pa ostu, jo brīze vēdināja tikai vieglas vēsmiņas un nevarēja vien saņemties, lai sāktu kārtīgi pūst. Bija dzestrs, zvaigžņots vakars, un vīri šļaucījās pa pūpi, gaidīdami, kamēr šī gliemeža gaita viņus novedīs līdz enkurvietai. Villijs Smī, kravas pārzinis, iznāca no kajītes, grezni uzcirties savā krasta tualetē. Stūrmanis pašķielēja uz viņa kreklu no vissmalkākā un baltākā zīda un zīmīgi noirdza.

—   Šovakar laikam būs dejas? — Grīfs piezīmēja.

—   Nē, — stūrmanis atteica. — Tas jau Taituas dēļ. Villijs viņā ieķēries.

—   Lika drusku pagaidīt! — Kravas pārzinis negribēja atzīties.

—   Nu, tad viņa ieķērusies jūsos, tas pats vien iznāk, — stūrmanis turpināja. — Jūs vēl ne pusstundu nebūsiet krastā, kad jums jau būs puķe aiz auss, vainags galvā, bet roka ap Taituas vidukli.

—   Vienkārši greizsirdība, — Villijs Smī nošņācās. — Jums pašam būtu kārojies tikt viņai klāt, tikai jūs nevarat.

—   Es nevaru sadabūt tādu kreklu kā jūsējais, tālab man nekas nesanāk. Bet esmu gatavs derēt uz puskronu, ka no Fitu-Ivas jūs vis neaizbrauksiet ar šo kreklu mugurā.

—   Un, ja to nedabūs Taitua, tad Tui Tulifau katrā ziņā dabūs, — Grīfs brīdināja. — Labāk nerādiet viņam šo kreklu ne acīs, citādi tam pēdējā stundiņa klāt.

—   Tas tiesa, — kapteinis Boigs apstiprināja, pagriezdams galvu atpakaļ, jo visu laiku bija vērojis būdiņu ugunis krastā. — Pēdējā reizē, kad te bijām, viņš apķīlāja vienam no maniem kanakiem skaistu jostu līdz ar dunci makstī. — Kapteinis pievērsās stūrmanim. — Varat kuru katru brīdi izmest enkuru, mister Maš! Tikai neatlaidiet ķēdi pārāk vaļīgi! No vēja nav ne zīmes, un no rīta mēs varam būt aizslīdējuši pretī kopras šķūņiem.

Pēc minūtes enkurs žvarkstēdams nogāzās ūdenī. Laiva jau nolaista stāvēja pie kuģa sāniem, un ļaužu grupa, kas gribēja doties krastā, salēca tajā. Bez kanakiem, kas visi kā viens tiecās uz krastu, laivā atradās vēl tikai Grīfs un kravas pārzinis. Mazās koraļļradžu laivu piestātnes galā Villijs Smī, atvainodamies kaut ko noburkšķējis, atšķīrās no sava saimnieka un pazuda kādā palmu alejā. Grīfs nogriezās pretējā virzienā gar vecās misijas baznīcas priekšpusi. Šeit, starp kapu kopiņām krastmalā, vieglos ahu un lava-lava tērpušies, ziediem vainagoti un puķu vītnēm ap kaklu, ar lieliem fosforiski vizošiem hibiska ziediem matos dejoja jaunekļi un meitenes. Tālāk Grīfs pameta aizmugurē garo, no stiebriem darināto himine būdu, kurā vairāki desmiti vecāku vīru sēdēja rindās, dziedādami vecos korāļus, ko tiem iemācījuši jau sen aizmirsti misionāri. Viņš pasoļoja garām arī Tui Tulifau pilij, kurā, kā varēja spriest pēc gaišajiem logiem un trokšņiem, gāja vaļā parastā dzīrošana. Jo no laimīgajām dienvidjūru salām Fitu-Iva bija vislaimīgākā. Te ļaudis svinēja svētkus un līksmoja gan piedzimšanas, gan nāves gadījumos un vienlīdz apdzīroja kā vel nedzimušos, ta jau nomirušos.

Grīfs gaja taisni vien uz priekšu pa Irbenāju ceļu, kas vijās un locījās caur leknām puķu audzēm un papardēm līdzīgo algarobas koku biezokņiem. Siltajā gaisā pludoja smaržas, un pār galvu, asi iezīmēdamies pret zvaigznēm, slējās zem smagas augļu nastas nolīkušie mango, staltie avokado koki un palmas ar slaidiem lapu pušķiem. Šur tur stāvēja pa stiebru būdai. Tumsā burbulēja balsis un smiekli. Uz ūdens mirguļojošās uguntiņas un maigu balsu kori vēstīja, ka zvejnieki atgriežas no rifa.

Pēdīgi Grīfs nogriezās no ceļa, gandrīz paklupdams pār cūku, kas īdzīgi norukšķējās. Paraudzījies pa atvērtajām durvīm, viņš ieraudzīja druknu pavecāku iezemieti sēžam uz biezas paklāju kaudzes. Reizi pa reizei tas gluži automātiski pārvilka pār kailajām kājām no kokosriekstu šķiedrām darinātu mušu gaiņātāju. Uz deguna viņam bija acenes, un viņš cītīgi lasīja kādu grāmatu, kā Grīfs labi zināja — angļu bībeli. Jo šis jau bija Jeremija, viņa tirgonis, tā nosaukts pēc pravieša Jeremijas vārda.

Jeremijas āda bija gaišāka nekā fituīviešiem, kā tas parasti mēdz būt tīrasiņu samoiešiem. Misionāru izglītots, strādādams par nemācīto ļaužu skolotāju, viņš bija labi kalpojis misijas mērķiem tur pāri rietumos, kanibālu atolos. Par atlīdzinājumu viņš bija atsūtīts uz paradīzi Fitu- Ivas salā, kur visi jau senlaikus piegriezti ticībai, ja vien nebija atkrituši no tās, un te viņam vajadzēja uzokšķerēt atkritējus. Par nelaimi, Jeremija bija dabūjis pārāk labu izglītību. Kāds nejauši pieklīdis Darvina sējums, kašķīga sieva un glīta fituīviešu atraitne bija ievilkusi viņu atkritēju tīklos. Tā vēl nebija īsta ķecerība. Darvina ietekmē radās tikai prāta apgurums. Kāda gan jēga censties izprast šo ārkārtīgi sarežģīto un mīklaino pasauli, it sevišķi vēl tādā gadījumā, ja cilvēks apprecējis kašķīgu sievu? Kad Jeremija sāka pamest novārtā savus pienākumus, misijas padome arvien skaļāk un skaļāk draudēja nosūtīt viņu atpakaļ uz atoliem, bet sievas mēle attiecīgi pieņēmās asumā. Tui Tulifau bija līdzjūtīgs monarhs, par kuru bija zināms, ka karaliene to mēdzot iekaustīt, it sevišķi, kad tas krietni piedzēries. Aiz politiskiem iemesliem — jo karaliene piederēja pie tikpat karaliskas dzimtas kā viņš pats, bet tās brālis komandēja armiju — Tui Tulifau nevarēja no tās šķirties, bet viņš varēja šķirt un ari šķīra Jeremijas laulību, un Jeremija nekavējoties uzsāka komerciālu dzīvi un apņēma savu izredzēto sirds- dāmu. Kā neatkarīgs tirgonis viņš cieta neveiksmi — galvenokārt Tui Tulifau nelaimīgās aizbildnības pēc. Liegt kredītu šim jautrajam monarham nozīmēja sagaidīt, lai viņam atsavina visu mantu; kreditēt karali nozīmēja pašam drošu bankrotu. Vienu gadu tāpat noslaistījies pa piekrasti, Jeremija bija kļuvis Deivida Grifa tirgonis un nu jau divpadsmit gadu kalpoja tam godīgi un veiksmīgi, jo Grīfs bija pirmais cilvēks, kas prasmīgi spēja atteikt kredītu karalim vai arī iekasēt no tā parādus, ja tomēr bija ko aizdevis.

Jeremija drūmi paraudzījās pār aceņu ietvariem, kad viņa saimnieks ienāca būdā, drūmi atzīmēja vietu bībelē, pirms nolika to pie malas, un drūmi padeva Grifam roku.

—  Esmu priecīgs, ka jūs ieradāties personiski, — viņš teica.

—   Kā tad es vēl citādi būtu varējis ierasties? — Grīfs pasmējās.

Tomēr Jeremijam prāts nenesās uz jokiem — un viņš izlikās piezīmi nedzirdējis.

—   Salas komerciālais stāvoklis ir nolādēti riebīgs, — viņš teica dzijā nopietnībā, tekoši izrunādams daudzzilbī- gos vārdu. — Mani grāmatvedības norēķini ir čupā.

—   Vai tirgošanās vāja?

—   Gluži pretēji. Tā bija lieliska. Plaukti ir tukši, galīgi tukši. Bet… — Viņa acis lepni iezalgojās. — Bet noliktavā vēl atlicis daudz preču; es tās turu rūpīgi ieslēgtas.

—   Vai atvēlēji Tui Tulifau par daudz kredīta?

—   Gluži pretēji. Neesmu kreditējis nevienu pašu. Un visi vecie rēķini ir samaksāti.

—   Nu es tevi vairs nesaprotu, Jeremija, — Grīfs atzinās. — Kas tad te ir par joku? Plaukti tukši, kredīti nav piešķirti, veci rēķini nolīdzināti, noliktava rūpīgi aizslēgta — kā to izskaidrot?

Jeremija tūdaj neatbildēja. Pasniedzies aiz paklāju kaudzes, viņš no aizmugures stūra apakšas izvilka lielu naudas glabājamo lādi. Grīfs izbrīnā ievēroja, ka tā nav pat aizslēgta. Šis samoietis taču arvien bija gluži neiedomājami rūpīgs kases glabāšanā. Lāde, izrādījās, bija pilna ar papīra naudu. Jeremija paņēma virsējo banknoti un pasniedza to Grīfam.

—   Te ir izskaidrojums.

Grīfs apskatīja diezgan labi izstrādāto banknoti. «Fitu- īvas pirmā karaliskā banka šās naudas zimes uzrādītājam pēc pirmā pieprasījuma izmaksās vienu mārciņu sterliņu,» viņš lasīja. Zīmes centrā bija redzams tāds kā nepadevies iezemieša sejas attēls. Bet apakšā atradās Tui Tulifau paraksts un vēl kāds Fulualeas paraksts, kuram pievienots iespiests paskaidrojums: «Finansu ministrs.»

—   Kas tad, pie velna, ir šis Fulualea? — Grīfs jautāja. — Kāds fidžietis, vai ne? … Vārds nozīmē «saules spalvas»?

—   Tieši tā. Vārds nozīmē «saules spalvas». Tā šis nekrietnais iznirelis titulē pats sevi. Viņš atbrauca no Fidži, lai apgrieztu Fitu-Ivu ar kājām gaisā, tas ir, komerciāla ziņā.

—   Kāds no tiem slīpētajiem Levukas puišiem, kā šķiet?

Jeremija skumīgi pakratīja galvu.

—   Nē, šis zemiskais tēviņš ir baltais un īsts nelietis. Viņš pieņēmis dižu un daiļskanīgu fidžiešu vārdu un saminis to dubļos, lai tas kalpotu viņa neģēlīgajiem mērķiem. Viņš piedzirda Tui Tulifau. Viņš to apdzirda līdz nejēdzībai. Visu laiku viņš gādā, lai Tui Tulifau būtu galīgi piedzēries. Par atlīdzību viņš iecelts finansu ministra godā un vēl visādos citādos amatos. Viņš izlaida šo viltoto papīrnaudu un piespieda ļaudis to pieņemt. Viņš ir uzlicis veikalu nodokli, kopras nodokli un tabakas nodokli. Mums ir ostas nodevas un priekšraksti un vēl visādi citādi maksājumi. Bet iedzīvotāji nav aplikti ar nodokļiem — vienīgi tirgotāji. Kad uzlika kopras nodokli, es tūdaļ par tikpat lielu summu pazemināju iepirkšanas cenu. Tad ļaudis sāka kurnēt — un Saules Spalvas izdeva jaunu likumu, ar kuru noteica atkal veco cenu un aizliedza jebkuram cilvēkam to pazemināt. Man viņš uzlika sodu — divas mārciņas sterliņu un piecas cūkas, jo visiem bija labi zināms, ka man ir tieši piecas cūkas. Tās jūs varat ierakstīt kases grāmatā. Hokinsam, Falkrema sabiedrības tirgonim, arī uzlika sodu — vispirms bija jādod cūkas, pēc tam džins, un pēdīgi, tā ka viņš nebeidza skaļi žēloties, ieradās karaspēks un nodedzināja viņa veikalu. Kad es atteicos pārdot savas preces, Saules Spalvas uzlika man jaunu sodu un piedraudēja pat nodedzināt veikalu, ja es vēl apgrēkošoties. Tāpēc es pārdevu visu, kas atradās plauktos, un te nu ir kaste, kas pilna nevērtīgiem papīriem. Es būtu gan ļoti sarūgtināts, ja jūs man maksātu atalgojumu šajos papīros, tomēr tas būtu likumīgi, tikai likumīgi. Nu, kas tagad būtu darāms?

Grīfs paraustīja plecus. — Man vispirms jāsatiek šis Saules Spalvas un jānovērtē situācija.

— Tad jums jo drīz jātiekas ar viņu, — Jeremija aizrādīja. — Citādi viņš jau būs paspējis uzlikt jums veselu kaudzi naudas sodu. Šādā veidā viņš savācis visu mūsu valstiņas metālnaudu. Tā visa ir pie viņa, izņemot to, kas aprakta zemē.

III

Iedams atpakaļ pa Irbenāju ceļu, pie spoži apgaismotās ieejas pils teritorijā Grifs sadūrās ar strupu, apaļīgu ziedoša izskata džentlmeni, kas, gludi skuvies un ģērbies baltā, nestīvinātā uzvalkā, patlaban iznāca no pils. Kaut kas viņa piesardzīgi taustošajā solī šķita tā kā pazīstams. Grīfs šo cilvēku acumirklī atcerējās, jo bija gadījies to redzēt daudzās dienvidjūru ostās.

—   Lai nu kurš, bet ko tad jūs te, Kornēlij Dīzij! — viņš izsaucās.

—   Ka tik tas nav pats Grifs, vecais velns, — skanēja atbildes sveiciens, kad viņi paspieda viens otram roku.

—  Ja vēlaties uzkāpt uz kuģa, man ir krājumā labi izdedzināts īru degvīns, — Grīfs aicināja.

Kornēlijs izrieza krūtis un stīvi saslējās.

—   Nekā nevar darīt, mister Grīf! Tagad es ir Fulualea. Man ar vecu laiku būšanām vairs nepielišķēsies. Tāpat ar viņa gaišības majestātes karaļa Tulifau rīkojumu es ir finansu ministrs, un es ir arī galvenais tiesnesis, izņemot brīžus, kad karalis pats savas ķēnišķīgās izpriecas labad visžēlīgi nolemj pagrozīt taisnības riteni ar savu roku.

Grīfs aiz pārsteiguma iesvilpās.

—   Tātad jūs esat Saules Spalvas?

—   Es dod priekšroku iezemiešu apzīmējumam, — viņš aizrādīja. — Fulualea, jūs būs tik laipni. Tā kā es nav piemirsis vecos laikus, mister Grīf, tad man ļoti sāpina sirdi, ka man jāsniedz jums sekošas ziņas. Jums būs jāsamaksā likumīgās importa nodevas tāpat kā visiem pārējiem tirgoņiem, kuri lolo nodomu aplaupīt maigos polinēziešu mežoņus šajās koraļļu salās, kas apaugušas ar… Jā, kur tad es paliku? Ak tā! Atcerējos. Jūs ir pārkāpis priekšrakstus. Ar ļaunprātīgu nolūku jūs pēc saules rieta ir iebraucis Fitu-Tvas ostā ar neiededzinātām bort- ugunīm. Nepārtrauciet mani! Es ir redzējis jūs pats savām acīm. Par šo pārkāpumu jūs tiek sodīts ar summu piecu mārciņu apmērā. Vai jums ir džins? Tas ir nopietns pārkāpums. Bez ugunīm braucot, tiek apdraudētas mūsu patīkamās ostas kuģinieku dzīvības, lai ietaupītu petroleju kāda penija vērtībā. Vai es jau tiku vaicājis: ir jums džins? Šoreiz jums prasa ostas priekšnieks.

—   Esat gan jūs saņēmis veselu vezumu uz saviem pleciem! — Grīfs pavīpsnāja.

—   Tāds ir baltā cilvēka liktenis. Sie nelietīgie tirgotāji visu uzkrāvuši nabaga Tui Tulifau, vislabsirdīgākajam monarham, kāds vien jebkad sēdējis dienvidjūru salu tronī un baudījis sakņu liķieri no impēriskā kalabaša. Tālab es, Kornēlijs … tas ir, Fulualea … ir šite, lai pieraudzītu, ka viss notiek pēc tiesas un taisnības. Kaut arī man ļoti netiktos to darīt, kā ostas priekšniekam man ir pienākums atzīt jūs par vainīgu karantēnas laušanā.

—   Karantēnas?

—   Tāds ir ostas ārsta noteikums. Nekādas saskares ar krastu, pirms kuģis nav pārmeklēts. Kāda drausmīga nelaime nāktu pār paļāvīgajiem iedzimtajiem, ja jums uz kuģa būtu bijušas vējabakas vai garais klepus! Kurš ir šite, kas var aizstāvēt maigos, uzticīgos polinēziešus? Es, Fulualea, Saules Spalvas, stāv savā augstajā misijā.

—   Kurš tad, pie velna, ir tas ostas ārsts? — Grīfs apvaicājās.

—   Tas ir es, Fulualea. Jūsu pārkāpums ir nopietns. Ņemiet vērā, ka jūs ir sodīts ar piecām kastēm pirmklasīga Holandes džina.

Grīfs gardi nosmējās.

—  Gan jau salīgsim, Kornēlij! Nāciet uz kuģa, iemetīsim!

Saules Spalvas šo piedāvājumu atvairīja ar lielmanīgu žestu.

—   Tā ir kukuļošana. Par to es nekā negrib dzirdēt — es paliek uzticīgs savai dienišķajai maizei. Un kālab jūs nav uzrādījis sava kuģa dokumentus? Kā muitas pārvaldes priekšnieks es jūs nosoda ar piecām mārciņām un vēl divām kastēm džina.

—   Paklausieties, Kornēlij! Joks paliek joks, bet tas jau nu iet par tālu. Te jums nav nekāda Levuka. Man gandrīz vai gribētos kraut jums reiz pa degunu. Mani vis jūs tā nepaķersiet!

Saules Spalvas sabijās un nemierīgi pamīņājās atpakaļ.

—   Neuzdrošinās pielietot varas darbus! — viņš draudēja. — Jums ir taisnība. Šeit nav Levuka. Un taisni šinī sakarībā, tā ka aiz manis stāv Tui Tulifau un karaliskā armija, jūs paķert ir tieši tas, ko es vēlas un ko es darīs. Sīs soda naudas jūs samaksās nekavējoties, vai arī es konfiscēs jūsu kuģi. Jūs jau nav pirmais. Vai tad nu tas ķīnīzers pērļu uzpircējs Pīters Džī darīja ko citu — vienīgi iešmauca ostā, pārkāpdams visus priekšrakstus un vēl lietodams rupju muti tikai to pāris nieka naudas sodu dēļ! Nē, tos viņš negribēja maksāt, un tagad viņš sēž uz sauszemes, lai pārdomātu to visu.

—   Jūs taču negribat sacīt, ka …

—   Skaidrs, ka es grib. Savus augstos pienākumus pildīdams, es atsavināju viņa šoneri. Piektā daļa karaliskās armijas vīru tagad stāv uz tā kuģa sardzē. No šās dienas par nedēļu to pārdos. Kravas telpās daži desmiti tonnu pērleņu, un es tagad gudro, vai nevarēs jums tās pārdot par džinu. Es var jums piedāvāt sevišķi labu veikalu. Kā jūs teicāt — cik daudz džina jums ir?

—   Ko, vai vēl vajag džina?

—       Kāpēc ne? Tui Tulifau tak ir karalisks žūpa. Protama lieta, ka man nākas strādāt virsstundas, lai viņu apgādātu, jo viņš džinu laista ar brlnum devīgu roku. Viss liekēžu augstmaņu bars pastāvīgi ir pielacies līdz kaklam. Kaut kas šausmīgs! Vai jūs maksās tos sodus, mister Grīf, vai es būs spiests spert stingrākus soļus?

Grīfs nepacietīgi apsviedās uz papēža.

—        Kornēlij, jūs esat piedzēries! Padomājiet taču un nāciet pie prāta! Vecās, trakulīgās dienvidjūru dienas ir pagājušas. Tādus jokus jūs vairs nevarat atļauties!

—       Ja jūs domā, ka tagad jūs dosies uz kuģa, mister Grīf, tad es var pateikt, lai jūs par velti nepūlas. Es jau jūsu suguļ pazīst. Es paredzēju jūsu stūrgalvīgo ietiepību. Un izrādījās, ka tieši tāds jūs arī ir. Tepat krastā jūs atradīs savu apkalpi. Kuģis ir konfiscēts.

Grīfs atkal pavērsās pret viņu, vēl arvien pa pusei pārliecināts, ka viņš joko. Fulualea atkal bailīgi atkāpās. Tam blakus tumsā iznira liela auguma cilvēks.

—       Vai tas tu, Uiliami? — Fulualea iedūdojās. — Te ir vēl viens jūras laupītājs. Stāvi man klāt ar savu. roku spēku, ak, varenais brāli!

—       Sveicināts, Uiliami, — Grīfs teica. — No kura laika tad Fitu-Ivā valda Levukas bīčkomers? Viņš saka — mans šoneris esot konfiscēts. Vai tas tiesa?

—   Tas ir tiesa, — Uiliami atrūca dobjā krūšu balsī.

—   Vai jums vēl ir tādi zīda krekli kā Villijam Smī? Tui Tulifau vēlētos sev tādu kreklu. Viņš ir dzirdējis par to.

—   Tas viss ir viena alga, — Fulualea pārtrauca.

—  Krekli vai šoneri, karalis tos dabūs.

—       Diezgan augstu jūs sniedzaties, Kornēlij, — Grīfs noņurdēja. — Tā taču ir viszemiskākā laupīšana. Jūs esat atsavinājis manu šoneri, pat nedodams man iespēju izteikt iebildumus.

—       Kādu iespēju? Kad mēs šite pat stāvējām, vēl ne piecas minūtes nav pagājušas; vai jūs neatteicās maksāt sodu?

—   Bet tad kuģis jau bija konfiscēts.

—        Skaidrs; un kāpēc gan ne? Vai tad es nezināju, ka jūs atteiksies? Viss darīts godīgi, nav nekādas netaisni - bas… Ak, taisnība, šī spožā, īpašīgā zvaigzne, kuras mirdzošo altāri Kornēlijs Dīzijs jeb Fulualea, kas ir tas pats, vienmēr palūdz! Šļūc pa diegu, mister tirgotāj, vai arī es jums uzrīdīs pils sardzi! Uiliami, ir gan šausmīgs raksturs šitam tirgotājam! Pasauc sargus!

Uiliami iepūta svilpē, kas kokosriekstu šķiedras auklā karājās viņam uz platajām, kailajām krūtīm. Grīfs nikni pastiepa roku pēc Kornēlija, kas ieģenģerēja drošā patvērumā aiz Uiliami masīvā stāva. Kāds ducis staltu polinēziešu — neviens nebija mazāks par sešām pēdām — noskrēja lejā pa pils taku un nostājās rindā aiz sava komandiera.

— Šļūc pa diegu, mister tirgotāj! — Kornēlijs pavēlēja. — Saruna ir beigusies. Jūsu dažādos pārkāpumus mēs iztiesās rītā. Ierasties pilī tieši pulksten desmitos, lai atbildētu par sekošām apsūdzībām, proti: miera traucēšana; dumpīgi un nodevīgi izteicieni; varmācīgs uzbrukums galvenajam tiesnesim ar nolūku radīt miesas bojājumus, brūces,. kropļojumus un zilumus; karantēnas laušana; ostas priekšrakstu neievērošana; muitas pārvaldes noteikumu pārkāpšana lielā mērogā. Rītā, puis, rītā tiesa un taisnība uzvarēs, pirms vēl maizeskoka auglis būs kritis! Un tas kungs lai apžēlojas par jūsu dvēseli!

IV

Pirms vēl bija pienākusi tiesas sēdei noteiktā stunda, Grīfs Pītera Džī pavadībā ar pūlēm piekļuva pie Tui Tulifau. Karalis, ko aplenca kāds pusducis augstmaņu, zvilnēja uz paklājiem avokado koku ēnā pils plašajā pagalmā. Stunda vēl bija agra, tomēr pils kalpones jau rosīgi cēla tiem priekšā šķautnainās džina pudeles. Karalis priecājoties, redzēdams savu veco draugu Devidu, un ļoti nožēlojot, ka tam radušies sarežģījumi ar jaunajiem noteikumiem. Tik daudz viņš pateica, bet citādi neatlaidīgi izvairījās pārrunāt šo jautājumu. Visus ekspropriēto tirgotāju protestus viņš atvairīja ar jauniem džina glāzes piedāvājumiem. «Iedzersim!» skanēja viņa nemainīgā atbilde, taču reiz viņš atklāja savas slēptās sirdsdomas, izsacīdamies, ka Saules Spalvas esot brīnišķīgs cilvēks. Nekad pils līdzekļi neesot bijuši tik ziedošā stāvoklī. Nekad neesot bijis tik daudz naudas mantu kambarī, ne arī tik daudz džina, ko visiem dzert. — Ļoti apmierināts es esmu ar Fulualeu, — viņš nobeidza. — Iedzersim!

—   Mums no šās jezgas jātiek laukā jo ātrāk, jo labāk, — Grīfs pēc dažām minūtēm pačukstēja Pīteram Džī, — citādi mēs nebūsim ne ceptas vardes vērti. Tātad mani pēc pāris minūtēm tiesās par dedzināšanu, par ķecerību, par spitālību un nezin par ko vēl, tādēļ man nu jāliek visi prāti kopā.

Aizejot no karaļa, Grīfs uz mirkli pamanīja karalieni Sepeli. Viņa paklusām vēroja savu karalisko laulāto draugu ar tā žūpu brāļiem, un viņas sarauktās uzacis Grifam bija tikpat kā mājiens. Ja vispār kas bija sasniedzams, tad vienīgi ar viņas palīdzību.

Kādā citā no ēnainajiem plašā pagalma stūrīšiem Kornēlijs noturēja tiesas sēdi. Viņš jau agri bija ķēries pie darba, jo, kad Grīfs ieradās, patlaban beidza iztiesāt Villija Smī lietu. Karaliskais karaspēks pilnā sastāvā bija sapulcināts apkārt, ja neskaita to daļu, kas sargāja konfiscētos kuģus.

—   Lai apsūdzētais pieceļas, — teica Kornēlijs, — un uzklausa tiesas taisnīgo un žēlsirdīgo spriedumu par nesavaldīgu un apkaunojošu uzvešanos, kāda nemaz nepiedien kravas pārzinim. Apsūdzētais saka — viņam neesot naudas. Ļoti labi. Tiesa ar nožēlu atzīst, ka tai trūkst tuptūža. Tā vietā, kā arī ņemot vērā apsūdzētā trūcīgos apstākļus, tiesa piespriež sodu iepriekšminētajam apsūdzētajam viena balta zīda krekla apmērā — tās pašas šķirnes, fasona un kvalitātes, kāds apsūdzētajam patlaban mugurā.

Kornēlijs pameta ar galvu vairākiem kareivjiem, un tie aizveda kravas pārzini sānis aiz avokado koka. Pēc mirkļa viņš atkal parādījās, tikai bez minētā apģērba gabala, un apsēdās līdzās Grifam.

—   Ko tad jūs bijāt apgrēkojies? — Grīfs pavaicāja.

—   Velns lai mani parauj, ja es to zinu! Un kādus noziegumus jūs esat pastrādājis?

—   Nākošā lieta, — teica Kornēlijs tik oficiāli, cik vien spēja. — Apsūdzētais Deivids Grifs lai pieceļas! Tiesa ir aplūkojusi pierādījumus viņa lietā, pareizāk sakot, lietās un iznes sekošu spriedumu, proti… Muti ciet! — viņš uzbļāva Grifam, kas mēģināja viņu pārtraukt. — Es jau teicu, ka pierādījumi ir pārbaudīti, pamatīgi pārbaudīti.

Tiesas vēlēšanās nav sagādāt vēl papildu nepatikšanas apsūdzētajam, tālab tiesa izmanto šo gadījumu, lai brīdinātu apsūdzēto, ka par necienīgu izturēšanos viņu sauks pie atbildības. Par atklātu un vieglprātīgu ostas noteikumu un priekšrakstu pārkāpšanu, par karantēnas laušanu un kuģniecības likumu neievērošanu viņa šoneris «Kaniāni» līdz ar šo tiek atzīts par konfiscētu Fitu-Ivas valdības labā, lai to pārdotu publiskā izsolē pēc desmit dienām, skaitot no šodienējā datuma, līdz ar visiem tā piederumiem, iekārtu un kravu, kas uz tā atrodas. Par apsūdzētā personiskajiem noziegumiem, sastavošiem no varmācīgas un dumpīgas uzvedības un neiedomājamas necieņas izrādīšanas pret valsts likumiem, viņš tiek sodīts ar summu viena simta mārciņu sterliņu apmērā un piecpadsmit kastēm džina. Es nemaz negrib jums jautāt, vai jums būs kas ko piebilst. Bet vai jūs grib maksāt? To es jums jautā.

Grīfs papurināja galvu.

— Līdz tam, — Kornēlijs turpināja, — lieciet vērā, ka jūs atrodas zem aresta! Te nav tuptūža, kur jūs ieslodzīt. Un vispēdīgi tiesai ir nācis zināms, ka šā rīta agrā stundā apsūdzētais tīšā patvarībā ir savā uzdevumā izsūtījis kana- kus saķert rifā zivis brokastīm. Ar to ir nepārprotami pārkāptas Fitu-Ivas zvejnieku amata tiesības. Vietējā amatniecība ir jāsaudzē. Par šādu apsūdzētā izturēšanos tiesa izsaka stingru rājienu, un pārkāpuma atkārtošanās gadījumā vainīgais un vainīgie — visi bez izņēmuma — nekavējoties tiks likti piē spaidu darbiem Irbenāju ceļa labošanā. Tiesa ir atlaista.

Kad viņi atstāja pagalmu, Pīters Džī piebikstīja Grifam, lai paskatās, kur Tui Tulifau bija izlaidies uz paklājiem. Kravas pārziņa krekls, izstaipīts un apspīlēts, jau apņēma karalisko miesu brangumu.

V

— Lieta ir skaidra, — Pīters Džī teica apspriedē Jeremijas mājā. — Dīzijs savācis gandrīz visu metālnaudu. Visu šo laiku viņš karali dzirda ar džinu, ko nolaupījis no mūsu kuģiem. Tiklīdz radīsies izdevība, viņš pievāks kasi un laidīsies lapās vai nu ar jūsu kuģi, vai ar manējo.

—   Viņš ir zemisks tēviņš, — Jeremija paziņoja, uz bridi apklusdams, lai nospodrinātu acenes. — Viņš ir nelietis un bezgodis. Viņu vajadzētu dauzīt ar sprāgušu cūku, ar labi sen nosprāgušu cūku.

—   Pilnīgi pareizi, — Grifs attrauca. — Viņš jāsadauza ar beigtu cūku. Jeremija, es nemaz nebrīnīšos, ja tieši jūs būsiet tas, kas gāzīs viņam ar sprāgušu cūku. Papūlieties tikai sameklēt tādu sevišķi smirdīgu! Tui Tulifau patlaban ir lejā pie laivu mājas un lauž vaļā mana skotu viskija kasti. Es došos uz pili un kaldināšu aizmugures plānus ar karalieni. Jūs pa to laiku salieciet plauktos šādas tādas preces no noliktavas! Es jums kādas aizdošu, Hokins. Bet jūs, Pīter, apgādājiet vācieša veikalu! Sāciet visi tirgoties, pārdodiet par papīrnaudu! Atcerieties, zaudējumus segšu es! Ja vien nekļūdos, pēc trim dienām mums būs vai nu tautas sanāksme, vai arī apvērsums. Jūs, Jeremija, izsūtiet ziņnešus pa visu salu — pie zvejniekiem un zemniekiem, visur kur, pat kalnos pie kazu medniekiem. Pasakiet tiem, lai sapulcējas pie pils pēc trim dienām!

—   Jā, bet kareivji, — Jeremija iebilda.

—   Par tiem es parūpēšos. Tiem nav maksāts jau divus mēnešus. Pie tam Uiliami ir karalienes brālis. Tikai neturiet plauktos pārāk daudz preču uzreiz! Tiklīdz ierodas kareivji ar papīra naudu, pārtrauciet tirgošanos!

—   Tad viņi nodedzinās veikalus, — Jeremija teica.

—   Lai dedzina! Karalis Tulifau samaksās, ja viņi to izdarīs.

—  Vai viņš samaksās arī par manu kreklu? — Villijs Smī noprasīja.

—   Tas nu ir tīri personiskas un privātas dabas jautājums starp jums un Tui Tulifau, — Grīfs atbildēja.

—   Krekls jau plīst pušu uz muguras, — kravas pārzinis žēlojās. — Es to pamanīju jau šorīt, kad viņš kreklu nebija valkājis vēl ne desmit minūtes. Tas man maksāja trīsdesmit šiliņus, un es to biju uzvilcis tikai vienu reizi.

—   Kur lai es dabūju sprāgušu cūku? — Jeremija vaicāja.

—   Nokaujiet kadu, protams! — Grifs atteica. — Nokaujiet tādu nelielu.

—   Neliela maksā desmit šiliņu.

—   Tad ierakstiet to kases grāmatā pie operatīviem izdevumiem! — Grīfs uz mirkli apklusa. — Ja gribat, lai tā dūšīgi smirdētu, būtu labi nokaut jau tūdaļ.

—   Tu runāji labi, Devida, — teica karaliene Sepeli. — Šis Fulualea atnesis sev līdzi trakumsērgu, un Tui Tulifau ir noslīcis džinā. Ja viņš neapsolīs sasaukt lielo sanāksmi, es viņu piekaušu. Kad viņš piedzēries, viņu piekaut ir viegli.

Karaliene pacēla samiegto dūri, un, redzēdams viņas amazoniskās proporcijas un apņēmīgo seju, Grīfs zināja, ka sanāksme tiks sasaukta. Fituīviešu valoda ir tik līdzīga samoiešu valodai, ka viņš varēja tajā runāt kā īsts iezemietis.

—   Un tu, Uiliami, — viņš sacīja, — izteicies, ka kareivji esot pieprasījuši metālnaudu un noraidījuši papīrus, ko Fulualea tiem piedāvājis. Pasaki viņiem, lai pieņem papīrnaudu, un pieraugi, ka jau rīt visiem būtu samaksāts!

—   Kālab pūlēties! — Uiliami iebilda. — Karalis ir laimīgs, kad piedzēries. Mantu kambarī naudas ir daudz. Un es arī esmu apmierināts. Manā mājā ir divas kastes džina un daudz labu mantu no Hokinsa veikala.

—   Tu esi īsts cūka, ak, mans brāli! — Sepeli aizsvilās dusmās. — Vai tad Devida nerunāja? Vai tev ausu nav? Kad džins un mantas tavā mājā būs izbeigušās un tirgotāji ar džinu un precēm vairs nebrauks šurp, un Saules Spalvas būs aizbēdzis uz Levuku ar visu Fitu-Ivas naudu, ko tad tu darīsi? Nauda valsts kasē ir no sudraba un zelta, bet papīrnauda ir tikai papīrs. Es tev saku, ka ļaudis jau kurn. Pilī vairs nav zivju. Jamss un batātes liekas pazuduši no zemes virsas, jo tādus mums nepiegādā. Kalnu iemītnieki jau veselu nedēļu nav atsūtījuši nevienu meža kazu. Kaut gan Saules Spalvas spiež tirgotājus pirkt kopru par veco cenu, ļaudis tomēr nepārdod, jo viņi negrib papīra naudu. Tikai šodien vien es izsūtīju ziņnešus pa divdesmit būdām. Nekur nav olu. Vai tad Saules Spalvas uzsūtījis vistām kādu sērgu? Es nezinu. Es zinu tikai to, ka olu nav. Labi vismaz, ka tie, kuri daudz dzer, maz ēd, citādi jau pilī būtu bads. Saki saviem kareivjiem, lai tie saņem algu, kaut tā arī būtu Fulualeas papīrnauda!

—   Un atceries, — Grīfs brīdināja, — kaut arī veikali tirgosies, tomēr, kad ieradīsies kareivji ar saviem papīriņiem, tiem neko nepārdos. Un pēc trim dienām notiks sanāksme, bet Saules Spalvas būs beigts kā nosprāgusi cūka.

Sanāksmes dienā salas iedzīvotāji bariem vien bija saplūduši galvaspilsētā. Gan kanu laiviņās, gan laivās, gan kājām, gan ēzeļu mugurās te bija saradušies visi pieci tūkstoši Fitu-Ivas iemītnieku. Trīs pagājušās dienas bija vēl krietni uzkurinājušas vispārējo satraukumu. Pa- priekšu no tirgotāju patukšajiem plauktiem varēja iepirkties diezgan rosīgi. Bet, kad parādījās kareivji, viņus kā pircējus atraidīja un teica, lai ejot pie Fulualeas pēc me- tālnaudas. — Vai tad uz papīrnaudas priekšpuses nav uzrakstīts, — tirgotāji aizrādīja, — ka pēc pieprasījuma to apmainīs pret metālnaudu?

Vienīgi Uiliami spēcīgā autoritāte neļāva nodedzināt tirgotāju mājas. Tomēr viens Grifa kopras šķūnis tik un tā izkūpēja dūmos, un Jeremija to centīgi ierakstīja savās grāmatās uz karaļa rēķina. Jeremija pats tika gan apsmiets, gan zākāts, bet viņa acenes sadauzītas. Villija Smī pirkstu krumšļiem bija nobraukta āda. To izdarīja trīs dauzonīgi kareivji, kas cits pēc cita traucās no visa spēka triekt pret tiem savus žokļus. Kapteinis Boigs bija cietis līdzīgus miesas bojājumus. Pīters Džī bija ticis cauri sveikā, jo gadījuma pēc tie bija maizes kurvji, nevis žokļi, kas atsitās pret viņa dūrēm.

Tui Tulifau ar Sepeli pie sāniem, savu uzdzīvotāju augstmaņu aplenkts, sēdēja sanāksmes vadītāja vietā 1 iela ja pils pagalmā. Viņa labā acs un zods bija sapampuši, it kā arī viņš būtu triecies kādam pret duri. Torīt pilī tenkoja, ka Sepeli esot sarīkojusi ģimenes kautiņu. Sā vai tā, bet karalienes laulātais draugs bija skaidrā, un viņa treknā miesa Villija Smī zīda kreklā kā nedzīva blīda ārā no plīsumu vietām. Slāpes tam bija nedzesējamas, un nepārtraukti tam tika sniegti svaigi dzeramie rieksti. Vienkāršo ļaužu pūlis, ko karaspēks mēģināja atturēt, spaidījās ārpus pagalma. Vienīgi mazākie augstmaņi, ciematu dāmas un ievērojamākās personas, kā arī runasvīri ar saviem amata spieķiem bija ielaisti iekšā. Kornēlijs Dī- zijs, kā jau klājas augstam un cienītam ierēdnim, sēdēja tuvu pie karaļa labās rokas. Pa kreisi no karalienes pretī Kornēlijam sēdēja Jeremija, ko aplenca baltie tirgotāji, kurus viņš pārstāvēja. Tā kā acenes viņam bija gājušas zudumā, tad viņš šķielēja pāri uz finansu ministru, tuvredzīgi samiedzies.

Pārmaiņus gan pievēja piekrastes runasvīrs, gan no- vēja piekrastes runasvīrs, gan kalnu ciematu runasvīrs, katrs pārstāvēdams grupu mazāku runasvīru un augstmaņu, cēlās kājās un teica savu runu. īstenībā viņi visi teica vienu un to pašu. Viņi piktojās par papīra naudu. Saimniecība neejot nekādā jēgā. Kopru vairs nekūpinot. Ļaudis kļuvuši aizdomīgi. Apstākļi izveidojušies tādi, ka visi gribot maksāt savus parādus, bet neviens negribot, lai viņam maksā. Nu aizdevēji mēdzot slapstīties no saviem parādniekiem. Nauda kļuvusi lēta. Cenas kāpjot, bet trūkstot pašu vajadzīgāko mantu. Lai nopirktu vistu, vajagot maksāt trīsreiz vairāk par parasto cenu, un arī tad vēl vista esot tik sīksta, ka acīmredzot, ja vien to nepasteigtos pārdot, tūdaļ būtu pati nosprāgusi aiz vecuma. Izredzes esot bēdīgas. Parādījušās zīmes un pareģojumi. Dažos novados uznākušas žurku briesmas. Raža esot vāja. Cukurāboli esot sīciņi. Visražīgākajam avokado kokam pievēja piekrastē noslēpumainā kārtā nokritušas visas lapas. Mango augļiem zudusi katra garša. Banānu lapas apgraužot nez kādi tārpi. Zivis esot pametušas okeānu, bet parādījušās tīģerhaizivis neiedomājamos daudzumos. Meža kazas aizbēgušas nepieejamās kalnu virsotnēs. Poix saknes poi dīķos kļuvušas rūgtas. Kalnos atskanot dārdoņa, pa naktīm staigājot gari; kāda sieviete no Punta-Punas pēkšņi zaudējusi valodu, bet Eiho ciematā piedzimis kazlēns ar piecām kājām. Un sanāksmē sapulcējušies ciematu vecākie bija cieši pārliecināti, ka visā vainojama vienīgi Fulualeas dīvainā nauda.

Uiliami runāja armijas vārdā. Viņa vīri esot neapmierināti un dumpojoties. Kaut gan ar karalisko rīkojumu tirgotājiem esot likts pieņemt naudu, tie tomēr neņemot. Viņš jau neko nesakot, tomēr izskatoties tā, it kā tam būtu kāds sakars ar Fulualeas dīvaino naudu.

Ilgi viņš skaidroja — ar pirmkārt un otrkārt, un visiem sīkākiem pierādījuma iedalījumiem — par organizāciju, kārtību un civilizāciju. Viņš centās pierādīt, ka tirgotājs esot civilizācijas nesējs un ka tirgotāja veikalo- šanu vajagot atbalstīt, citādi viņš vairs nebraukšot šurp. Tur pāri uz rietumiem esot salas, kurās negribot atbalstīt tirgotājus. Kāds iznākums? Tirgotāji uz tām nebraucot, un ļaudis tur dzīvojot kā meža zvēri. Viņi nevalkājot ne drānas, ne zīda kreklus (te viņš, nozīmīgi pamirkšķinādams, pašķielēja uz karali), un viņi ēdot cits citu.

Saules Spalvu ērmīgais papīrs neesot nekāda nauda. Tirgotāji gan zinot, kas esot nauda, un šādu viņi nekad nepieņemšot. Ja Fitu-Iva pastāvēšot pie tā, ka viņiem tāda jāpieņem, viņi aizbraukšot projām un nekad vairs neatgriezīšoties. Un tad fituīvieši, kas jau paguvuši aizmirst, kā darina tapa, skraidīšot pliki un ēdīšot cits citu.

Viņš stastija vēl daudz vairāk, runādams krietnu stundu, bet arvien atgriezās pie tā, cik nožēlojams būšot viņu stāvoklis, ja tirgotāji vairs nebraukšot šurp. — Un tajā dienā, — viņš beidza savu runu, — kā gan fituīviešus sauks plašajā pasaulē? Par kai-kanak (cilvēkēdājiem) ļaudis viņus sauks. «Kai-kanakI Kairkanak!»

Tui Tulifau runāja īsi. Lieta nu esot izklāstīta, viņš teica, kā no tautas, tā arī no armijas un tirgotāju puses. Tagad esot laiks Saules Spalvām izklāstīt savu viedokli. Nevarot taču noliegt, ka viņš esot darījis brīnumus ar savu finansu sistēmu. — Daudzas reizes viņš man izskaidroja savas sistēmas būtību, — Tui Tulifau nobeidza. — Tā ir ļoti vienkārša. Un tagad viņš to izskaidros jums.

Tā esot tikai balto tirgotāju sazvērestība — tā Kornēlijs uzsāka cīniņu. Jeremijam esot taisnība tiktāl, ciktāl varot runāt par dažādām priekšrocībām, kādas dodot baltie milti un petroleja. Fituīvieši nemaz negribot kļūt par kai-kanak. Fitu-Iva gribot civilizāciju; tā gribot arvien vairāk civilizācijas. Bet te jau esot lietas būtība — lai nu visi uzmanīgi ieklausoties. Papīra nauda esot augstākās civilizācijas pazīme. Tālab arī viņš, Saules Spalvas, esot to ieviesis. Un tālab tirgotāji pretojoties tai. Viņi negribot redzēt Fitu-Ivu civilizētu. Kāpēc gan viņi braucot pār tāliem okeāna plašumiem ar savām precēm uz Fitu-Ivu? Viņš, Saules Spalvas, pateikšot, kāpēc, tieši acīs tiem pateikšot visas varenās sanāksmes priekšā. Viņu pašu zemēs cilvēki esot pārāk civilizēti, lai ļautu tirgotājiem raust milzīgo peļņu, kādu viņi gūstot no fituīviešiem. Ja fituīvieši kļūtu pietiekami civilizēti, tad tirgotāju peļņa būtu pagalam. Tajā dienā ikviens fituīvietis pats varētu kļūt par tirgotāju, ja tikai vēlētos.

Tālab baltie tirgotāji cīnoties pret papīrnaudas sistēmu, ko viņš, Saules Spalvas, šurp atvedis. Kālab viņš saucoties par Saules Spalvām? Tāpēc, ka viņš esot Gaismas Nesējs no Pasaules Aiz Debesīm. Papīra nauda esot gaisma. Baltajiem laupītājtirgoņiem spožā gaismā neveicoties. Tāpēc viņi apkarojot gaismu.

Viņš to varot pierādīt labajiem Fitu-Ivas ļaudīm, un šo pierādījumu viņš likšot izteikt pašu ienaidnieku mutēm. Esot visiem zināms fakts, ka visās augstu civilizētās valstīs pastāvot papīra naudas sistēma. Viņš pajautāšot Jeremijam, vai tas tā esot vai ne.

Jeremija neko neatbildēja.

—   Jūs redzat, — Kornēlijs turpināja, — viņš neatbild. Viņš nevar noliegt to, kas ir patiesība. Anglijā, Francijā, Vācijā, Amerikā, visās lielajās Papalangi valstīs ir papīrnaudas sistēma. Tā pastāv. Jau daudzus gadsimtus tā pastāv. Es jautā tev, Jeremija, kā godīgam vīram, kā cilvēkam, kas reiz bijis centīgs strādnieks tā kunga vīna- kalnā, es jautā tev — vai tu vari noliegt, ka lielajās Papalangi valstīs pastāv šī sistēma?

Jeremija nevarēja noliegt, un viņa pirksti nervozi bungoja pa klēpī turamā groza rokturi.

—   Jūs redzat, tas ir tā, kā es teicu, — Kornēlijs trauca tālāk. — Jeremija piekrīt, ka tas ir tā. Tālab es jautā jums, visi labie Fitu-īvas ļaudis, — ja kāda sistēma ir laba Papalangi zemēs, kālab tā nevarētu būt laba ari Fitu-Ivā?

—   Tas nav viens un tas pats! — Jeremija izsaucās. — Saules Spalvu papīri ir citādi nekā lielo valstu papīrnauda.

Bija redzams, ka Kornēlijs uz to jau sagatavojies. Viņš pacēla augšup Fitu-Ivas naudas zīmi, ko visi apskatīja.

—   Kas tas ir? — viņš jautāja.

—   Papīrs, vienīgi papīra gabals, — Jeremija atbildēja.

—   Un tas?

Šoreiz Kornēlijs pacēla Anglijas bankas naudas zīmi.

—        Tā ir ang|u papīrnauda, — viņš paskaidroja sanāksmei, tai pašā laikā pasniegdams to Jeremijam aplūkošanai. — Vai nav tiesa, Jeremija, ka tā ir angļu papīrnauda?

Jeremija negribīgi pameta ar galvu.

—        Tu teici, ka Fitu-Ivas papīrnauda esot papīrs; nu, kā tad ir ar šo angļu naudu? Kas tā ir? … Tev jāatbild kā īstam vīram… Visi gaida tavu atbildi, Jeremija!

—        Tā ir … tā ir … — apjukušais Jeremija iesāka, bet tad bezpalīdzīgi nokrekšķinājās, jo šo sofismu viņa saprašana vairs nespēja atrisināt.

—        Papīrs, tikai papīra gabals, — Kornēlijs nobeidza viņa vietā, atdarinādams viņa atturīgo valodas veidu.

Visu sejas pauda, kuro viņi atzīst par zaudētāju. Karalis sajūsmā sita plaukstas un purpināja: — Tas ir skaid- rak par skaidru, tas ir pavisam skaidri.

—       Jūs redzat, viņš pats to atzīst. — Droša uzvaras apziņa bija dzirdama Dīzija balsī un redzama viņa iznesībā. — Viņš neredz nekādas starpības. Starpības arī nav. Tas ir naudas attēls. Tā ir nauda pati.

Pa to starpu Grīfs kaut ko iečukstēja Jeremijam ausī, tas pamāja ar galvu un sāka runāt.

—        Bet Papalangi zemēs visiem ir zināms, ka angļu valdība par šiem papīriem ir ar mieru izmaksāt metāla naudu.

Dīzija uzvara nu bija pilnīga. Viņš turēja paceltu fitu- īviešu naudas zīmi.

—   Vai uz šās papīrnaudas nav rakstīts tas pats?

Atkal Grīfs ko pačukstēja.

—        Ka Fitu-Iva ir ar mieru izmaksāt metāla naudu? — Jeremija pavaicāja.

—   Tā tur rakstīts.

Trešo reizi Grīfs pasuflēja.

—   Pēc pieprasījuma? — Jeremija taujāja.

—   Pēc pieprasījuma, — Kornēlijs apliecināja.

—   Tad es tagad pieprasu metāla naudu, — Jeremija teica, izvilkdams nelielu naudas zīmju žūksnīti no maciņa pie savas jostas.

Kornēlijs novērtēja paciņu ar ašu, vērīgu skatienu.

—   Labs ir. — Viņš bija ar mieru. — Es tev tagad dos metāla naudu. Cik daudz?

—   Un mēs redzēsim, kā darbojas šī sistēma, — karalis paziņoja, dalīdamies sava ministra triumfā.

—   Jūs visi dzirdējāt! Tagad viņš dos metāla naudu! — Jeremija skaļā balsī uzsauca visiem, kas bija sapulcējušies.

Tai pašā mirklī viņš iegrūda abas rokas grozā un vilka laukā daudzus jo daudzus fituīviešu naudas zīmju sainīšus. Varēja manīt, ka pa visu sanāksmes laukumu izplūst īpatnēja smaka.

—   Te man ir, — Jeremija paziņoja, — viens tūkstotis divdesmit astoņas mārciņas divpadsmit šiliņi un seši pensi. Te būs arī kulīte, kur iebērt metāla naudu.

Kornēlijs atsprāga atpakaļ. Tādu summu viņš nebija gaidījis, un visur, kur vien sanāksmē paraudzījās viņa iztrūcinātās acis, viņš redzēja, ka augstmaņi un runasvīri velk ārā naudas zīmju sainīšus. Armijas vīri ar divu mēnešu algu rokās spiedās klāt sapulces vietai, bet aiz tiem visa tauta, arī naudu vicinādama, lauzās iekšā pagalmā.

—   Tas ir bankas grautiņš, un jūs uz to ir sakūdījis, — viņš pārmetoši teica Grifam.

—   Te ir maisiņš, kur iebērt metāla naudu, — Jeremija skubināja.

—   Būs jāatliek, — Kornēlijs teica izmisis. — Pašlaik nav bankas darbalaiks.

Jeremija pavicināja kādu naudas sainīti. — Par bankas darbalaiku te nekas nav rakstīts. Pēc pieprasījuma — tā te teikts, un es tagad pieprasu.

—   Lai viņi nāk rīt, o, Tui Tulifau, — Kornēlijs lūdzās karali. — Rīt viņiem izmaksās.

Tui Tulifau vilcinājās, bet laulātā draudzene paglūnēja viņā, un tās brūnganā roka savilkās, paceldama ietekmīgi samiegtu dūri. Tui Tulifau mēģināja lūkoties uz citu pusi, tomēr tas viņam neizdevās. Viņš nervozi atkāsējās.

—   Mēs gribam redzēt, kā darbojas šī sistēma, — viņš pavēlēja. — Cilvēki nākuši tālu.

—   Tu man prasi, lai es izmaksāju tik daudz labas naudas, — Dīzijs klusā balsī murkšķēja karalim.

Sepeli bija sadzirdējusi, ko viņš teica, un tik sirdīgi ierūcās, ka karalis salēcās un neviļus parāvās tālāk no viņas.

—   Neaizmirsti sivēnu! — Grīfs pačukstēja Jeremijam, kas tūdaļ pielēca kājās.

Ar slaidu mājienu Jeremija apklusināja balsu guldzoņu, kas jau bija sākusi uzvilnīt.

—   Reiz Fitu-Ivā bija sens un godājams paradums, — viņš teica, — ka cilvēkam, kas atklāti pieķerts ļaundarībā, ar rungu pārsita krustus un tad viņu bēguma laikā piesēja jūrā pie staba, lai haizivis viņu aprij dzīvu. Diemžēl tās dienas ir pagājušas. Tomēr cits sens un godājams ieradums mums vēl ir palicis. Jūs visi zināt, kāds tas ir. Ja kāds cilvēks izrādās par zagli un meli, viņu dauza ar sprāgušu cūku.

Jeremijas labā roka grāba grozā, un, kaut gan viņam trūka aceņu, beigtais sivēns, ko viņš izvilka, nemaldīgi trāpīja Dīzija skaustu. Sviediens bija tik sparīgs, ka ministrs sēdēdams apgāzās uz sāniem un paslēja kājas gaisā. Pirms viņš paspēja atģisties, Sepeli ar tādu žiglumu, ko nemaz nevarēja sagaidīt no divsimt sešdesmit mārciņu smagas sievietes, pielēca viņam klāt. Ar vienu roku tā turēja Dīziju aiz krekla apkakles, ar otru roku vicināja virs galvas sivēnu un sajūsminātās karaļvalsts piekrišanas saucienu rūkoņā apveltīja viņu ar karalisku kūlienu.

Tui Tulifau neatlika nekas cits kā vien rādīt laipnu vaigu par sava favorīta negodā krišanu, un viņa treknais miesas blāķis atzvēlās uz paklājiem, raustīdamies varenu smieklu brāzmā.

Kad Sepeli nosvieda kā sivēnu, tā ministru, kāds runasvīrs no pievēja piekrastes pakampa sprāgoni. Kornēlijs jau bija kājās un skrēja, ko jaudāja, kad sivēns trāpīja tam pa stilbiem un nogāza to gar zemi. Gan tauta, gan karaspēks klaigādams un smiedamies piedalījās šai izpriecā. Lai kā līkumoja un bēguļoja izbijušais finansu ministrs, visur viņu sastapa vai panāca lidojošais sivēns. Kā izbiedēts trusītis viņš cilpoja starp avokado kokiem un palmām drīz še, drīz tur. Neviena roka viņu neaizskāra, un spīdzinātāji arvien pašķīra ceļu viņa priekšā, bet visur tie viņam sekoja, un visur sivēns lidoja viņam pakaļ tik aši, cik aši vien rokas spēja to satvert.

Kad medību troksnis noklusa tālumā pa Irbenāju ceļu, Grīfs veda tirgotājus uz karaļa mantu kambari, un diena jau nāca pie vakara, kad pēdējā fituīviešu banknote bija izmainīta pret metālnaudu.

VIII

Caur mijkrēšļa maigo dzestrumu kāds cilvēks no attāla džungļu skupsnīša īrās uz «Kantāni». Tā bija šķirbaina saimnieka pamesta laivele, un cilvēks īrās gausi, reizi pa reizei nomezdams irkli, lai izsmeltu ūdeni. Ka- naku matroži uzjautrināti irgoja, kad tas piebrauca pie kuģa malas un ar mokām pārrausās pār reliņu. Viņš bija notašķīts un nošķaidīts no galvas līdz kājām un šķita pa pusei jucis.

—   Vai es drīkst runāt kādu vārdu ar jums, mister Grīf? — viņš bēdīgi un pazemīgi apvaicājās.

—   Apsēdieties novēja pusē un tā patālāk prom, — Grīfs atbildēja. — Vēl mazliet tālāk. Tā būs labāk.

Kornēlijs apsēdās pie rcliņa un saņēma galvu abās rokās.

—   Tiesa gan, — viņš teica. — Es smird kā līķu pilns kaujas lauks. Galva man vai plīst aiz sāpēm. Skausts gandrīz pārlauzts. Zobi ļogās smaganās. Ausīs džinkst veseli sirseņu pūļi. Mugurkauls izmežģīts. Es ir pārdzīvojis zemestrīci un mēri, un no debesīm kā krusa bira sprāguši sivēni. — Viņš1 apklusa, izdvesdams nopūtu, kas izbeidzās kunkstā. — Es ir skatījis šausmīgu nāvi. Tādu, par kuru dzejnieki pat ne sapņojuši nav. Ja tevi sagrauztu žurkas vai tevi izvārītu eļļā vai saraustītu ar mežonīgiem zirgiem — tas būtu nepatīkami. Bet kad tevi dauza līdz nāvei ar sprāgušu sivēnu! — Viņš aiz šaušalām nodre- buļojās. — Tas nudien pārspēj visu, ko cilvēks var iedomāties.

Kapteinis Boigs dzirdami nošņaukājās, pabīdīja savu buraudekla atpūtas krēslu tālāk uz pievēja pusi un atkal atsēdās.

—   Es ir dzirdējis, ka jūs dosies uz Japu, mister Grīf,— Kornēlijs turpināja. — Un divas lietas es grib jums lūgt: ļaujiet man braukt jums līdzi un dodiet malciņu tā dedzinātā degvīna, no kura es atteicās tai vakarā, kad jūs izkāpa malā.

Grifs saplaukšķināja rokas, lai ierastos melnais stjuarts, un lika atnest ziepes un dvieļus.

—   Ejiet uz priekšklāju, Kornēlij, un vispirms noskrāpē- jieties! — viņš teica. — Zēns jums atnesīsa kādas bikses un kreklu. Starp citu, pirms jūs aizejat — kā tas nāk, ka mēs mantu kambari atradām vairāk metālnaudas, nekā jūs bijāt izlaidis papīru?

—   Tas bija mans paša ieguldījums, ko atvedu sev līdzi, gatavodamies šai avantūrai.

—   Mēs nolēmām atlīdzinājumu par veikalu kavēto darbu, kā arī citus izdevumus un zaudējumus piedzīt no Tui Tulifau, — Grīfs teica. — Tā ka starpība, ko mēs atradām, tiks atdota jums atpakaļ. Tomēr desmit šiliņi būs jāatvelk.

—   Par ko tad?

—   Vai jūs domājat, ka sprāguši sivēni aug kokos? Desmit šiliņi par šo sivēnu ir jau ierakstīti kases grāmatā.

Kornēlijs nodrebinādamies palocījās par piekrišanas zīmi.

—   Es, protams, ir pateicīgs, ka tas nebija sivēns par piecpadsmit vai pat par visiem divdesmit šiliņiem.

PĀRLEJA PĒRLES

I

Kanaku stūresvīrs strauji sagrieza stūresratu, un «Ma- laliini» iegrozījās tieši pret vēju, nostādamās uz līdzena ķīja. Priekšējās buras iztukšotas sakļāvās, rifcēziņi no- plaukšķēja, klīveršotes aši pārvietojās, kuģis pagriezās ap savu asi, un nākamā halzē buras jau atkal piepūtās. Kaut gan rīts bija agrs un vējš spirgts, pieci baltie vīri, kas slaistījās pa pūpi, bija ģērbušies visai vaļīgi. Deivids Grīfs un viņa viesis — anglis Gregorijs Malhels vēl bija pidžamās, kailās kājas iemaukuši ķīniešu bezpapēžu šļū- cenēs. Kapteinim un stūrmanim mugurā bija plāni krekliņi un vaļīgas buraudekla bikses, bet kravas pārzinis kreklu vēl turēja rokā, nemaz nesteigdamies to apvilkt.

—   Pamatīgi tveicē priekš šitādas brīzes, — viņš no- grēmās.

—   Bet kas īsti notiek tur rietumpusē? To, lūk, es gribētu zināt, — tāda bija Grifa piebilde vispārējām gaudām.

—   Ilgi tā nepūtīs, un nav jau ar sen, kā sākusies, — atteica stūrmanis Hermans, holandietis. — Vējš svaidījās visu nakti — piecas minūtes pūš šur, piecas minūtes tur, ik stundu no citas debespuses.

—   Kaut kas top, kaut kas top, — īgni nokrekstēja kapteinis Vorfīlds, ar abu roku pirkstiem pabužinādams sānis pinkaino bārdu un izstādīdams zoda galu pretī brīzei veltās cerībās atvēsināties. — Jau kādu pusmēnesi laiks ir gluži dulls. Trīs nedēļas nav pūtuši parastie pasāti. Viss sagriezies ačgārni. Barometrs vakar vakarā ap saules rietu svārstījās un lēkā arī tagad — lai gan laika pare- ģoņi apgalvo, ka tas neko nenozīmējot. Tik un tā man nepatīk, kad redzu barometru tā lēkājam. Zināt, kaut kā krīt uz nerviem. Toreiz, kad mēs pazaudējām «Lankas- teru», tad ari barometrs tāpat lēkāja. Biju gan vēl tikai junga, bet atceros to ļoti labi. Gluži jauns četrmastu kuģis ar tērauda korpusu; pirmais brauciens; tas salauza vecā

kapteiņa sirdi. Viņš tak bija četrdesmit gadu kalpojis Sabiedrībai. Sāka tik vārguļot un nākamā gadā nomira.

Par spīti vējam un agrajai stundai, sutoņa bija neciešama. Vēja šalkas gan atgādināja vēsumu, tomēr vēsumu tās nesniedza. Ja vējš nebijis pārpārēm piesātināts ar valgumu, varētu domāt, ka tas pūš no Sahāras. Nemanīja ne dūmakas, ne miglas, pat ne niecīgākās zīmes no dūmakas vai miglas, tomēr tālā apvāršņa blāvums viesa miglainumu. Nekādu īstu mākoņu arī nebija, bet debesis sedza tāds kā palss līķauts, kam saules stari tikai ar grūtībām spraucās cauri.

—   Sagatavot apgriezienu! — kapteinis Vorfīlds nokomandēja rāmi, bet noteikti.

Brūnie, skrandainās biksēs ģērbtie kanaku matroži gurdeni, taču izveicīgi devās uz priekšgalu pie klīveršolēm.

—   Cieši pie vēja!

Stūresvīrs sparīgi sagrieza stūri, pārtverdams spieķus, «Malahini» aši iegriezās vējā un tad apsviedās apkārt.

—   Godavārds! Veikls kuģītis — īsta spīgana! — Mal- hels atzinīgi izsaucās. — Nemaz nezināju, ka jūs, dien- vidjūru tirgoņi, braucat ar jahtām.

—   Sākotnēji tas bija Gločestras zvejnieku kuģis, — Grīfs paskaidroja. — Bet Gločestras kuģi ir tikpat kā jahtas — gan pēc būves, gan takelāžas, gan burām.

—   Bet jūs taču turaties tieši pret ieeju lagūnā — kāpēc nebraucat iekšā? — anglis nespēja atturēties no kritiska aizrādījuma.

—   Pamēģiniet, kapteini Vorfīld, — Grīfs ierosināja. — Parādiet manam viesim, ko nozīmē ieeja lagūnā spēcīga bēguma laikā!

—   Cieši pretī! — kapteinis izrīkoja.

—   Cieši pretī! — atkārtoja kanaks, paritinādams atpakaļ pusi stūresrata spieķu.

«Malahini» iešķērsu gulēja šaurajā kanālā, kas veidoja ieeju liela, garena un šauri ovāla atola lagūnā. Atols bija veidots it kā no trim atoliem, kas sadūrušies un saplūduši kopā, nepaspējuši uzsliet starpsienas. Lokveida smilšu sērē visapkārt atolam auga kokospalmas atsevišķos puduros, ko daudzās vietās šķīra tukšas spraugas — tur smilšu augsne bija noslīgusi tik zemu pie jūras līmeņa, ka palmas vairs nespēja augt, un pa šīm spraugām varēja saskatīt sēres sargāto lagūnu, kur ūdens klājās

līdzens kā spogulis, tikai viegli trizuļodams. Neregulārā lagūna aptvēra vairākas kvadrātjūdzes ūdens, kas bēguma laikā viss traucās plūst ārā pa vienīgo šauro kanālu. Ši eja bija tik šaura, bet ūdens pieplūdums tajā tik liels, ka plūdmaiņu laikā kanāls vairāk atgādināja krāčainu upi nekā ieeju atolā. Ūdens ejā virda, virpuļoja un mutuļoja, un rāvās uz āru vienvienīgā baltu putu jūkli, kas sedza smagos, zobainos viļņus. Katrs straumes stāvā viļņa trieciens pret kuģa priekšvadni izsita «Malahini» no taisnvir- ziena gaitas un tikpat kā ar tērauda lauzni grūda to sānis pie kanāla malas. Kuģis bija jau gandrīz pusceļā, kad vilnis to piegrūda pie paša koraļļu krasta, un vajadzēja vien griezties apkārt. Atpakaļ jūrā kuģi rautin izrāva straume, un tas šļūca ar sānbortu pret viļņiem.

—   Nu būtu laiks likt lietā jūsu jauno, daudzsološo motoru, — Grīfs labsirdīgi paķircināja.

Nevienam nebija noslēpums, ka šis motors ir kapteiņa Vorfīlda jājamais zirdziņš. Viņš tikmēr bija lūdzis un diedelējis pēc tā, līdz Grīfs pēdīgi pieļāvās.

—   Tas atmaksāsies, — kapteinis mēdza apgalvot. — Jūs tikai nogaidiet un pavērojiet! To nepieciešams apdrošināt, taču jūs zināt, ka aģenti negrib noslēgt nekādus līgumus uz Paumotu salām.

Grīfs norādīja uz sīku kuterīti, kas aizmugurē virzījās pa to pašu kursu.

—   Esmu gatavs derēt uz pieciem frankiem, ka mazā «Nuhīva» mūs apsteigs,

—   Droši, — kapteinis Vorfīlds piekrita. — Tai ir traks ātrums. Mēs gan tai līdzās izskatāmies pēc lainera, bet mums ir tikai četrdesmit zirgspēku. «Nuhīvai» ir desmit zirgspēku, toties tā ir sīka kā sacīkšu jahta. «Nuhīva» tiks cauri pašam elles virulim, tomēr šitai straumei arī viņa nenoturēsies pretī. Te ātrums pašlaik būs desmit mezglu stundā.

Un ar desmit mezglu ātrumu «Malahini» tika iznests jūrā uz bēguma viļņa, kas to nežēlīgi valstīja un gāzelēja.

—   Ūdens būs rioplūdis pēc pusstundas, tad mēs dosimies iekšā, — kapteinis Vorfīlds noteica ar tādu kā aizkaitinājumu, un tā cēloni tūdaļ paskaidroja nākamie vārdi. — Viņam nav nekādu tiesību saukt salu par Pār- leju. Admiralitātes kartēs un tāpat franču kartēs tā ir

atzīmēta kā Hikihoho. To savā laikā atklāja Bugenvils un nosauca pēc iezemiešu vārda.

—   Kāda gan nozīme vārdam? — kravas pārzinis noprasīja, tā izmantodams gadījumu atpūsties, rokas iebāzis krekla piedurknēs. — Te šī sala stāv mums tieši degungalā, un uz tās ir vecais Pārlejs ar savām pērlēm.

—   Kurš tās pērles ir redzējis? — taujāja Hermans, raudzīdamies no viena uz otru.

—   Visiem par tām ir zināms, — kravas pārzinis atteica. Viņš uzrunāja stūresvīru: — Tai-Hotauri, kā tur ir ar tām vecā Pārleja pērlēm?

Kanaks iepriecināts un pašapzinīgs viegli pagrozīja stūresratu šurp un turp.

—   Mans brālis nirt priekš Pūrlejs trīs četri mēneši un daudz stāstīt par pērles. Hikihoho ļoti labs pērļu viets.

—   Bet pērļu uzpircēji ne reizi nav piedabūjuši viņu šķirties kaut vai no vienas pērles, — kapteinis iejaucās sarunā.

—   Stāsta, ka viņam bijusi pilna cepure ar pērlēm Armandai, kad viņš iebraucis Tahiti, — kravas pārzinis tur- pināja stāstu. — Tas bija pirms piecpadsmit gadiem, un visu šo laiku viņš tikai ir krājis klāt — un vācis pērlenes arī. Tās visi ir redzējuši — simtiem tonnu pērienu vāku. Stāsta, ka lagūna nu esot izzvejota tukša. Varbūt tāpēc viņš arī izsludinājis izsoli.

—   Ja viņš tiešām pārdos, tad šī būs gada lielākā pērļu raža visās Paumotu salās, — Grīfs noteica.

—   Nē, bet paklausieties tak! —• Malhels, ko smacīgais karstums mocīja tāpat kā visus pārējos, vairs nespēja novaldīties. — Ko tas viss nozīmē? Kas tas vecais bīč- komers ir par putnu? Un kas par jezgu ar šīm pērlēm? Kāpēc tāda noslēpumainība?

—   Hikihoho pieder vecajam Pārlejam, — kravas pārzinis atbildēja. — Viņam bijusi varen laimīga roka uz pērlēm, viņš tās vācis un krājis gadu gadiem un nu pirms kādām nedēļām palaidis vēsti, ka rītdien tās izūtrupēšot visiem, kas grib pirkt. Vai redzat to šoneru mastu mežu lagūnā?

—   Astoņi, cik var saskatīt, — Hermans noteica.

—   Ko gan tie meklētu tādā nieka atoliņā kā šis? — kravas pārzinis trieca tālāk. — Šeit jau pa visu gadu nesavāks kopras vienai šonera kravai. Tie ir sabraukuši uz izsoli. Tālab, redz, viņi ir šeit. Tālab, āre, mazā «Nuhīva» tur pakaļgalā cenšas tikt mums garām, tikai nevaru saprast, ko gan šis cerē tur nopirkt. Tās īpašnieks un reizē kapteinis ir Nerijs Herings, tāds angļu pusebrejs, un viņa debetā ir vienīgi nekaunība, parādi un rēķini par viskiju. Šai ziņā viņš ir ģeniāls. Viņš ir parādā tik daudziem, ka ikviens Papeetes tirgotājs ir ieinteresēts, lai viņam klātos labi. Tie speciāli cenšas pagādāt šim kādu ienākumu. Viņiem tas nepieciešams pašu labā, bet Nerijs šo stiķi lieliski prot likt lietā. Es, piemēram, neesmu parādā nevienam. Un kas no tā izriet? Ja es kādā lēkmē nokritīšu uz krasta un palikšu guļam, viņi mani mierīgi tur atstās, lai es sprāgstu vien nost. Viņiem no tā zaudējumi necelsies. Bet Nerijs Herings! Ko gan visu viņi nedarītu, ja tam uzkristu kāda lēkme! Pašu labāko viņi nežēlotu šā labā! Pārāk daudz naudas viņi šim ir aizdevuši, lai varētu pamest to guļam. Viņi to ņemtu pie sevis mājās un lolotu kā mīļo brāli. Varu jums apgalvot, ka godīga rēķinu maksāšana nemaz nav tik teicama lieta, kā izbļauts.

—   Kāds sakars tam zellim Nerijam ar visu šo jezgu? — anglis apskaities noprasīja. Pavērsies pret Grifu, viņš teica: — Kas te ir par dullumu ar šīm pērlēm? Sāciet no paša sākuma!

—   Jums vajadzēs man piepalīdzēt, — Grīfs nobrīdināja pārējos, sākdams stāstu. — Vecais Pārlejs ir liels dīvainis. Cik es viņu esmu redzējis, man, maigi izsakoties, liekas, ka viņš ir pa daļai jucis. Lai nu būtu kā būdams, bet notikums ir šāds. Pārlejs ir tīrasiņu francūzis. Reiz viņš man teica, ka esot no Parīzes. Viņa akcents tiešām šķiet parīzisks. Šajos novados viņš ieradās jau senajās dienās. Sāka tirgoties un darīja visu ko citu. Tā viņš arī nokļuva uz Hikihoho. Sāka ar tirgošanos, jo tā te bija īsti vietā. Salu apdzīvoja kāds simts nonīkušu paumotiešu. Viņš apprecēja karalieni — pēc iezemiešu paražām. Kad tā nomira, itin viss palika viņam. Uznāca masalu sērga, un dzīvajos atlika labi ja ducis iezemiešu. Viņš tos baroja, lika tiem strādāt un bija karalis. Bet pirms nāves karaliene bija dzemdējusi meitiņu. Tā ir Armanda. Triju gadu vecumā viņš to aizsūtīja uz sieviešu klosteri Pa- peetē. Kad tai bija septiņi vai astoņi gadi, viņš to nosūtīja uz Franciju. Nu jau jūs sākat aptvert situāciju. Visizcilākais un aristokrātiskākais klosteris Francijā bija tā tik vien labs diezgan Paumotu salu karaļa un kapitālista vienīgajai meitai, un jums jau zināms, ka vecajā franču zemē nav aizspriedumu pret krāsainajiem. Meitene tika audzināta kā princese un ari uzskatīja sevi par tādu. Bez tam viņa domāja, ka ir pilnīgi baltā, un viņai nebija ne jausmas, ka pastāv tāda «krāsaino barjera».

Un nu seko traģēdija. Vecais, jau no sākta gala untumains savādnieks, tik ilgi bija tēlojis despotu Hikihoho salā, līdz pēdīgi viņam galvā iesēdās ideja, ka viņš ir pilnīgi likumīgs karalis, bet Armanda — princese un ka šinī ziņā viss ir pilnīgā kārtībā. Kad Armandai bija astoņpadsmit gadu, viņš aizsūtīja kādu tai pakaļ. Naudas viņam bija čumī kvadrātā — kā būtu teicis jenkijs Bils. Viņš bija uzcēlis lielo namu Hikihoho salā un milzīgu, greznu bungalo Papeetē. Armandai vajadzēja ierasties ar pasta kuģi no Jaunzēlandes, un Pārlejs ar savu šoneri izbrauca, lai sastaptu meitu Papeetē. Un viņš arī būtu visu situāciju teicami nolīdzinājis, par spīti Papeetes smalkajai vistiņu un aunapieru sabiedrībai, ja neuznācis briesmīgais negaiss. Tas bija togad — vai ne tā? — kad Manu-Huhi tika noslaucīta no zemes virsas un noslīka septiņsimt cilvēku.

Pārējie piekrizdami palocīja galvu, bet kapteinis Vorfīlds teica:

—   Es tajā pūtienā braucu uz «Megpijas», un mūs izsvieda krastā — «Megpiju» ar visu, kas uz tās virsū, ar visiem cilvēkiem līdz pat pavāram — ceturtdaļjūdzi tālu uz sauszemes starp kokospalmām Taiohaes līča galā … un šī osta tak skaitās droša pret vētrām!

—   Nu jā, — Grīfs stāstīja tālāk, — veco Pārleju arī šis negaiss aizkavēja, un viņš ar savu pērļu pilno cepuri sasniedza Papeeti trīs nedēļas par vēlu. Viņam bija nācies savu šoneri stiept ar trīšiem un vēl izbūvēt pusjū- dzes garu ceļu, līdz varēja iestīvēt kuģi atpakaļ jūrā.

Bet pa to laiku Armanda dzīvoja Papeetē. Neviens par viņu nelikās ne zinis. Pēc franču paraduma viņa aizgāja iepazīšanās vizītē pie gubernatora un ostas ārsta. Tie gan viņu pieņēma, bet neviena no vistiņām — viņu sievām šai viešņai nebija mājās, un neviena arī neapciemoja viņu. Armanda bija ārpus sabiedrības, izstumta no tās — kaut kas tāds viņai ne murgos nebija rādījies —, un šādā laipnā veidā sabiedrības locekļi viņu informēja par šo faktu. Uz franču kreisera tur bija kāds jautrs jauns leitnantiņš. Armandu ieraudzījis, tas zaudēja savu sirdi — tomēr galvu vis ne. Paši varat iedomāties, kas tas bija par triecienu jaunajai meitenei — izsmalcinātai, skaistai, aristokrātiski audzinātai, izbaudījušai visu labāko, ko vien spēj sniegt vecā Francija un kas par naudu iegūstams. Un varat arī uzminēt, kādas bija beigas. — Grīfs paraustīja plecus. — Pārleja bungalo kalpoja kāds japāņu sulainis. Tas visu bija redzējis. Tas stāstīja, viņa to izdarījusi aukstasinīgi kā samurajs. Paņēmusi stiletu … nekādas trauksmes, nekādas steigas, nekādas nesavaldīgas bojāejas dziņas… paņēmusi stiletu, rūpīgi novietojusi smaili tieši pret sirdi un ar abām rokām lēnām un spēcīgi iedūrusi to krūtīs.

Pēc tam ieradies vecais Pārlejs ar savām pērlēm. Runā, viena tur bijusi īpaši izcila — sešdesmit tūkstošu franku vērtībā. Pīters Džī to bija redzējis un vēlāk man teica — šādu summu viņš par to esot piedāvājis. Vecais vīrs uz kādu laiku galīgi nojūdzies no prāta. Viņam esot uzvilkuši trako kreklu un divas dienas turējuši sasaistītu Koloniju klubā …

—   Viņa sievas tēvocis, vecs paumotietis, esot pārgriezis trako kreklu un viņu atbrīvojis, — kravas pārzinis papildināja.

—   Un tad vecais Pārlejs sācis izrēķināties, — Grīfs turpināja. — Sašāvis trīs lodes tajā dienaszaglī leitnantiņā …

—   Trīs mēnešus tas esot nogulējis kuģa lazaretē, — kapteinis Vorfīlds piebilda no savas puses.

—    Ietriecis vīna glāzi gubernatoram ģīmī; izcīnījis divkauju ar ostas ārstu; piekāvis savus iezemiešu kalpotājus; izdemolējis hospitāli; pārlauzis sanitāram trīs ribas un atslēgas kaulu un izbēdzis no slimnīcas; turēdams katrā rokā pa revolverim, aizgājis līdz savam šonerim, nekaunīgi izaicinādams policijas priekšnieku un visus žandarmus, lai tak apcietinot viņu, un aizbraucis uz Hikihoho. Runā, ka kopš tā laika viņš nekad vairs neesot atstājis salu.

Kravas pārzinis pamāja ar galvu. — Tas notika pirms piecpadsmit gadiem, un ne reizīti viņš nav izkustējies.

—   Un tik krājis savas pērles, — kapteinis piemetināja. — Viņš tak ir pilnīgi ārprātīgs. Man tirpas iet pār muguru, viņu iedomājot. īstais Fins.

—   Kas tas tāds? — Malhels painteresējās.

—   Vētru burvis — tāda ticība_ vismaz ir iezemiešiem. Pajautājiet, āre, Tai-Hotauri! Ej, Tai-Hotauri, kā tu domā — ko vecais Pārlejs var izdarīt ar vēju?

—   Gluži to, ko darīt liels vētru velns, — kanaks atbildēja. — Mans zināt. Ja viņš gribēt liels pūtiens, viņš darīt liels pūtiens. Ja viņš vējš negribēt, vējš nepūst.

—   īsts vecs mags, — Malhels noteica.

—   Ar tās pērles laime nebūt, — Tai-Hotauri pļāpīgi trieca, galvu nozīmīgi grozīdams. — Viņš teikt, ka viņš pārdot. Pulka šoneri sanākt. Tad viņš darīt liels negaiss, visi pagalam, jūs būt redzēt. Visi salu ļaudis tā domāt.

—   Tagad taču ir vētru sezona. — Kapteinis Vorfīlds īgni pasmējās. — Iezemieši nav tālu no patiesības. Pašlaik jau noteikti kaut kas gatavojas, un es justos daudz labāk, ja «Malahini» atrastos tūkstoš jūdžu no šejienes.

—   Mazliet jucis viņš ir gan, — Grīfs noslēdza stāstījumu. — Esmu mēģinājis papētīt viņa uzskatus. Tie ir… nu, pavisam juceklīgi. Astoņpadsmit gadus viņš visas savas domas bija koncentrējis ap Armandu. Lielākoties viņš ir pārliecībā, ka meita dzīva, tikai nav vēl atgriezusies no Francijas. Tas arī viens no iemesliem, kāpēc viņš tā tur ciet savas pērles. Un visu laiku viņš neganti nīst baltos cilvēkus. Nespēj aizmirst, ka tie nogalinājuši viņa meitu; kaut gan lieliem laikposmiem aizmirst, ka viņa ir mirusi. Paklausieties! Bet kur tad jūsu vējš?

Buras virs galvas plandījās tukšas, un kapteinis Vorfīlds īgni nomurdējās. Karstums jau tā bija nepanesams, tagad bezvējā tveice pilnīgi māca nost. Pār visu sejām strāvoja sviedri, te viens, te otrs ik pa brīdim dziļi ievilka elpu, nevilšus tvarstīdams vairāk gaisa.

—   Tur jau tas nāk atkal — par astoņiem rumbiem mainījis virzienu! Klīveršotes šķērsām! Lēkšus!

Kanaki metās pildīt kapteiņa rīkojumu, un pēc piecām minūtēm šoneris jau atradās ieejas kanālā un pat virzījās pret straumi. Taču brīze tūdaļ noplaka, pēc tam uzpūta atkal no iepriekšējā virziena, tā ka visas šotes un falles vajadzēja no jauna savilkt atpakaļ.

—   Re, kur nāk «Nuhīva»! — Grīfs ieteicās. — Viņi ir iedarbinājuši motoru. Paskat tikai, kā ķemmē pa virspusi!

—   Vai gatavs? — kapteinis pajautāja mašīnistam pus- portugālim, kas bija izbāzis galvu un plecus pa nelielo lūku priekšgalā no kajītes virsbūves un ar netīru pakulu vīkšķi rauša sviedrus no sejas.

—   Kārtībā, — tas atsaucās.

—   Tad laid vaļā!

Mašīnists nozuda savā alā, un tūdaļ aiz borta sāka sprakšķināt un pukšķēt tvaika izvadcaurule. Taču šoneris tik un tā priekšgalā noturēties nejaudāja. Mazais kuterī- tis noskrēja trīs pēdas, kamēr šoneris nobrauca divas, drīz tas jau bija līdzās un pamazām aizvirzījās priekšā. Pa «Nuhīvas» klāju rosījās tikai iezemieši, un baltais, kas stūrēja, izsmiedams pamāja ar roku reizē sveicienu un atvadas.

—   Tas ir Nerijs Herings, — Grīfs teica Malhelam. — Tur tas garais tēvainis pie stūresrata — pats nekaunīgākais un bezsirdīgākais nelietis visās Paumotu salās.

Pēc minūtēm piecām pašu apkalpes kanaku līksmes saucieni lika visu acīm atkal pievērsties «Nuhīvai». Tās motors bija apklusis, un tagad šoneris to atkal apdzina. «Malahini» matroži salēca vantīs un ar gaviļu klaigām pavadīja kuteri, kuram tie nu pabrauca garām. «Nuhīva» vējā apcirtās apkārt un līdz ar bēguma straumi sāka slīdēt atpakaļ, dzīdama putu valni ap priekšvadni.

—   Mums gan ir varens motors, — Grīfs paslavēja, kad viņu priekšā pavērās lagūna un kurss tika mainīts, lai nokļūtu enkurvietā.

Kapteinis Vorfīlds bija acīm redzami iepriecināts, kaut gan par atbildi tikai norūca:

—   Gan tas atmaksāsies, nav ko bīties.

«Malahini» iebrauca te stāvošās mazās flotes pašā centrā, pirms atrada vietu, kur iespējams izmest enkuru.

—   Te ir Aizekss ar «Dolliju», — Grīfs piezīmēja, ar roku pamādams sveicienu. — Un Pīters Džī ar «Robertu». Tas jau nu nevarēja nociesties neatskrējis uz šādu pērļu izsoli. Un re, kur Fransini ar «Kaktusu»! Visi pērļu uzpircēji klāt kā naglas. Nu gan vecais Pārlejs varēs uzsist cenu.

—   Vēl viņi nav savu motoru salabojuši, — kapteinis Vorfīlds iepriecināts nopurpināja.

Viņa acis pāri lagūnai meklēja tikai «Nuhīvas» buras, kas rēgojās starp reti augošo palmu lapotnēm.

Pārleja māja bija liela divstāvīga karkasu ēka, celta no Kalifornijas baļķiem, ar cinkota skārda jumtu. Tas proporcijas tik ļoti neatbilda atola slaidajām aplocēm, ka nams šķita izburbis no smilšu sēres dzīlēm un rēgojās tai pāri kā augonis. Tiklīdz enkurs bija izmests, «Malahini» vīri tūdaļ devās pieklājības vizītē uz krastu. Pāre- jie kapteiņi un uzpircēji jau staigāja pa lielo zāli, aplūkodami pērles, kas rītdien tiks izsolītas. Paumotiešu kalpotāji — Hikihoho iemītnieki un saimnieka sievas radinieki — slīdēja pa zaļi, piedāvadami viskiju un absintu. Un visai šai raibajai publikai pa vidu, ņirdzīgi smīnēdams un nemitīgi tarkšķēdams, staigāja pats Pārlejs — kādreiz staltā un varenā vīra sarucis grausts. Iedubu- šās acis drudžaini mirgoja, un iegrimušie vaigi izskatījas kā dobumi. Mati uz galvas šķita augam atsevišķos kumšķos, arī ūsas un ķīļbārdiņa bija lēkšķaini izdēnējušas.

—   Godavārds! — Malhels tikko dzirdami pačukstēja. — Garkājains Napoleons Trešais, tikai tāds sakaltis, ap- gruzdis un sačervelējies. Un kur tad plušķains! Nav brīnums, ka viņš šķiebj galvu uz vienu pusi. Cenšas noturēt līdzsvaru.

—   Būs pamatīgs pūtiens, — ar šādiem vārdiem sirmgalvis apsveicināja Grifu. — Jums gan laikam varen kārojas pērļu, ja tadā diena braucāt šurp?

—   Šo pērļu dēļ var skriet kaut vai uz pašu elli, — Grīfs smaidot laipni atsaucās, ļaudams acīm slīdēt pār galdu, uz kura bija izlikts pērļu klāsts.

—   Ir jau viens otrs arī devies šādā ceļā pērļu labad, — vecais Pārlejs irgodams trieca. — Apskatiet šo te! — Viņš norādīja uz prāvu nevainojami veidotu pērli neliela valrieksta apmēros, kura gulēja atsevišķi uz zamšādas paklajiņa. — Tahiti man par to piedāvāja sešdes- mittūkstoš franku! Rīt man par to solīs tikpat un vēl vairāk, ja tik visi nebūs aizpūsti pa gaisu. Nu jā, šo pērli atrada mans brālēns — brālēns no sievas puses. Viņš, zināt, bija iezemietis. Bez tam viņš bija ari zaglis. Viņš to noslēpa. Bet tā bija mana. Viņa brālēns, kas bija arī mans brālēns,— te jau mēs visi esam saradojušies, — viņu nokāva un ar pērli aizbēga kuterī uz Noo- Nau. Es tam sekoju, bet, pirms vēl tur nokļuvu, Noo-Nau virsaitis pērles dēļ jau bija nomiedzis manu brālēnu. Ja, jā, uz šī galda ir reprezentēti daudzi nelaiķi. Iedzeriet, kaptein, jūsu seja man nav pazīstama! Laikam gan jauns iebraucējs salās?

—   Tas ir kapteinis Robinsons no «Robertas», — Grīfs viņus iepazīstināja savā starpā.

Pa to laiku Malhels sasveicinājās ar Pīteru Džī.

—   Man pat prātā nebija ienācis, ka pasaulē var būt tik daudz pērļu, — Malhels teica.

—   Tik daudz kopa vienā reizē man arī nav gadījies redzēt, — Pīters Džī atteica.

—   Kāda tām varētu būt vērtība?

—   Piecdesmit vai sešdesmit tūkstoši sterliņu mārciņu — bet tas tikai mums, uzpircējiem. Parīzē… — Viņš savilka plecus un sacēla uzacis par zīmi, ka šāda summa vispār nav aptverama.

Malhels notrausa sviedrus no pieres. Visi bija pārplūduši sviedriem un elpoja smagi. Pasniegtajos dzērienos nebija ledus gabaliņu, viskijs un absints tika malkoti remdeni.

—   Jā, jā, — Pārlejs vurvulēja. — Uz tā galda guļ daudzi nelaiķi. Es šīs pērlītes pazīstu — visas līdz pēdējai. Apskatiet tur tās trīs! Tik ļoti saderīgas, vai ne tā? Kāds nirējs no Austrumsalas man tās izzvejoja nedēļas laikā. Nākamā nedēļā viņu nokampa haizivs, norāva šim roku, un asins saindēšanās paveica pārējo. Un šī te paprāvā neregulārā pērle — nekas sevišķs, būšu vēl laimīgs, ja man rīt par to piesolīs divdesmit franku; bet tā ir nākusi no divdesmit divu pēdu dziļa ūdens. Nirējs bija no Raratongas. Pārspēja visus niršanas dziļuma rekordus. Izvilka to no divdesmit divu pēdu dziļuma. Es viņu vēl redzēju. Bet plaušas viņam bija pārplīsušas, vai arī tā bija embolija, jo pēc divām stundām viņš nomira. Nomira kliegdams. Jūdzēm tālu to varēja dzirdēt. Tik spēcīgu iezemieti vēl nebiju redzējis. Kāds pusducis manu iezemiešu ir nomiruši ar kesona slimību. Un mirs vēl daudzi cilvēki, mirs vēl daudzi.

—   Eh, beidziet ķērkt, Pārlej! — kāds kapteinis uzrājās. — Nekāda pūtiena jau nebūs.

—   Bijis es vēl spēka gados, es nekavētos ne mirkli — rautu ārā enkuru un lasītos projām jo ātrāk, jo labāk, — sirmgalvis atteica vecīgā falsetā. — Jā, jā, bijis es spēka gados, kad vēl vīns iet pie sirds. Bet kur nu jums to saprast! Jūs visi paliksiet te kā iemieti. Es jūs ar nemaz nebrīdinātu, ja ticētu, ka būsiet ar mieru braukt projām. Vai tad nu klijānus kāds var padzīt no maitas! Iedzeriet vēl pa lāsītei, mani brašie jūrnieki! Jā, jā, uz ko gan visu cilvēks nav spējīgs pāris sīku gliemeņgrau- diņu dēļ! Re, kur tās guļ, skaistulītes! Izsole būs rītu, punktīgi desmitos. Vecais Pārlejs rīko izpārdošanu, un maitu lijas jau pulcējas… vecais Pārlejs, kurš savās dienās bija stiprāks vīrs par jebkuru no šitiem un kurš vēl skatīs lielu tiesu no šitiem mirušus.

—   Bet tad ir gan riebīgs vecs negantnieks! — «Malahini» kravas pārzinis pačukstēja Pīteram Džī.

—   Un kas pavisam, ja arī uznāk vētra? — sacīja «Dol- lijas» kapteinis. — Hikihoho vēl ne reizes nav aizpūsta jūrā.

—   Jo vairāk iemeslu ticēt, ka nu tas var notikt, — atcirta kapteinis Vorfīlds. — Es tai vis negribētu uzticēties.

—   Kurš tad nu ķērc? — Grīfs pārmetoši noteica.

—   Man gauži negribētos zaudēt jauno motoru, pirms vēl tas sevi atmaksājis, — kapteinis Vorfīlds drūmi atbildēja.

Pārlejs apbrīnojami veikli izlocījās caur ļaužu drūzmu zālē līdz barometram pie sienas.

—   Uzmetiet aci, mani brašie jūrnieki! — viņš izsaucās līksmā triumfā.

Tuvāk stāvošais paskatījās barometra rādījumu. Satriecošais efekts bija skaidri lasāms viņa sejā.

—   Nokritis par desmit, — vairāk viņš neko neteica, bet visas sejas kļuva tramīgas, un tā vien izskatījās, ka visiem gribētos tūdaļ mesties uz durvīm.

—   Ieklausieties! — Pārlejs pavēloši teica.

Klusumā, kāds iestājās, ārējā bangotne šķita kļuvusi neparasti skaļa. Bija dzirdama dārdoša rēkoņa.

—   Sāk celties lielas bangas, — kāds ierunājās, un tūlīt visi kā viens saplūda pie logiem.

Caur pareto kokospalmu virkni vīri raudzījās uz jūru. Cita pēc citas milzīgas, līdzenas bangas vēlās pret koraļļu piekrasti. Dažas minūtes visi kā sastinguši vēroja neparasto ainu, sarunādamies klusinātās balsīs, un šajās pāris minūtēs nepārprotami ievēroja, ka bangas milst arvien lielākas. Tas šķita baismīgi — pilnīgā bezvējā milstošas bangas —, un cilvēku balsis nevilšus kļuva vēl klusākas. Visi satrūkās, kad vecais Pārlejs pēkšņi iever- velējās:

—  Vēl ir laiks iziet jūrā, brašie džentlmeņi! Kuģus pār lagūnu var pārvilkt tauvās ar laivām.

—   Būs jau labi, vecais, — ieteicās «Kaktusa» stūrmanis Dārlings, gadus divdesmit piecus vecs ziedoša paskata jauneklis. — Pūtiens būs uz dienvidiem un paies garām. Mēs nejutīsim ne vēsmiņas.

Telpā nošalca it kā atvieglojuma nopūta. Atkal atsākās sarunas, balsis kļuva skaļākas. Daži uzpircēji pat atgriezās pie galda un turpināja pētīt pērles.

Pārleja griezīgie krikšķi kļuva vēl spalgāki.

—   Pareizi, pareizi, —viņš urdīja. — Lai ari pasaulei gals klāt, jūs tik pērciet un pārdodiet!

—   Mēs rītu tās tik un tā nopirksim, — Aizekss apgalvoja.

—   Tad jus pirkumu varēsiet kārtot ellē.

Sapulcējušos neticīgie smiekli nokaitināja veco vīru.

Viņš nikni apcirtās pret Dārlingu.

—   No kura laika tādi puikas kā jūs kaut ko sajēdz par vētrām? Un kur ir tas cilvēks, kurš būtu grafiski attēlojis Paumotu negaisu ceļus? Kurā grāmatā jūs varat tos sameklēt? Es kreisēju pa Paumotu salām jau tad, kad vecākais starp jums vēl nebija piedzimis. Es zinu. Austrumu rajonos negaisa centrs virzās tik plašā aplī, ka veido gandrīz taisnu līniju. Šeit, rietumdaļā, tas met asu leņķi. Atcerieties jūras karti. Kā tad varēja notikt, ka deviņdesmit pirmajā gadā vētra nopostīja Auri un Hiolau? Leņķis, brašo puis, asais leņķis! Pēc stundas vai divām, augstākais, trim sāks pūst vējš. Paklausieties, kas tur notiek!

Truls, dārdošs trieciens satricināja atola koraļļu pamatnes. Māja sadrebējās. Iezemiešu kalpotāji ar viskija un absinta pudelēm rokās bailīgi saspiedās pūlītī, it kā palīdzību meklēdami, un izbijušies skatījās pa logiem uz vareno viļņu plūsmu, kas šļakstot uzbrāzās tālu krastā līdz pat kāda kopras šķūņa stūrim.

Pārlejs paraudzījās barometrā, nokrikšķinājās un pašķielēja visapkārt uz saviem viesiem. Kapteinis Vorfīlds pārgāja pār istabu, lai arī paraudzītos.

—   29,75, — viņš nolasīja. — Vēl par pieciem noslīdējis. Ak tu kungs! Tam vecajam sātanam ir bijusi taisnība! Negaiss nāk, un manis nav uz kuģal

—   Metas tumšs, — Aizekss gandrīz čukstēja.

—   Godavārds! Tikpat kā uz skatuves, — Malhels teica Grifam, paraudzīdamies savā pulksteni. — Desmit no rīta, bet tumšs kā mijkrēslī. Aptumst zālē ugunis, sākas traģēdija. Kur ir svinīgā mūzika?

Par atbildi vēl viens dārdošs trieciens satricināja atolu un namu. Sapulcējušies gandrīz vai panikā traucās uz durvīm. Nespodrajā krēslā viņu sviedros vizošās sejas izskatījās spokainas. Aizekss smacīgajā tveicē dusujaini elsoja.

—   Kas tad nu par steigu? — Pārlejs klukstēdams ņirdza par aizejošajiem viesiem. — Vēl pēdējo malciņu, brašie džentlmeņi! — Neviens viņā neklausījās. Kad skrējēji bija sasnieguši ar gliemežvākiem apmaloto taku uz pludmali, viņš vēl izbāza galvu pa durvīm un uzsauca: —Ne- piemirstiet, džentlmeņi, rītu pulksten desmitos vecais Pārlejs pārdos savas pērles!

Notikums, kas norisinājās krastmalā, bija diezgan jocīgs.

Laiva pēc laivas steigšus pildījās ar cilvēkiem un traucās projām. Bija kļuvis vēl tumšāks. Nekustīgais bezvējš turpinājās, un ikreiz, kad pret ārējo piekrasti gāzās vilnis, smiltis zem gājēju kājām nodrebēja. Pa liedagu nesteidzīgi soļoja Nerijs Herings. Smīnēdams viņš vēroja kapteiņu un uzpircēju pārliecīgo steigsmi. Nerijam līdzi gāja trīs kanaki no viņa kuģa un arī Tai-Hotauri.

—   Kāp laivā un ņem airi! — Kapteinis Vorfīlds tam pavēlēja.

Tai-Hotauri mundri pierikšoja klāt, bet Nerijs Herings ar saviem kanakiem palika stāvam pēdu četrdesmit atstatu un noskatījās.

—   Mans vairs nestrādāt priekš jums, skiper, — Tai- Hotauri teica skaļi un nekaunīgi. Tomēr sejas izteiksme šiem vārdiem neatbilda, jo kanaks centīgi un zīmīgi mirkšķināja acis. — Lamāt mans, skiper, — viņš teica piesmakušā čukstā un atkal zīmīgi piemiedza acis.

Kapteinis Vorfīlds uztvēra šo repliku un sāka attiecīgi darboties. Viņš pacēla kā dūri, tā balsi.

—       Tūdaļ kāp laivā, — viņš brēca, — vai es tevi sa- malstīšu mīkstu!

Kanaks iespītīgi parāvās atpakaļ, un Grifs stājās starpā, lai nomierinātu kapteini.

—       Mans iet strādāt uz «Nuhīva», — Tai-Hotauri paziņoja un pievienojās gaidošajai grupiņai.

—   Nāc atpakaļ! — kapteinis draudīgi auroja.

—       Viņš ir brīvs cilvēks, skiper, — ierunājās Nerijs Herings. — Viņš ir braucis uz mana kuģa agrāk un brauks atkal, tas ir viss.

—   Nāciet, mums jātiek uz klāja, — Grīfs skubināja.

—  Redziet, cik tumšs jau sameties!

Kapteinis Vorfīlds padevās, bet, kad laiva atīrās no malas, viņš tās pakaļgalā piecēlās kājās un pakratīja dūri pret krastu.

—       Gan es vēl ar jums izrēķināšos, Nerij, — viņš kliedza. — No visiem skiperiem šeit jūs esat vienīgais, kurš zog citiem kapteiņiem matrožus. — Apsēdies viņš klusā balsī ievaicājās: — Kas gan tam Tai-Hotauri padomā? Viņš kaut ko ir sagudrojis — bet kas tas varētu būt?

IV

Kad laiva piebrauca pie «Malahini» borta, pār reliņu tiem pretī lūkojās Hermana pārbiedētā seja.

—   Barometram drīz izkritīs dibens, — viņš pavēstīja.

—    Būs briesmīgs pūtiens. Es jau sagatavoju arī stār- borta enkuru.

—        Pārbaudiet arī pašu lielāko, — kapteinis Vorfīlds norīkoja, uzņemdamies savus pienākumus. — Hei, puiši, uzvelciet šo laivu uz klāja! Nolieciet ar dibenu uz augšu un pamatīgi nodrīvējiet!

Uz visu šoneru klājiem vīri rosīgi darbojās. Visās malās žvadzēja pārbaudāmās enkurķēdes. Te viens, te otrs kuģis pagriezās un izmeta otru enkuru. Tie, kuriem, tāpat kā «Malahini», bija trešais enkurs, sagatavoja arī to, lai varētu izmest, kad kļūs redzams, no kura rumba vējš pūš.

Arējās bangotnes rēkoņa nemitīgi pastiprinājās, kaut gan lagūna gulēja rāma kā spogulis. Pārleja lielajā namā, kas zvilnēja uz smilšu sēres, nemanīja nekādas dzīvības zīmes. Tāpat pamestas stāvēja arī laivu būdas, kopras šķūņi un nojumes pērleņu glabāšanai,

—   Man būtu liela patika pacelt enkurus un braukt prom, — Grīfs teica. — Ja te apkārt būtu atklāta jūra, es tā arī darītu. Bet kā ziemeļos, tā austrumos stiepjas atolu virknes, un mēs esam ieslēgti. Tad jau izdevīgāk šķiet palikt tieši še. Kā jūs domājat, kapteini Vorfīld?

—   Pilnīgi piekrītu jums, lai gan lagūna nav nekāds dzirnavu dīķis, kur droši paglābties. Kaut zinājis, no kuras puses tā nāks! Oho! Viens Pārleja kopras šķūnis gatavs gan.

Viņi ieraudzīja stiebriem jumto šķūni paceļamies augšup un apveļamies, bet putu vērpete, pāršļākusies pāri smilšu korei, ieplūda lagūnā.

—   Gāžas pāri! — Malhels izsaucās. — Un tas vēl tikai sākums. Re, kur nāk atkal!

Šķūņa grausts šoreiz apmeta kūleni un nogāzās smiltīs. Trešais vilnis salauzīja to šķembās un pa nogāzi aizskaloja uz lagūnu.

—   Ja sāks pūst, vismaz kļūs drusciņ vēsāks, — Hermans nomurdēja. — Te jau nav vairs ko elpot. Pekles karstums. Esmu izžuvis kā plītskrāsnī.

Ar smago dunci, ko nēsāja makstī pie jostas, viņš pāršķēla dzeramo kokosriekstu un iztukšoja tā saturu. Ari pārējie centīgi sekoja šiin paraugam, tikai reizi pārtraukdami sūkšanu, lai noskatītos, kā sagrūst kāds no Pārleja gliemežvāku šķūņiem. Barometra atzīme patlaban rādīja 29,50.

—   Jādomā, esam visai tuvu zemspiediena apgabala centram, — Grifs iepriecināts piezīmēja. — Līdz šim man ne reizes nav gadījies nokļūt pašā viesuļvētras sirdī. Jums arī, Malhel, tas būs interesants piedzīvojums. Barometrs krītas tik strauji, ka negaiss acīmredzot būs varens.

Kapteinis Vorfīlds norēcās, un visu acis pievērsās viņam. Kapteinis tālskatī lūkojās garenvirzienā pāri lagūnai uz dienvidaustrumiem.

—   Tur tā nāk, — viņš mierīgi noteica.

Nemaz nevajadzēja tālskata, lai saskatītu. Pār lagūnas virsmu šķita joņojam dīvaini aprisēta dūmaka. Gar abām atola malām tādā pašā ātrumā to pavadīja strauja kokospalmu saliekšanās un lidojošu lapu spieti. Vējbrāz- mas priekšējo malu uz lagūnas virsmas iezīmēja blīva, tumša, vēju kulta ūdens josla. Tās avangardā kā strēlnieku priekšpulki šaudījās žiglas atsevišķas vēja sīpas.

Aiz šās joslas traucās kādu ceturtdaļjūdzi plata ūdens lāma, kas šķita rāma kā spogulis. Tad atkal sekoja tumša, vēju kulta ūdens svēdra, bet aiz tās visa lagūna virda baltās, viruļainās putās.

—   Kas tā par rāmu ūdens svītru? — Malhels vaicāja.

—   Bezvējš.

—   Bet tā taču joņo tikpat ātri kā vējš, — otrais iebilda.

—   Tai tas jādara, citādi vējš to apsteigs, un tad vairs bezvēja nebūs. Šī ir vētra ar divkāršu fronti. Es reiz šādu te brāzmu piedzīvoju pie Savajām. Tā bija īsta du- bultfrontes vētra. Blākš! Uzgāzās trieciens, tad acumirklis klusuma un atkal jauns brāziens. Stāviet stingri un turieties cieši! Nu tā tūlīt būs klāt. Skat, kas notiek ar «Robertu»!

«Roberta» ar vaļīgām enkurķēdēm gulēja vairāk vēja pusē, un brāziens to šķērseniski patrieca uz priekšu kā salmiņu. Tad ķēdes ar šausmīgu rāvienu to apstādināja, sagriežot bugspritu pret vēju. Pirmais vēja grūdiens noraustīja šoneri pēc šonera, arī «Malahini», līdz tos saturēja stingri nostieptās ķēdes. Kad «Malahini» enkuri ar grūdienu aprāva tā slīdēšanu, Malhels un pat vairāki kanaki nogāzās no kājām.

Un tad pēkšņi vējš pazuda. Viņus bija sasniegusi joņojošā bezvēja josla. Grīfs uzrāva sērkociņu, un rāmajā gaisā liesmiņa bez kāda aizsega dega mierīgi, pat neplī- voja. Nolaidās bieza krēsla. Mākoņu klājs, kas jau stundām ilgi bija slīdzis zemāk un zemāk, nu šķita nogūlis tieši virs jūras līmeņa.

Uzbrāžoties vētras otrajai frontei, atkal «Roberta» pirmā noraustījās sastieptajās ķēdēs, un tad aši cits pēc cita to pašu atkārtoja pārējie šoneri. Satrakotā jūra virda, balti putodama, klāta sīkiem šļakatu vilnīšiem. «Malahini» klājs drebēja zem cilvēku kājām. Sastriegtās falles rībināja pret mastiem kā bungas, visas tauvas un troses sāka neganti dūkt kā milzu rokas skartas stīgas. Stāvot ar seju pret vēju, elpu ievilkt nebija iespējams. Malhels, kas līdz ar citiem bija iespiedies pavēnī aiz kajītes virsbūves, nejauši pabāza galvu ārā, un vienā mirklī viņa plaušās ietriecās tāds daudzums saspiesta gaisa, ka viņš vairs nejaudāja dabūt to ārā un bezmaz noslāpa, kamēr izdevās aizgriezt galvu sānis.

—   Kaut kas neticams! — viņš elsa, taču neviens viņu nedzirdēja.

Hermans ar vairākiem kanakiem četrrāpus centās aizkļūt līdz priekšgalam, lai iemestu vēl trešo enkuru. Grīfs piebikstīja kapteinim Vorfīldam un norādīja uz «Robertu». Tā slīdēja ar visiem enkuriem, nākdama viņiem tieši virsū. Vorfīlds pielika muti Grifam pie auss un iekliedza:

—   Mēs arī slīdam!

Grīfs pielēca pie stūresrata un strauji apcirta to apkārt, sagriezdams «Malahini» pa kreisi. Trešais enkurs aizkabinājās gruntī, un «Roberta» ar pakaļgalu pa priekšu aizslīdēja garām tikai jardus desmit no viņu borta. Viņi pamāja ar roku Pīteram Džī un kapteinim Robinsonam, kas līdz ar vairākiem matrožiem darbojās pa priekšklāju.

—   Viņi lauž pušu ķēdes! — Grīfs kliedza kapteinim Vorfīldam. — Grib izkļūt ārā pa izeju! Neko nevar darīt! Enkuri aras gruntī!

—   Mūsējie tagad tur! — kapteinis atkliedza atbildi. — Rau, kur «Kaktuss» uzgrūdās virsū «Mizijai»! Nu tiem ies plāni!

«Mizijas» enkuri līdz šim turēja stingri, taču pievienotais «Kaktusa» spiediens bija par lielu, un nu abi šoneri, sakabinājušies kopā, aizšļūca pa balti putojošo viļ- ņotni. Varēja redzēt, kā abu kuģu matroži cērt un rauj, cenzdamies atsvabināt tos vienu no otra. «Roberta», atbrīvojusies no enkuriem, klīvera vietā uzvilkusi nelielu brezenta strēmeli, stūrēja uz ieeju lagūnas ziemeļrietumu galā. Grīfs ar kapteini Vorfīldu redzēja, ka «Roberta» izkļūst tai cauri un izbrauc atklātā jūrā. Bet «Miziju» ar «Kaktusu», kas tā ari nejaudāja tikt viens no otra vaļā, izstūma krastā kādu pusjūdzi no ieejas.

Vējš pūta arvien stiprāk un vēl tikai pieņēmās spēkā. Vienīgi sasprindzinot visus spēkus, bija iespējams brāzmā noturēties kājās, un, dažas minūtes rāpojuši pa klāju pretim vējam, matroži bija galīgi pārmocījušies. Hermans ar saviem kanakiem pūlējās, cik spēka, saistīdami un nostiprinādami visu, ko vien varēja, un uzlikdami burām papildcēziņus. Vējš raustīja viņu plānos krekliņus un plēsa tos nost no muguras. Cilvēki kustējās tik gausi, it kā ķermeņi būtu tonnām smagi, un ne reizi neatlaida vaļā no pietveres vienu roku, pirms nebija droši pieķērušies kur citur ar otro. Vaļējie trošu gali stīvi turējās līmeniski, un, ja vējam izdevās tos sapurināt, no virvju galiem atrāvās driskas un aizlidoja prom.

Malhels piedūrās Grifam un tad kapteinim, norādīdams uz krastu. Stiebriem jumtie šķūņi bija nozuduši pavisam, bet Pārleja nams grīļojās kā piedzēries. Tā kā vējš pūta atola garenvirzienā, māju kaut cik bija pasargājušas jūdzēm garās kokospalmu rindas. Taču milzīgie viļņi, kas nemitīgi gāzās pāri no ārpuses, pamazām ārdīja mājas pamatus un tricinot lauzīja tos gabalos. Nams jau šķiebās pār izskaloto smilšu nogāzi, tā bojāeja bija nenovēršana. Sur tur kokospalmās karājās cilvēki, piesējušies pie to stumbriem. Koki ne šūpojās, ne locījās. Vēja pārliekti, tie tā arī stāvēja, tikai baismīgi vibrēja. Pa apakšu smiltīs putoja baltās bangu šļāces.

Tagad arī pār lagūnu visā garumā traucās milzīgas bangas. Tām bija gana vietas, kur ieskrieties desmit jūdžu garajā lagūnā no atola pievēja gala; no šiem triecieniem šoneri slējās stāvus, un ūdens masas gāzās tiem pāri. Uzbrāžoties pašām lielākajām bangām, arī «Malahini» priekšgals ierakās vilnī, tā ka ūdens reizēm mutuļoja par vidusklāju līdz pat reliņa augšai.

—   Nu ir laiks ieslēgt jūsu motoru! — Grīfs auroja; un kapteinis Vorfīlds, aizrāpies līdz mehāniķim, kas turēdamies gulēja uz klāja, kliegšus sāka dot komandas.

Kad motors darbojās, dodams pilnu gaitu uz priekšu, «Malahini» sāka uzvesties labāk. Kaut gan kuģis arvien vēl raka priekšgalu viļņos, tomēr enkuri to vairs tik nežēlīgi neraustīja. Taču galīgi atslābināt enkura ķēdes kuģis nespēja ari tagad. «Malahini» četrdesmit zirgspēku jaudāja vienīgi kaut cik mazināt ķēžu saspriegumu.

Vējš tikai auga un pieņēmās spēkā. Mazā «Nuhīva» bija noenkurojusies sānis no «Malahini», mazliet tuvāk liedagam, tās motors vēl arvien nebija salabots, bet kapteinis atradās krastā, un kuteris pārdzīvoja grūtus brīžus. Tas rakās ūdenī tik bieži un tik dziļi, ka «Malahini» vīri ikreiz bažījās, vai tas vispār vēl parādīsies virs ūdens. Ap trijiem pēcpusdienā, kad «Nuhīva» vēl nebija iznirusi no iepriekšējā viļņa gāzmām, tai tūdaļ brāzās pāri nākamais, un kuģis vairs neparādījās virs ūdens.

Malhels paraudzījās uz Grifu.

—   Ūdens ielauzis lūkas, — Grīfs auroja atbildi.

Kapteinis Vorfīlds norādīja uz «Vinifredu», mazu šo- nerīti, kas lēkāja un nira viļņos «Malahini» lagūnas pusē, un kaut ko kliedza Grifam ausī. Taču no viņa balss bija dzirdamas tikai atsevišķas neskaidras vārdu driskas ar klusuma starpbrīžiem, jo pārējos vārdus aizrāva vējš.

—   Tāds sabirzis toveris … Bet enkuri turas… Kā vēl nav izjucis … Vecs kā Noasa …

Pēc kādas stundas Hermans norādīja uz «Vinifredu». Tam trūka vesela gabala no priekšvadņa līdz ar slīd- ragiem un fokmastu — enkuri raustīdamies bija tos atlauzuši. Te gāzelēdamies viļņu ieplakās, te grūzdamies ar priekšgalu zem ūdens, nožēlojamais kuģa grausts sāniski dzinās pa vējam.

Nu bija palikuši vairs tikai pieci kuģi, un no tiem vienīgi «Malahini» bija ar motoru. Baidīdamies piedzīvot tādu pašu likteni kā «Nuhīva» vai «Vinifreds», uz diviem kuģiem bija nolēmuši sekot «Robertas» paraugam — tie sacirta enkuru ķēdes un sāka tuvoties lagūnas ieejai. «Dollija» brauca pirmā, taču tās klīverburu vējš norāva un aiznesa, un kuģis ietriecās krastā atola novēja pusē netālu no «Mizijas» un «Kaktusa». Tomēr «Moana», neļaudama šim skatam sevi iebaidīt, devās tai pašā ceļā un piedzīvoja to pašu gala iznākumu.

—   Labs gan motoriņš, ko? — kapteinis Vorfīlds rēca savam saimniekam ausī.

Grīfs pasniedzās un paspieda viņam roku.

—   Tas sevi pilnīgi atmaksā! — viņš brēca par atbildi. — Vējš iegriežas no dienvidiem, nu mums vajadzētu kļūt vieglāk.

Lēnām, bet neatlaidīgi, arvien pieņemdamies stiprumā, vējš mainīja virzienu un tagad pūta no dienvidiem — dienvidrietumiem, līdz visi trīs atlikušie šoneri ar priekšgaliem rādīja tieši uz krastu. Pārleja mājas graustu vējš bija norāvis, iegāzis lagūnā un nu dzina viņiem virsū. «Malahini» tas aizvirzījās garām, bet krakšķēdams ietriecās «Paparā» kādu ceturtdaļjūdzi aiz «Malahini». Uz cietušā kuģa priekšklāja vīri sāka drudžaini rosīties, un pēc minūtēm piecpadsmit nama grausts bija atsvabināts un aizpeldēja, taču paņēma sev līdzi «Paparas» bugspritu un fokmastu.

Tuvāk krastam, pa kreisi no «Malahini» bakborta, turējās «Tahaa» — slaids jahtas veida kuģītis, taču ar pārmērīgi smagiem rangouta kokiem. Tā enkuri vēl turēja, tomēr kapteinis, redzēdams, ka vējš pat nedomā pierimt, nolēma mazināt vēja spiedienu, nocērtot kuģīša mastus.

—   Labs gan motoriņš, — Grīfs novēlēja laimes savam skiperim. — Tas paglābs mūsu mastus.

Kapteinis Vorfīlds šaubīdamies pakratīja galvu.

Līdz ar vēja virziena maiņu viļņi pašā lagūnā strauji noplaka, toties nu viņi īsti sāka izjust, cik augstas un smagas ir ārējās bangas, kas gāzās pāri atolam. Koku vairs nebija atlicis necik daudz. Citi bija nolauzti tuvu pie zemes, citi izrauti ar visām saknēm. Viņi redzēja, kā vējš pārlauž kādu palmu pa vidu un galotnes daļu līdz ar trim cilvēkiem, kas pie tās turējās, virpuļiem ienes lagūnā. Divi cilvēki atraisījās no koka un aizpeldēja uz «Tahaa». Drīz pēc tam, tieši pirms tumsas iestāšanās, viņi pamanīja, ka no «Tahaa» pakaļējā klāja nolec kāds cilvēks un caur baltajām, viruļojošajām viļņu putām spēcīgiem vēzieniem peld uz «Malahini».

—   Tas ir Tai-Hotauri, — Grīfs konstatēja. — Nu mēs uzzināsim ko jaunu.

Kanaks pieķērās pie vatcrstagas, pārrausās pār priekšgala reliņu un rāpus sasniedza pakaļklāju, kur jūrnieki bija saspiedušies kajītes virsbūves daļējā aizsegā. Viņam ļāva brīdi atvilkt elpu, un tad Tai-Hotauri saraustītiem teicieniem, vairāk rādīdams ar zīmēm, pastāstīja, ko zināja.

—   Nerijs … velna laupītājs … Viņš gribēt zagt… pērles … Nokaut Pārlejs … kāds vīrs vajag nokaut Pārlejs … Neviens nezināt, kurš vīrs… Trīs kanakas, Nerijs, mans… Piecas pupas… cepurē… Nerijs sacīt — viena pupa melna būt… Neviens nezināt… Nokaut Pārlejs … Nerijs velna melis … Visas pupas melnas būt… Piecas melnas … Kopras šķūnis tumšs … Katrs vīrs dabūt melna pupa … Nākt liels vējš … Neko darīt ne- varet… Visi sakāpt kokos … Ar tās pērles laime nebūt, es jums teikt jau pirmīt… Laime nebūt…

—   Kur ir Pārlejs? — Grīfs kliegdams jautāja.

—   Augšā koks … Trīs viņa kanaki tas pats koks … Nerijs un viens kanaks cits koks… Mans koks aizpūst uz elle, tad es peldēt uz kuģis.

—   Un kur ir pērles?

—   Augšā koks pie Pārlejs. Varbūt Nerijs tagad jau dabūt pērles.

Grīfs laida Tai-Hotauri stāstu tālāk no auss ausī. Kapteinis Vorfīlds bija galīgi pārskaities, un visi redzēja, kā viņš griež zobus.

Hermans nokāpa kajītē un atgriezās, nesdams degošu lukturi, taču, tikko tas pacēlās virs kajītes sienas, vējš liesmu izdzēsa. Labāk viņam sekmējās ar kompasmājiņas lampiņu, kaut arī iededzināt to izdevās vienīgi pēc ilgas kopīgas pūlēšanās.

—   Ir gan jauki vējaina nakts! — Grīfs ieauroja Mal- helam ausī. — Un visu laiku pūš arvien stiprāk.

—   Cik stipri?

—   Simt jūdžu stundā … divi simti… Nezinu … Tik stipru vēju neesmu vēl redzējis.

Lagūnu arvien vairāk pieplūdināja bangas, kas šļācās pāri atolam. Simtiem jūrasjūdžu negaiss bija triecis šos viļņus pretī bēgumam, kas tomēr nespēja necik mazināt viļņu sparu. Bet, tiklīdz iestājās paisums, tūdaļ viļņi acīm redzami kļuva lielāki. Mēness pievilkšanas spēks sadarbībā ar vēju brāza visu Klusā okeāna dienviddaļu pār Hikihoho atolu.

Kapteinis Vorfīlds, kas ik pa brīdim nokāpa palūkoties inašīntelpā, reiz atgriezās ar ziņu, ka mašīnists guļot paģībis.

—   Bet motoram tak nevar ļaut apstāties! — viņš bezpalīdzīgi izsaucās.

—   Labs ir! — Grīfs atteica. — Iznesiet mašīnistu uz klāja. Raudzīšu viņu aizvietot.

Klāja lūka uz mašīntelpu bija cieši noblīvēta, pie motora varēja iekļūt tikai pa šauru spraugu no kajītes. Karstums un nesadegušās gāzes dvaka šajā telpā pilnīgi smacēja nost. Grīfs aši apskatīja motoru, appētīja to no visām pusēm, pārlaida skatienu pārējām šaurās mašīn- telpas ierīcēm un tad izdzēsa petrolejas spuldzīti. Pēc tam viņš strādāja tumsā, gaismodams vienīgi ar neskaitāmu cigāru kvēli, kurus kūpināja citu pēc cita, ieiedams kajītē tos iededzināt. Grīfs gan bija aukstasinīgs cilvēks, tomēr drīz vien viņu sāka pārņemt iedoma, ka ir ieslodzīts kopā ar mehānisku briesmoni, kas dārd, elso un kunkst kliedzošajā tumsā. Līdz jozmenim izmeties kails, viscaur notriepies ar kvēpiem un mašīneļļu, apdauzīts un saskrāpēts no pastāvīgajiem zvēlieniem, kuģim bez mitas mētājoties — te ienirstot ūdenī, te iznirstot no tā, ar smagu reiboni galvā no gāzu un gaisa maisījuma, kādu bija spiests ieelpot, Grīfs neatlaidīgi strādāja stundu pēc stundas, pārmaiņus gan glaudīdams, gan dauzīdams, gan labinādams, gan lādēdams kā pašu motoru, tā visas detaļas. Aizdedze sāka niķoties. Degvielas pievade kļuva nevienmērīga. Bez tam — kas visļaunākais — cilindri sāka pārkarst. Kajītē tika noturēta konsultatīva apspriede, kurā mašīnists pusportugālis lūgšus lūdzās uz pusstundu izslēgt motoru, lai to kaut cik atdzesētu un lai varētu salabot ūdens cirkulācijas vadus. Kapteinis Vorfīlds ne dzirdēt negribēja par motora apturēšanu. Metiss zvērējās, ka citādi motors tik un tā sabojāšoties un apstāšoties, pie tam uz visiem laikiem. Grīfs ar nelabi zalgojošām acīm, notašķījies un apdauzīts, sabrēca un izlamāja abus un norīkoja visu pa savam. Malhels, kravas pārzinis un Hermans tika likti pie darba kajītē — tiem vajadzēja divreiz un pat trīsreiz izfiltrēt benzīnu. Mašīntelpas grīdā izcirta caurumu, un kāds kanaks nepārtraukti vilka augšā netīro tilpnes ūdeni, ar ko laistīt cilindrus, kamēr Grifs pats visu laiku gāza eļļu pār motora kustīgajam detaļam.

—   Nemaz nezināju, ka jūs esat tāds speciālists benzīna lietās, — kapteinis Vorfīlds apbrīnodams teica, kad Grifs kārtējo reizi iespruka kajītē ieraut kādu elpas vilcienu druscīt mazāk piesārņota gaisa.

—   Es peldos benzīnā, — Grīfs nikni izgremza caur zobiem. — Es to dzeru.

Tā arī palika nezināms, kādos veidos Grīfs vēl prot izmantot benzīnu, jo šaj'ā mirklī visi cilvēki, kas atradās kajītē, kā arī izfiltrētā benzīna kannas tika triekti pret priekšējo šoti — «Malahini» pēkšņi iegrūda degunu sevišķi dziļā vilnī. Vairākas minūtes neviens nespēja tikt uz kājām, jo viņus valstīja uz priekšu un atpakaļ, mētāja un dauzīja no sienas pret sienu. Šonerim cits pēc cita gāzās pāri trīs milzīgi viļņi, tas krakšķēja, stenēja un drebēja, nespēdams panest uz klāja sagruvušo ūdens masu spiedienu. Grīfs aizrāpās līdz motoram, bet kapteinim Vorfīldam izdevās notrāpīt izdevīgu mirkli, lai pa trapu uztraustos uz klāja.

Atpakaļ viņš ieradās tikai pēc pusstundas.

—   Lielā laiva ir prom, — viņš ziņoja. — Kambīze ir prom. Viss ir prom, palicis tikai klājs un lūkas. Un, ja motors nebūtu darbojies, mēs arī būtu prom. Turpiniet šo svētīgo darbu!

Ap pusnakti mašīnista plaušas un smadzenes bija kaut cik atbrīvojušās no gāzu dvingas, tā ka viņš varēja atslogot Grifu, kurš uzrausās uz klāja, lai pavēdinātu arī savas plaušas un smadzenes. Viņš piebiedrojās pārējiem, kas bija saguluši aiz kajītes virsbūves, cieši turēdamies abām rokām un piedevām vēl nodrošinājušies, piesieda- mies ar virvēm. Cilvēki bija sablīvējušies īstā ņudzeklī, jo kanakiem šī bija vienīgā vieta, kur varēja mazliet patverties. Daži gan bija paklausījuši skipera uzaicinājumam un nokāpuši kajītē, bet gāzu dvinga tos tūdaļ izdzina atpakaļ. «Malahini» klājs bez pārtraukuma atradās ūdenī — te kuģis ienira vilnī, te pār to gāzās bangu brāzma, un cilvēki elpoja gaisa, šļakatu un ūdens maisījumu.

—   Tā tik ir vētra, Malhel! — Grīfs kliedza viesim starpbrīdī starp diviem kuģa nirieniem.

Malhels ķepurojās, klepoja un jaudāja vienīgi pamāt ar galvu. Spigates nespēja aizvadīt milzīgās ūdens masas, kas vēlās pār šonera klāju. Kuģim gāzelējoties, viļņi skalojās no viena reliņa līdz otram un atpakaļ, un, kad «Malahini» atsēdās uz pakaļgala, sasliedams priekšvadni pret debesīm, ūdens sagāzās pār pūpi. Tas straumēm lija iekšā pa trapu, plūda pār kajītes virsbūvi, mērcēdams un dauzīdams cilvēkus, kas pieplakuši turējās tās aizvējā, un pēdīgi izslējās pāri pakaļgala reliņam.

Malhels viņu pamanīja pirmais un piebikstīja Grifam, lai pievērstu arī tā uzmanību. Tas bija Nerijs Herings, kas, kaut kur pieķēries, knūpus turējās uz klāja tieši tajā vietā, kur pār viņu krita kompasmājiņas lampas vājais blāzmojums. Viņš bija gandrīz kails, apjozies vienīgi ar gurnu jostu, aiz kuras tieši gar ādu bija aizbāzts duncis bez maksts.

Kapteinis Vorfīlds atraisīja virves, ar kurām bija piesējies, un aizrāpoja pāri citu jūrnieku ķermeņiem. Kad kompaslampas gaismā kļuva saskatāma viņa seja, tā bija saviebta dusmās. Pārējie redzēja, ka viņš kaut ko saka, bet skaņas aiznesa vējš. Kapteinis pat nemēģināja tuvināt .lūpas Nerija ausij. Gluži otrādi — viņš ar žestu tam rādīja pār malu. Nerijs Herings, redzams, to labi saprata. Viņa baltie zobi atiezās ņirdzīgā ļaunprieka smīnā, un tad viņš piecēlās stāvus visā savā varenajā augumā.

—   Nu, īsts slepkava! — Malhels bauroja Grifam ausī.

—   Viņš lika, lai nogalina veco Pārleju! — Grīfs bļāva atpakaļ.

Sinī brīdī ūdens pār pūpi neskalojās un «Malahini» gulēja uz līdzena ķīļa. Nerijs apņēmīgi raudzīja aiziet līdz reliņam, taču vēja grūdiens to nogāza uz klāja. Tad viņš sāka rāpot četriski un tumsā izzuda jūrnieku skatienam, tomēr tie bija droši pārliecināti, ka viņš pārkāpis pār malu. «Malahini» dziļi ienira, un, kad viņi atkal bija tikuši laukā no plūdiem, kas skalojās pār pakaļgalu, Grifs pieliecās pie Malhela auss.

—   Viņš galu neņems! Tas taču ir Tahiti Cilvēks-Zivs! Viņš pārpeldēs lagūnu un sasniegs atola otru malu, ja vien vēl kāds atols ir palicis.

Pēc minūtēm piecām jauna plūdu straume pār kajītes jumtu uzgāza jūrniekiem virsū veselu mudžekli cilvēku ķermeņu. Jūrnieki tvēra tos, kā pagadījās, un turēja ciet, kamēr ūdens atkal noskrēja, tad atpeldējušos nostiepa lejā kajītē un sāka pētīt, kas tie tādi ir. Uz grīdas nekustēdamies atmuguriski gulēja vecais Pārlejs ar aizvērtām acīm. Abi pārējie bija viņa brālēni kanaki. Visi trīs bija kaili un asinīm notraipīti. Vienam kanakam pārlauztā roka nevarīgi karājās gar sānu. Otram kanakam asinis plūda no vaļējas brūces galvā.

—   Vai to izdarījis Nerijs? — Malhels noprasīja.

Grīfs papurināja galvu.

—   Nē, viņi ievainoti, kad viļņi viņus trieca pret klāju un kajītes sienām.

Piepeši iestājās kāda pārmaiņa, tā ka cilvēki apmulsuši palika stāvam neizpratnē. Brīdi bija grūti aptvert, ka norimis vējš. Tas bija aprāvies tikpat pēkšņi, kā apraujas zobena cirtiens. Šoneris turpināja zvalstīties un rakties viļņos, raustīdamies enkura ķēdēs, un viņi pirmo reizi saklausīja, cik spalgi tas brīkšķ. Pirmoreiz viņi arī dzirdēja ūdens šalkoņu, tam gāžoties pār klāju. Mehāniķis apturēja motoru.

—   Mēs esam ciklona centrā, — Grifs sacīja. — Nu tikai gaidiet vēja apsviedienu! Pūtīs tikpat neganti kā iepriekš. — Viņš palūkojās barometrā un nokliedza: — 29,32!

Pirmajā brīdī Grīfs neprata pieklusināt balsi, kas stundām ilgi bija aurojusi pret vētru, tālab viņš runāja tik skaļi, ka pārējiem griezās ausīs.

—   Visas ribas iedragātas, — teica kravas pārzinis, visgarām notaustīdams Pārleja sānus. — Vēl jau gan elpo, bet miršanas vaina.

Vecais Pārlejs iestenējās, nespēcīgi sakustināja vienu roku un pavēra plakstus. Acīs pavizēja atskārtas atgriešanās.

—   Mani brašie džentlmeņi, — viņš gārgdams nočukstēja. — Nepiemirstiet… izsole… pulksten desmitos… ellē.

Plaksti atkal aizkrita ciet, un apakšžoklis jau grasījās slīgt lejup, taču vecais pamanījās pārvarēt nesamaņas uzplūdu tik ilgi, lai pēdējo reizi vēl varētu skaņi un nicīgi noirgoties.

Gan virs klāja, gan zem tā atkal gāja vaļā elle. No jauna visus apņēma jau tik pierastā vēja rēkoņa. «Malahini» brāzma ķēra no sāna, sagāžot kuģi ūdenī gandrīz līdz bimsu galiem, kamēr enkuri to atkal atrāva atpakaļ. Enkurķēdes iegrieza to vējā, un «Malahini» sāka raustīties, turēdamies uz līdzena ķīļa. Motoru atkal iedarbināja, un tas sāka pukšķināt.

—   No ziemeļrietumiem! — kapteinis Vorfīlds uzkliedza Grifam, kad tas izlīda uz klāja. — Ar vienu rāvienu apcirties par astoņiem rumbiem.

—   Nerijs nu vairs lagūnai pāri netiks, — Grīfs piezīmēja.

—   Tad viņu atpūtis atpakaļ pie mums — vēl jo ļaunāk.

V

Pēc tam kad viņi bija tikuši cauri ciklona centram, barometrs sāka aši kāpt. Tikpat strauji rimās arī vējš. Kad tas svilpoja vairs tikai kā parastā vētra, motors pēkšņi palēcās gaisā, visu savu četrdesmit zirgspēku pēdējā konvulsīvajā piepūlē atraudamies no pāršķeltās pamatnes plātnes, un nogāzās uz sāniem. Netīrā tilpnes ūdens šaltis čūkstēdamas šļācās tam pari, un tvaiks mutuļiem uzvijās gaisā. Mašīnists pārbīlī laida vaļā vaimanas, bet Grifs, sirsnīgā līdzjūtībā noskatījies uz vraku, iegāja kajītē un ar kokvilnas vīkšķiem sāka bružāt nost eļļainos netīrumus no krūtīm un roku delmiem.

Kad Grīfs, aizšuvis brūci viena kanaka paurī un otram kanakam ieŠinējis roku, uznāca uz klāja, saule bija uzlēkusi un vēdinājās vismaigākā vasarīgā brīze. «Malahini» gulēja tuvu krastam. Priekšgalā Hermans ar matrožiem vilka iekšā samudžinātās enkurķēdes un lūkoja tās atrežģīt. «Papara» un «Tahaa» bija nozudušas, un kapteinis Vorfīlds tālskatī pētīja atola viņējo malu.

—   Pat ne skaidas no tām nav atlicis, — viņš noteica. — Tā, lūk, iet, ja nav motora! Kuģi laikam bija pārdzīti pār lagūnu pirms lielā vēja apsviediena.

Krastā, kur bija atradusies Pārleja māja, nemanīja ne mazākās zīmes no kādas ēkas. Kādu trīssimt jardu platā joslā, kur pāri bija gāzusies ārējā bangotne, nebija vairs neviena koka, pat ne stumbēna. Tālāk šur tur rēgojās pa atsevišķai palmai, un neskaitāmi koki nolauzti gulēja gar zemi. Tai-Hotauri apgalvoja, ka redzot kaut ko kustamies kādas saglabājušās palmas lapotnē. Uz «Malahini» vairs nebija palikusi neviena laiva, un kuģinieki noskatījās, kā Tai-Hotauri peldus dodas uz krastu un uzrāpjas kokā.

Kad viņš atgriezās, tie palīdzēja pārrāpties pār reliņu iezemiešu meitenei no Pārleja mājkalpotāju saimes. Taču vispirms meiča padeva tiem augšup sapluinītu grozu. Tajā gulēja vesels metiens vēl aklu kaķēnu — visi beigti, izņemot vienu, kas pīkstoši ņaudēja un lūkoja rampāties uz vārgajām kājelēm.

—   Paskat! — Malhels ieteicās. — Kas tas tāds?

Viņi ieraudzīja gar piekrasti soļojam kādu vīrieti.*Tas kustējās laiski, itin kā iznācis rīta pastaigā. Kapteinis Vorfīlds nožņirkstināja zobus. Tas bija Nerijs Herings.

—   Hallo, skiper! — Nerijs uzsauca, nonācis tiem iepretim. — Vai es varu ierasties pie jums uz borta un dabūt kaut ko brokastīs?

Kapteiņa Vorfilda seja un skausts sāka pieblīst un vērtās tumši sarkani. Viņš lūkoja parunāt, bet tikai norīstījās.

—  Ej ellē… ej ellē… — tas bija viss, ko viņš jaudāja izsacīt.

6 — Džeks Londons VIII sej,

[3] stils, kas veidots pec senajiem spāņu katoļu misijas paraugiem Kalifornijā.

[4] svīps — neliela kombinācija kazino spēlē.

[5] koka miza, no kuras šķiedrām gatavo apģērbus un paklājus.

Content

Londons Džeks Saules dēls

SAULES DELS

ALOTZIJA PENKBERNA LEPNĪBA

VELNI FUATINO SALA

JAUNĀS GIBONAS JOKDARI

NELIELS RĒĶINS SVIZINAM HOLAM

NAKTS GOBOTO

SAULES SPALVAS

PĀRLEJA PĒRLES