Džeks Londons

Ziemeļzemes mežu dzīles

Pēc grūta ceļa vēl tālu aiz vispēdējās krūmu skupsnas un nīkulīgās birztaliņas, pašā Tukšas Zemes sirdī, kur skarbie Ziemeļi, ka pieņemts domāt, iznīcinājuši visu dzīvo, acīm pēkšņi atklājas milzīgu mežu biezokņi un plaši, piemīlīgi klajumi. Taču pasaulē tikai tagad sāk par to pienākt ziņas. Pētniekiem gan šad un tad bija izdevies tur nokļūt, bet līdz šim neviens no viņiem nebija atgriezies, lai pavēstītu par to pasaulei.

Tukšā Zeme — jā, tā tiešām ir tukša zeme, Arktikas neauglīgie klajumi, aizpolārais tuksnesis, muskusvērša un ldienā tundras vilka skarbā un nemīlīgā mājvieta. Tādu to arī ieraudzīja Everijs van Brants: neviena vienīga kociņa, nekā, kas iepriecētu aci, tikai skraji sūnu un ķērpju klani — vārdu sakot, nepievilcīga aina. Vismaz līdz tam brīdim, kad viņš bija aizkūlies līdz plašumiem, kas kartē atzīmēti ar baltu plankumu, un tur pēkšņi ieraudzīja ne sapņos nesapņotus Kanādas egļu mežus un sastapa eskimosu ciltis, par kādām nekas nebija zināms. Viņš bija lolojis nodomu (cerēdams gūt slavu) izjaukt šo kartes balto plankumu vienmuļību un izraibināt tos ar melnām zīmēm, kas vēstītu par kalnu grēdām, plašām ielejām, ūdenskrātuvēm un līkumotām upju gultnēm, tālab jo sevišķi nopriecājās, atklajis iespēju iezīmēt kartē plašas mežu joslas un iezemiešu apmetnes.

Everijs van Brants jeb, ar pilnu titulu, Ģeoloģijas institūta profesors E. van Brants bija ekspedīcijas priekšnieka palīgs un ekspedīcijas nodaļas priekšnieks; šo nodaļu viņš bija aizvadījis ar jūdžu piecsimt lielu līkumu augšup pa kadu no Telonas pietekām un tagad tās priekšgalā ienāca līdz šim nezināmā ciematā. Viņam pakaļ gurdi soļoja astoņi cilvēki, divi no tiem — Kanādas franči, ceļotāju pavadoņi, pārējie — plecīgi krī cilts indiāņi no Manitobavejas. Viņš vienīgais bija tīrasiņu anglosaksis, un asinis enerģiski pulsēja viņa dzīslās, skubinādamas sekot senču tradīcijām. Jo līdzās viņam soļoja Klaivs un

Hastingss, Dreiks un Rolijs, Hengists un Horsa. [18] pirmais no visiem saviem tautiešiem viņš tagad ienāca šajā vientuļajā Ziemeļzemes apmetnē; to iedomājoties, van Brantu pārņēma līksma sajūsma, un ceļabiedri ievēroja, ka priekšnieka gurdenums pēkšņi pārgājis un tas neapzināti sper raitāku soli.

Itin visi apmetnes iemītnieki raibā pūlī skrēja atnācējiem pretī, vīrieši pa priekšu, draudīgi žņaudzīdami rokās lokus un šķēpus, sievietes un bērni bikli spaidījas aizmugurē. Van Brants pacēla labo roku par miera zīmi — šo zīmi saprot visas tautas, un ciematnieki atbildēja ar miermīlīgu apsveikumu. Bet, viņam par apbēdinājumu, no pūļa pēkšņi izskrēja zvērādās ģērbies cilvēks un pastiepa pretī roku. uzsaukdams pazīstamu sveicienu — «Hallo!». Šim cilvēkam bija bieza bārda, bronzas krāsas iedegums klaja viņa vaigus un pieri, un tomēr van Brants viņā tūdaļ pazina savas rases piederīgo.

—   Kas jūs esat? — viņš jautaja, paspiedis pastiepto roku. — Vai Andrē? [19]

—   Kas ir Andrē? — vīrietis atjautāja.

Van Brants paraudzījās viņā vērīgāk.

—   Dievs sodi! Jūs, redzams, šeit esat pavadījis krietnu laiciņu.

—   Piecus gadus, — cilvēks atbildēja, un acīs viņam iemirgojas lepnuma dzirkstīte. — Bet iesim taču, parunāsimies. Tie lai iekārtojas man kaimiņos, — viņš piebilda, ievērojis skatienu, ko van Brants uzmeta saviem pavadoņiem. — Gan vecais Tantlačs par tiem parūpēsies. Iesim.

Lieliem soļiem viņš gāja pa priekšu, un van Brants viņam sekoja cauri visam ciematam. Aļņādu teltis bija izmētātas bez jebkādas kārtības, kur pagadījās, jo zeme

bija nelīdzena. Van Brants aptvēra tās ar zinātāja skatienu un aši aplēsa.

—   Divsimt cilvēku, neskaitot mazgadīgos, — viņš novērtēja.

Cilvēks pamāja ar galvu.

—   Apmēram tā. Bet es dzīvoju ārpus drūzmas; te, nomalē, redziet, esmu vairāk nošķirts. Piesēdiet. Es labprāt uzkostu kopā ar jums, kad jūsu ļaudis būs kaut ko pagatavojuši. Esmu jau aizmirsis, kā garšo tēja… Piecus gadus neesmu dzēris, pat neatceros, kā tā smaržo… Vai tabaka ir? … Ā! Pateicos! Un pīpe? Vareni! Vēl tikai sērkociņu — un paraudzīsim, vai šī nezāle nav zaudējusi savu pievilcību.

Viņš nošvirkstināja sērkociņu, ar mežu iemītnieka cītīgo piesardzību saudzēdams tā vāro liesmiņu, it kā tā būtu vienīgā visā pasaulē, un tad ievilka pirmo dūmu. Brīdi pakavējies koncentrētā apcerē, viņš lēnītiņām izgaršodams izpūta dūmus caur pastieptām lūpām. Tad viņš at- zvila ērtāk. Sejas panti viņam atmaiga un sapņaina dūmaka aizmigloja acis. Ar pilnu krūti viņš svētlaimīgi nopūtās dzijā baudījumā un tad pēkšņi izmeta:

—   Dieva vārds, garšo lieliski!

Van Brants līdzjūtīgi pamāja.

—  Tātad piecus gadus, jūs sakāt?

—   Piecus gadus. — Cilvēks atkal nopūtās. — Jums, protams, ļoti gribas uzzināt, kas un kā, jo cilvēks ir ziņkārs radījums un situācija patiesi samērā dīvaina. Tomēr īstenībā nekā nav ko stāstīt. Es izbraucu no Edmontonas pamedīt muskusvēršus, un man, tāpat kā Paikam un visiem pārējiem, uzbruka visādas neveiksmes, mani ceļabiedri gāja bojā, es pazaudēju visus savus krājumus. Bads, mocības — parastais stāsts, jūs jau zināt, es vienīgais palicis pie dzīvības — un tā tālāk, līdz pēdīgi četrrāpus atlīdu šurp, Tantlača apmetnē.

—   Pieci gadi, — domīgi atkārtoja van Brants, it kā mēģinādams atcerēties, kas pa šo laiku noticis.

—   Februāra beigās palika tieši pieci gadi. Pār Lielo Vergu ezeru es pārcēlos maija sākumā …

—   Tātad jūs esat… Fērfakss? — van Brants viņu pārtrauca.

Cilvēks apstiprinādams pamāja.

—   Paga, paga … Ja nemaldos, Džons — Džons Fērfakss?

—  Kā tad jūs to zināt? — laiski iejautājās Fērfakss, kas bija aizņemts, pūšot gaisā dūmu gredzenus.

—   Avīzes toreiz bija pilnas ar ziņojumiem par jums.

Prevanšs …

—   Prevanšsl — Fērfakss pēkšņi kļuva možs un atslējās. — Viņš mums pazuda kaut kur Dūmu Kalnos …

—  Jā, bet viņš no turienes izkūlās un izglābās.

Fērfakss no jauna atlaidās uz muguras, turpinādams

laist dūmu gredzenus.

—  Prieks dzirdēt, — viņš domīgi noteica. — Prevanšs bija liels kauslis, ja viņam uznāca niķi, un negribēja stiept nastas. Tātad viņš izkūlies sveiks? Nu, man prieks par to.

Pieci gadi… Van Brants domās atkal un atkal atgriezās pie šiem vārdiem, un kaut kur no atmiņas dziļumiem acu priekšā sāka veidoties Emīlijas Sautveitas seja. Pieci gadi… Meža zosu kāsis ar skaļām klaigām pārlidoja viņiem zemu pār galvu, taču, pamanījuši teltis, putni aši pagriezās pret ziemeļiem un aizlaidas pretī gruzdošajai saulei. Van Brants drīz vien tos pazaudēja no acīm. Viņš izvilka pulksteni. Tas rādīja stundu pēc pusnakts. Uz ziemeļiem slīdošie mākoņi liesmoja asiņainā atblāzmā, tumšsarkani saules stari strēlēm šāvās pret dienvidiem, iespiezdamies drūmajā meža biezoknī un pieplūdinādami to ar baismīgu spīdumu. Gaiss bija rāms un nekustīgs, nešūpojās ne skujiņa, un visniecīgākais čabējiens apmetnē izskanēja tik skaidri un spalgi kā raga pūtiens. Indiāņi un franču pavadoņi, pakļaudamies šā klusuma burvīgumam, sarunājās pusčukstus, pat pavārs neviļus centās mazāk šķindināt pannu un katlu. Kaut kur raudāja bērns, bet no meža biezokņa kā sīka sudraba stīdziņa vērpās sievietes balss dziedošās vaimanās:

—  O-o-o-o-o-o-a-haa-ha-a-ha-aa-a-a, o-o-o-o-o-o-a-ha-a- ha-a.

Van Brants nodrebēja un nervozi saberzēja delnu virspuses.

—  Ak tad mani atzina par bojā gājušu? — sarunu biedrs nesteidzīgi ievaicājas.

—   Kā tad, mājas jūs nepārnācāt, un tā jūsu draugi…

—  Drīz vien mani aizmirsa. — Fērfakss iesmējās nepatīkamiem, izaicinošiem smiekliem.

—   Kāpēc jūs negājāt prom no šejienes?

—      Pa daļai varbūt tāpēc, ka nemaz negribēju, un pa daļai aiz iemesliem, kas nebija atkarīgi no manis. Redziet, Tantlačs gulēja ar pārlauztu kāju, kad es šeit nokļuvu, — smaga fraktūra. Es iegrozīju lauzto kaulu un dabūju viņu uz kājām. Paliku uz kādu laiciņu, kamēr sakrājas spēki. Pirms manis Tantlačs nebija redzējis neviena baltā, un es viņam, protams, šķitu varen gudrs, jo iemācīju viņa cilts ļaudīm daudz ko derīgu. Starp citu, arī militāru taktiku, tā ka viņi pakļāva sev četras kaimiņu ciltis (to apmetnes jūs vēl neesat redzējis) un kļuva par visas apkaimes saimniekiem. Skaidra lieta, viņiem par mani radās visaugstākās domas, un tālab, kad es posos ceļā, šie ir dzirdēt par to negribēja. Nav ko runāt, viesmīlīgi viņi bija pār mēru! Pielika man divus sargus un sargāja nakti un dienu. Tantlačs piesolīja man visādus labumus — tā teikt, par atlīdzību, bet man īstenībā bija viena alga — iet prom vai palikt, — nu, un tā es paliku.

—   Es Freiburgā pazinu jūsu brāli. Esmu van Brants.

Fērfakss strauji pasniedzās uz priekšu un pakratīja viņa

roku.

—  Ak tad jūs esat tas Billija draugs? Nabaga Billijs! Viņš bieži par jums runāja. Tomēr savāda sastapšanās vieta, — viņš piemetināja, parlaizdams plašu skatienu pirmatnīgajai ainavai visapkārt un uz brīdi ieklausīdamies sievietes sēru skandējumā. — Viņas vīru saplosīja lācis, un viņa to ļoti ņem pie sirds.

—   Dzīvnieciska dzīve! — Van Brants novaibstidamies izpauda savu pretīgumu. — Cerams, pēc pieciem gadiem šādas dzīves civilizācija šķitīs jauka? Ko jūs sakāt?

Fērfaksa seja sastinga.

—   Ak, es nezinu. Šie te vismaz ir godīgi ļautiņi un dzīvo saskaņā ar saviem ieskatiem. Bez tam pie viņiem valda apstulbinoša vienkāršība. Viņiem nav itin nekādu dvēseles sarežģījumu, savas izjūtas viņi izsaka tieši un skaidri, bez tūkstoš un vienas nianses. Viņi mīl, baidās, ienīst, dusmojas vai priecājas — tas viss notiek vienkārši un saprotami, kļūdīties par to nav iespējams. Var jau būt, ka tā ir dzīvnieciska dzīve, taču tā dzīvot vismaz ir viegli. Nekādas valšķošanās, nekādas koķetēšanas. Ja tu kādai sievietei patīc, viņa to bez kavēšanās tev pateiks. Ja viņa tevi neieredz, arī to viņa pateiks, un tad, ja vēlies, vari viņu sist, — bet galvenais: viņa skaidri zina tavas domas, un tu skaidri zini viņas domas. Nekādas nesapratnes, nekādu pārpratumu. Pēc civilizācijas drudžainajām lēkmēm šai dzīvei ir sava pievilcība. Vai jums skaidrs?

Nē, dzīve te ir gluži jauka, — Fērfakss, brīdi klusējis, turpināja, — vismaz man tā ir pietiekami laba, un es esmu nodomājis palikt te.

Vari Brants nodūra galvu pārdomās, un tikko samanāms smaids skāra viņa lūpas. Nekādas valšķošanās, ne koķetēšanas, nekādu pārpratumu. Fērfakss tātad ļoti ņēmis pie sirds, viņš nodomāja, ka Emīliju Sautveitu kļūmīgi, var teikt, saplosīja lacis. Nu, un Karltons Sautveits ir diezgan patīkams lācis.

—  Jūs tik un tā nāksiet man līdzi, — van Brants teica ar apzināti uzsvērtu noteiktību.

—  Nē, neiešu vis.

—  Jā, nāksiet gan.

—   Dzīvot šeit ir ļoti viegli, es jau jums teicu, — Fērfakss apņēmīgi runāja. — Es saprotu itin visus, un visi saprot mani. Vasaras un ziemas aizzib kā saules stari caur žoga mietiem, gadalaiki aizrit kā neskaidras gaismas un ēnu joslas, un laiks paiet, un dzīve paiet, un tad … gaudas mežā un tumsība. Ieklausieties!

Viņš pacēla roku, un sievietes balss sudrabainais pavediens atkal ieaudas klusumā un mierā.

Fērfakss klusu atkārtoja:

—   O-o-o-o-o-o-a-haa-ha-a-ha-aa-a-a, o-o-o-o-o-o-a-ha-a- ha-a. Vai jūs nedzirdat? Vai jūs neredzat? Sieviešu sēru gaudas? Svinīgas bēru dziesmas? Patriarha baltās matu cirtas ap manu galvu? Zvērādas, kas visā to pirmatnējā krāšņumā ietin manu augumu? Medību šķēpu man blakām? Kurš teiks, ka tas nav jauki?

Van Brants vēsi paraudzījās viņā.

—   Fērfaks, jūs esat stulbs nejēga. Ar pieciem šādas dzīves gadiem pietiek, lai ikviens sajuktu prātā, un jūsu noskaņojums jau ir slimīgs, pataloģisks. Starp citu, Karltons Sautveits ir miris.

Van Brants piebāza pīpi un aizkūpināja, slepus vērodams sarunu biedru ar gandrīz profesionālu interesi. Fēr- laksa acis uz mirkli uzliesmoja, dūres sažņaudzis, viņš traucās celties, bet tad atkal slābi atslīga atpakaļ un iegrima domās. Maikls, pavārs, signalizēja, ka maltīte gatava, bet van Brants pameta ar roku, lai pagaida. Smagais klusums ieilga, un viņš domās sāka šķirot no meža plūstošās smaržas — satrunējušu augu un trūdu dvaka, priežu čiekuru un skuju svaigais aromāts, no apmetnes daudzajiem ugunskuriem plūstošo dūmu garšīgi vircotā smarža. Divreiz Fērfakss pacēla acis, taču nekā nepateica, līdz pēdīgi ierunājās:

—   Un … Emīlija? …

—  Trīs gadus atraitnēs; vēl arvien atraitnēs.

Atkal iestājās ilgs klusums, ko Fērfakss galu galā pārtrauca ar naivu smaidu.

—   Liekas gan, ka jums taisnība, van Brant. Došos jums līdzi.

—   Es jau to zināju. — Van Brants uzlika roku Fēr- faksam uz pleca. — Protams, cits jau to zināt nevar, bet es tā iedomājos … sieviete ar viņas sabiedrisko stāvokli… bildinājumu jau viņai netrūkst…

—   Kad jūs dosieties ceļa? — Fērfakss viņu pārtrauca.

—   Kad mani cilvēki būs kaut cik izgulējušies. Pareizi, tas man atgādināja — Maikls jau sāk skaisties, tātad iesim paēst.

Pēc maltītes, kad krī indiāņi un pavadoņi, segās ievīstījušies, skaļi krāca, abi vīri vēl pakavējās pie dziestošā ugunskura. Bija tik daudz, ko pārrunāt — par karu un politiku, un ekspedīcijām, par cilvēku veikumiem un dažādiem notikumiem pasaulē, par kopējiem draugiem, par kāzām, par nāves gadījumiem. Pieci gadi vēstures, par ko Fērfakss visu gribēja uzzināt.

—   Un tā spāniešu floti nobloķēja Santjago [20] ostā, — van Brants pašlaik stāstīja, kad pēkšņi viņam garām klusi pagāja jauna sieviete un nostājās līdzās Fērfaksam. Viņa aši ielūkojās tam sejā, tad pievērsa satrauktu skatienu van Brantam.

—   Virsaiša Tantlača meita, savā ziņā princese, — Fērfakss paskaidroja un negribot pietvīka. — īsi sakot, viens no iemesliem, kas mani pamudināja palikt šeit. Tuma, tas ir van Brants, mans draugs.

Van Brants sniedza roku sveicienam, taču sieviete palika stāvam pilnīgi nekustīgi. Ne vaibsts viņas sejā ne- atvilga, ne skropstiņa nenodrebēja. Viņa raudzījās van Brantam tieši acīs, un viņas urbīgais skatiens taujāja un pētīja.

—       Neka viņa nesaprot, — Fērfakss pasmejas. — Pirmo reizi mūžā, ziniet, tiek kādam stādīta priekšā. Bet kā jūs teicāt — tātad spāņu floti nobloķēja Santjago ostā?

Turna notupās zemē blakus savam vīram, nekustīga kā bronzas statuja, tikai acis zibenīgi skraidīja no sejas uz seju, nemitīgi pētīdamas. Everijs van Brants, turpinādams savus stāstus, no šiem mēmajiem skatieniem sāka justies neomulīgi. Visgleznainākā kaujas attēlojuma vidū viņš pēkšņi juta šīs melnās acis kvēli urbjamies sevī, sāka stomīties un meklēt vārdus, līdz atkal iejutās stāstījumā un varēja turpināt. Fērfakss, apvijis rokas ap ceļiem, ar izdzisušu pīpi zobos aizrautīgi klausījās, nepacietīgi paskubinādams, kad stāstītājs vilcinājās, un viņa acu priekšā no jauna atainojās pasaule, ko jau domājās sen aizmirsis.

Pagāja stunda, divas, un pēdīgi Fērfakss negribīgi piecēlās kājās.

— Ak tad Kronje [21] bija gan iedzīts stūrī? Bet pagaidiet brītiņu, līdz es aizskriešu tepat pāri pie TantlaČa. Viņš gribēs jlīs satikt, un es norunāšu, ka jūs aiziesiet pie viņa pēc brokastīm. Vai tā būs jums izdevīgi?

Viņš aizgāja starp priežu stumbriem, un van Brants palika raugamies Turnas kvēlojošajās acīs. Pieci gadi, viņš apsvēra, bet viņai patlaban nebūs vairāk par divdesmit. Apbrīnojama būtne! Viņa pieder pie eskimosu cilts, un tiem taču mēdz būt tāds sīks, plakans deguntiņš, bet šai te tas nav ne plats, ne plakans — ērgļa deguns ar smalkām, glīti veidotām nāsīm, gluži kā gaišākās rases daiļavām, — vari būt drošs, Everij van Brant, te kaut kā piejaukusies indiāņu asins lāsīte. Un nenervozē, Everij van Brant, viņa tevi neapēdīs, tikai sieviete vien jau ir, pie tam īsti glīta. Vairāk pēc austrumnieces nekā šejienietes. Acis lielas un patalu viena no otras, un to mon- goliskais slīpums tik tikko manāms. Turna, tu esi īsta anomālija. Tava vieta nemaz nav pie eskimosiem, ja arī tavs tēvs ir eskimoss. Diezin no kurienes cēlusies tava māte? Vai vecmāmiņa? Ak, mīļā Turna, tu taču esi skaistule, auksta, stinga skaistule ar Aļaskas vulkānu lavu dzīslās, lūdzu, neskaties manī ar tādām acīm.

Everijs van Brants iesmējās un piecēlās kājās. Meitenes neatlaidīgais skatiens viņu mulsināja. Starp pārtikas maisiem ložņāja kāds suns. Viņš gribēja to aizdzīt un, kamēr Fērfakss atgriezīsies, novietot maisus drošākā vietā. Taču Tuma pastiepa roku, lai viņu aizkavētu, un piecēlās, nostādamās viņam tieši pretī.

—   Tu? — viņa ierunājās Arktikas iedzīvotāju valodā, kas visām ciltīm no Grenlandes līdz pat Barova ragam ir gandrīz vienāda. — Tu?

Straujās izteiksmes maiņas meitenes sejā izteica visus jautājumus, kas slēpās aiz šā «tu», — Tuma gribēja zināt, kas viņš tāds ir, kālab te ieradies, kāds viņam sakars ar tās vīru, — visu izpauda šis vārds.

—   Brālis, — viņš atbildēja tai pašā valodā, ar plašu vēcienu norādīdams uz dienvidiem. — Mēs esam brāļi, tavs vīrs un es.

Viņa papurināja galvu.

—   Nav labi, ka tu esi te.

—   Pēc viena miega es aiziešu.

—   Un mans vīrs? — viņa noprasīja dedzīgi un satraukti.

Van Brants paraustīja plecus. Viņš atskārta, ka neapzināti par kaut ko kaunas, pat nezinādams, par ko, un dusmojas uz Fērfaksu. Viņš juta, ka piesarkst, atbildot šīs jaunās mežones skatienam. Viņa bija tikai sieviete. Ar to jau viss pateikts — sieviete. Te atkal atkārtojas sensenais stāsts par nekrietnību — tieši tāds pats, atkal un atkal, tikpat vecs ka Ieva un tikpat jauns kā pirmās tikko mostošās mīlas stars.

—   Mans vīrs! Mans vīrs! iVlans vīrs! — Tuma kaislīgi gaudās, sejai tumši pietvīkstot, un no viņas acīm staroja Mūžīgās Sievietes — Sievietes-Sievas nežēlīgais maigums.

—   Tuma, — viņš to svinīgi uzrunāja angliski, — tu esi dzimusi Ziemeļzemes mežu dzīlēs, tu esi pārtikusi no zivīm un gaļas, cīnījusies ar salu un badu, visas mūža dienas tava dzīve ir bijusi vienkārša. Bet ir pasaulē daudz kas tāds, kas nepavisam nav vienkāršs, ko tu nemaz nezini un arī nespēj izprast. Tu nezini, ko nozīmē ilgoties pēc gaļas podiem tālu tālumā, tu nespēj saprast, ko nozīmē alkas pēc sievietes ar gaišu seju. Un šī sieviete ir gaiša, Tuma, cildeni skaista un gaiša. Tu biji sieva šim cilvēkam, un tu viņam atdevi sevi itin visu, bet tavs viss ir ļoti niecīgs un vienkāršs. Pārāk niecīgs un pārāk vienkāršs, jo viņš ir svešas zemes cilvēks. Nekad tu neesi

viņu iepazinusi, tu nespēj viņu iepazīt. Tāda ir dzīves kārtība. Tu turēji viņu savās rokās, bet nekad tu neesi turējusi viņa sirdi — tā cilvēka sirdi, kurš sapņoja par garām slīdošajiem gadalaikiem un par pirmatnēji mežonīgu bēru ceremoniju. Tev viņš ir bijis tikai sapnis — sapņa puteklis. Tu gribēji slēgt skāvienos cilvēku, bet satvēri tikai ēnu, tu atdevi sevi vīrietim, bet guļvietā tev blakus gulēja tikai viņa veidols. Tā tas notika jau sensenos laikos, kad dievi uzskatīja zemes meitas un atzina tās skaistas esam. Bet Tuma, ak, Tuma, es negribētu būt Džona Fērfaksa ādā viņa nākamo gadu bezmiega naktīs, kad viņa acis skatīs nevis tās sievietes saules mirdzuma matus, kura gulēs viņam līdzās, bet gan Ziemeļzemes mežu dzīlēs izgaisušās sievas melnās matu pīnes.

Kaut gan Tuma nekā nesaprata, viņa klausījās ar tik alkainu uzmanību, itin kā viņas dzīvība būtu atkarīga no tā, ko saka šis cilvēks. Bet, sadzirdusi sava vīra vārdu, viņa eskimosu valodā izsaucās:

—  Jā! Jā! Fērfakss! Mans vīrs!

—   Nabaga mazā aplamniece, kā gan viņš var but tev vīrs?

Taču viņa nesaprata vari Branta angliski teikto runu un domāja, ka viņu izjoko. Mēmais, bezprātīgais Sievietes- Sievas niknums uzliesmoja viņas sejā, un van Brantam jau gandrīz likās, ka viņa kā pantera saspringst lēcienam.

Viņš klusībā nolamājās un vēroja, kā liesmas pamazām izdziest viņas sejā un tajā iegulst lūdzējas sievietes starojošā kvēle — lūdzējas sievietes, kura atsakās no sava spēka, lai gudri bruņotos ar savu vājumu.

—   Viņš ir mans vīrs, — Tuma maigi sacīja. — Nevienu citu es neesmu pazinusi. Nav iespējams, ka es kādreiz pazītu citu. Un nav iespējams, ka viņš no manis aizietu.

—   Kurš teica, ka viņš no tevis aizies? — van Brants skarbi noprasīja, pa pusei skaizdamies, pa pusei aiz nevarības apziņas.

—  Tev jāsaka viņam, lai neaiziet no manis, — sieviete rāmi atbildēja, un viņas balsī jautās elsas.

Van Brants dusmīgi saspārdīja apdeguļus ugunskurā un apsēdās.

—   Tev viņam jāsaka. Viņš ir mans vīrs. Visu sieviešu^ priekšā viņš ir mans vīrs. Tu esi liels, tu esi spēcīgs —

paskaties, cik cs esmu vāja. Redzi, es metos tev pie kājām. Tev jāizšķir, kas ar mani notiks. Tev tas jādara.

—       Celies augšā! — Viņš skarbi uzrava sievieti stāvus un piecēlās ari pats. — Tu esi sieviete. Tāpēc tava vieta nav putekļos, ne arī pie kāda vīrieša kājām.

—   Viņš ir mans vīrs.

—       Tad lai dievs piedod visiem vīriešiem! — van Brants satraukumā izsaucās.

—       Viņš ir mans vīrs, — sieviete lūgdamās neatlaidīgi atkārtoja.

—   Viņš ir mans brālis, — van Brants atbildēja.

—       Mans tēvs ir virsaitis Tantlačs. Viņš valda pār pieciem ciematiem. Es pavēlēšu, lai no visiem pieciem ciematiem izmeklē meiteni pēc tavas patikas, tad tu varēsi palikt te, pie sava brāļa, un dzīvot pārticībā.

—   Pēc viena miega es aiziešu.

—   Un mans vīrs?

—   Tavs vīrs patlaban nāk. Dzirdi!

Aiz tumšās egļu audzes atskanēja Fērfaksa balss, viņš dziedaja jautru dziesmiņu.

Kā miglas vāli aptumšo dienu, tā viņa dziesma izdzēsa gaismu meitenes sejā.

—   Tā ir viņa paša tautas valoda, — Turna teica,

—  viņa paša tautas valoda.

Viņa apgriezās ar jauna dzīvnieka brīvi lunkanajām kustībām un pazuda mežā.

—   Viss nokārtots, — Fērfakss izsaucās pienākdams.

—   Viņa karaliskā augstība jūs pieņems pēc brokastīm.

—   Vai jūs viņam pateicāt? — van Brants vaicāja.

—       Nē. Un neteikšu arī, līdz mēs būsim gatavi doties ceļā.

Van Brants drūmā jūtoņā paskatījās uz saviem aizmigušajiem pavadoņiem.

—       Jutīšos laimīgs, kad būsim jau simts jūdžu no šejienes, — viņš teica.

Tuma pacēla tēva telts ādas aizkaru. Pie tēva sēdēja vēl divi vīrieši, un visi trīs paraudzījās viņā ar dzīvu interesi. Tomēr viņas seja nepauda itin neko, viņa ienāca un, ne vārda neteikusi, mierīgi apsēdas. Tantlačs bungoja ar pirkstu kauliņiem pa katu šķēpam, kas gulēja tam uz ceļiem, un laiski vēroja spožo strēli, kādu telts puskrēslā

svieda pa caurumu iespraucies saules stars. Virsaitim pie labā pleca tupēja šamanis Čugengate. Abi bija veci vīri, un viņu acīs plēnēja garā mūža gurdenums. Bet viņiem pretī sēdēja jauneklis Kīns, visas cilts mīlulis. Tas bija izmanīgs un veikls, un viņa melnās acis pētīdamas un vērodamas tā vien skraidīja no vienas sejas pie otras.

Teltī valdīja klusums. Šad tad iespiedās kāds troksnītis no apkārtējām teltīm, un kaut kur no tālienes atskanēja smalkas, spiedzīgas balstiņas — drīzāk balsu ēnas, tur klaigādami kāvās puikas. Pa telts ieeju iebāza galvu suns un kādu laiciņu noraudzijas, zibinādams acis kā vilks, un slienas pilēja no viņa ziloņkaula krāsas ilkņiem. Pēc brītiņa viņš kā jautādams iesmilkstējās, bet tad, satrūcies no cilvēku nekustības, pieplaka pie zemes un atmuguriski izlīda atpakaļ. Tantlačs vienaldzīgi pavērās meitā.

—   Un tavs vīrs, kā tev ar viņu?

—   Viņš dzied svešādas dziesmas, — Tuma atbildēja,

—  un viņa seja izskatās savāda.

—   Ta? Vai viņš ko teica?

—  Nē, bet viņa seja izskatās savāda, viņa acis mirdz citādi, viņš sēž pie ugunskura ar Jaunatnācēju, un viņi runā un runā, un viņu runām nav gala.

Čugengate kaut ko iečukstēja sava pavēlnieka ausī, un Kīns tupēdams paliecās uz priekšu.

—   Kaut kas viņu sauc no tālienes, — Tuma turpināja,

—  un šķiet, ka viņš sēž un klausās, un atbild, dziedādams dziesmas savas tautas valodā.

Čugengate atkal ko čukstēja, un Kīns liecās uz priekšu, bet Tuma bijīgi apklusa, līdz tēvs ar galvas mājienu deva zīmi, ka var stāstīt tālāk.

—  Tev, ak, Tantlač, ir zināms, ka meža zoss un gulbis, un mazā pīlīte piedzimst šeit, mūsu zemienēs. Ir zināms, ka pirms sala iestāšanās tie laižas prom uz nezināmām malām. Un tāpat ir zināms, ka tie atkal atgriežas, kad pār zemi no jauna spīd saule un ūdens upēs ir vaļā. Allaž tie atgriežas uz vietu, kur piedzimuši, lai dzīvība varētu turpināties. Zeme tos sauc, un tie nāk. Un tagad kāda cita zeme sauc — zeme, kur piedzimis mans vīrs, šis sauciens ir domāts viņam, un viņš ir nolēmis atbildēt saucienam. Bet viņš taču ir mans vīrs. Visu sieviešu priekšā viņš ir mans vīrs.

—  Vai tas ir labi, Tantlač? Vai tas ir labi? — Čugengate uzstājīgi taujāja, un viņa balsī jautās draudi.

—   Jā, tas ir labi! — Kīns ar nekaunīgu drosmi izsaucās.— Zeme sauc savus bērnus, un visas zemes sauc savus bērnus atpakaļ. Kā meža zoss un gulbis, un mazā pīlīte saklausa saucienus, tā tiek saukts arī šis Svešinieks, kurš pārāk ilgi jau kavējies pie mums un kuram tagad jāiet prom. Un vēl ir sugas sauciens. Zoss dzīvo pārī ar zosi, un gulbis nekad nedzīvo parī ar mazo pīlīti. Nebūtu labi, ja gulbis dzīvotu pārī ar mazo pīlīti. Tāpat nav labi, ka svešinieki ņem par sievām mūsu ciemata meitenes. Tālab es saku, ka šim cilvēkam jāiet pie savas sugas, uz savu zemi.

—  Viņš ir mans vīrs, — Turna attrauca, — un viņš ir liels cilvēks.

—   Jā, viņš ir liels cilvēks. — Cugengates galvas iz- slējienā vārgi atēnojās jaunības spars. — Viņš ir liels cilvēks, un viņš, ak, Tantlač, ielika spēku tava rokā un deva tev varu, tā ka tagad visā zemē bijājas tava vārda, bijājas un cienī to. Viņš ir loti gudrs, un viņa gudrība nes lielu labumu. Viņam mēs varam pateikties par daudzām lietām: par prasmību karā, par noslēpumiem, kā aizsargāt ciematu un kā negaidīti uzbrukt mežā, par to, kā apspriesties sapulcē, kā satriekt pretinieku ar savas mutes vārdiem un kā solījumu nostiprināt ar zvērestu, par to, kā medīt kopīgi, kā uzstādīt lamatas un kā uzglabāt pārtiku, par to, kā ārstēt slimības un kā dziedēt brūces, kas iegūtas eeļā vai kaujā. Tu, Tantlač, šodien būtu vecs klibiķis, ja pie mums nebūtu ieradies Svešinieks un tevi izdziedinājis. Ikreiz, kad mums bija par kaut ko šaubas, mēs gājām pie viņa, lai viņa gudrība mums izskaidro, kā ir pareizi, un ikreiz viņš izskaidroja, kā ir pareizi. Un vēl mums var rasties daudzi jautājumi, un viņa gudrības nākotnē var atkal ievajadzēties, mēs nedrīkstam pieļaut, ka viņš aiziet. Nebūs labi, ja mēs ļausim viņam aiziet.

Tantlačs visu laiku bungoja pa šķēpa kātu un nekādi neizrādīja, dzirdējis vai ne. Turna veltīgi pētīja viņa seju, un Čugengate šķita atkal sarūkam un nolīkstam zem gadu nastas.

—   Neviens neiet medībās manā vietā, — Kīns sparīgi piedauzīja sev pie krūtīm. — Es pats iegūstu savu medījumu. Dzīve man dara prieku, ja es pats iegustu savu medījumu. Esmu laimīgs, kad pa sniegu rāpjos klāt lielam alnim. Esmu laimīgs, kad ar visu spēku uzvelku savu loku — rau, ta — un nekļūdīgi un strauji izšauju bultu, kas trāpa pašā sirdī. Gaļa, ko nomedījis kāds cits, manai mutei nekad nav tik salda kā mans paša medījums. Es priecājos par dzīvi, priecājos pats par savu prasmi un spēku, priecājos, ka pats visu ko paveicu, pats iegūstu visu, kas man vajadzīgs. Kāpēc gan dzīvot, ja ne tālab? Kāpēc man būtu jādzīvo, ja es nevarētu priecāties pats par sevi un par to, ko spēju paveikt? Es priecājos, esmu laimīgs, kad eju medīt un zvejot, un tāpēc, ka eju medīt un zvejot, es kļūstu veikls un spēcīgs. Cilvēks, kas mēdz sēdēt teltī pie ugunskura, nekļūst veikls un spēcīgs. Viņš nav laimīgs, ēzdams manu medījumu, un dzīve viņam nesagādā prieku. Viņš nemaz nedzīvo. Un tāpēc es saku — ir pareizi, ka Svešinieks iet projām. Viņa gudrība mūs gudrus nedara. Ja viņš ir prasmīgs, tad mums vairs prasme nav vajadzīga. Tiklīdz rodas vajadzība, mēs ejam pie viņa, lai viņš liek lietā savu prasmi. Mēs ēdam medījumu, ko viņš nomedījis, un mūsu mutei šī gaļa nav salda. Mēs paļaujamies uz viņa spēku, un tālab mums nav par ko priecāties. Mēs nemaz nedzīvojam, ja viņš dzīvo pie mums. Mēs kļūstam trekni un nespēcīgi kā sievietes, mēs baidāmies no darba un esam aizmirsuši, kā pašiem iegūt to, kas mums vajadzīgs. Ļauj, lai šis cilvēks iet projām, ak, Tantlač, un mēs atkal kļūsim vīri! Es esmu Kīns, vīrietis, un es pats iegūstu savu medījumu!

Tantlačs pievērsa viņam skatienu, kurā, šķiet, rēgojās mūžības tukšums. Kīns nepacietīgi gaidīja lēmumu, taču vecā virsaiša lūpas nepakustējās, kad viņš pagrieza galvu pret meitu.

—   Kas reiz ir dots, to vairs nevar atņemt, — Turna dedzīgi ierunājās. — Es biju vēl meitenīte, kad šis Svešinieks, kas tagad ir mans vīrs, ieradās pie mums. Es nepazinu ne vīriešus, ne viņu paražas, un mana sirds vēl kāroja vaļoties ar citām meitenēm, kad tu, Tantlač, tu un neviens cits pasauci mani pie sevis un iesviedi mani ša Svešinieka rokās. Tu un neviens cits, Tantlač, bet, kā tu atdevi mani šim vīrietim, tā tu arī atdevi šo vīrieti man. Viņš ir mans vīrs. Viņš ir gulējis manās rokās, un no manām rokām viņu izraut nevar.

—  Labi būtu, ak, Tantlač, — Kīns aši iestarpināja, pamezdams zīmīgu skatienu uz Tumu, — labi būtu, ja tu atcerētos, ka to, kas reiz dots, vairs nevar atņemt.

Cugengate saslējās.

—   Ar tavām lūpām, Kīn, runā neapdomīgā jaunība.

Bet mēs abi, ak, Tantlač, esam veci vīri, un mēs saprotam. Arī mēs esam raudzījušies acīs sievietēm un jutuši pa asinīm karsti strāvojam dīvainas alkas. Taču gadi ir mūs atvēsinājuši, mēs esam mācījušies, ka gudrību dod vienīgi apdomība un saprātīgi rīkojas tikai vēsa galva un roka, mēs zinām, ka karsta sirds ir pārāk strauja un sliecas uz pārsteidzību. Mēs zinām, ka tavas acis uz Ķīnu raudzījās labvēlīgi. Mēs zinām, ka Turna bija viņam apsolīta jau tajās senajās dienās, kad tā bija vēl bērns. Bet mēs arī zinām, ka pienāca jaunas dienas, kurām līdz ieradās Svešinieks, un tad mūsu gudrība un vēlēšanās sagādāt labklājību visai ciltij lika mums lauzt līgumu, un Kīns bija Tumu zaudējis.

Vecais šamanis apklusa un lūkojās tieši jauneklim sejā.

—   Un lai top zināms, ka es, Cugengate, devu padomu šo līgumu lauzt.

—  Taču es neesmu guldījis citu sievieti savā guļvietā,— Kīns viņu pārtrauca. — Es pats ierīkoju savu pavardu, pats vārīju sev ēdienu un, sēdēdams vientulībā, griezu zobus.

Cugengate pavēcināja roku, rādīdams, ka vēl nav beidzis.

—   Es esmu vecs vīrs, un mani vārdi nāk no sapratnes. Ir labi būt stipram un ņemt ar varu. Vēl labāk ir atturēties no varas, ja tas var nest svētību. Senajās dienās es sēdēju pie tava pleca, Tantlač, un manu balsi sapulcē uzklausīja pirmo, un manu padomu pieņēma un tūdaļ lika lietā. Es biju stiprs un turēju savās rokās varu. Pēc Tant- lača es biju visaugstākais. Tad ieradās Svešinieks, un es redzēju, ka viņš ir prasmīgs, gudrs un liels. Tā kā viņš bija prasmīgāks, gudrāks un lielāks par mani, tad bija skaidrs, ka no viņa ciltij būs lielāks labums nekā no manis. Tava auss, Tantlač, bija pievērsta man, tu klausījies manus vārdus, un tā Svešiniekam tapa dota vara, vieta pie ugunskura un tava meita Tuma. Cilts plauka un zēla šais jaunajās dienās, klausīdama jauniem likumiem, un cilts zels arī turpmāk, ja Svešinieks būs mūsu vidū. Mēs esam veci vīri, mēs abi, ak, Tantlač, tu un es, un šis jautājums izšķirams galvai, nevis sirdij. Uzklausi manus vārdus, Tantlač! Uzklausi manus vārdus! Šim cilvēkam jāpaliek!

Iestājās ilgs klusums. Vecais virsaitis domāja, un izskats viņam bija kā dievam, kas nesatricināmi pārliecināts par savu visvarenību, bet Čugengate šķita atkal iegrimstam dziļas senatnības dūmakā. Kīns alkaini raudzījās sievietē, bet viņa pat nemanīja to un neatrāva skatienu no tēva sejas. Vilku suns atkal pagrūda vaļā telts ieejas aizsegu; redzēdams visus tik mierīgus, tas sadūšojās un pieplacis ielīda iekšā. Viņš ziņkārīgi apostīja Turnas gurdi noslīgušo roku, izaicinoši pasmailēja ausis pret Cugengati un tad saritinājās pie Tantlača kājām. Šķēps rībēdams nogāzās zemē, suns pārbijies iekaucās, palēcas sānis, gaisā noklabinādams zobus, un ar nākamo lēcienu bija laukā.

Tantlačs noraudzījās visos pēc kārtas, katru seju aplūkodams ilgi un vērīgi. Tad viņš pacēla galvu ar smagnēju, karalisku kustību un aukstā, vienmuļā balsī izteica spriedumu:

—   Šis cilvēks paliks. Lai sasauc kopā medniekus. Nosūtiet uz kaimiņu ciematiem skrējēju ar pavēli atvest karavīrus. Es negribu tikties ar Jaunatnācēju. Tu, Čugengate, runāsi ar viņu. Pasaki viņam — ja grib aiziet ar mieru, lai iet projām tūdaļ. Un, ja izcelsies cīņa, tad kaujiet, kaujiet, kaujiet visus līdz pēdējam. Bet dariet visiem zināmus manus vārdus: nekas nedrīkst notikt ar mūsu cilvēku — ar vīru, ko apprecējusi mana meita. Tā būs labi.

Čugengate piecēlās un izsteberēja laukā, Tuma viņam sekoja, bet, kad arī Kīns pagriezās pret izeju, Tantlača balss viņu aizturēja.

—   Kīn, būtu labi, ja tu klausītu maniem vārdiem. Šis cilvēks paliks. Pieraugi, lai viņam nekas nenotiek.

Sekodami Fērfaksa mācībām par kara paņēmieniem, cilts karotāji nevis pulkā braši drāzās uz priekšu, skaļi klaigādami, bet, gluži otrādi, bija ļoti atturīgi un savaldīgi, virzījās uz priekšu klusēdami, līzdami rāpus un slapstīdamies no slēpņa slēpnī. Upes krastā, kur šaura klajuma strēmele kalpoja par daļēju aizsegu, bija saguluši krī cilts indiāņi un franči — pavadoņi. Viņu acis nekā nevarēja saskatīt, bet ausis tik tikko spēja saklausīt klusu čaboņu, taču viņi manīja trauksmainu dzīvību pulsējam meža biezoknī, juta neskaidras, nenosakāmas kustības un saprata, ka tuvojas ienaidnieks.

—   Nolādētie, — Fērfakss grēmās, — pulveri viņi ne redzējuši nebija, bet es tiem iemācīju šo paņēmienu.

Everijs van Brants pasmējās, izdauzīja pelnus no pīpes un rūpīgi noglabāja to līdz ar tabakas maku, tad pārbaudīja, vai medību duncis makstī pie sāna slīd brīvi.

—   Pagaidiet vien, — viņš teica, — mēs izpaisīsim uzbrucēju priekšējās rindas, tad viņiem dūša būs papēžos.

—  Viņi uzbruks izkliedu ķēdē, ja vien atcerēsies manas pamācības.

—   Tas nekas. Šautenes ar patronu aptveri tāpēc jau ir taisītas, lai varētu šaut bez pārtraukuma. Mēs viņus … Vareni! Pirmais trāpījums! Dabūsi speciālu tabakas porciju, Lūn!

Lūns, krī cilts indiānis, bija pamanījis pavīdam kailu plecu un ar trāpīgu lodi darījis tā īpašniekam zināmu savu atklājumu.

—   Kaut nu mēs varētu viņus izprovocēt, lai drāžas uz priekšu, — Fērfakss murmināja, — kaut varējis viņus izprovocēt!

Van Brants ievēroja gar attāla koka stumbru pabāztu galvu un ar strauju šāvienu nopļāva karotāju gar zemi, kur tas sāka raustīties nāves krampjos. Maikls nogāza trešo, bet Fērfakss ar pārējiem vingrināja roku, šaudami uz katru slēptuvē pazibējušo eskimosu vai uz sakustējušos krūmu. Šķērsojot mazu, klaju purviņu, pieci eskimosi nogāzās ar seju pie zemes, bet vairāk pa labi, kur koki bija retāki, krita vēl kāds ducis karotāju. Taču eskimosi virzījās pretī savai sodībai ar drumu apņēmību, tuvodamies piesardzīgi, apdomīgi, bez steigas un bez vilcināšanās.

Pēc minūtēm desmit, kad uzbrucēji bija pavisam tuvu, visa kustība izbeidzās, neviens vairs nevirzījās tuvāk, un iestājās draudīgs, Jaunu vēstošs klusums. Visapkārt bija redzama tikai zaļi zeltainā lapotne un zāle, kas trīsēja un viļņojās dienas pirmajās vēja pūsmās. Blāvā rīta saule izraiboja zemi ar garām ēnu un gaismas svēdrām. Kāds ievainotais pacēla galvu un ar rokām centās izrāpties no purviņa, bet Maikls virzīja viņam līdzi šautenes stobru, taču vēl kavējās šaut. No labās uz kreiso pusi pa neredzamo frontes līniju aizskanēja svilpiens, un acumirklī vesels bultu mākonis lokā pacēlas gaisā.

—   Gatavoties! — van Brants nokomandēja, un viņa balsij bija radusies metāliskā pieskaņa. — Šaut!

Eskimosi visi reizē cēlās no savām slēptuvēm. Mežs pēkšņi bija pilns dzīvības. Atskanēja spalga gaudošana, šautenes tai atbildēja ar skarbiem rējieniem. Daudzi ciemata ļaudis sastapa savu nāvi tieši lēcienā, bet, zemē nokritušiem, tiem brāzās pāri viņu ciltsbrāļi rēcošā, neatvairāmā vilnī. Visiem pa priekšu, ar plīvojošiem matiem, rokas plaši vēcinādama, līkumodama starp kokiem un lēkdama pāri kritušiem stumbriem, skrēja Tuma. Fērfakss notēmēja un gandrīz jau nospieda aizslēgu, pirms pazina, kas tā ir.

— Sieviete! Nešaujiet! — viņš iekliedzās. — Redziet! Viņa nav apbruņota.

Viņu nesadzirdēja ne indiāņi, ne Maikls, ne tā tautieši — franči, ne arī van Brants, kas šāva tik strauji, ka viena viņa lode pastāvīgi svilpa gaisā. Taču Tuma neskarta tikai drāzās taisni vien uz priekšu — tieši pa pēdām kādam zvērādās ģērbtam medniekam, kas no sāniem bija aizlēcis viņai priekšā. Fērfakss izšāva aptveri tukšu, mērķēdams karotājiem pa labi un pa kreisi no Turnas, un atvēzējās ar šauteni, lai trāpītu garajam medniekam. Taču tas, liekas, bija viņu pamanījis, jo pēkšņi pasitās sānis un ietrieca šķēpu Maikla ķermenī. Tai brīdī Tuma bija apcirtusi roku savam vīram ap kaklu un, pagriezusies pa pusei atpakaļ, ar saucieniem un brīvās rokas vēzieniem it kā šķēla pušu uzbrūkošo karavīru gūzmu. Kādi divdesmit vīri aizdrazās garām gar abām pusēm, un Fērfakss uz īsu mirklīti palika stāvam, ielūkodamies savā sieva, viņas bronzainajā skaistumā, kas satrauca un mulsināja, un viņu pēkšņi pārmāca dīvainas vīzijas, sapņu ainas, nemirstīgi atmiņu blāzmojumi, kas saviļņoja līdz pašām dvēseles dzīlēm. Vecas pasaules filozofisko dogmu un jaunās pasaules ētisko normu fragmenti un drumslas izjoņoja caur viņa smadzenēm, acu priekšā pavīdēja neiedomājami skaidras un reizē mokoši nesakarīgas ainas — medības, drūmi mežu biezokņi, klusējošas sniega klajot- nes, balles zāles uguņu ņirba, plašas gleznu galerijas un auditorijas, stikla mirdzā zalgojošas mēģeņu rindas, grāmatām pieblīvētu plauktu ailes, mašīnu dūkoņa un lielpilsētas ielu dārdoņa, aizmirstu dziesmu melodijas, mīlētu sieviešu un senu draugu sejas, vientuļš strauts starp kraujām klinšu smailēm, sadragāta laiva oļainā krastmala, mēnesnīcas mirdza pār klusiem laukiem, leknas ielejas, siena smarža …

Kāds mednieks, ko lode bija ķērusi starp acīm, vēl spēra soli uzbrukumā un tad bez dzīvības noslīga zemē. Fērfakss atjēdzās. Viņa biedri — tie, kas vēl dzīvi, — bija atspiesti tālu aizmugurē, aiz kokiem. Viņš dzirdēja mednieku mežonīgos rēcienus «Hia! Hia!», ar kādiem tie metas tuvcīņā, lai durtu un cirstu ar saviem kaula un valzirga ilkņu ieročiem. Ievainoto cilvēku kliedzieni viņu trāpīja kā sitieni. Fērfakss saprata, ka cīņa ir galā, ka viņi ir uzvarēti, bet visas senās tradīcijas un savas tautas solidaritātes apziņa rautin rāva viņu pašā kaujas ņudzeklī, lai vismaz arī viņš mirtu kopā ar savējiem.

—  Mans vīrs! Mans vīrs! — sauca Tuma. — Tu esi glābts!

Viņš lūkoja izrauties, bet sieviete ar visu auguma svaru iekārās viņam plecos, neļaudama spert ne soli.

—   Nevajag! Viņi ir miruši, bet dzīve ir tik jauka!

Turna turējās vīram cieši ap kaklu un kājām tvērās

ap viņa stilbiem, viņš pastreipuļoja un sagrīļojās, sparīgi atslējās taisni, lai noturētos kājas, atkal pastreipuļoja un pēdīgi nogāzās atmuguriski zemē. Galva atsitās pret izvirzītu sakni, viņš pa pusei apdulla un spēja vairs tikai vārgi pretoties. Kritienā Tuma bija saklausījusi spalvām apspraudītas bultas švīkstoņu tieši pār galvu un tūdaļ steidza ar savu augumu kā ar vairogu aizsegt vīra ķermeni, cieši apskāvusi viņu ar rokām un piespiedusi seju un lūpas pie viņa kakla.

Tad pārdesmit pēdu tālāk no samudžināta biezokņa izspraucās Kīns. Viņš piesardzīgi paskatījās visapkārt. Kaujas lauks bija aizvirzījies tālu prom, un karotāju pēdējie kliedzieni noklusa tālumā. Neviens nebija redzams. Viņš piespieda pie stiegras jaunu bultu un paraudzījās zemē uz vīrieti un sievieti. Starp Turnas krūtīm un roku balti vīdēja vīrieša āda. Kīns savilka loku, tā ka stiegra skāra bultas smaili. Divas reizes viņš mierīgi un tēmēdams, lai nekļūdītos, uzvilka loku un nomērķēja, tad ietrieca kaula dzelksni tieši baltajā miesas laukumiņā, kas vizmoja vēl jo baltāks pretstatā viņu apskāvušās sievietes brūnajām rokam un brūnajām krūtīm.

Content

Džeks Londons
Ziemeļzemes mežu dzīles