Arnis Terzens

Gordija fortuna

KA JEBKURŠ INŽENIERA IZGUDROtāja diplomu ieguvis cilvēks Gordijs pēc institūta beigšanas gribēja izdarit kaut ko vienreizēju. Viņš zināja, ka visu paveikt momentā neizdosies, jo reizēm par šķērsli kļūst pat idiotiski sīkumi. Taču pret Gordiju liktenis, šķiet, bija īpaši sazvērējies. Viņu vajāja neveiksme pēc neveiksmes. Un likās — visas ceribas nodarboties ar sirdij vistīkamāko darbu zuda pēc apstarošanās studiju biedra Hurekvola robotu laboratorijā. Pēc tās Gordijs praktiski vairs nespēja nodarboties ar domājoša robota veidošanu. Turklāt gandrīz divus gadus ilgā ārstēšanās uz Mēness bija it kā iemidzinājusi iadošo spēku. Viņš atgriezās, dziļas apātijas pārņemts. Par garīgo letarģiju ik brīdi liecināja iekritušie vaigi, stingais skatiens, lēnā it kā pārāk koncentrētā gaita. Neviens nespēja iedomāties, kāds tam ir cēlonis.

Gordijs sāka strādāt firmas «Ilsner & Co» uzņēmumā, kur veica pavisam parastus

30 darbus. Par viņu neviens īpaši neinteresējās, un arī Gordijs nevienu netraucēja, neuzbāzās ar savām idejām. Tā ar laiku visi pierada pie viņa noslēpumainības.

Taču letarģija bija tikai šķietama. Kopš pirmās dienas uz Mēness Gordijs nepārtraukti lauzīja galvu, vai robota smadzenes nevarētu veidot bez staru palīdzības, jo ne jau viņš ir pirmais, kurš šo eksperimentu dēļ ir spiests pamest laboratoriju bez cerībām kādreiz atgriezties tajā,

To, ka Gordijs problēmu ir atrisinājis, neviens nepamanīja. Ja arī kāds ievēroja, ka Gordija acīs pamazām izzūd atbaidošais stiklainums, tad domāja, ka tas noticis, pateicoties viņa gaidāmajām precībām, Bet viņš pa to laiku mājās cītīgi strādāja. Darbs virzījās uz priekšu neticami ātri.

Domājošu robotu Gordijs uzbūvēja pusgada laikā.

Beidzot robots bija gatavs. Gordijs sēdēja pneimatiskajā krēslā un vēroja, kā robots mazgā traukus. Puse no tiem jau bija sabirzuši robota pirkstos, taču izgudrotājs pamanīja, ka mehānisma kustības kļūst aizvien koordinētākas.

Tikai vakar vakarā Gordijs ar drebošu sirdi bija ieslēdzis robotu, un visu laiku tas darbojās bez kļūmēm. Vēl nebija ap-, rēķināts, cik ilgam laikam pietiek ieprogrammētā enerģijas lādiņa, taču Gordijam ārkārtīgi gribējās redzēt savu izgudrojumu darbībā.

Gordijs iekšēji gavilēja par lielo veiksmi, jo robota smadzeņu attīstības tempi bija fantastiski.

Kā lai es tevi nosaucu? — Gordijs nepārtraukti sarunājās ar robotu, reizēm uzdodams jautājumus mehānismam, reizēm pats sev. Viņš stāstīja robotam par cilvēkiem, par lietām, par pasauli vispār. Robots visu laiku atbildēja: «Aha. Saprotu.» Gordijam šī frāze šķita nepieklājīga, un viņš iestāstīja, ka tādos gadījumos ir tikai jāpaloka galva.

Nezinu, tā ir tava darīšana, — robots atbildēja, īsti nesaprazdams, vai tagad ir jāpaloka galva vai nav. Izdarījis to, viņš jutās apmierināts, ka Gordijs neko neiebilst.

Iezvanījās telefons. Gordijs pacēla klausuli un uzreiz pazina Zikija Bendropa balsi. Nemaz neklausīdamies, ko zvanītājs saka, Gordijs svinīgi un daudznozīmīgi paziņoja, ka noteikti gaidīs viņu rīt pulksten sešos vakarā pie sevis. Būšot neliels bankets, un Gordijs uzstāšoties ar «baigo numuru». Zikijs Bendrops nodomāja, ka Gordijs grasās likt galdā daudz dzeramā, tāpēc tūlīt piekrita uzaicinājumam.

Rīt tev būs jāstājas ciemiņu priekšā, — Gordijs teica robotam. Tas, galvu pieliecis, atbildēja:

Kāpēc man būs jāstājas? Es varbūt labāk mazgāšu . . . sitos te . . .

— Traukus.

Traukus?

Neuztraucies, rīt tev pietiks, ko darīt. Es tikai gribēju pateikt, ka tev būs jāparādās maniem draugiem, Saproti? Viņi nāks paskatīties, kāds tu man esi iznācis,

No kurienes es tev esmu iznācis? — robots jautāja.

Gordijs uz mirkli apmulsa,

— Nu, tas tā — tāpat… — Gordijs norūca, — Man tomēr vajadzēs tevi kaut kā nosaukt. Kā tu pats gribētu?

Zaļš.

Kas zaļš?

Zaļš vārds.

Kāpēc? Tāda vārda nav.

Tāpēc, ka es nezinu, ko tas , , .

Nozīmē.

… nozīmē.

Ja.es tevi saukšu visos tajos vārdos, kurus tu vēl nezini, tad mums nekas prātīgs neiznāks.

No vārdiem var iznākt kaut kas prātīgs?

— Jā. Bet par to tagad nerunāsim. J

Robots pielieca galvu. Viņš bija beidzis

mazgāt traukus. «Labāk ir nekā no rīta,» nodomāja Gordijs, ātri pārskaitot traukus. Viņš lika robotam apsēsties uz rīku kastes.

— Ar laiku es tev arī uztaisīšu izturīgu un skaistu krēslu. Tādu pašu kā manējais.

Es uztaisīšu labāku. Gordijs iepleta acis.

Kā tas ir — labāku?

Man nepatīk, ka tavējais tā lēkā.

— Ā, nu, labi, varēsi taisīt sev, kādu vien gribēsi. Bet tagad labāk padomāsim, kā tevi nosaukt.

Tajā brīdī pie durvīm piezvanīja.

— Tā ir Santa! — Gordijs iesaucās un aizskrēja.

— Santa, viņš ir gatavs!

Gordij, patiešām!? — Santa bija sajūsmināta un ātrāk centās novilkt magnētisko mēteļjostu.

Jā. — Gordijs bija apmierināts pats ar sevi. — Kā tev apsolīju, tu viņu redzēsi pati pirmā. Saviem draugiem es viņu parādīšu rītvakar.

Gordijs palīdzēja Santai novilkt mēteli un piebilda:

Tikai esi prātīga. Neuzdod viņam dumjus jautājumus. Viņš ir tikpat kā cilvēks, bet vēl gluži kā bērns.

Labi, labi, kur viņš ir? Es gribu tūlīt pat redzēt.

Gordijs ieveda Santu istabā. Robots sēdēja uz rīku kastes un buldurēja:

Santa. Santa. Jā. Zaļš. Un ja nu tomēr Santa? Bet — kāpēc? Labi, lai tā nebūtu. Viss ir zaļš. Santa. Kāpēc tad Santa? Kurš būs zaļš? Nu, nu . . . Ahā. Saprotu . . .

Paklausies, es tev teicu, lai tu nelieto šos vārdus, — iesaucās Gordijs, pārtraukdams robotu.

Kā blēņās pieķerts bērns robots vainīgi piecēlās kājās un pielieca galvu. Un tūlīt pat teica:

Es gribu, lai tu mani nosauc par Santu. Jā.

Kā!? — gandrīz vienlaikus iesaucās Gordijs un Santa.

Nē, draudziņ, labāk jau es tevi nosaukšu par Zaļu, bet ne par Santu. Lūk, viņa ir Santa, — Gordijs teica. — Iepazīstieties.

To pateicis, Gordijs strauji atturēja Santas pastiepto roku. Viņš vēl nezināja, kā robots sveicinās. Šādai rīcībai varētu būt arī bēdīgas sekas. Gordijs atcerējās gadījumu Hurekvola laboratorijā, kad kāds no līdzstrādniekiem bija pārliecies pār horizontālā stāvoklī esošu robotu un uzsaucis: «Sveiks, veci!» Robots tā sasveicinājās ar nabaga līdzstrādnieku, ka tam vajadzēja amputēt abas rokas līdz pat elkoņiem.

Gordijs gribēja ko teikt, taču Santa pasteidzās pirmā:

Vai tad tu, Gordij, viņam neesi vēl izdomājis vārdu? — Viņa sāka robotu aptaustīt. — Vai, kāds smukiņš! Un patiešām runā. Gordij, tu esi malacis!

Ko Santa no manis grib? — ierunājās robots, nepārtraukti klanīdams galvu un ik reizi, kad Santa pieskārās, kaut ko nesaprotamu murkšķēdams.

Neko, — Gordijs teica, — viņa tevi apskata. Santa, labāk neaiztiec viņu, ka neiesit pa pirkstiem.

— Es viņai nesitīšu pa pirkstiem.

Labi, tu nesitīsi, bet ja nu kāds vadiņš saiet dēlī?

Manī nav dēļu. Tu pats teici, ka es esmu no . . . kaut kāda metāla.

Nu jā, jā, tu vēl nesaproti. . . Santa, liec viņu mierā! Redzi taču, kāds viņš vēl bērns. Iesim uz otru istabu, lai robots pasēž un padomā viens pats. Viņam ir daudz jādomā. Vēl daudz jāizlasa. Iesim. Tikmēr izdomāsim viņam vārdu.

Nē, pagaidi, viņš ir tik jauks! Es gribu ar viņu paspēlēties. Vai dejot viņš arī māk?

Nē, viņš nemāk. Santa, ejam uz otru istabu.

Robotiņ, kāpēc tu neproti dejot? Gribi, es iemācīšu. — Santa neklausījās Gor-dijā.

Kā tas ir, kad dejo? Es gribu. Viņš to vēl nav mācījis, bet pats saka, ka man jāzina viss. — Robots pielieca galvu.

Es tev iemācīšu, jāl — Santa pieskrēja pie kvadrofona. — Gordij, kā tev nav kauna! Nevari nabaga robotiņam iemācīt dejot.. .

Santa, liecies mierā. Roboti nav domāti dancošanai. Viņam būs jāstrādā, jāstrādā kosmosā, kur cilvēks nevar tikt klāt. Piemēram, uz Merkūrija. Saproti, viņam nebūs kur un kad dejot, — Gordijs centās atturēt Santu.

— Tur, augšā? — Robots pacēla roku.

— Jā, tur, augšā, ir kosmoss, un tur tev būs jāstrādā! Un izbeidz tagad prašņāt!

Ciet klusul Par visu parunāsim rīt. Saprati?

Robots pielieca galvu.

Gordij, tā nevar. Kāpēc tu kliedz uz robotiņu? Tu taču neko nesaproti no robotiem! Arviņiem jāapietas kā ar bērniem. — Santas rokās vizuļoja skaņu disks. — Uzdejosim lumbu.

Santa, es ļoti labi zinu, kā jāapietas ar robotiem, bet tu .. .

Neko tu nezini! Aizvāc to krēslu — mēs ar robotiņu dejosim.

Ieskanējās mūzika. Santa piegāja pie robota. — Tagad skaties, kā es darīšu, un visu atkārto.

Viņa piesita vienu kāju, otru, tad abas reizē. Robots truli blenza uz Santas kājām, kas, lai vieglāk būtu dejot, uz brīdi bija redzamas krietni virs ceļiem. Gordijs pieskrēja pie kvadrofona un izslēdza to.

Santa, viņš nedrīkst dauzīt kājas! Mans dzīvoklis nav tam domāts. Viens viņa spēriens attiecīgos apstākļos spēj noārdīt veselu māju.

Tas ir vareni! Viņš man nāks līdzi uz ballēm. Tad man vairs nebūs jābaidās no Strikera un viņa meičām.

Ar to Strikeru es visu nokārtošu pats, bet tu, lūdzama, liec robotu mierā. Nāc, apsēdies. Es tev visu pastāstīšu par viņu. — Gordijs atrāva vaļā krekla apkaklīti. Un ja'nu robots pēkšņi saprot (un kāpēc gan lai nesaprastu?), ko nozīmē dejot!? Un satver Santu? Nē, tas būtu briesmīgi!

Santa, it kā nomierinājusies, apsēdās uz dīvāna. Gordijs apsēdās viņai blakus.

Jā, viņš tiešām ir kā cilvēks. — Santa aizsmēķēja, nenolaižot acis no robota.

Tāds ir mērķis — veidot viņus pēc iespējas identiskākus cilvēkiem, — atbildēja Gordijs, juzdams, ka saruna ievirzās viņam patīkamākā gultnē.

Robots sēdēja uz rīku kastes un skatījās— ar vienu aci uz Gordiju, ar otru uz Santu. So robota īpašību Gordijs ievēroja tikai tagad. Tas viņu uzjautrināja.

Vai arī visus mājas darbus viņš var padarīt? — Santa vaicāja.

Jā. Bet tam nolūkam es uztaisīšu cita tipa robotu. Sis ir pārāk komplicēts, lai veiktu tik niecīgus uzdevumus. Viņš ir spējīgs attīstīties, — Gordijs teica, lepni uzsvērdams pēdējos vārdus.

Un tādu, kas māk dejot, tu ari uztaisīsi?

— Uztaisīšu arī tādu.

Vai Santa nedejos ar mani? — ierunājās robots.

Nē, viņa nedejos. Bet tu ciet klusu, es tev reiz jau teicu, — Gordijs viņu apsauca.

— Aha. Saprotu.

— Paklausies! Robots pielieca galvu.

— Kāds viņš jauks! Gordij, tu gan esi ļauns, ka neļauj viņam dejot. — Santa savilka dusmīgu seju.

Neesi taču bērns, Santai Es tev uztaisīšu tādu robotu. Vēl labāku par šo. Tu varēsi ar viņu dejot, kamēr nelabi metas. Tagad galvenais ir apstiprināt autortiesības.

Labi, ticēšu tev. Sagatavo man kaut ko dzeramu.

Gordijs piecēlās, piegāja pie sienas bāriņa, sajauca kokteili un pasniedza to Santai.

Santa pielika glāzi pie lūpām, taču, dīvainas domas apstādināta, pēkšņi atkal ierunājās:

Gordij, bet varbūt robotiņš arī grib iedzert?

Nē, robotiņš negrib iedzert! Robotiņ, tu gribi iedzert? — Gordijs jau kļuva nikns. Viņš nožēloja, ka nav izslēdzis robotu pirms Santas ierašanās un ka vispār ir pateicis par tā esamību. Taču tūlīt pat saprata, ka Santa vienalga liktu robotu ieslēgt, jo nebūtu apmierinājusies ar skatīšanos vien uz nedzīvu robotu. Un tas viņu vēl vairāk sakaitināja. Viņš jutās bezspēcīgs.

Robots vairs neskatījās' ar labo aci uz Santu un pievērsās Gordijam. Sastapa viņa nikno skatienu un nolieca galvu.

— Nē, bet kā tas ir?

— Tas ir tā, ka pieliek pie mutes un lej sev iekšā, — Santa ar prieku paskaidroja.

— Un kas no tā ir? — robots jautāja.

Gordij, vai nevar viņam nedaudz ieliet? Tu taču redzi, ka viņam ļoti gribas.

Santa, ko tu muļķojies!? Nevar viņam liet iekšā šķidrumu. Viņš . . . viņš var sarūsēt.

Bet vai tu nevari iekārtot tā, lai viņš var dzert un nerūsē?

— Es to izdarīšu, tikai ne tagad.

Zēl gan, es tā gribēju redzēt, kāds izskatās sadzēries robots.

Paklausies, es tev uztaisīšu tādu robotu, kas tev mūždien būs piedzēries, bet šito liec mierā. Viņš man rīt jārāda kolēģiem. Saproti? Tas ir mans sapnis, kas beidzot ir piepildījies! Visa mana pagātne un arī nākotne ir šai robotā; Ja viņu atzīs — un es par to nešaubos — mūsu dzīve būs nodrošināta. Un es vairs nebūšu sīks ko-mandors tai sasodītajā «Ilsner & Co».

Santa centās saklausīt, ko runā Gordijs, taču nespēja. Visa viņas uzmanība bija piekalta robotam. Tas viņu pievilka kā magnēts.

— Tu viņam noteikti iemāci dziedāt, — pārtraukdama Gordiju, ierunājās Santa.

— Ko?

Tu viņam dziedāt iemācīsi? Gordijs noplātīja rokas. Viss veltīgi!

Kādēļ viņam jādzied?

Atkal tu savu — kādēļ, kādēļ! Mēs ar robotiņu varbūt gribam sadziedaties . . . tas ir, padziedāt . . . kādreiz kopā.

Robots, ko es uztaisīšu tev, noteikti arī dziedās.

Bet šitais?

Šitais nedziedās. Viņam tas nav vajadzīgs. Nav va-ja-dzīgs! Saprati?

Kāpēc nav vajadzīgs? Viņš varētu strādāt un dziedāt. Tu nemaz nezini, kā darbā noder dziedāšana.

Bet viņam tas neder! — Gordijs nikni pārtrauca Santu. — Viņš būs pieslēgts aparatūrai, ko kontrolēs dispečeri. Viņam nepārtraukti būs jāsniedz ziņas, dziedāt nebūs laika.

Nevar taču būt tik daudz svarīgu ziņu, ka neatliktu laika dziedāšanai!

Kosmosā tā ir. Pēc kā gan tas izskatītos — robots un dzied!

Jauki izskatisies! Tie tavi stulbie dispečeri neko nesaprot no dziedāšanas. Tu pats arī ne. Bet robotiņš varbūt grib. Kā var tā apspiest attīstīties spējīgu būtni, kā tu pats izsakies!

Neviens viņu neapspiež. Robotam it visur jāpakļaujas cilvēkam. Viņš tam ir domāts. Viņš izpilda cilvēka pavēles. — Gordijs par visām varēm centās saglabāt mieru, taču tagad tas jau prasīja no viņa milzīgu piepūli.

— Visas? — Santa strauji pārjautāja.

Jā, visas! — tikpat strauji atbildēja Gordijs.

Jauki, — noteica Santa. — Robotiņ, piecelies!

Robots piecēlās.

— Apsēdies! Nevajag rotaļāties, Santa. Viņš klausīs vienmēr, taču nedrīkst parādīt, ka viņu var arī muļķot. Tad visam ir beigas.

Robots, pieliekdams galvu, apsēdās.

Robotiņ, piecelies!

Apsēdies!! Santa, izbeidz, lūdzu!

— Man stāvēt vai sēdēt?—jautāja robots.

Sēdēt! — uzkliedza Gordijs.

Nē, stāvēt!

— Santa, izbeidz, es tevi lūdzu … Tu apsēdies un neklausi viņai.

Santa ķiķināja un jautri skatījās te uz robotu, te uz Gordiju. Tagad viņai abi likās ārkārtīgi jauki.

Robots, pieliecis galvu, atkal apsēdās.

Nu, labi. Robotiņ, nāc un apsēdies šeit, man blakus. — Santa no visas sirds jutās uzjautrināta par robota paklausību.

Sēdi un nekusties vai arī es tevi tūlīt pat izslēgšu! — iebrēcās Gordijs un, redzēdams, ka Santa grasās iet pie robota, satvēra viņu aiz rokas.

Es vairs neko nesaprotu, — noburkšķēja robots.

Jo labāk. Klausi mani, un tev viss būs skaidrs, aunapiere!

— Auniem ir piere?

Jā, viņiem ir piere!!!

Aha. Saprotu.

Gordija mērs bija pilns. Viņam sāka drudžaini raustīties lūpas un uz pieres ik pa brīdim izspiedās kāda dzīsla. Santa nevaldāmi smējās.

Ko tu ņirgājies! — Gordijs uzbrēca Santai.

Es neņirgājos, man tikai šausmīgi nāk . . .

Ko tu tā zviedz! Ja turpināsi tā stul-boties, tad nāksies ievietot mani trako mājā un pasaule nekādus robotus nekad neredzēs!

Santas smieklu plūdi uzvirmoja aizvien spēcīgāk. Gordijs vairs nevaldīja pār sevi. Viņš atvēzējās un iecirta Santai pamatīgu pliķi. Viņa momentā apklusa un uz brīdi tā arī palika — ar vēl sajūsmā ieplestu muti, bet pārsteigumā pārgrieztām acīm. Gordijs jau gribēja izlūgties piedošanu, jo dusmas, tikpat strauji, kā uznākušas, pārgāja. Taču pēkšņi sajuta kaut ko smagu uz pleca. Tā bija robota roka.

— Sist . . . cilvēkam … ir . . . nav labi .. . — robots skaitīja, it kā mēģinādams atcerēties kaut ko senu. Reakcija bija iedarbojusies ātrāk par vēl nepilni-gojušos atmiņu.

Gordijs ātri aptvēra visu. Taču robots runāja tālāk.

— Ja cilvēkam sit, tad man nedrīkst būt malā. — Un viņš nospieda Gordiju uz ceļiem.

Santa vēl neko nesaprata, taču šis skats viņu atkal uzjautrināja, jo pliķis ir pārāk liels apvainojums, lai tā uzreiz piedotu.

— Sadod viņam, robotiņ!

Santa! — Gordijs izmisīgi iesaucās. — Nesaki tā, viņš darīs arī . .

Bet bija jau par vēlu. Pēdējos vārdus Gordijs izkliedza, lidojot pa gaisu. Viņš apklusa, tiklīdz ķermenis dobji nobūkšķēja pret sienu.

Santa iekliedzās un, ieraudzījusi asinis, šausmās ierāvās dīvāna stūrī. Tikai tagad viņa saprata, ko Gordijs no viņas visu laiku ir gribējis. Arī to, kāpēc iesita viņai. Santa gribēja kaut ko teikt, taču balss aizlūza un atskanēja tikai neskaidra gār-dzoņa — zemapziņā valdošais vārds:

— Rrrrrrobotiņ …

Robots automātiski piegāja pie guļošā Gordija un atvēzējās ar kāju. Santai apkārt viss sagriezās neskaidrā jūklī. Ļoti gribējās dzert . . .

Pēc mirkļa atskanēja metālisks būkšķis. Gordijs pēdējiem, pārcilvēciskiem pašsaglabāšanās spēkiem bija satvēris smago veseri, kas gulēja turpat pie rīku kastes, un triecis pret robota galvu. Robots vēl nezināja, ko nozīmē aizstāvēties. Viņa neattīstījušās smadzenes izjuka, un viņš kā prātā jucis cilvēks, kā gailis, kam tikko nogriezta galva, sāka lēkāt uz vienas kājas pa istabu, apgāzdams savā ceļā visu. Tad viņš sagrīļojās un, kādu bridi pastāvējis istabas vidū ar galvā iesprūdušu veseri, sabruka kopā ar galdiņu un dzērieniem. Starp stikla lauskām iemirdzējās kristāliņi . . .

Gordija istabā vienlaikus atskanēja trīs nopūtas.

Content

Arnis Terzens
Gordija fortuna