Hegards Raiders

Daiļā Margareta

DAIĻĀ MARGARETA

Raiders Hegards

no angļu valodas tulkojusi R. Koka

I nodaļa

KĀ PĪTERS SASTAPA SPĀNIETI

Bija pavasara pēcpusdiena Anglijas karaļa Henrija VII [1] valdīšanas sestajā gadā. Londonā notika lielas svinības, jo tajā dienā viņa majestāte atklāja no jauna sasaukto parlamentu un paziņoja saviem uzticamajiem pavalstniekiem, ka viņš nolēmis iebrukt Fran-

cijā un pats vadīs angļu karaspēku. Tauta šo vēsti uzņēma ar skaļām gavilēm. Tiesa, pašā parlamentā gan vispārējais entuziasms mazliet apsīka, kad karalis lika saprast, ka karagājienam būs vajadzīgi prāvi līdzekļi, bet ļaužu pūlim ārpusē, kur maz bija tādu, no kuriem varētu pieprasīt naudu, šis jautājums raizes nesagādāja. Un, kad viņu žēlīgais valdnieks savas spožās augstmaņu un karavīru svītas pavadībā izjāja laukumā, viņi svieda gaisā cepures un sajūsmā auroja līdz aizsmakumam.

Pats karalis — vēl gados jauns, bet pēc izskata noguris vīrs ar smalku, šauru seju — uzņēma šīs ovācijas ar mazliet ironisku smaidu, bet, atcerējies, cik laimīgam, tās dzirdot, jābūt valdniekam, kas vēl arvien nevar justies īsteni drošs savā tronī, pateica dažus laipnus vārdus, tad ataicināja pie sevis divus trīs tautas pārstāvjus, pasniedza tiem savu karalisko roku un atļāva dažiem bērniem pieskarties viņa tērpam, lai tādējādi tie tiktu izdziedināti no ļaunā gara. Vēl brīdi uzkavējies, lai saņemtu nabaga ļaužu lūgumus, ko nodeva izlasīšanai vienam no svītas virsniekiem, karalis cauri atkal uzgavilējošam pūlim devās uz svinīgo mielastu, kas bija sagatavots Vestminsteras pilī.

Netālu no karaļa grezni ģērbtu augstmaņu un ierēdņu pavadībā jāja Anglijas galmā akreditētais Spānijas valdnieku Ferdinanda un Isabellas sūtnis de Ajala. Viņa vieta procesijā skaidri liecināja, cik lielu Anglijas labvēlību bauda Spānija. Un citādi arī nemaz nevarēja būt, jo jau pirms kādiem četriem gadiem divpadsmit mēnešu vecais princis Arturs, karaļa vecākais dēls, bija oficiāli saderināts ar infanti Katerinu, Ferdinanda un Isabellas [2] gadu un deviņus mēnešus veco meitu. Tajos laikos valdīja uzskats, ka prinču un princešu simpātijas jau agri jānovirza tādā gultnē, ko viņu karaliskie vecāki un zemju valdnieki atzinuši sev par visizdevīgāko.

Pie sūtņa kreisās rokas uz skaista, melna zirga jāja slaida auguma senjors dārgā, bet vienkāršā melna samta tērpā un tāda paša materiāla cepurē, pie kuras bija piestiprināta viena vienīga pērle. Viņš bija apmēram trīsdesmit pieci gadi vecs un ļoti izskatīgs, ar tumšām, caururbjošām acīm un vīrišķīgi skarbiem, asiem sejas pantiem. Mēdz teikt, ka katrā cilvēkā varot saskatīt kaut vai visai tālu un šķietamu līdzību ar kādu zvēru, putnu vai citu dzīvnieku, un šajā gadījumā noteikti nebija grūti to ieraudzīt. Sis vīrs līdzinājās ērglim, kura veidols vai nu nejauši, vai ar nolūku rotāja viņa kalpotāju livrejas un zirga iemauktus. Acu ciešais skatiens, līkais deguns, lepnā un kundziskā izturēšanās, kalsnās, šaurās plaukstas, straujās, veiklās kustības — viss viņā atgādināja šo putnu karali, turklāt viņa devīze zīmīgi vēstīja: ko es meklēju, to- atradīšu, un, ko būšu atradis, to paturēšu. Patlaban viņš vēroja, kā Anglijas karalis sarunājās ar pūļa vadoņiem, ko vitft augstībai bija labpaticies piesaukt klāt, un viņa sejā jautrība mijās ar nicinājumu.

—  Jums šī aina liekas dīvaina, marķīz, — sacīja sūtnis, uzmetis savam pavadonim asu skatienu.

—   Seit Anglijā es esmu senjors, ja jūsu ekselencei nav iebildumu, — uzrunātais nopietni atbildēja, — senjors d'Agilars. Jūsu pieminētais marķīzs dzīvo Spānijā un ir akreditēts sūtnis pie Gra- nadas [3] mauriem. Senjors d'Agilars, svētās baznīcas pazemīgais kalps, — viņš pārmeta krustu, — ceļo pa pasauli, kārtodams baznīcas un viņu majestāšu darīšanas.

—  Un dažreiz pats savējās arī, man šķiet, — sūtnis sausi atteica.

—   Bet, runājot atklāti, senjor d'Agilar, es nesaprotu, kāpēc jūs, ja jau reiz esat atteicies no politiskas karjeras, nesekojat manam paraugam un neuzvelkat melno garīdznieka tērpu uz visiem laikiem. Ko es saku — melno? Ar jūsu veiksmi un sakariem tas jau tagad varētu būt purpursarkanais ar tādas pašas krāsas galvassegu.

Senjors d'Agilars mazliet pasmaidīja un sacīja:

—  Jūs teicāt, ka dažkārt es ceļojot pats savās interesēs. Labi, es jums atbildēšu. Taisnība, esmu atteicies no gandrīz visiem pasaulīgiem centieniem. Tie sagādā raizes un ir ļoti bīstami cilvēkiem, kam pārāk augsta izcelšanās, bet nav tai atbilstošu tiesību. No godkāres zīles nereti izaug ozols, kurā tiek pakārti cilvēki.

.— Vai arī bluķis, uz kura var nocirst cilvēkiem galvas. Senjor, apsveicu jūs! Jums piemīt gudrība tvert pēc realitātes un nedzīties pakaļ ēnām. Tādi cilvēki patiešām ir retums.

—   Jūs jautājāt, kāpēc es neizmainu savu drānu griezumu, — d'Agilars turpināja, nepievērsdams uzmanības sūtņa piebildei.

—   Ekselence, teikšu atklāti, savu personisko interešu dēļ. Man ir vājības, tāpat kā visiem cilvēkiem. Piemēram, bagātība ir tā realitāte, par ko jūs runājāt, bet vara ir tikai ēna. Tam, kas ir bagāts, pieder īstā vara. Un vēl — mani var savaldzināt daiļas acis vai arī naids likt pacelt zobenu, bet tādi darbi nesaderas ar melno vai sarkano tērpu.

—  Daudz ko tadu ir darījuši šo tērpu valkataji, — sūtnis daudznozīmīgi atbildēja.

—   Jā, ekselence, par kaunu svētajai baznīcai. Jūs, būdams garīdznieks, to zināt labāk nekā jebkurš cits. Lai pasaule ir ļauna, tam tā jābūt, bet lai baznīca paceļas kā debesis pāri tai, tīra un neaptraipīta, lūgšanu cēlais doms, žēlastības un taisnīgas tiesas miteklis, kur neieiet neviens tāds grēcinieks kā es, — un d'Agilars atkal pārmeta krustu.

Runātāja balsī skanēja tāda nopietnība, ka de Ajala, kas šo to zināja par d'Agilara privāto dzīvi, izbrīnīts pavērās viņā.

«īsts fanātiķis un tādēļ mums noderīgs cilvēks,» de Ajala pie sevis nodomāja, «kaut gan, tāpat kā vairums tādu, zina, kā gūt labumu no abām pasaulēm.» Bet skaļi viņš sacīja: — Nav brīnums, ka mūsu baznīca priecājas par tādu dēlu un tās ienaidnieki 4reb, kad viņš paceļ zobenu. Bet, senjor, jūs vēl neesat dalījies ar mani savos iespaidos par visu šo ceremoniju un šejienes tautu.

—   Tautu es pazīstu labi, ekselence, jo neesmu šeit pirmoreiz un protu angļu valodu. Tieši tādēļ esmu uz laiciņu atstājis Granadu un šodien atrodos te, lai pavērotu un sniegtu ziņojumu… — d'Agilars aprāvās un tad turpināja: — Kas attiecas uz ceremoniju, tad es karaļa vietā gan būtu rīkojies citādi. Iedomājieties tikai, nupat parlamentā tie vulgārie komoneri — tā viņus te sauc, vai ne? — gandrīz piedraudēja savam karaliskajam valdniekam, kad viņš pazemīgi lūdza desmito tiesu no zemes ienākumiem kara vajadzībām. Jā, un es redzēju, ka viņš, klausoties šais rupjajās balsīs, kļuva bāls un nodrebēja, it kā tās satricinātu viņa troni. Es jums saku, ekselence, pienāks laiks, kad Anglijā valdīs nevis karalis, bet šie komoneri. Paskatieties uz to vīru, ko viņa gaišība saņēmis pie rokas un godina par «seru» un «masteru», kaut gan zina, tāpat kā ■es, ka tas ir ķeceris, maskējies ebrejs, kuram pēc taisnības savus grēkus vajadzētu izpirkt uz sārta. Vakar man tika ziņots, ka šis cilvēks izteicies nicīgi par baznīcu …

—   Un baznīca vai tās kalps to, bez šaubām, pierakstīja, lai izmantotu, kad pienāks īstais brīdis, — de Ajala viņu pārtrauca. — Bet audience ir beigusies, un viņa augstība aicina mūs doties uz mielastu, kur nebūs ķeceru, par ko pukoties, un, tā kā ir lielais gavēnis, nebūs arī daudz ko ēst. Sāksim kustēties, senjor, mēs aizšķērsojam ceļu.

Bija pagājušas trīs stundas, un sārti rietēja saule. Par spīti pavasarim, Vestminsteras purvainajā zemienē bija vēsi un gaisā jautās sala elpa. Klajumā iepretim banketu zālei, kuras priekšā bija sapulcējušies ieroču nesēji un grūmi ar zirgiem, stāvēja un staigāja daudzi Londonas pilsoņi, pēc pabeigtiem dienas darbiem atnākuši šurp, lai redzētu karali aizjājam garām visā godībā. Sa ļaužu vidū bija kāds vīrietis un dāma skaistas, jaunas sievietes pavadībā, un šī trīs cilvēku grupiņa ar savu izskatu piesaistīja zināmu publikas uzmanību.

Vīrietis, ap gadu trīsdesmit vecs, ģērbies vadmalas drānās, kādas mēdza valkāt tirgotāji, ar dunci pie jostas, augumā pārsniedza sešas pēdas, un arī viņa dāma savā plīvojošajā, kažokādām rotātajā apmetnī izskatījās neparasti stalta. So vīrieti, stingri vērtējot,, nevarēja saukt par skaistu, jo piere viņam bija pārāk augsta un vaibsti parupji, pie tam gludi skūto labo vaigu no deniņiem līdz enerģiskajam zodam šķērsoja zobena cirsta gara, sarkana rēta. Taču viņa skarbā seja pauda vīrišķību un godīgumu, pelēkās acis raudzījās tieši un atklāti. Tā nebija tirgotāja seja, viņš vairāk izskatījās pēc augstas kārtas cilvēka, kas pieradis pie kara nometnēm un kaujām. Viņa stāvs bija labi veidots un vingrs un balss, kad viņš retumis kaut ko pateica, skanēja skaidri un ļoti spēcīgi,, taču neuzbāzīgi un patīkami. Arī pēc runas veida viņš nemaz nelīdzinājās tirgotājam.

Dāmas augumu gandrīz pilnīgi paslēpa garais apmetnis, bet kapuces ietvertā seja, kad viņa pagriezās un to apspīdēja saulrieta gaisma, pārsteidza ar savu neparasto skaistumu, jo no pašas dzimšanas līdz savai nāves dienai Margareta Kastela, ko visi dēvēja par daiļo Margaretu, bija apveltīta ar šo dabas balvu tik bagātīgi kā reti kāda sieviete. Maigais sejas ovāls bija kā gaišs, viegli ietonēts zieds ar daiļi veidotām, sulīgām lūpām un platu, sniegbaltu pieri. Bet visbrīnišķīgākais, kas šo sievieti padarīja nesalīdzināmi pārāku par citām tā laika skaistulēm, bija viņas acis — ne zilas vai pelēkas, kā varētu iedomāties pēc gaišās sejas krāsas, bet melnas, lielas, mirdzošas un maigas kā stirnai, ogļu melnu, izliektu skropstu apēnotas. Sīs tumšās, starojošās acis, kas tik ļoti kontrastēja ar ziloņkaula pieri un viegli sārtajiem vaigiem, atstāja dīvainu, gandrīz satriecošu iespaidu. Tās piesaistīja ikviena cilvēka skatienu un neļāva atrauties, it kā viņš piepeši būtu ieraudzījis rozes ziedu starp sniegiem vai mirdzošu rīta zvaigzni pirmsausmas dūmakā. Kaut arī šīs acis bija maigas un biklas, sastaptais cilvēks, ja tas bija vīrietis zem piecdesmit gadiem, ilgi nespēja tās aizmirstf sevišķi vēl tad, ja viņam laimējās redzēt, cik lieliski tās saderas ar kastaņbrūnajiem, tumši vizošajiem matiem, kas apvija pieri un līganām cirtām krita pāri gleznajiem pleciem līdz slaidajam viduklim.

Pīters Broums — tā sauca šo vīrieti — mazliet bažīgi paraudzījās pūlī, tad pievērsās Margaretai un savā skanīgajā balsī sacīja:

—  Te ir rupju ļaužu pūlis, vai jūs domājat, ka jums te vajadzētu uzkavēties? Jūsu tēvs var par to sadusmoties, māsīc.

Te būtu vietā paskaidrot, ka patiesībā Pīters Margaretai bija nevis brālēns, bet gan pavisam attāls radinieks pa viņas mātes līniju-. Tomēr viņi viens otru sauca par brālēnu un māsīcu, jo tāda uzruna ir ļoti ērta un var nozīmēt daudz vai neko.

—   Ak, kāpēc gan ne? — atteica Margareta savā samtainajā, paklusajā balsī, kurā ieskanējās kaut kas svešzemniecisks, maigs un glāsains kā dienvidu nakts vēja elpa. — Kopā ar jums, brālēn, — viņa uzmeta atzinīgu skatienu Pītera spēcīgajam, kareivīgajam stāvam, — man nav jābaidās pat no visrupjākajiem cilvēkiem, un man ļoti gribas redzēt karali tuvumā, tāpat arī Betijai. Vai ne, Betij? — viņa pievērsās savai pavadonei.

Betija Dīna arī bija Margaretas māsīca, bet Pīteram Broumam viņa iznāca vēl tālāka radiniece nekā Margareta. Viņa bija dzimusi dižciltīgā dzimtā, bet viņas tēvs, uzdzīvotājs un izvirtulis, bija padarījis nelaimīgu viņas māti un, tāpat kā tā, agri nomiris, atstādams Betiju Margaretas mātes aizgādībā. Tā bija pieņēmusi bārenīti savā mājā un uzaudzinājusi. Sī Betija savā veidā izcēlās gan ar izskatu, gan raksturu. Viņa bija skaista, ar lielisku augumu, spēcīga, platām, zilām, spriganām acīm un apaļīgām, sārtām lūpām, valodā jestra un sparīga. Kaut gan Betijai ļoti patika vīriešu sabiedrība un vēl vairāk to pievērstā uzmanība, jo meiča bija romantiski noskaņota un iedomīga, tomēr divdesmit piecu gadu vecumā viņa vēl bija godīga jaunava un prata savus pielūdzējus noturēt pienācīgā attālumā, kā to varēja apliecināt ne viens vien no viņiem. Par spīti necilajam stāvoklim, Betija sirds dziļumos ļoti lepojās ar savu izcelšanos un, godkāres urdīta, karsti vēlējās ar izdevīgām precībām atkal pacelties augstmaņu kārtā, no kuras tēva vieglprātība bija viņu izstūmusi. Nabadzīgai jaunavai, kas kalpoja radinieku namā, tas nebija viegli izdarāms.

Tffču savu māsīcu Margaretu viņa mīlēja un dievināja kā nevienu citu šai pasaulē, bet pret Pīteru juta simpātijas un cieņu, varbūt jo lielāku tādēļ, ka nekādi nebija varējusi — lai arī, aizskarta patmīlībā, visādi centusies — savaldzināt viņu ar savu skaisto sejiņu un citiem daiļumiem.

Atbildot Margaretai, viņa iesmējās un sacīja:

—   Protams. Mēs tur Holbornā visi esam pārāk aizņemti, un izdevība kaut ko interesantu redzēt gadās tik reti, ka šo es gan negribētu palaist garām. Taču masters Pīters ir ļoti gudrs, un man pieteikts allaž viņam paklausīt. Turklāt drīz kļūs tumšs.

—   Labi jau, labi, — Margareta nopūzdamās sacīja un paraustīja plecus. — Tā kā jūs abi esat pret mani, tad varbūt iesim arī. Nākamreiz, kad došos pastaigāties, brālēn Pīter, es izvēlēšos sev laipnāku pavadoni.

Margareta apgriezās un sāka aši spraukties cauri ļaužu drūzmai. Pīters sekoja viņai, bet nepaguva aizturēt, jo jaunā sieviete bija ļoti izveicīga. Redzēdama, ka izlauzt ceļu caur pūli būs grūti,, viņa nogriezās pa labi un iznāca laukumā banketu zāles priekšā, kur savus kungus gaidīja miesassargi un grūmi ar zirgiem. Kādu brīdi Pīters un Betija netika laukā no pūļa, kas saslēdzās aiz viņas, un tā nu Margareta atradās viena pati šo cilvēku vidū. Tie bija Spānijas sūtņa de Ajalas gvardes vīri, slaveni ar savām patvaļī- bām, jo viņi jutās droši, ka viņu kungs tos allaž spēs aizstāvēt. Turklāt šobrīd gandrīz visi viņi bija vairāk vai mazāk piedzērušies.

Viens no tiem — garš, sarkanmatains skots, ko šis garīdznieks un diplomāts bija atvedis sev līdz no Skotijas, kur arī bijis par sūtni, — ieraudzījis savā priekšā jaunu un skaistu sievieti, nolēma viņu tuvāk aplūkot un šai nolūkā ķērās pie rupjas kara viltības. Izlikdamies, ka paklupis, viņš, it kā tvarstot pēc atbalsta, sagrāba Margaretas apmetni un spēji atrāva to vaļā, atsegdams viņas daiļo seju un graciozo stāvu.

—   Dūjiņa, puiši, kāda dūjiņa! — viņš kliedza aiz dzēruma piesmakušā balsī. — Tā atlidojusi šurp, lai dāvātu man skūpstu. Un, ar garajām rokām apķēris Margaretu, dzīrās pievilkt sev klāt.

—  Pīter! Palīdziet man, Pīter! — kliedza Margareta, nikni cīnīdamās sarkanmatainā skavās.

—    Nekliedz, nekliedz, manu skaistulīti — sacīja piedzērušais, skots. — Ja gribi piesaukt svēto, tad Andrejs nemaz nav sliktāks par Pēteri. — Apkārtstāvošie, kas saprata viņa asprātību, sāka smieties, jo šā vīra vārds bija Endrjū.

Nākamajā mirklī atskanēja jauna smieklu šalts, un kauslīgajam Endrjū piepeši likās, ka viņš nokļuvis mežonīga viesuļa varā. Margareta tika izrauta no viņa rokām, bet viņš pats kūleniski aizlidoja projām un smagi nogāzās ar seju pret zemi.

—   Tas ir Pīters! — viens no gvardiem spāniski iesaucās.

—   Jā gan, — otrs atteica, — tāds svētais aizstāvis ir ko vērts! — Bet trešais palīdzēja zemē notriektajam Endrjū pieslieties kājās.

Skots izskatījās pēc paša nelabā. Viņa cepure bija nokritusi,.

ugunssarkanie mati notraipīti ar dubļiem, deguns sadragāts pret bruģa akmeņiem, un asinis no tā plūda pār seju un krūtīm, bet mazās, piesarkušās ačeles kvēloja kā seskam. Viņa seja aiz sāpēm un niknuma bija kļuvusi pelēcīgi balta. Kaut ko iebrēcies skotiski, viņš izrāva zobenu un metās virsū savam pretiniekam, lai to nogalinātu.

Pīteram nebija zobena, un savu īso dunci viņš nepaguva izraut. Bet viņam rokā atradās resna, ar dzelzi apkalta akmeņozola nūja, un, Margaretai izmisumā lauzot rokas un Betijai spiedzot, viņš ar to uztvēra un atvairīja baismīgo cirtienu. Iekams uzbrucējs paguva -otrreiz atvēzēties, nūja izslējās gaisā un Pīters pielēca viņam klāt. Ar drausmīgu spēku nūja triecās pret skota plecu, salauzdama to un atsviezdama pašu tenteriski atpakaļ.

—  Varens belziens, Pīter! Pamatīgi nostrādāts, Pīter! — kliedza skatītāji.

Bet Pīters viņus ne redzēja, ne dzirdēja, jo bija traks aiz dusmām par nekaunīgo Margaretas apvainošanu. Gaisā atkal uzšāvās ar dzelzi apkaltā nūja un, triecoties lejup, šoreiz trāpīja tieši pa Endrjū galvu. Tā nokrakšķēja kā olas čaumala, un neģēlis nogāzās uz muguras beigts.

Kādu brīdi valdīja klusums, jo joks bija pieņēmis traģisku virzienu. Tad viens no spāniešiem, paraudzīdamies uz izstiepušos ķermeni, sacīja:

—   Žēlīgais dievs, mūsu Endrjū ir pagalam! Sim tirgotājam ir smaga roka.

Tūlīt pat starp mirušā biedriem atskanēja draudīga murdoņa un -viens no tiem iekliedzās:

—   Noduriet viņu!

Saiprazdams, ka viņam uzbruks, Pīters palēca uz priekšu, aizsviedis nūju, paķēra no zemes skota nokritušo zobenu un ar kreiso roku izrāva dunci. Tagad viņš bija labi apbruņots un pavērsās pret saviem ienaidniekiem tik nikns un kareivīgs, ka tie sastinga uz vietas, kaut gan četri vai pieci zobeni jau bija kaujas gatavībā. Tad Pīters pirmoreiz ierunājās, jo zināja, ka ar tik daudziem pretiniekiem viens nespēs cīnīties.

—   Angļi! — viņš skaļi sauca, nepagriezdams galvu un nenolaiz- dams acu no gvardiem. — Vai jūs mierīgi noskatīsieties, kā šie spāniešu suņi mani nogalina?

Pēc mirkļa klusuma kāda balss aizmugurē iekliedzās:

—   Dievs mans liecinieks, es to nepieļaušu! — Un blakus Pīteram •nostājās muskuļots kentiešu karavīrs ar kreisajai rokai pārmestu apmetni un zobenu labajā rokā.

—   Es ari ne! — kāds cits piebalsoja. — Mēs ar PIteru Broumu jau senāk esam kopā cīnījušies.

—  Arī es ne! — sauca trešais. — Jo mēs abi esam dzimuši vienā Eseksas simtienā.

Un tā tas turpinājās, kamēr līdzās Pīteram saradās tikpat daudz dūšīgu angļu, cik pretī viņam stāvēja spāniešu un skotu.

—   Pietiks, — Pīters sacīja, — mums jācīnās vīram pret vīru. Jūs, draugi, tur aizmugurē pieskatiet sievietes. Nu, slepkavnieki, ja jūs gribat redzēt, kā angļi cilā zobenus, panāciet uz priekšu vai arī, ja esat nobijušies, ļaujiet mums aiziet mierā.

—  Jā, nāciet, nāciet, jūs, citzemju gļēvuļi! — kliedza pūlis, kas neieredzēja šos lielīgos un privileģētos gvardus.

Nu spāniešu asinis bija uzvirdušas un pamodies senais tautu naids. Gvardu seržants lauzītā angļu mēlē izkliedza neķītrus apvainojumus Margaretai un skubināja savus puišus «apgriezt rīkles šiem Londonas vepriem». Sārtajā saulrieta gaismā sarkani vizēja zobeni, vīri nostājās stingri uz kājām un paliecās uz priekšu, — nākamajā brīdī vajadzēja sākties lielam, asiņainam kautiņam.

Taču tas nesākās, jo šajā mirklī kāds slaids senjors, kas bija stāvējis malā un vērojis notiekošo, ienāca starp abām pretinieku rindām un ar roku atbīdīja izslietos zobenus.

—   Izbeidziet! — mierīgi sacīja spāniski d'Agilars, jo tas bija viņš. — Muļķi tādi! Vai jūs gribat, lai visus spāniešus Londonā saplosa gabalos? Un šis piedzērušais lops, — viņš ar kāju pieskārās Endrjū līķim, — pats ir vainīgs savā nāvē. Pie tam viņš nebija spānietis un nav jāatriebj ar asinīm. Paklausiet man! Vai man jums jāsaka, kas es esmu?

—   Mēs pazīstam jūs, marķīz, — bijīgi atbildēja seržants.

—   Puiši, noglabājiet savus zobenus! Galu galā tā nav mūsu darīšana.

Kareivji negribīgi paklausīja, bet šai mirklī notikuma vietā ieradās pats sūtnis de Ajala, ļoti sadusmots, jo bija dzirdējis par sava kalpotāja nāvi, un skaļi pieprasīja, lai uzrādot cilvēku, kas to nogalinājis.

—   Mēs viņu neizdosim spāniešu priesterim! — pūlis kliedza.

—  Nāciet un paņemiet viņu, ja vēlaties!

Murdoņa atkal pieņēmās spēkā, un Pīters ar saviem biedriem saspringa cīņas gatavībā.

Šķita, ka sadursme tomēr notiks, lai kā d'Agilars pūlējās to novērst, bet tad piepeši troksnis sāka aprimties un iestājās klusums. Pa vidu paceltajiem zobeniem iznāca neliela auguma grezni ģērbies vīrietis un spēji pagriezās pret pūli. Tas bija pats karalis Henrijs.

—        Kas uzdrošinās izvilkt zobenus manā pilsētā, pie pašām manas pils durvīm? — viņš saltā balsī vaicāja.

Kāds ducis roku norādīja uz Pīteru.

—   Runā! — karalis viņam pavēlēja.

—       Margaret, nāciet šurp! — Pīters sauca, un pūlis pastūma meiteni uz priekšu.

—       Majestāte, — viņš sacīja, norādīdams uz Endrjū līķi, — šis cilvēks izturējās nekrietni pret šo jaunavu, Džona Kastela meitu. Es, viņas brālēns, notriecu nekauņu zemē. Viņš izrāva zobenu un metās man virsū, un es viņu nositu ar savu nūju. Rau, tur tā guj. Tad spānieši, viņa biedri, gribēja nogalināt mani, un es saucu palīgā angļus. Tas ir viss, majestāte.

Karalis noskatīja Pīteru no galvas līdz kājām.

—       Pēc drēbēm tirgotājs, — viņš sacīja, — bet pēc izturēšanās karavīrs. Kā tevi sauc?

—   Pīters Broums, majestāte.

—       Ahā! Viens man zināms sers Pīters Broums krita kaujā pie Bosvortas, bet viņš nekaroja par mani, — karalis pasmaidīja. — Vai tu gadījumā nebiji ar viņu pazīstams?

—       Tas bija mans tēvs, majestāte. Es redzēju viņu nokautu … un nogalināju to, kurš viņu nokāva.

—       Tam es ticu, — Henrijs sacīja, vērodams Pīteru. — Bet kā tas nāk, ka Pītera Brouma dēls, kam pār seju kaujā gūta rēta, ir ģērbies tirgotāja drānās?

—       Majestāte, — Pīters mierīgi atbildēja, — mans tēvs pārdeva savas zemes, aizlienēja visu savu bagātību kronim, un es nekad neesmu atprasījis šo parādu. Tādēļ man jādzīvo, kā varu.

Karalis pasmējās.

—       Tu man patīc, Pīter Broum, kaut gan nav šaubu, ka tu mani ienīsti.

—        Nē, majestāte! Kamēr bija dzīvs Ričards, es cīnījos par viņu. Ričarda vairs nav, un, ja būs vajadzīgs, es cīnīšos par Henriju, jo esmu anglis un kalpoju Anglijas karalim.

—        Labi teikts. Tu man vēl vari būt noderīgs, un es neturu uz tevi ļaunu prātu. Jā, bet vai tad tu šādā veidā domā cīnīties par mani — traucēdams mieru un kārtību manā pilsētā un sariebdams maniem labiem draugiem spāniešiem?

—   Majestāte, jūs zināt, kas te notika.

—       Es zinu, ko tu man stāstīji, bet kas var to apliecināt? Vai tu, jaunava, tirgotāja Kastela meita?

—       Jā, majestāte. Cilvēks, ko mans brālēns nogalināja, apgājās ar mani nekrietni, kaut gan es nekā ļauna nedarīju, vienīgi gaidīju šeit, lai redzētu jūsu žēlastību. Paraugieties uz manu saplēsto apmetni.

—   Nav nekāds brīnums, ka viņš nogalināja šo vīru tādu acu dēļ kā tavējās. Bet šis liecinieks var būt nepatiess. — Karalis atkal pasmaidīja un piebilda: — Vai neviena cita nav?

Betija pagājās uz priekšu, lai runātu, bet d'Agilars pasteidzās pirmais, noņēma cepuri, paklanījās un angliski sacīja:

—   Jūsu žēlastība, liecinieks ir. Es visu redzēju. Sis drošsirdīgais džentlmenis nav vainīgs. Vainīgi bija mana tautieša de Aja- las kalpotāji, vismaz sākumā, un vēlāk iznāca ķilda.

Tagad sarunā iejaucās sūtnis de Ajala, dusmīgi pieprasīdams gandarījumu par nogalināto gvardu un piedraudēdams, ka, to nesaņēmis, viņš ziņošot par šo notikumu Spānijas karalim un karalienei, lai majestātes zinātu, kā ar viņu ļaudīm apietas Londonā.

To dzirdot, Henrijs sadrūma, jo, lai nu ko, bet aizvainot Ferdinandu un Isabellu viņš negribēja.

—   Tu esi izdarījis ļaunu darbu, Pīter Broum, — viņš sacīja, —un par to jālemj manam tiesnesim. Līdz tam laikam būs prātīgāk tevi paturēt drošā vietā, — un karalis pagriezās, it kā gribētu dot pavēli Pīteru apcietināt.

—   Majestāte, — iesaucās Pīters, — es dzīvoju mastera Kastela mājā Holbornā un nekur nebēgšu!

—   Kas par to uzņemsies atbildību? — karalis jautāja. — Un kas var galvot, ka tu pa ceļam atkal neuzrīkosi kautiņu?

—   Es uzņemos atbildību, jūsu žēlastība, — mierīgi sacīja d'Agilars, — ja jaunā lēdija atļaus man pavadīt viņu un viņas brālēnu līdz mājām. Un man liekas, — viņš klusu piebilda, — ka kautiņš drīzāk var izcelties tad, ja šim cilvēkam neļaus iet un vedīs viņu uz cietumu.

Henrijs pavērās uz pūli, kas bija sapulcējies apkārt un noraudzījās šai ainā, un ļaužu sejās saskatīja kaut ko tādu, kas mudināja viņu piekrist d'Agilaram.

—   Lai notiek, marķīz, — viņš sacīja. — Man ir jūsu un Pītera Brouma godavārds, ka viņš ieradīsies, ja tiks izsaukts. Lai mironi novieto abatijā līdz rītam, kad šo lietu izmeklēs. Ekselence, sniedziet man savu roku! Man ir svarīgāki jautājumi, par ko gribu ar jums parunāt, iekams mēs dodamies pie miera.

II nodaļa

DŽONS KASTELS

Kad karalis aizgāja, Pīters pagriezās pret vīriem, kas bija atsteigusies viņam palīgā, un jo sirsnīgi tiem pateicās. Tad viņš sacīja Margaretai:

—   Iesim, māsīc! Pagaidām tas ir beidzies, un jūsu vēlēšanās redzēt viņa žēlastību ir piepildījusies. Jo drīzāk jūs atgriezīsieties mājās, jo mierīgāks būs man prāts.

—   Protams, — atbildēja Margareta. — Es esmu redzējusi vairāk, nekā būtu gribējusi. Bet, pirms mēs aizejam, pateiksimies spāņu senjoram … — viņa saminstinājās.

—   D'Agilaram, lēdij, — vismaz esmu pazīstams ar šo vārdu, — teica spānietis savā izkoptajā balsī, zemu paklanīdamies un neno- laizdams acu no Margaretas daiļās sejas.

—   Senjor d'Agilar, es un mans brālēns Pīters Broums esam jums ļoti pateicīgi, jo varbūt jūs izglābāt viņa dzīvību. Vai ne, Pīter? Ak, un ari mans tēvs būs jums pateicīgs!

—   Jā, es viņam ļoti pateicos, — Pīters mazliet īgni sacīja, — taču ne par dzīvības glābšanu. Sai ziņā es paļāvos vienīgi uz savu roku un savu draugu zobeniem. Arlabunakti, ser!

—   Es baidos, senjor, — d'Agilars smaidot iebilda, — ka mēs vēl nevaram šķirties. Jūs aizmirstat, ka esmu galvojis par jums. Tādēļ man jāpavada jūs līdz mājām, lai varētu apliecināt, kur jūs dzīvojat. Un varbūt tā būs ari drošāk, jo mani tautieši ir atriebīgi un, ja jūs iesiet vieni, var ceļā jums uzglūnēt.

Redzēdama, ka Pīters vēl arvien negrib pieņemt spānieša pava- donību, Margareta aši sacīja:

—   Jā, tā tiešām būs visprātīgāk, un arī manam tēvam tas patiktos. Senjor, es jums rādīšu ceļu. — Un kopā ar d'Agilaru, kas galanti piedāvāja dāmai elkoni, viņa sāka naski soļot uz priekšu, tā ka Pīteram ar māsīcu Betiju neatlika nekas cits kā sekot.

Tā viņi četratā gāja pa krēslainajiem laukiem un šaurajām ielām, kas atradās starp Vestminsteru un Holbornu. Pa priekšu tipināja Margareta blakus savam staltajam kavalierim, ar kuru viņa drīz vien jau dzīvi tērzēja spāniski, jo aiz iemesliem, kas vēlāk tiks paskaidroti, labi prata šo valodu, bet aizmugurē, joprojām nesdams rokā skota zobenu un gauži sapīcis, soļoja Pīters Broums ar elkonī ieķērušos skaisto Betiju.

Džons Kastels dzīvoja pie galvenā Holbornas ceļa lielā mājā ar daudziem frontoniem un piebūvēm. Aiz mājas bija dārzs, apjozts

ar augstu mūra žogu. Senlaicīgās ēkas ielas pusē atradās tirgotava, preču noliktava un kantoris, jo Kastels bija bagāts tirgonis — neviens pat īsti nezināja viņa bagātības apmērus—, karaļa licences īpašnieks, kas veda pārdot uz Spāniju vilnas drānas un citas mantas un ar saviem kuģiem no turienes piegādāja smalku, neapstrā- . dātu jēlvilnu apstrādāšanai Anglijā. Viņš ieveda samtu, zīdu un vīnus no Granadas, skaistus, inkrustētus Toledo tērauda ieročus. Dažkārt viņš tirgojās arī ar sudrabu un varu no kalnu raktuvēm, jo bija tiklab tirgotājs kā baņķieris vai, pareizāk sakot, bagātnieks, kas pēc savu darījumu rakstura tais laikos atbilda šim jēdzienam.

Runāja, ka zem viņa tirgotavas esot kazemātiem līdzīgas dārgu mantu noliktavas ar biezām akmeņu mūra sienām un dzelzs durvīm, pa kurām zagļi netika iekšā. Tas tā varēja būt. Sai lielajā mājā, kas Plantagenetu [4] laikos bija bijusi kāda dižciltīga augstmaņa nocietināta pils, noteikti atradās slepenas telpas, par kurām zināja tikai pats Kastels, jo neviens cits, pat ne viņa meita vai Pīters, nekad nepārkāpa to slieksni. Viņa kalpotāju vidū bija prāvs skaits- spēcīgu vīru, kas zem apģērba nēsāja dunčus vai zobenus un naktīs modri uzraudzīja māju, lai viss būtu kārtībā. Dzīvojamās istabas*"' kur mita Kastels, viņa meita Margareta un Pīters, bija plašas un ērtas, ar jaunu ozolkoka paneļu apšuvumu pēc Tjūdoru modes un dziļaiļu logiem pret dārzu.

Kad Pīters un Betija pienāca pie mājas durvīm, kas veda dzīvojamās telpās, Margareta un d'Agilars acīmredzot jau bija paguvuši ieiet iekšā, jo viņus nekur nemanīja un durvis bija ciet. Uz Pītera skaļo klauvējienu sulainis tās atvēra, un viņš cauri vestibilam jeb priekšnamam devās uz halli, jo tur bija dzirdamas balsis. Sī telpa, kur viņi parasti mēdza ieturēt maltītes un kopīgi patērzēt, bija skaisti iekārtota un apgaismota ar pakarinātām olīveļļas lampām. Tajā atradās liels kamīns, kurā patlaban tīkami sprēgāja uguns, un ozola galds tā priekšā bija uzklāts vakariņām. Margareta, nometusi apmetni, sildīdamās stāvēja pie kamīna, un d'Agilars ar cepuri rokā, ērti atzvēlies lielā krēslā, it kā tā viņam būtu gadiem ierasta vieta, laiski viņu vēroja.

Iepretim viņiem stāvēja Džons Kastels — plecīgs vīrs pāri piecdesmitiem, ar tumšu bārdu, viediem, asiem sejas vaibstiem un caururbjošām, melnām acīm. Te, savas mājas noslēgtībā, viņš bija ģērbies ļoti greznā, ar visdārgāko kažokādu rotātā tērpā, ko apjoza zelta ķēde, kuras sprādzē mirgoja briljants. Kad Kastels rosījās pa

tirgotavu vai sēdēja kantori, viņš allaž valkāja tik vienkāršas drānas kā neviens cits Londonas tirgotājs, bet, sirdī mīlēdams greznību, bija paradis vakaros to sev atļauties, kaut arī tad viņu neviens neredzēja. Pēc Kastela pozas un sejas izteiksmes Pīters uzreiz noprata, ka viņš ir ļoti satraukts. Izdzirdējis Pītera soļus, Kastels aši apsviedās un tūlīt savā skaidrajā, noteiktajā balsī viņu uzrunāja.

—   Kas man jādzird, Pīter? Tu esot nogalinājis cilvēku pils vārtu priekšā? Skandāls! Publisks kautiņš, kas gandrīz novedis pie lielas asinsizliešanas starp angļiem ar tevi priekšgalā un viņa ekselences de Ajalas miesassargiem. Karalis gribējis tevi apcietināt, bet šis senjors par tevi galvojis. Vai tas viss ir taisnība?

—  Jā gan, — Pīters mierīgi atbildēja.

—   Tad es esmu pazudis, mēs visi esam pazuduši! Ak, lai nolādēta tā stunda, kad es pieņēmu savā mājā vienu no jūsu asinskārās cilts! Nu, ko tu teiksi?

—  Vienīgi to, ka man gribas paēst vakariņas, — Pīters sacīja.

— Tie, kas sākuši šo stāstu, var to ari pabeigt, jo, kā rfedzu, viņu mēles ir lokanākas nekā manējā, — viņš uzmeta piktu skatienu Margaretai. Tā skaļi iesmējās, un pat nopietnais d'Agilars pasmaidīja.

—   Tēvs, — iejaucās Margareta, — nedusmojieties uz brālēnu Pīteru, kura vaina ir vienīgi tā, ka viņam pārāk spēcīga roka. Es esmu vainīga pie visa, jo pret viņa un Betijas gribu vēlējos palikt tur, lai redzētu karalit un tad … tad šis neģēlis, — meitenes acis pārplūda ar kauna un dusmu asarām, — sagrāba mani un Pīters notrieca viņu zemē, un pēc tam, kad viņš uzbruka ar zobenu, Pīters viņu nosita ar savu nūju … un tad notika viss pārējais.

—   To jūs lieliski nostrādājāt, — savā labskanīgajā balsī ar svēš- zemniecisku akcentu ierunājās d'Agilars. — Es visu redzēju un biju pārliecināts, ka šis skots jūs nogalinās. Par to, ka jūs atvairījāt pirmo cirtienu, es nebrīnījos, bet šis jūsu spēcīgais zvēliens, pirms viņš paguva otrreiz pacelt zobenu … tas tiešām bija kaut kas …

—   Labi, labi, — Kastels sacīja. — Vispirms paēdīsim un tad parunāsim. Senjor d'Agilar, jūs taču neatteiksieties pagodināt manu necilo vakariņu galdu, kaut ga,n pēc mielasta karaļa pilī nevar būt nekādas patikas sēsties pie maltītes tirgotāja namā.

—   Tieši otrādi, jūs pagodināt mani, — d'Agilars atbildēja, — un mielasts, ko rīkoja viņa augstība, lielā gavēņa dēļ bija visai pieticīgs. Vismaz es nedabūju lāgā paēst un tāpēc, tāpat kā senjors Pīters, esmu izsalcis.

Kastels paskandināja sudraba zvaniņu, un tūlīt sulaiņi ienesa bagātīgas un izmeklētas vakariņas. Kamēr viņi novietoja ēdienus uz galda, tirgotājs piegāja pie sienā iebūvētas bufetes, izņēma divas pudeles un pats tās rūpīgi atkorķēja, teikdams, ka gribot sen- joru pacienāt ar viņa zemes vīnu. Tad mājastēvs latīniski noskaitīja galda lūgšanu un pārmeta krustu. D'Agilars sekoja viņa priekšzīmei, piebilzdams, ka esot ļoti laimīgs atrasties krietna kristieša namā.

—   Kā tad jūs domājāt, kas gan cits es varētu būt? — jautāja Kastels, uzmezdams viņam vērīgu skatienu.

—   Es nekā nedomāju, senjor, — spānietis atbildēja. — Bet diemžēl visi nav kristieši. Spānijā, piemēram, ir daudz mauru un … ebreju.

—   Es zinu, — Kastels sacīja, — jo tirgojos gan ar vieniem, gan ar otriem.

—   Tad jūs droši vien esat bijis Spānijā?

—   Nē, es esmu angļu tirgotājs. Bet iebaudiet šo vīnu, senjor, tas ir no Granadas, un pazinēji saka, ka esot labs.

D'Agilars pagaršoja vīnu, tad iztukšoja savu glāzi.

—  Tas patiešām ir labs, — viņš sacīja. — Tāda nav pat manos turienes pagrabos.

—   Tātad jūs dzīvojat Granadā, senjor d'Agilar? — Kastels vaicāja.

—   Laiku pa laikam, kad neatrodos ceļojumos. Man tur ir māja, ko mantoju no mātes. Viņa mīlēja šo pilsētu un nopirka tur no mauriem vecu pili. Vai jūs nevēlētos redzēt Granadu, senjora? —• d'Agilars jautāja Margaretai, it kā gribēdams mainīt sarunas tematu. — Tur ir brīnišķīga celtne, ko sauc par Alambru [5] . Tā paceļas augstu kalnā manas mājas tuvumā.

—  Mana meita gan laikam nekad to neredzēs, — iejaucās Kastels. — Es domāju, ka viņai Spānijā nav ko meklēt.

—   Jūs tā domājat, bet kas var zināt? Tikai dievs un viņa svētie, — un d'Agilars atkal pārmeta krustu, tad sāka jūsmīgi stāstīt par Granadas skaistumu.

Viņš bija veikls runātājs ar ļoti patīkamu balsi, un Margareta uzmanīgi klausījās viņā, raudzīdamās vīrieša sejā un aizmirsusi ēst, bet Kastels un Pīters savukārt vēroja viņus abus. Beidzot maltīte bija galā, un, kad sulaiņi bija novākuši traukus un viņi palika vieni, Kastels sacīja:

—   Nu, radiniek Pīter, pastāsti, kā tur tas viss notika.

Pīters pastāstīja skopiem vārdiem, taču nekā neizlaida.

—   Es neredzu tavas vainas, — tirgotājs sacīja, kad viņš bija beidzis, — un saprotu, ka tu nevarēji rīkoties citādi. Vainīga ir Margareta, jo es viņai atļāvu kopā ar tevi un Betiju pastaigāties tikai gar upi un piekodināju izvairīties no ļaužu biezuma.

—   Jā, tēvs, tā ir mana vaina, un es lūdzu jums piedošanu, — sacīja Margareta tik maigi un padevīgi, ka tēvs nespēja viņu norāt, kā bija domājis,

— Tev jālūdz piedošana Pīteram, — viņš nomurmināja, — jo viņu droši vien ieliks cietumā un tiesās par šā cilvēka nogalināšanu. Neaizmirsti, ka tas bija de Ajalas dienestā, ar kuru mūsu valdnieks grib saglabāt labas attiecības, un šķiet, ka de Ajala ir ļoti sadusmots.

Nu Margareta nobijās. Doma7ka Pīteram var klāties ļauni, iedūrās viņai sirdī kā nazis. Viņas vaigi nobāla un acis atkal pieplūda asarām.

—   Ak, nē, nē! — viņa iesaucās. — Pīter, vai jums nevajadzētu tūlīt bēgt projām?

—   Nekādā gadījumā, — Pīters noteikti atbildēja. — Es taču devu karalim godavārdu, un šis cienījamais ārzemnieks par mani galvoja.

—   Ko tad lai dara? — Margareta izmisusi vaicaja. Tad, pēkšņi kaut ko iedomājusies, pagriezās pret d'Agilaru un, slaidās rokas lauzīdama un lūdzoši vērdamās viņam sejā, sacīja: — Senjor, jūs esat tik varens un jums ir augsti stāvoši draugi, vai jūs mums nepalīdzēsiet?

—   Tieši tādēļ es esmu šeit, senjora! Kaut arī man šķiet, ka tādam vīram kā jūsu brālēns, kas var piesaukt sev palīgos vai pusi Londonas, mana palīdzība nav sevišķi nepieciešama. Taču paklausie-' ties! Anglijas galmā ir divi manas zemes sūtņi — de Ajala, kuru Pīters Broums apvainoja, un doktors de Puevla, karaļa draugs. Lai cik dīvaini tas būtu, de Puevla neieredz de Ajalu. Toties viņš mīl naudu un neatsakās no izdevības to saņemt. Ja tiks celta apsūdzība pret šā skandāla vaininieku, to droši vien darīs nevis garīdznieks de Ajala, bet de Puevla, kas pazīst jūsu tiesas un likumus, tātad … vai jūs saprotat mani, senjor Kastei?

—  Jā, — tirgotājs atbildēja, — bet kā lai es rīkojos? Ja es de Puevlam piedāvāšu naudu, viņš tikai prasīs vēl un vēl.

—   Redzu, jūs pazīstat viņa ekselenci, — d'Agilars sausi piezīmēja. — Jums taisnība, naudu nevajag piedāvāt. Jāpasniedz dāvana, pēc tam kad būs dabūta oficiāla piedošana, ne ātrāk. O, de Puevla zina, ka Džona Kastela vārdam Londonā ir tikpat laba slava kā starp Granadas ebrejiem un neticīgajiem vai Seviljas tirgotājiem. Abās šais pilsētās esmu dzirdējis to pieminam.

Šie d'Agilara vārdi lika Kastela acīm iedzirkstīties, bet viņš tikai noteica:

—  Var jau būt. Bet kā lai es satiekos ar de Puevlu, senjor?

—   Ar jūsu atļauju es uzņemos visu nokārtot. Cik jūs būtu ar mieru izdot, lai glābtu mūsu draugu no nepatikšanām? Piecdesmit zelta angelu?

—   Tas ir par daudz, — Kastels sacīja, — tāds nelietis kā tas skots nav tā vērts. Patiesībā taču viņš bija uzbrucējs, un vispār neko nevajadzētu maksāt.

—   Ak, senjor, patlaban jūsos runā tirgotājs un arī bīstams cilvēks, kas domā, ka pasaulē vajadzētu valdīt taisnībai, nevis karaļiem — tas ir, varai. Sis nelietis nav ne graša vērts, bet de Puevlas vārds Henrija ausī ir daudz ko vērts.

—   Lai tad būtu piecdesmit angelu, — Kastels sacīja. — Es pateicos jums, senjor, par jūsu laipnību. Vai jūs naudu tūlīt ņemsiet līdz?

—   Nekādā gadījumā! Tikai tad, kad atnesīšu apžēlošanas vēsti. Es atkal atnakšu, senjor, un paziņošu jums, kāds ir stāvoklis. Palieciet sveika, daiļā lēdija! Lai svētie aizliek labu vārdu par šo mirušo nekauņu, kura dēļ es nonācu jūsu, jūsu tēva un jūsu drošsirdīga, izveicīgā brālēna sabiedrībā! Uz redzēšanos! — Un, vēl arvien murminādams laipnības, d'Agilars palocījās un sulaiņa pavadībā izgāja no istabas.

—   Tomas, — Kastels sacīja sulainim, kad tas atgriezās,- — .tu esi prātīgs puisis. Apģērbies un seko šim spānietim, noskaties, kur viņš apmeties, un uzzini par viņu visu, ko vien vari. Aši!

Sulainis paklanījās un izgāja, un drīz vien Kastels dzirdēja noklaudzam aiz viņa mājas sāndurvis. Tad viņš pagriezās pret Mar- garetu un Pīteru un sacīja:

—   Man tas viss gaužām nepatīk. Es nekā laba neparedzu, un arī šis spānietis man nepatīk.

—   Viņš liekas ļoti galants un dižciltīgs kungs, — Margareta iebilda.

—   Jā, ļoti_ galants, pat pārlieku, un dižciltīgs … pārāk dižciltīgs, ja nekļūdos. Tik galants un dižciltīgs … — Kastels aprāvās pusvārdā. Tad sacīja Margaretai: — Meitiņ, ar savu stūrgalvību tu esi izkustinājusi lielu akmeni. Ej tagad pie miera un lūdz dievu, lai šis akmens neuzgāžas mūsu namam un nesagrauj to un mūs pašus.

Margareta nobijusies klusiņām aizslīdēja projām, juzdamās arī mazliet apvainota, jo galu galā — ko sliktu viņa bija izdarījusi? Un kādēļ tēvsi neuzticējās šim izskatīgajam spāņu kavalierim?

Kad viņa bija aizgājusi, Pīters, kas visu laiku tika runājis ļoti maz, pacēla acis un bez aplinkiem jautāja:

—   No kā jūs baidāties, ser?

—   No daudz kā, Pīter. Pirmkārt, šis gadījums tiks izmantots, lai izspiestu no manis lielu naudu, jo ir taču zināms, ka es esmu bagāts vīrs, un naudas izspiešana skaitās piedodams grēks. Otrkārt, ja es atteikšos maksāt, mani sāks tirdīt par citām lietām.

—   Par ko tad?

—  Vai tu, Pīter, esi kādreiz dzirdējis par jaunajiem kristiešiem, ko spānieši dēvē par marāniem?

Pīters pamāja.

—   Tad tu zini, ka marāns ir kristīgo ticību pieņēmis ebrejs. Es tev tagad atklāšu kādu noslēpumu, jo tu proti tos glabāt. Mans tēvs bija marāns. Kā viņu sauca, taš nav svarīgi, jo šis vārds ir sen aizmirsts. Bet šādu vai tādu iemeslu dēļ viņš no Spānijas atbēga uz Angliju un pieņēma tās zemes* vārdu, no kuras bija nācis —

Kastils jeb Kastels. Un, tā kā ebrejiem Anglijā dzīvot nav atļauts, viņš pieņēma ari kristīgo ticību. Nejautā, kādi bija viņa rīcības motīvi, tie ir apglabāti kopā ar viņu. Viņš lika nokristīt arī mani, savu vienīgo dēlu, kad es biju tikai desmit gadu vecs, taču sevišķi nevēroja, vai es piesaucu «tēvu Ābramu» vai «svēto Mariju». Kristīšanas apliecība vēl arvien glabājas manā tērauda lādē. Tēvs bija gudrs vīrs, viņa veikali zēla, un pirms divdesmit pieciem gadiem viņš mierīgi nomira, atstādams man jau lielu bagātību. Tai pašā gadā es apprecēju anglieti, tavas mātes otrās pakāpes māsīcu, dzīvoju ar viņu laimīgi, mīlēju viņu un devu tai visu, ko vien sirds vēlējās. Bet pēc Margaretas piedzimšanas —Jcopš tā laika tagad pagājuši divdesmit trīs gadi — viņa vairs nekad tā īsti neatspirga un pirms astoņiem gadiem nomira. Tu viņu atceries, viņa atveda tevi šurp, kad biji vēl tāds ducīgs puišelis, un vēlāk lika man apsolīt, ka vienmēr rūpēšos par tevi, jo, izņemot tavu tēvu, seru Pīteru, no jūsu senās, dižciltīgās dzimtas neviens cits vairs nebija dzīvs. Sers Pīters neklausīja mani un atdeva visu savu bagātību tam blēdim un uzurpatoram Ričardam, kas solīja viņam augstus amatus un iztērēja viņa naudu. Kad tavs tēvs pie Bosvortas krita, atstādams tevi bez zemes, bez penija kabatā, un sāka valdīt karalis, uz kura labvēlību tev nebija ko cerēt, es piedāvāju tev mājas un pajumti. Tu, būdams prātīgs jauneklis, novilki bruņukreklu, ietērpies vadmalas drānās un kļuvi par tirgotāja kompanjonu, kaut arī tava daļa peļņā bija niecīga. Tagad tu atkal esi nomainījis spieķi pret tērauda asmeni, — Kastels uzmeta skatienu skota zobenam, kas vēl arvien gulēja uz blakus galda, — un Margareta, kā jau es viņai teicu, ir izkustinājusi akmeni.

—   Kas ir šis akmens, ser?

—  Tas spānietis, ko viņa atveda šurp un atzina par tik patīkamu viesi.

—   Kas viņš ir?

—  Pagaidi mazliet, es tev pastāstīšu. — Un, paņēmis lampu, Džons Kastels izgāja no istabas. Drīz vien viņš atgriezās, nesdams rokā šifrā rakstītu vēstuli un vēl otru papīra lapu, uz kuras bija tās tulkojums paša Kastela rokrakstā.

—  So te, — viņš sacīja, — sūta mans draugs un partneris Huans- Bernaldess, marāns, kas dzīvo Seviljā, kur atrodas Ferdinanda un Isabellas galms. Starp citu, viņš raksta tā: «Es brīdinu visus brāļus Anglijā, lai ir piesardzīgi. Man nācis zināms, ka kāds cilvēks, kura vārdu es negribu minēt pat slepenrakstā, ļoti ietekmīgs un augst- dzimis vīrs, kas gan izliekas meklējam tikai izpriecas un tiešām dzīvo netikli, bet pieder pie Spānijas lielākajiem fanātiķiem, ir nosūtīts vai tuvākajā laikā tiks nosūtīts no Granadas, kur viņa misija ir novērot maurus, uz Anglijas galmu, lai noslēgtu ar Anglijas karali slepenu kontraktu. Saskaņā ar šo kontraktu tiks sastādīts saraksts ar visu bagāto marānu vārdiem, kuri šeit ir jau labi zināmf, lai tad, kad sāksies ebreju un marānu vajāšana, viņus varētu saņemt ciet un nogādāt uz Spāniju, kur tiem būs jāstājas inkvizīcijas tiesas priekšā. Sim cilvēkam uzdots panākt vienošanos arī par to, ka nevienam ebrejam vai marānam netiks dots patvērums Anglijā. Es rakstu šo jūsu zināšanai, lai jūs varētu brīdināt visus, uz ko tas attiecas.» .

—   Vai jūs domājat, ka d'Agilars ir šis cilvēks? — jautāja Pīters, kad Kastels salocīja vēstuli un npglabāja kabatā.

—   Jā gan. Es jau tiku dzirdējis, ka apkārt ložņājot lapsa un vajagot uzmanīt savas vistu kūtis. Vai tu redzēji, ka viņš krustījās kā garīdznieks, un dzirdēji to piezīmi par atrašanos krietnu kristiešu vidū? Patlaban ir lielais gavēnis, bet, kā par nelaimi, kaut gan mēs neviens to neēdām, uz galda bija gaļa, jo, kā tu zini, — Kastels steigšus piebilda, — es baznīcas priekšrakstus un ceremonijas diezcik stingri neievēroju. Viņš noteikti pamanīja gaļu un pats pieskārās tikai zivij, taču saldo vīnu gan iebaudīja krietni. Nav šaubu, ka jau ar nākamo vēstnesi uz Spāniju tiks nosūtīts ziņojums par šo gavēņa pārkāpumu.

—   Un, ja arī, kas par to? Mēs dzīvojam Anglijā, un angļi nav pakļauti Spānijas likumiem un paražām. Šķiet, pats d'Agilars šovakar pie banketu zāles par to pārliecinājās. Sakarā ar šo nelāgo notikumu man tepat mājās var draudēt nepatikšanas, bet, kamēr mēs dzīvojam Londonā, no Spānijas nav ko baidīties.

—   Es neesmu gļēvulis, Pīter, bet, manuprāt, ir ļoti nopietns pamats baidīties. Pāvesta roka ir gara, un viltīgā Ferdinanda roka vēl garāka, un abas tās snaikstās pēc ķeceru rīklēm un naudas makiem.

—   Bet mēs taču neesam ķeceri, ser!

—   Nē, ķeceri varbūt ne, bet mēs esam bagāti, un mans tēvs bija ebrejs. Pie tam šajā mājā ir vēl kaut kas, ko pat svētās baznīcas uzticams dēls var iekārot. — Un Kastels palūkojās uz durvīm, pa kurām Margareta bija aizgājusi uz savu istabu.

Pīters saprata. Viņa garās rokas nemierīgi sakustējās un pelēkās acis nozibsnīja.

—   Es došos pie miera, — viņš sacīja. — Es gribu padomāt.

—   Nē, manu zēn, — Kastels bilda. — Piepildi savu glāzi un paliec vēl brīdi šeit. Man tev ir kas sakāms, un negribu to atlikt uz citu reizi. Kas zina, ko mums var atnest rītdiena?

III nodaļa PĪTERS LASA VIJOLĪTES

Pīters paklausīja, apsēdās lielā ozola krēslā pie dziestošā kamīna un klusēdams gaidīja.

—        Pirms piecpadsmit mēnešiem mums bija kāda saruna, vai atceries? — Kastels iesāka.

Pīters pamāja ar galvu.

—   Ko tu man toreiz teici?

—        Es atzinos, ka mīlu māsīcu Margaretu, un lūdzu jūsu atļauju viņai to pateikt.

—   Un ko es atbildēju?

—       Jūs aizliedzāt man to darīt, jo neesot vēl mani pietiekami pārbaudījis un viņa neesot sevi pārbaudījusi. Un vēl jūs sacījāt, ka Margareta būšot ļoti bagāta un ar savu skaistumu varot cerēt uz augstām precībām, kaut arī esot tikai tirgotāja meita.

—   Nu un tālāk?

—       Vairāk nekā. — Pīters lēnām iesūca vīna malku un nolika glāzi uz galda.

—        Tu esi ļoti skops vārdos pat tad, kad runa ir par tavu mīlestību, — sacīja Kastels, ar savu aso skatienu pētījoši lūkodamies viņā.

—       Tāpēc, ka man vairāk nav ko teikt. Jūs vēlējāt man klusēt, un es klusēju.

—        Ko?! Pat tad, kad redzēji šos jautros lordus aplidojam Margaretu un kad viņa, sadusmota par to, ka tu nekā neizrādi, bija gatava pieņemt viena vai otra šā pielūdzēja bildinājumu?

—        Jā, pat tad. Tas bija grūti, bet arī tad es klusēju. Vai es neēdu jūsu maizi? Vai gan es varēju jūs apkrāpt un pārkāpt aizliegumu?

Kastels atkal paraudzījās uz Pīteru, un tagad viņa skatiens pauda cieņu un mīlestību.

—        Kluss un nopietns, bet godīgs, — viņš noteica it kā pie sevis un tūlīt piebilda: — Es sapratu, ka tas ir grūts pārbaudījums, un palīdzēju tev, aizsūtīdams šos preciniekus — nekādi vērtīgie jau tie nebija — garu ceļu. Nu,. bet pasaki, vai tu vēl arvien esi tādās pašās domās attiecībā uz Margaretu?

—   Es reti mainu savas domas, ser, un šādā jautājumā nekad.

—   Labi! Tad es tev atļauju noskaidrot, ko domā viņa.

Pītera seja pietvīka nevaldāmā priekā. Tad, it kā sakaunējies par savu jūtu izrādīšanu pat šādā brīdī, viņš paņēma glāzi, iedzēra mazliet vīna un tikai tad atbildēja:

—   Pateicos jums! Tas ir vairāk, nekā es uzdrīkstējos cerēt. Bet man jāsaka jums godīgi, ser, ka es neesmu piemērots līgavainis māsīcai Margaretai. Zemes, ko es būtu mantojis, ir gājušas pazudā, un man nepieder nekas, izņemot to, ko jūs maksājat par manu piepalīdzēšanu tirdzniecībā, turpretī viņa ir vai kādreiz būs ļoti bagāta.

Kastela acis iedzirkstījas. Sī atbilde viņu uzjautrinaja.

—   Toties tev ir godīga sirds, '— viņš sacīja. — Kurš cits šādā gadījumā runātu sev par sliktu? Tu esi arī no dižciltīgas dzimtas un diezgan glīts, jaunavām tavs izskats var patikt. Bet bagātība … Kā teica manas tautas gudrais ķēniņš? Ka bagātie bieži vien pieliek sev spārnus un aizlaižas projām. Tu esi iemantojis manu cieņu un mīlestību, un nevienam Anglijas lordam es savu vienīgo bērnu neatdotu labprātāk kā tev.

—   Es nezinu, ko teikt, — Pīters nomurmināja.

—   Tad nesaki nekā. Tu esi paradis tikai klausīties, un tas ir labs tikums. Nupat tu pieminēji savas Eseksas zemes skaistajā De- demas ielejā kā zudušas. Redzi, tās ir dabūtas atpakaļ. Pirms mēneša es nopirku visus jūsu dzimtas vecos īpašumus, gan par augstāku cenu, nekā būtu gribējis, bet nekā nevarēja darīt, jo arī citi pēc tiem tīkoja. Nupat šodien es samaksāju zeltā un saņēmu īpašuma tiesību dokumentu. Tajā ir ierakstīts tavs vārds, Pīter Broum, un, vai tu apprecēsi manu meitu, vai ne, pēc manas nāves šīs zemes piederēs tev. Es apsolīju savai nelaiķei sievai, ka gādāšu par tevi, un bērna dienās viņa dzīvoja jūsu Dedemas pilī.

Jaunais vīrietis, dziļi aizkustināts, pielēca kājās un pēc tolaiku dievbijīgā paraduma steidzās pateikties savam svētajam patronam, kura dienā bija piedzimis.

—   Svētais Pēter, es pateicos tev…

—   Es lūdzu tevi klusēt, — Kastels strupi viņu pārtrauca, — jo vairāk tālab, ka pēc dieva tev pienāktos pateikties vienīgi Džonam, nevis svētajam Pēterim, kam ar šīm zemēm nav vairāk sakara kā tēvam Ābramam vai pacietīgajam Ijabam. Bet, pateicies vai nepateicies, šīs muižas ir tavas. Es gan biju domājis pagaidām to vēl neteikt, bet tagad man ir tev kāds priekšlikums. Vispirms pasaki, ko domā Margareta par šo tavu kokaino, ģīmi un noslēgtajām lūpām?

—   Kā es to varu zināt? Es nekad neesmu viņai jautājis, jo jūs man aizliedzāt runāt.

—   Eh, tu! Dzīvojot vienā mājā, es gan tavā vecumā būtu ticis par visu skaidrībā, nepārkāpdams doto vārdu. Bet asinis ir dažādas, un tu esi mazliet par godīgu mīlētāja lomai. Saki, vai viņa bija nobaidījusies par tevi, kad tas nelietis metās tev virsū ar zobenu?

Pīters padomāja un atbildēja:

—   Nezinu. Es neskatījos uz Margaretu. Es skatījos uz skotu un viņa zobenu, jo, ja nebūtu to darījis, tagad beigts būtu es, nevis viņš. Bet, kad tas nekauņa viņu sagrāba, tad gan viņa bija nobijusies un skaļi sauca mani palīgā.

—   Tas neko nenozīmē. Kura sieviete Londonā, nokļuvusi briesmās, nesauktu palīgā tādu puisi kā Pīters Broums? Labi, tev ar Margaretu jāparunājas, un dari to, cik drīz vien vari. Mācies no tā spāņu dona, klanies, lokies, glaimo, kavē laiku ar stāstiem par karu un saceri pantus par viņas acīm un matiem. Ak, Pīter! Vai tu esi muļķis, ka man, vecam vīram, jāmāca tev, kā iegūt sievietes labvēlību.

—   Varbūt, ser. Es neko tādu neprotu darīt, un dzejoļus man ir grūti lasīt, kur nu vēl rakstīt! Bet es varu viņai pajautāt un uzklausīt atbildi.

Kastels nepacietīgi papurināja galvu.

—   Nu tad jautā, ja gribi, bet neuzklausi un nepieņem noraidošu atbildi, Labāk pagaidi un pajautā vēlreiz …

—   Un, — Pīters pārtrauca Kastelu, pelēkajām acīm spēji iedegoties, — vajadzības gadījumā es varu salauzt šā smalkā spānieša kaulus kā sausus žagarus.

—   Ak! — iesaucās Kastels. — Varbūt patiešām pienāks tāds brīdis, kad tev šie vārdi būs jāpārvērš darbos. Bet es gan domāju, ka viņa kauli nav tik viegli salaužami. Labi, tad pajautā Margaretai, kā proti, taču noteikti pajautā un līdz rītvakaram pasaki man viņas atbildi. Ir jau vēls, un es gribu tev vēl ko pateikt. Man draud briesmas. Par manu bagātību zina ārzemēs, un daudzi, to vidū dažas augsti stāvošas personas, tīko pēc tās. Pīter, es esmu nolēmis atmest ar roku tirdzniecībai, nozust ļaužu acīm un pavadīt klusas vecumdienas tavā Dedemas muižā, ja tu man dosi tur patvērumu. Jau kādu gadu vai ilgāk — kopš tās mūsu sarunas par Margaretu — es savus preču krājumus Spānijā un Anglijā pārvēršu naudā, ieguldu to pa mazām summām drošos darījumos, uzpērku dārglietas vai aizdodu to citiem tirgotājiem, kuriem uzticos un kuri nepiekrāps mani un manus mantiniekus. Pīter, tu esi bijis man labs palīgs, bet nekāds veikalnieks no tevis neiznāks, tas nav tev asinīs. Un, tā kā mums mantas pietiek un vēl pāri paliek, es gribu nodot šo uzņēmumu un tā klientūru citās rokās, lai vada un rīkojas savā vārdā, man izmaksājot daļu peļņas. Ja dievs vēlēs, nākamos ziemsvētkus mēs svinēsim Dedemā.

Sai brīdi atveras halles gala durvis un pa tam ienaca sulainis, kam bija pavēlēts izsekot spānieti.

—   Nu, kādas vēstis tu nes? — Kastels jautāja.

Puisis paklanījās un sāka stāstīt:

—   Kā jūs likāt, es sekoju donam līdz viņa mājvietai. Viņš mani neredzēja, kaut gan laiku pa laikam apstājās un palūkojās apkārt. Viņš ir apmeties netālu no Vestminsteras pils, tai pašā lielajā mājā, kur dzīvo sūtnis de Ajala, un sargi, kas tur bija ārpusē, viņu pazemīgi sveicināja. Tad es redzēju, ka daži no tiem aizgāja uz ta- vernu, to prasto krogu, kas ir vaļā visu nakti. Es viņiem sekoju, pasūtīju sev dzeramo un noklausījos, ko tie runā, jo, piecus gadus kalpodams jūsu gaišības mājā Seviljā, esmu tīri labi ielauzījies spāņu mēlē. Viņi runāja par kautiņu pie pils un sacīja: ja varētu dabūt rokā to garkājaino zelli, nu, masteru Broumu, tad uz vietas ietriektu viņam dunci ribās, jo viņš šos apkaunojis, ar nūju nosizdams skotu, kas bijis viņu priekšnieks un pratis rīkoties ar zobenu labāk par visiem, un pēc tam uzrīdīdams šiem savus britu buldogus. Es uzsāku ar viņiem sarunu, uzdodamies par angļu jūrnieku no Spānijas. Viņi bija pārāk pietempušies un mani neko vis neizprašņāja, bet es pavaicāju, kas bija tas slaidais dons, kurš iejaucās ķīviņā pirms karaļa ierašanās. Viņi atbildēja, ka tas esot bagāts senjors, vārdā d'Agilars, bet gavēņa laikā viņa kalpotājiem klājoties grūti, jo viņš dikti stingri ievērojot baznīcas noteikumus, kaut gan citās lietās nemaz neesot tik stingrs. Es tei«u, ka man šis senjors likās varen augstas kārtas, un tad viens no viņiem sacīja: man esot taisnība, šā vīra dzīslās tekot Spānijas visdižciltīgākās asinis, tikai, par nelaimi, tās aizritējušas šķībi un tajās apgāzts tintes pods.

—   Ko tas nozīmē? — Pīters jautāja.

—  Tas ir spāņu teiciens, — atbildēja Kastels, — kas nozīmē, ka cilvēks dzimis ārlaulībā un viņam ir mauru asiņu piejaukums.

—  Tad es prasīju, ko viņš šeit dara, un viens no puišiem man atbildēja, ka to es labāk lai pajautājot pāvestam un Spānijas karalienei. Beigu beigās, kad biju izmaksājis tam zaldātam vēl vienu kausu un vaicāju, kur šis dons dzīvo un vai viņam nav vēl kāds cits vārds, tad saņēmu atbildi, ka viņš visvairāk uzturoties Gra- nadā un, ja es apciemotu viņu tur, tad redzētu dažu labu skaistu dāmu un citus jaukumus. Bet viņa otrs vārds esot marķīzs Nihels. Es sacīju, ka tas nozīmē marķīzs Nekas, un zaldāts atcirta: es esot pārāk ziņkārīgs un viņš man gribējis pateikt tieši to — neko. Tad viņš uzsauca saviem biedriem, ka es droši vien esot spiegs, un es steigšus taisījos projām, jo viņi bija stipri sadzērušies un man varēja iziet plāni.

—   Labi, — Kastels sacīja. — Tu, Tomas, šonakt esi sargs, vai ne tā? Parūpējies, lai visas durvis ir cieši aizbultētas un mēs varam mierīgi gulēt, nebaidoties no spāniešu zagļiem. Atpūties labi, Pīter! Es pats vēl neiešu pie miera. Man jānosūta dažas vēstules uz Spāniju ar kuģi, kas dodas ceļā rītvakar.

Kad Pīters bija aizgājis, Džons Kastels izdzēsa visas lampas, izņemot vienu. To viņš paņēma rokā un, atstājis halli, iegāja kādā telpā, kas senos laikos, kad šeit dzīvoja angļu augstmanis, bija kalpojusi par mājas kapelu. Tajā atradās altāris un virs tā krucifikss. Kastels nometās uz ceļiem altāra priekšā un brīdi tur tā palika, jo pat tagad, dziļā naktī, nebija drošs, vai kādas acis viņu nenovēro. Tad viņš piecēlās un ar lampu rokā aizslīdēja aiz altāra, pacēla gobelēnu un nospieda atsperi panelī zem tā. Panelis pavērās, atklādams mazu, slepenu kambarīti, kas bija izbūvēts biezajā sienā. Tas bija tikai prāva skapja lielumā un bez logiem. Laikam senāk tur pārģērbās garīdznieks vai tika glabāti svētie trauki.

Sai kambarītī bija vienkāršs ozola dēļu galds, uz tā sveces, koka šķirstiņš un daži pergamenta ruļļi. Nometies ceļos pie šā galda, Džons Kastels sāka dedzīgi lūgt veco Ābrama dievu, jo, kaut gan tēvs viņu vēl kā bērnu bija licis nokristīt, savā sirdī viņš visu mūžu bija palicis ebrejs. Un tieši tādēļ Kastels tagad tik ļoti raizējās. Margareta un Pīters nezināja šo viņa noslēpumu, bet bija ļaudis, kas to zināja, un Kastels saprata: ja tas nāks gaismā, liels posts, varbūt pat nāve piemeklēs viņu un šo namu, jo pielūgt dievu citādi, nekā sludināja svētā baznīca, tajos laikos bija vislielākais noziegums. Un tomēr viņš daudzus gadus bija riskējis un turējies pie savu tēvutēvu ticības.

Pabeidzis lūgšanu, Kastels izgāja no kambarīša, aiztaisīja slepenās durvis un devās uz kantori. Tur viņš nosēdēja līdz rītausmai, rakstīdams vēstuli savam draugam Seviljā, un ar slepenas atslēgas palīdzību šifrēdams katru vārdu un teikumu. To paveicis, vēstuli aizzīmogojis un uzrakstījis adresi, viņš sadedzināja melnrakstu, nodzēsa lampu un, piegājis pie loga, nolūkojās saullēktā. Lejā dārzā vīteroja strazdi un ziedēja gaišdzeltenas prīmulas.

—   Kas zina, — Kastels sacīja pie sevis, — vai citu gadu, kad tās atkal uzziedēs, es vēl būšu starp dzīvajiem un tās skatīšu. Kopš tā brīža, kad redzēju, kā šis nolādētais spānietis pārkrustījās pie mana galda, es jūtu cilpu ap savu kaklu savelkamies arvien ciešāk. Nu, lai tā būtu! Es slēpšu patiesību, kamēr varēšu, bet, ja mani notvers, neko nenoliegšu. Nauda gandrīz visa ir drošībā, manu bagātību viņi nedabūs, un tagad es parūpēšos arī par savu meitu, atdodams viņu Pītera drošajās rokās. Man nevajadzēja ar to tik ilgi vilcināties, bet es loloju sapni par augstām precībām, kas viņai kā kristīgajai būtu pilnīgi iespējamas. Es izlabošu šo kļūdu. Jau šodien Margareta kļūs Pītera saderinātā līgava un līdz maija dienas svētkiem viņa sieva. Manu tēvutēvu dievs, dod mums vēl vienu mēnesi pavadīt mierā un drošībā, un tad, ja tāda ir tava griba, ņem manu dzīvību kā maksu par to, ka esmu no tevis publiski atteicies!

Kad Džons Kastels beidzot devās pie miera, Pīters jau sen bija nomodā. Patiesību sakot, viņš šonakt gandrīz nemaz nebija gulējis. Kā gan viņš būtu varējis gulēt, ja vienā pašā naktī no saules rieta līdz saules lēktam viņa liktenis bija tik brīnumaini izmainījies. Vēl vakar viņš bija tikai tirgotāja palīgs — kāda nožēlojama nodarbošanās cilvēkam, kas radis pie ieročiem un pratis tos godam nēsāt! Šodien viņš bija kļuvis atkal par džentlmeni un atguvis savas dzimtas plašos īpašumus, kas paaudžu paaudzēm piederējuši viņa senčiem. Vakar viņš bija bezcerīgs mīlētājs, jo sirds dziļumos neticēja, ka bagātais Džons Kastels atļaus viņam, nabaga jauneklim, bildināt savu meitu, vienu no daiļākajām un bagātākajām jaunavām Londonā. Reiz Pīters bija lūdzis viņa atļauju un, kā jau varēja sagaidīt, saņēmis atteikumu, un kopš tā laika, būdams ļoti godprātīgs, nebija pateicis Margaretai neviena maiga vārda, ne arī ļāvis noprast savas jūtas ar rokas spiedienu, acu skatienu vai nopūtu. Tomēr dažbrīd viņam bija licies, ka Margaretai nepavisam nebūtu nepatīkami, ja viņš to darītu, ka viņa brīnās par Pītera atturību un jūtas pat mazliet aizskarta. Un tagad izrādījās, ka arī Margaretas tēvs brīnās par viņa izturēšanos. Dīvaina alga par krietnumu!

Pīters mīlēja Margaretu ar visu sirdi, dvēseli un miesu. Jau kopš tām dienām, kad, zēns būdams, bija rotaļājies ar savu mazo radinieci, viņš mīlēja vienīgi viņu. Neviena cita sieviete Pīteram neeksistēja. Margareta bija viņa domu valdniece dienā un sapņu tēls naktī, viņa cerība un mūžīgā zvaigzne. Debesis viņš iztēlojās kā laimes valstību, kur būs mūžam kopā ar Margaretu, un šī pasaule bez Margaretas viņam likās kā elle. Tieši tādēļ Pīters bija palicis Kastela mājā un padevīgi liecis lepno kaklu šā tirgotāja jūgā, paklausījis pavēles un uzklausījis tirgoņu un augstmanīgu pircēju rupjās valodas, rakstījis rēķinus un kaulējies par cenām, un darījis to visu bez kurnēšanas, kaut gan nereti jutis krūtīs briestam smacējošu riebumu pret šādu dzīvi. Patiešām, tikai Margaretas dēļ viņš vispār bija uz šejieni atnācis. Ja nebūtu šīs mīlestības, viņš būtu aizgājis tāltālumā un ar savu plato zobenu izcirtis ceļu uz slavu un laimi vai arī izracis sev kapu. Atrazdamies šeit, Pīters vismaz varēja būt Margaretas tuvumā, varēja rītos un vakaros pieskarties viņas rokai, redzēt gaismu zaigojam viņas daiļajās acīs un dažbrīd, kad tā noliecās pār viņu, sajust uz saviem matiem viņas elpu. Bet nu šīs šķīstīšanas mokas bija galā un līksmības vārti piepeši atvērušies.

Bet ja nu Margareta kā eņģelis ar ugunīgu zobenu nostāsies ceļā un neļaus viņam ieiet paradīzē? Sī doma lika Pīteram nodrebēt. Nu, ja tā, tad tam tā arī jānotiek. Viņš necentīsies uzspiest Margaretai savu gribu un nesauks palīgos viņas tēvu. Viņš darīs visu, lai viņu iegūtu, bet, ja tas neizdosies, novēlēs viņai laimi un atkāpsies.

Nespēdams ilgāk palikt gultā, Pīters piecēlās un apģērbās, kaut gan gaisma vēl tikko svīda. Pie atvērtā loga viņš noskaitīja lūgšanu, pateikdamies dievam par žēlsirdību un izlūgdamies viņa svētību šai savas dzīves lielajā brīdī. Drīz uzlēca saule, un Pīteru, kas bija dzimis uz laukiem un ienīda pilsētu, piepeši pārņēma karstas ilgas atrasties vienatnē lauku klusumā, kur biedros ir tikai koki, putni un debesis. Bet šeit Londonā, lai kur viņš ietu, visur būtu jāsastop cilvēki, turklāt viņš atcerējās, ka patlaban nedrīkst bez apsardzības klaiņot pa ielām, jo spānieši var viņam uzglūnēt un negaidīti uzbrukt. Tad Pīters iedomājās dārzu un nolēma kādu brīdi pastaigāties tur.

Viņš nokāpa lejā pa platajām ozolkoka kāpnēm un, atbultējis durvis, izgāja dārzā. Tas nebija sevišķi labi kopts, taču Londonas apstākļiem krietni liels, apmēram akru platībā, ar celiņiem un augstu mūra žogu visapkārt. Dārza dziļumā auga vecu gobu puduris, un zem tām atradās sols, ko no mājas nevarēja redzēt. Vasarā tas bija Margaretas iecienīts stūrītis, jo arī viņa mīlēja dabu un zemi ar tās dāsnajām veltēm. Sis dārzs viņai sagādāja patiesu prieku, un puķes, kas tur auga, lielākoties bija viņas pašas stādītas — prīmulas, sniegpulkstenītes, vijolītes un koku paēnā lielas briežu papardes.

Kādu brīdi Pīters staigāja šurpu turpu pa galveno celiņu, un sagadījās tā, ka Margareta, kas arī bija piecēlusies agri un gulējusi ne visai labi, ieraudzīja viņu pa savas istabas logu. Viņa nobrīnījās, ko gan Pīters dara dārzā šai rīta stundā un kāpēc apģērbies svētdienas drānās, bet tad iedomājās, ka varbūt viņa darbdienas drēbes vakardienas cīniņā ir saplēstas vai notraipītas. Meitene at

cerējās, cik drosmīgi Pīters bija izturējies, un viņas acu priekšā atkal uzausa šī aina: spēcīgās rokas sagrābj plecīgo, sarkanmataino nekauņu un nosviež gar zemi, tad pazib spožs tērauda asme- nis, Pīters ar nūju to atvaira un zveļ uzbrucējam, tas tenteriski nogāžas zemē un ar vienu sitienu ir pagalam.

Jā, viņas brālēns Pīters. Broums patiešam bija īstens vīrietis, kaut arī dažā ziņā dīvains. Un, iedomājusies to, kas viņai Pīterā nepatika, Margareta paraustīja savus baltos plecus, nosarka un uzmeta lūpu. Tas spānietis vienā stundā tika pateicis viņai vairāk laipnību nekā Pīters divu gadu laikā; turklāt viņš bija glīts un izskatījās dižciltīgs. Taču spānietis bija spānietis un citi vīrieši — kā jau vīrieši, turpretī Pīters bija Pīters, pavisam citāds cilvēks, kas par sievietēm interesējās ne vairāk kā par tirdzniecību.

Bet, ja ne sievietes, ne tirdzniecība viņu neinteresēja, kāpēc gan viņš bija palicis šeit? Lai sakrātu bagātību? Tas Margaretai šķita neticami, jo arī šāda tieksme Pīterā nebija manīta. Viņa netika nekādā skaidrībā. Viņai tomēr gribējās ielūkoties Pītera sirds dziļumos, lai redzētu, kas tur slēpjas, jo nevienam cilvēkam nav tiesību kā neatminētai mīklai dzīvot līdzās mīlošai māsīcai. Jā, kādu dienu viņa to izdarīs, lai tas maksātu ko maksādams.

Tad Margareta atcerējās, ka vakar vakarā netika pateikusies Pīteram par viņa drosmīgo rīcību un, mājup nākot, vēl aizsteidzās pa priekšu un pameta viņu divatā ar Betiju. Cik varēja noprast pēc tā, ko runāja spridzīgā māsīca, kad palīdzēja Margaretai'izģērbties, šis kopīgais gājiens ne vienam, ne otram nebija sagādājis prieku. Jo Betija, kā te būtu vietā piezīmēt, turēja ļaunu prātu uz Pīteru, tāpēc ka viņš to reiz bija nosaucis par skaistu, aušīgu muļķi, kas pārāk daudz domā par vīriešiem, bet pārāk maz par saviem pienākumiem. Iedomājusies, ka vēlāk, kad būs sākušies dienas darbi, diez vai radīsies izdevība sastapt Pīteru, Margareta nolēma noiet tagad lejā, pateikties viņam un pamēģināt viņu piespiest reizi par visām reizēm atklāti izrunāties.

Margareta aplika savu kažokādām rotāto apmetni, uzvilka kapuci pār galvu, jo aprīļa rīts bija vēss, un devās uz dārzu. Kad viņa tur nonāca, Pīters vairs nekur nebija redzams. Margareta pārmeta sev, ka sadomājusi tik agri nokāpt lejā mitrajā dārzā, un dzīrās jau atgriezties mājā, bet tad iedomājās, cik muļķīgi tas izskatītos, ja gadījumā kāds viņu būtu redzējis, un sāka soļot pa celiņu, izlikdamās meklējam vijolītes, taču nevienu neatrada. Tā viņa nonāca līdz lielajām gobām un, pacēlusi acis, starp to vecajiem stumbriem ieraudzīja Pīteru. Tagad viņa saprata, kāpēc nebija varējusi atrast vijolītes. Pīters tās visas bija noplūcis un tagad neveikli darbojās, pūlēdamies ar zāles stiebru sasiet sīkos ziediņus un dažas lapas mazā pušķi. Kreisajā rokā viņš turēja vijolītes, labajā zāles stiebra vienu galu un, tā kā pietrūka pirkstu, ar ko satvert tā otro galu, mēģināja izpalīdzēties ar zobiem. Patlaban viņš savilka trauslo saiti, bet tā pārtrūka, vijolītes izkaisīiās pa zemi, un Pīters izgrūda dažus tādus vārdus, ko nedrīkstētu laist pār lūpām pat vienatnē.

— Es zināju, ka jūs to pārrausiet, taču nedomāju, ka šāda nieka dēļ zaudēsiet savaldīšanos, — Margareta sacīja.

Pīters, kas atradās koku ēnā, pacēla galvu un ieraudzīja viņu — saules apspīdētu, svaigu un burvīgu kā pats pavasaris.

Margareta pavisam nopietna, it kā bargi pārmezdama, šūpoja galvu, no kuras kapuce bija noslīdējusi, bet uz viņas lūpām rotājās smaids un acīs dzirkstīja smiekli. Ak, cik viņa bija skaista! Veroties viņā, Pītera sirds pamira. Tad, atcerējies, ko nupat tika izteicis un ko masters Kastels vakarnakt bija piekodinājis, viņš tik tumši pietvīka, ka Margaretas vaigi nosārta aiz līdzjūtības. Tas bija mu|ķīgi, bet viņa nekā nevarēja izdarīt, jo šorīt Pīteram piemita kaut kas dīvains, tāds, kas lika sarkt gribot negribot.

—   Kam jūs plūcat šīs vijolītes rīta agrumā? — Margareta vaicāja. — Jums gan labāk šobrīd vajadzēja aizlūgt par tā skota dvēseli.

—   Kas man daļas gar viņa dvēseli, — Pīters īdzīgi atbildēja. — Ja šim lopam tāda bija, lai viņš pats par to bēdā. Bet vijolītes es salasīju … jums.

Margareta iepleta acis. Tas nebija Pītera paradums — dāvāt viņai ziedus. Laikam tāpēc viņš izskatījās tik savāds.

—   Tad es jums palīdzēšu tās sasiet. Vai zināt, kāpēc es esmu augšā tik agri? Jūsu dēļ. Es vakar izturējos nelāgi, jo biju saskaitusies par to, ka jūs negribējāt ļaut man paskatīties uz karali. Es arī nepateicos jums, drosmīgais Pīter, kaut gan savā sirdī jutu dziļu pateicību. Vai jūs zināt, ka tajā brīdī, kad stāvējāt tur angļu vidū ar zobenu rokā, jūs izskatījāties ļoti cēls? Iznāciet saulītē, es gribu jums pienācīgi pateikties!

Aiz uztraukuma Pīters izlaida no rokām pārējos ziediņus. Tad, pēkšņi kaut ko iedomājies, atbildēja:

—   Redziet, es netieku. Ja jūs patiešām esat pateicīga, kaut gan nav par ko, nāciet šurp un palīdziet man salasīt vijolītes. Tīrā sodība ar to īsajiem kātiņiem!

Margareta mirkli vilcinājās, tad lēnām piegāja tuvāk, noliecās un sāka pa vienai uzlasīt sīkās puķītes. Pīters bija tās izkaisījis , plašā lokā, tāpēc sākumā viņi atradās pa gabaliņu viens no otra, bet ar katru paceltu ziediņu atstatums saruka, un, kad zemē bija palikusi vairs tikai viena vijolīte, viņu rokas, sniedzoties pēc tās, sastapās. Margareta satvēra vijolīti, un Pīters satvēra Margaretas pirkstus. Tā saķērušies, viņi atliecās taisni, un šajā brīdī viņu sejas bija ļoti tuvu kopā. Margaretas brīnišķīgās acis bija tik burvīgas, un Pītera skatienā iekvēlojās uguns. Mirkli abi vērās viens otrā, tad piepeši viņš noskūpstīja viņu uz lūpām.

IV nodaļa MĪLĒTĀJI

—   Pīter! — Margareta izdvesa. — Piter.. .

Bet Pīters nebilda ne vārda, vienīgi viņa pietvīkusi seja pēkšņi nobāla un zobena cirstā rēta pār vaigu iezīmējās kā sarkana svītra uz balta audekla.

—        Pīter! — Margareta atkārtoja, mēģinādama atbrīvot roku, ko viņš vēl arvien turēja savējā. — Ko jūs izdarījāt?!

—       Šķiet, jūs to zināt, kādēļ man jums vēl jāpaskaidro? — viņš nomurmināja.

—       Tātad tā nebija nejaušība? Jūs patiešām tā gribējāt un nekaunaties par to?

—   Ja tā bija nejaušība, ceru tādas piedzīvot vēl.

—   Pīter, ļaujiet man iet! Es tūlīt pateikšu tēvam.

Viņa seja atdzīvojās.

—       Katrā zinā pasakiet! Viņš nedusmosies. Viņš pats man teica, lai…

—        Pīter, kā jūs uzdrīkstaties vēl melot šādā brīdī… šādā brīdī, kad … Vai jūs gribat sacīt, ka mans tēvs lika jums mani noskūpstīt un vēl pulksten sešos no rīta?

—       Par skūpstīšanu viņš neteica nekā, bet, manuprāt, domāja ari to. Viņš teica, ka es drīkstot jūs bildināt.

—       Tas ir pavisam kas cits, — atbildēja Margareta. — Ja jūs būtu mani bildinājis un pēc ilgām pārdomām es būtu teikusi «jā», ko gan es, protams, nedarītu, tad varbūt pirms salaulāšanās jūs drīkstētu … Pīter, jūs esat sācis pilnīgi ačgārni, un tas ir nekaunīgi un negodīgi no jūsu puses, tādēļ es vairs nekad ar jums nerunāšu!

—       Tad man katrā ziņā jārunā ar jums, kamēr vēl ir izdevība, — apņēmīgi sacīja Pīters. — Nē, jūs neaiziesiet, iekams nebūsiet mani uzklausījusi. Margareta, es jau sen mīlu jūs — kopš tiem laikiem, kad jums bija divpadsmit gadu …

—        Tie atkal ir meli, Pīter, vai arī jūs neesat pie pilna prāta. Ja jūs būtu mani mīlējis vienpadsmit gadu, tad būtu to pateicis.

—        Es allaž gribēju, bet jūsu tēvs aizliedza man to darīt. Pirms piecpadsmit mēnešiem es lūdzu viņa atļauju, un šī saruna beidzās ar to, ka es devu godavārdu klusēt.

—       Klusēt — jā, bet solījumu nekā neizrādīt viņš taču nevarēja prasīt.

—   Es domāju, ka tas ir viens un tas pats. Tagad es saprotu, ka esmu bijis muļķis un ar savu vilcināšanos zaudējis visu.

To teikdams, Pīters izskatījās tik satriekts, ka Margareta mazliet atmaiga.

—   Lai nu kā, — viņa sacīja, — jūs vismaz bijāt godīgs, un tas, protams, mani iepriecina.

—   Nupat jūs pārmetāt man melus … divas reizes. Ja esmu godīgs, kā tad varu runāt nepatiesību?

—   Nezinu. Nelieciet man minēt mīklas. Ļaujiet man iet un mēģiniet to visu aizmirst.

—   Nē. Vispirms dodiet man skaidru atbildi. Vai jūs kļūsiet mana sieva, Margaret? Ja ne, tad jums nevajadzēs iet, jo aiziešu es un vairāk jūs neapgrūtināšu. Jūs pazīstat mani un zināt par mani visu, tādēļ es netērēšu lieki vārdus un teikšu tikai vienu: kaut arī jūs varētu izvēlēties no daudziem un apprecēt smalkāku vīru, jūs neatradīsiet tādu, kas jūs mīlētu un godātu vairāk nekā es. Es zinu,'jūs esat ļoti skaista un ļoti bagāta, bet man nav ne skaistuma, ne mantas. Bieži vien esmu lūdzis debesis, kaut jūs nebūtu tik daiļa un tik bagāta, jo tas dažreiz sagādā ciešanas sievietēm, kas ir godīgas un var dāvāt savu sirdi tikai vienam. Bet tā nu tas ir, un es nekā nespēju grozīt. Un tomēr, lai cik mazas izredzes man trāpīt dūjai, es nolēmu izšaut savu bultu un atbrīvot ceļu nākamajam strēlniekam. Vai man ir kaut niecīgākā cerība, Margaret? Pasakiet man un atbrīvojiet mani no šīm mokām, jo es neprotu un neesmu radis tik daudz runāt.

Nu Margareta sāka justies samulsusi, viņas untumainā pašpārliecība izgaisa.

—   Tā neklājas, — viņa nomurmināja, — un es negribu … Es runāšu ar tēvu. Viņš jums dos atbildi.

—   Nevajag viņu traucēt, Margaret. Viņš to ir jau devis. Jūsu tēvs ļoti vēlas, lai mēs apprecētos, jo ir nolēmis pamest tirdzniecību un dzīvot kopā ar mums Dedemas ielejā Eseksā, kur ir atpircis visas mana tēva zemes.

—  Šorīt jums ir daudz dīvainu jaunumu, Pīter.

—   Jā, Margaret, mūsu dzīves rats, kas ripoja tik lēni, šodien griežas visai strauji, jo dievs ir uzšāvis ar pātagu mūsu likteņa zirgiem un tie sākuši aulēkšot, tikai es nezinu, uz kurieni. Vai tiem būs traukties blakus vai šķirti? Tas jāpasaka jums.

—   Pīter, — Margareta bilda, — vai jūs nedotu man mazliet laika?

—   Jā, Margaret, veselas desmit minūtes un, ja jūs teiksiet «nē», tad visu jūsu dzīvi, jo es tūliņ sakravāšu savu mantu lādi un došos projām. Lai domā, ka esmu nobijies no apcietināšanas sakarā ar tā zaldāta nāvi.

—  Nav labi, ka jūs mani tā steidzināt.

—   Nē, tā būs vislabāk mums abiem. Vai jūs mīlat kādu citu?

—   Atzīstos, jā, — Margareta izdvesa, slepus pašķielēdama uz. viņu.

Spēcīgais Pīters sagrīļojās kā uz ģībšanu un uztraukumā palaida vaļā Margaretas roku, kas vēl arvien turēja pirkstos vijolītes. Viņa. tās pacēla pie sejas un aplūkoja, it kā tikko būtu ieraudzījusi.

—  Man nav tiesību jums jautāt, kas viņš ir, — Pīters nomurmināja, pūlēdamies savaldīties.

—   Nē, Pīter, es jums pateikšu. Tas ir mans tēvs. Kuru citu gara lai es mīlētu?

—  Margaret, — viņš dusmīgi iesaucās, — jūs mani nerrojat!

—   Kā tā? Kuru citu lai es mīlētu… ja nu varbūt vienīgi jūs?

—   Es nespēju vairs paciest šo spēli, — Pīters sacīja. — Palieciet sveika, mistris Margaret! Lai dievs ar jums! — Un viņš metās projām.

—   Pīter, — Margareta uzsauca, kad viņš bija dažu jardu attālumā, — vai jūs nevēlaties šīs vijolītes kā atvadu dāvanu?

Viņš apstājās un vilcinājās.

—   Tad nāciet un saņemiet tās!

Pīters atgriezās, un Margareta ar trīcošiem pirkstiņiem ņēmās piestiprināt vijolītes pie viņa kamzoļa, noliekdamās arvien tuvāka līdz viņas mati pieskārās Pītera cepurei un elpa glāstīja viņa seju. Tad nezin kā vijolītes atkal izkaisījās pa zemi, Margareta nopūtās un nolaida rokas, Pīters ieslēdza viņu savās stiprajās skavās, pievilka klāt un skūpstīja — atkal un atkal, uz matiem, uz acīm ura lūpām, un Margareta viņam to neaizliedza.

Beidzot viņa maigi atstūma viņu, paņēma aiz rokas un, aizvedusi pie soliņa zem gobām, lika apsēsties vienā galā, bet pati apsēdās otrā.

—   Pīter, — viņa čukstēja, — es gribu jums ko pateikt, kad būšu mazliet attapusies. Jūs esat sliktās domās par mani, vai ne tā> Nē, klusējiet! Tagad ir mana kārta runāt! Jūs domājat, ka esmu bezsirdīga un pirmīt spēlējos ar jums. Redziet, es darīju to tikai tādēļ, lai pārliecinātos, ka jūs patiešām mīlat mani, jo pēc tā pirmā .. . atgadījuma, kad mēs uzlasījām vijolītes, jums gan būtu pienācies to uzreiz pateikt, bet jūs vēl vilcinājāties. Tagad es esmu pilnīgi droša un jums kaut ko atklāšu. Es mīlu jūs ne mazāk kā jūs mani un arī jau tikpat sen. Vai tad citādi es nebūtu apprecējusies ar kādu no saviem pielūdzējiem, kuru nav trūcis? Jā, sev par kaunu un grēku, es tagad atzīšos, ka vienreiz biju uz jums ļoti saskaitusies, tāpēc ka jūs nerunājāt un it neko nelikāt manīt, un gandrīz gribēju to izdarīt. Bet galu galā tomēr nespēju un noraidīju arī šo precinieku. Pīter, kad es vakar vakarā redzēju jūs stāja- mies pretī ar zobenu apbruņotam zaldātam tikai ar nūju rokās un domāju, ka jums būs jāmirst, es pēkšņi sajutu, cik jūs man esat dārgs, un mana sirds draudēja salūzt, kā tā salūztu, ja jūs būtu nokauts. Bet tagad tas viss ir pagātnē, mēs zinām viens otra noslēpumu, un nekas mūs vairs nespēs šķirt, kamēr vienu no mums vai abus paņems nāve.

Pīters klausījās Margaretā, uzsūkdams sevī viņas vārdus, gluži kā tuksneša smiltis, kas gadiem ilgi tvīkušas veldzes, uzsūc lietu, un raudzījās viņas sejā, kurā vairs nebija ne miņas no draiskulības un izsmiekla. Tagad ar viņu runāja ļoti daiļa un ļoti nopietna sieviete, kas pēkšņi sapratusi, ko nozīmē dzīve ar tās priekiem un bēdām. Kad Margareta apklusa, šis mazrunīgais vīrietis, kam pat savas lielās laimes brīdī neatradās daudz vārdu, sacīja:

—  Dievs ir bijis ļoti labs pret mums. Pateiksimies dievam!

Un viņi tūlīt to darīja, nosēdušies turpat uz soliņa plecu pie pleca, jo zāle bija par mitru, lai nomestos ceļos, un savā vienkāršajā, bērnišķīgajā ticībā lūdzās, lai visuvarenais, kas viņiļs savedis kopā un mācījis mīlēt vienam otru, svētītu šo mīlestību un ilgus dzīves gadus pasargātu viņus no visa ļauna, no naidniekiem un nelaimēm.

Pabeiguši lūgšanu, viņi vēl ilgi tur sēdēja, brīžiem runādamies, brīžiem klusēdami savā priekā, un laiks tiem steidzās pārlieku ātri. Beidzot — tas notika pēc viena no šādiem svētlaimīga klusuma mirkļiem — viņi pēkšņi satraucās un pārmainījās, kā pārmainās mierpilna ainava, kad melns negaisa mākonis negaidīti aizsedz sauli, izdzēsdams tās silto gaismu un ietīdams zemi drūmā krēslā, kas sola vētru un lietu. Viņus pārņēma ļauna nojauta. Abi juta sirdī bailes, bet paši nezināja, no kā.

—   Iesim! — Margareta sacīja. — Ir laiks! Varbūt tēvs mūs meklē.

Vairāk nepārmijuši neviena mīļa vārda, viņi piecēlās, iznāca no gobu pavēņa un, domās nogrimuši, noliektām galvām devās cauri dārzam. Piepeši Margareta satrūkās — viņas kāja bija uzminusi cilvēka ēnai. Paceldama acis, viņa ieraudzīja savā priekšā … sen- joru d'Agilaru, kas saspringtā uzmanībā mazliet ironiski nolūkojās uz viņiem. Margareta apslāpēti iekliedzās, un Pīters instinktīvi palēcās uz spānieša pusi, kā drosmīgs un iztrūcināts medību suns metas virsū tam, kas viņu nobiedējis.

—   Svētā dievmāte! Vai jūs mani noturējāt par zagli? — d'Agilars iesmiedamies jautāja, piesardzīgi paspēris soli sānis.

—   Lūdzu piedošanu! — Pīters sacīja, saņemdams sevi rokās. — Bet jūs mūs ļoti pārsteidzāt, tik piepeši parādīdamies šeit, kur mēs ne mūžam nedomājām jūs sastapt.

—   Tāpat kā es nedomāju sastapt šeit jūs, jo, šķiet, tik aukstā rītā uzturēties dārzā nav visai tīkami. — D'Agilars atkal pavērās- viņos ar savām vērīgajām, zobgalīgajām acīm, it kā lasītu viņu siržu noslēpumu, un abi mīlētāji tumši piesarka no šā caururbjošā skatiena. — Atļaujiet man paskaidrot, — spānietis turpināja. — Es- ierados šeit tik agri jūsu dēļ, master Pīter, lai brīdinātu nerādīties šodien pilsētā, jo ir dots rīkojums jūs apcietināt un neesmu vēl paguvis nokārtot šo jautājumu miera ceļā. Nākdams šurp, es nejauši sastapu to daiļo dāmu, kas vakar bija kopā ar jums un sakās esam jūsu radiniece. Viņa patlaban atgriezās no tirgus un laipni ieveda mani mājā. Es gribēju satikt jūsu tēvu, un šī jaukā būtne, uzzinājusi, ka viņš, krietnais vīrs, lūdz dievu vecajā kapelā, aizvadīja mani līdz tās durvīm un teica, lai uzmeklējot viņu. Es iegāju kapelā, bet mastera Kastela tur nebija. Brītiņu pagaidījis, es pa atvērtajām durvīm iznācu dārzā, domādams pastaigāties te, kamēr kāds parādīsies. Un redzat — man laimējās vairāk, nekā biju gaidījis un esmu pelnījis.

—  Labi! — Pīters strupi noteica, jo šā cilvēka manieres un garā skaidrošana modināja viņā pretīgumu. — Uzmeklēsim masteru Kastelu, lai jūs varat viņam pateikt savu sakāmo.

—  Mēs jums ļoti pateicamies, ka atnācāt un brīdinājāt Pīteru, — Margareta nomurmināja. — Es tūlīt uzmeklēšu savu tēvu. — Ui> viņa aizsteidzās garām d'Agilaram uz durvīm.

Spānietis noraudzījās, kā viņa ieiet pa tām, tad pagriezās pret Pīteru un sacīja:

—  Jūs, angļi, esat izturīgi ļaudis, ja nebaidāties jau tik agri izbaudīt pavasara gaisu. Nu, bet šādā sabiedrībā arī es to darītu. Viņa patiešām ir brīnumdaiļa jaunava. Man ir zināma pieredze šai ziņā, bet tādu skaistuli es neatceros sastapis.

—  Mana māsīca ir diezgan glīta, — Pīters vēsi atbildēja, jo spānieša atklātā jūsmošana par Margaretu viņam nepatika.

—  Jā, — d'Agilars sacīja, neievērodams viņa toni, — glīta diezgan, lai būtu nevis tirgotāja meita, bet augsta dāma — grāfiene, kas valda pār pilsētām un zemēm, vai pat karaliene. Karaliski tērpi un rotas lieliski piestāvētu viņas augumam un sejai.

—      Mana māsīca netiecas pēc augsta stāvokļa un jūtas laimīga savā klusajā dzīvē, — atbildēja Pīters un tad aši piebilda: — Rau, tur jau nāk masters Kastels!

D'Agilars, pagājis tirgotājam pretī, ļoti pieklājīgi viņu sveicināja un tūlīt ievēroja, ka Kastels, par spīti savām pūlēm izlikties mierīgam, tomēr izskatās satraukts.

—  Es esmu ļoti agrīns viesis, — spānietis sacīja, — bet es zināju, ka jūs, darbīgie ļaudis, ceļaties reizē ar cīruļiem, un gribēju sastapt mūsu draugu Pīteru, pirms viņš iziet no mājas. — Un d'Agilars pastāstīja arī Kastelam sava nāciena iemeslu.

—   Pateicos jums, senjor, — atbildēja Kastels. — Jūs esat ļoti labs pret mani un manējiem. Piedodiet, ka liku jums gaidīt. Man teica, jūs esot meklējis mani kapelā, bet tad es jau biju aizgājis uz savu kantori.

—  Jā, tur neviena nebija. Sai jūsu vecajai kapelai piemīt dīvaina pievilcība. Jūs gaidīdams, es piegāju pie altāra un noskaitīju savu rīta lūgšanu, jo mājās nepaguvu to izdarīt.

Kastels tik tikko manāmi satraucās un uzmeta d'Agilaram ašu skatienu, tad mainīja sarunas tematu un vaicāja, vai senjors nevēloties, pabrokastot kopā ar viņiem. Taču spānietis atteicās, sacīdams, ka viņam jādodoties kārtot savas un viņu darīšanas, bet tūlīt pat piebilda, ka labprāt ieradīšoties uz vakariņām rīt, svētdien, un pastāstīšot, kā viņam veicies. Kastelam neatlika nekas cits kā pieņemt šo priekšlikumu.

Laipni un galanti atvadījies, d'Agilars atstāja Kastela māju un •domīgs soļoja uz Holbornas pusi, jo viņam bija labpaticies atnākt kājām bez pavadoņiem. Uz stūra viņš atkal sastapa stalto, gaišmataino Betiju, kas, ar gudru ziņu atcerējusies kādu neatliekamu vajadzību, bija vēlreiz izgājusi un tieši šobrīd atgriezās mājup.

—  Kāda sagadīšanās! — d'Agilars iesaucās. — Atkal jūs! Šorīt svētie parāda man lielu labvēlību. Lūdzu, senjora, pavadiet mani kādu gabaliņu, es gribu jums uzdot pāris jautājumu.

Mirkli vilcinājusies, Betija bija ar mieru. Viņai reti gadījās izdevība pastaigāties pa Holbornu kopā ar tik dižciltīga izskata kavalieri.

—   Nekautrējieties no savām darba drānām, — spānietis sacīja. — Tik daiļam augumam nav svarīgi, kāds tērps to sedz. — Sis kompliments lika Betijai nosarkt, jo viņa ļoti lepojās ar savu figūru.

—   Vai jums patiktos mantiļa no īstām Spānijas mežģīnēm? Es vienu tādu atvedu no Spānijas un 'uzdāvināšu jums, jo nepazīstu šai zemē nevienas citas lēdijas, kam tā piestāvētu labāk. Bet, mis- tris Betij, jūs mani piemānījāt, teikdama, ka jūsu kungs esot kapelā. Es tur iegāju, taču viņa nesastapu.

—       Viņš tur bija, senjor, — Betija atbildēja, gribēdama attaisnoties šā laipnā un smalkā ārzemnieka priekšā, — pirms brīža es pati redzēju viņu tur ieejam, un ārā viņš neiznāca.

—        Bet kur tad viņš, senjora, varēja būt paslēpies? Vai pie šīs kapelas ir arī kapliča?

—       Nē, domāju, ka nav. Bet, — viņa piebilda, — tur aiz altāra ir tāds mazs kambarītis.

—   Tiešām? Kā jūs to zināt? Es nekāda kambarīša neredzēju.

—       Vienreiz es izdzirdēju balsi aiz gobelēna un, pacēlusi to, ieraudzīju vaļā atstātas bīdāmās durvis un masteru Kastelu nometušos ceļos pie galda skaļi skaitām lūgšanas.

—   Cik dīvaini! Un kas bija uz tā galda?

—       Tikai tāda ērmota koka kaste kā maza mājiņa, divi svečturi un daži pergamenta ruļļi. Vai, senjor, es aizmirsu! Es apsolīju masteram Kastelam nevienam nekā par to neteikt. Viņš toreiz pagriezās, ieraudzīja mani un metās man pretī kā sargsuns no savas būdas. Senjor, jūs taču neteiksiet viņam, ka es izpļāpājos?

—       Nekādā ziņā! Jūsu labā kunga slepenais kambarītis man neinteresē. Bet es gribu zināt kaut ko citu. Kāpēc jūsu daiļā māsīca nav apprecējusies? Vai viņai nav pielūdzēju?

—       Pielūdzēju viņai, senjor, ir vai cik, bet viņa tos visus noraida. Laikam prāts nenesas uz precēšanos.

—       Varbūt viņa ir iemīlējusies savā brālēnā, šajā garkājainajā masterā Broumā ar stiprajām rokām un cieto pauri?

—      Ak, nē, senjor, nedomāju vis. Pīters ir pārāk drūms un kluss, lai viņā varētu iemīlēties.

—       Piekrītu jums, senjora. Bet varbūt viņš ir iemīlējies Marga- retā?

Betija papurināja galvu un atbildēja:

—        Pīters Broums vispār neliekas zinis par sievietēm. Vismaz nekad nerunā nedz ar viņām, nedz par viņām.

—       Tas tikai liecina, ka viņš varbūt jo vairāk domā par viņām. Bet galu galā tā nav mūsu darīšana. Taču man ir patīkami dzirdēt, ka starp viņiem nekā nav, jo jūsu kundzei vajadzētu apprecēties ar augstas kārtas cilvēku un kļūt par lielu dāmu, nevis vienkārša tirgotāja sievu.

—       Jā, senjor. Bet Pīters Broums nav tirgotājs, vismaz pēc izcelšanās ne. Viņš ir no dižciltīgas dzimtas un būtu sers Pīters Broums, ja viņa tēvs nebūtu karojis aplamā pusē un pārdevis savas zemes. Pīters ir karavīrs, pie tam, kā stāsta, ļoti drošsirdīgs, par ko visi vakar vakarā varēja pārliecināties.

—  Neapšaubāmi, un droši vien viņš ar savu skarbo seju un maz- runību kļūtu par lielu karavadoni, ja būtu tāda izdevība. Bet, senjora Betija, sakiet man: kā tas nāk, ka jūs, tik skaista sieviete, — •d'Agilars galanti paklanījās, — arī neesat apprecējusies? Esmu pārliecināts, ka pielūdzēju jums netrūkst.

Atkal Betija, muļķīte, nosarka aiz prieka par komplimentu.

—   Jums taisnība, senjor, — viņa atbildēja. — Pielūdzēju man ir daudz, bet es esmu tāda pati kā māsīca — viņi man nav pa prātam. Kaut arī mans tēvs pazaudēja savu bagātību, es esmu no labas ģimenes, un laikam tāpēc man netīk zemas kārtas cilvēki. Es drīzāk palikšu jaunavās nekā apprecēšu tādu.

—  Jums ir pilnīga taisnība, — d'Agilars iejūtīgi sacīja. — Neaptraipiet savu ciltskoku! Esiet izvēlīga un precieties tikai ar savas kārtas cilvēku. Tik daiļai un valdzinošai sievietei kā jūs tādu līgavaini atrast nenāksies grūti. — Un viņš ar maigu, sajūsmas pilnu skatienu ielūkojās Betijas lielajās acīs.

Tā kā viņi tagad atradās tīrumu vidū un tikai retumis sastapa kādu cilvēku, šis maigums sāka izpausties tik aktīvi, ka Betija, kas ar visu savu patikšanas kāri tomēr bija lepna un godīga, atrada par prātīgāku griezties atpakaļ uz mājām. Neklausīdamās d'Agi- lara iebildumos, viņa to atstāja un aizsteidzās, juzdamās kā septītajās debesīs.

«Cik brīnišķīgs un skaists ir šis ārzemju džentlmenis,» viņa pie sevis domāja, «patiešām cēls kavalieris, un droši vien viņš no tiesas ir sajūsmināts par mani…» Kāpēc gan tā nevarētu būt? Vai tad netika dzirdēts par tādiem gadījumiem? Daža laba bagāta lēdija, ko Betija pazina, nebija uz pusi tik skaista un tik augst- •dzimusi kā viņa un būtu šim senjoram mazāk piemērota sieva … ja vien, — šī doma viņu mazliet atvēsināja, — ja vien viņš jau nebija precējies.

Tādējādi, kā redzēsim, d'Agilars visai ātri guva pirmos panākumus, sākot īstenot savu plānu, kas viņam bija ienācis prātā tikai pirms dažām stundām. Betija bija jau pa pusei viņā iemīlējusies. Taču d'Agilars nejuta ne mazāko vēlēšanos iekarot šās skaistās, bet dumjās sievietes sirdi, viņš Betijā saskatīja tikai noderīgu ieroci, pakāpienu, kas dotu iespēju piekļūt tuvāk Margaretai.

Jo Margaretā, to varam pateikt tūlīt, viņš bija patiešām iemīlējies. Kad d'Agilars pirmoreiz ieraudzīja viņu pūļa vidū karaļa banketu zāles priekšā — izspūrušu, sadusmotu, izbijušos —, viņas maigais un reizē majestātiskais daiļums piepeši iekvēlināja viņa dienvidnieciskās asinis. Tāds jūtu saviļņojums kā tobrīd šim dzīves baudu pārsātinātajam cilvēkam bija kaut kas pavisam jauns. Viņš alka pēc šīs sievietes, kā nebija alcis ne pēc vienas citas, vēl vairāk — vēlējās to padarīt par savu sievu. Kāpēc ne? Kaut arī ne gluži tīras, viņa dzīslās ritēja ļoti dižciltīgas asinis, Margareta piederēja pie zemākas kārtas, taču šo trūkumu atsvērtu viņas daiļums, un viņa bija pietiekami gudra un izglītota, lai ieņemtu jebkuru stāvokli, kādu viņš tai varētu sagādāt. Pie tam ar visu savu lielo bagātību uzdzīves kārais, izšķērdīgais d'Agilars bija nonācis prāvos parādos, un Margareta bija ļoti bagāta Anglijas tirgotāja vienīgā meita, kuras pūru varētu apskaust daža laba princese. Jā, kāpēc gan ne? Inešu un tās citas viņš aizraidīs projām — vismaz uz kādu laiku — un padarīs Margaretu par savas Granadas pils pavēlnieci. Kā tas nereti mēdz notikt ar cilvēkiem, kam ir austrumnieku asiņu piejaukums, d'Agilars bija to izlēmis vienā mirklī, — pirms vēl vakar vakarā piecēlās no viņas tēva vakariņu galda. Viņš apprecēs Margaretu un nevienu citu.

Un tūlīt pat d'Agilars,bija sapratis, cik daudz šķēršļu stāv viņa ceļā. Vispirms — viņš turēja aizdomās Pīteru, šo spēcīgo, kluso vīru, kas ar nūju spēja nogalināt milzīga auguma apbruņotu zaldātu un ar vienu vārdu piesaukt palīgā pusi Londonas. D'Agilars bija pārliecināts, ka Pīters mīl Margaretu, un viņš bija bīstams sāncensis. Ja Margaretai Pīters ir vienaldzīgs, tad tas nebūtu svarīgi, bet, ja šīs jūtas ir abpusējas — ko gan viņi darīja šorīt divatā dārzā tik agri? —, tad no Pītera jātiek vaļā un viss. To varētu viegli nokārtot, ja d'Agilars izšķirtos par galējiem līdzekļiem; Londonā bija diezgan spāņu puišu, kam nekas nebūtu pretī tumsā ietriekt dunci Pīteram mugurā.

Taču, lai cik grēcīgs viņš bija, šādu rīcību viņa sirdsapziņa nepieļāva. Nekad savās izdarībās d'Agilars nebija nogājis līdz slepkavībai. Būdams fanātiķis, viņš centās izpirkt savus ļaunos darbus, laiku pa laikam pievērsdamies grēku nožēlai un lūgšanām un nododams savu maku un talantus baznīcas kalpībā. Arī patlaban viņa dzīvē bija šāds periods. Nē, par slepkavību nedrīkstēja domāt, jo nekāda grēku atlaišana nevarētu nomazgāt šādu traipu. Taču bija citas iespējas. Vai tad šis Pīters, tiesa gan — aizstāvēdamies, nebija nogalinājis vienu no Spānijas sūtņa kalpotājiem? Izmantot tā draugus varbūt tomēr nebūs vajadzīgs. D'Agilaram bija licies, ka jaunajai lēdijai viņa sabiedrība nav nepatīkama, un galu galā — viņš taču nebija nekāds nieka vīrs. Viņš godīgi centīsies iekarot Margaretas simpātijas, un, ja tiks atraidīts, tad jau vēl būs diezgan laika rīkoties. Pagaidām viņš ļaus zobenam karāties pār Pītera galvu, izlikdamies, ka, tikai pateicoties viņa pūlēm, tas vēl nav nokritis, un mēģinās uzzināt visu, ko vien varēs, par Kastelu un tā pagātni.

Nupat viņam bija uzsmaidījusi laime muļķītes Betijas izskatā. Pilnīgi skaidrs, ka Kastels slepenībā vēl arvien turējās pie ebreju ticības. D'Agilars par to tika dzirdējis jau Spānijā un, tiklīdz viņu ieraudzīja, tūlīt nāca pie tādas pārliecības. Betijas stāsts par istabiņu aiz altāra, par šķirstiņu, svecēm un Mozus likumu ruļļiem šo faktu apstiprināja. Katrā ziņā ar to pietika, lai viņu nosūtītu uz Spāniju un nodotu inkvizīcijai vai vismaz lai izraidītu no Anglijas. Nu, ja Džons Kastels, šis Spānijas ebrejs, kaut kāda iemesla dēļ nevēlēsies viņam izprecināt savu meitu, vai tad zīmīgs mājiens un Spānijas karaļu un pāvesta pilnvaru pieminēšana nepiespiedīs viņu piekāpties?

Tā prātodams, d'Agilars atgriezās savā mītnē un tūlīt ierakstīja īpašā grāmatā visu, ko Betija bija pastāstījusi un ko viņš pats Džona Kastela mājā bija novērojis.

V nodaļa

KASTELA NOSLĒPUMS

Džona Kastela mājā, tāpat kā daudzās citās tajos laikos, bija tāda paraša, ka visi kalpotāji, klerki un tirgotavas ļaudis rīta un pusdienu maltītes ieturēja reizē ar saimnieku lielajā hallē, sēdēdami pie diviem kalpotāju galdiem. Vienīgi Betija, Kastela meitas māsīca un biedrene, ēda kopā ar viņa ģimenes locekļiem pie kungu galda. Šorīt Betijas vieta bija tukša. Kad domās nogrimušais Kastels pacēla acis, viņš tūlīt to pamanīja un vaicāja, kur ir Betija. Ne Margareta, ne Pīters uz šo jautājumu nevarēja atbildēt.

Bet viens no kalpotājiem pie saimes galda — tas pats puisis, kam Kastels iepriekšējā vakarā bija licis izsekot d'Agilaru, — pateica, ka pirms brīža, nākdams no Holbornas, redzējis Betiju ejam kopā ar spāņu donu. To dzirdot, Kastels sadrūma.

Visi turpināja ēst klusēdami, jo nevienam prāts nenesās uz runāšanu. Tikko maltīte bija beigusies un kalpotāji atstājuši halli, ieradās Betija — gluži piesārtusi, it kā būtu skrējusi.

—   Kur tu biji aizgājusi, ka nokavēji brokastis? — Kastels jautāja.

—   Pēc linaudekla jaunajiem palagiem, bet tas vēl nebija sagatavots, — viņa aši attrauca.

—  Tirgotājs tev ir licis ilgi gaidīt, — Kastels mierīgi piezīmēja. — Vai tu kādu sastapi?

—   Tikai pretimnācējus uz ceļa.

—   Es vairāk neko nejautāšu, lai neliktu tev melot un uzņemties uz sirdsapziņas grēku, — bargi sacīja Kastels. — Skuķi, cik tālu tu aizgāji ar senjoru d'Agilaru un kas tev ar viņu bija runājams?

Nu Betija saprata, ka ir redzēta kopā ar spānieti un liegties nav nozīmes.

—  Tikai mazu gabaliņu, — viņa atbildēja, — un vienīgi tāpēc, ka senjors lūdza, lai es parādot ceļu.

—   Klausies, Betij, — Kastels turpināja, neievērodams viņas tais- nošanos, — tu esi pietiekami veca, lai prastu pati sevi pasargāt, un tādēļ es nesaku nekā par tavām pastaigām ar kavalieriem, kam nekas labs nevar būt padomā. Bet iegaumē: neviens, kas dzīvo manā mājā, — viņš cieši uzlūkoja Betiju, — nedrīkst pīties ar spāniešiem. Ja tevi vēlreiz redzēs divatā ar šo senjoru, tai pašā stundā es tevi padzīšu un tu nekad vairs nepārkāpsi mana nama slieksni. Nē, es nekā negribu dzirdēt! Paņem savas brokastis un ej paēd kaut kur citur!

Betija aizgāja, tikko valdīdama asaras, bet ļoti sadusmota, jo pēc dabas bija skarba un iecirtīga. Margareta, kas ļoti mīlēja savu māsīcu, gribēja iebilst kādu vārdu tās labā, bet tēvs viņai neļāva runāt.

—   Nieki! — viņš sacīja. — Es Betiju pazīstu. Viņa ir iedomīga kā pāvs un, apzinādamās savu labo izcelšanos un glīto ārieni, par katru cenu grib dabūt augstas kārtas vīru. Sis spānietis izmanto viņas vājību savos nolūkos — varu derēt, ļaunprātīgos, — un, ja ļausim viņai vaļu, mums visiem var klāties ļoti bēdīgi. Bet pietiek par Betiju Dīnu! Man jāķeras pie darba.

—   Ser, — tagad pirmoreiz ierunājās Pīters, — mums ir kaut kas svarīgs jums sakāms.

—   Svarīgs? — Kastels bažīgi pacēla skatienu. — Labi, runājiet! Nē, šeit nav piemērota vieta. Man tā vien šķiet, ka šīm sienām ir ausis. Sekojiet man! — Viņš devās uz veco kapelu un, kad visi bija tur iegājuši, aizbultēja durvis. — Nu, ko jūs gribējāt teikt?

—   Ser, — Pīters sacīja, nostājies viņa priekšā, — tā kā jūs beidzot man atļāvāt, es šorīt bildināju jūsu meitu.

—   Lai nu kā, bet laiku tu nezaudē, dārgais Pīter. Kad tu paspēji to izdarīt? Gandrīz jādomā, ka būsi viņu uzcēlis no miega un bildinājis, aiz durvīm stāvēdams. Nu, labi, labi, tu jau allaž esi bijis cilvēks, kas rīkojas, nevis gari runā. Un ko tad saka mana Margareta?

—   Pirms stundas viņa teica, ka esot ar mieru, — atbildēja Pīters.

—   Arī piesardzīgs tu esi, — Kastels .pasmaidīdams sacīja, — un paturi prātā, ka sievietes ir nepastāvīgas un stundas laikā var mainīt savas domas. Ko tu saki tagad, Margaret, pēc tik ilgām pārdomām?

—   To, ka es esmu dusmīga uz Pīteru, — atbildēja Margareta, piecirzdama mazo kājiņu. — Ja viņš neuzticas man vienu stundu, kā tad varēs uzticēties visu mūžu?

—   Nē, Margaret, jūs mani nesapratāt pareizi, — Pīters iebilda. — Es tikai negribēju jūs saistīt, ja gadījumā …

—   Tagad jūs atkal sakāt to pašu, — Margareta ērcīgi un reizē uzjautrināti viņu pārtrauca. — Ja vēl trešo reizi to dzirdēšu, turēšu jūs pie vārda.

—   Šķiet, būs labāk, ja es klusēšu. Runājiet jūs! — Pīters pazemīgi sacīja.

—   Jā, jo jūs patiešām esat meistars klusēšanā, to es zinu un kā vel! — Margareta atbildēja, atcerēdamās gaidās pavadītos ilgos mēnešus un gadus. — Labi, es runāšu jūsu vietā. Tēvs, Pīters teica taisnību: es esmu ar mieru viņu precēt, kaut arī tad būs jāiestājas Klusētāju brāļu ordenī. Jā, es esmu ar mieru, bet ne jau tādēļ, ka to vēlas viņš, kam ir tik daudz trūkumu, es pati to vēlos, jo tā nu ir gadījies, ka mīlu viņu, — un Margareta mīļi pasmaidīja.

—   Nesmejies par tādām lietām, Margaret!

—   Kāpēc ne, tēvs? Pīteram pietiek nopietnības par mums abiem. Paskaties uz viņu! Smiesimies, kamēr vēl varam, jo kas zina, kad sāks birt asaras.

—   Labi teikts, — Kastels nopūzdamies sacīja. — Tātad jūs abi esat solījušies viens otram. Es, mani bērni, par to ļoti priecājos, jo, kā Margareta sacīja, kas zina, kad sāks birt asaras, bet nu jūs varēsiet viens otram tās noslaucīt. Ņem viņas roku savējā, Pīter, un zvēriet pie krucifiksa, šā jūsu ticības "simbola, — Pīters uzmeta Kastelam ašu skatienu, bet viņš likās to nemanām, — zvēriet abi: lai notiktu kas notikdams, būdami kopā vai šķirti, saņemot labas vai sliktas vēstis, nabadzībā vai bagātībā, dzīvojot mierā vai vajāšanas piemeklēti, kārdinājumu brīžos un bargā nestundā, visos priekos un bēdās, kas nāktu pār jums šai rūgtajā un saldajā pasaulē, jūs paliksiet uzticīgi savam derību solījumam, kamēr tiksiet salaulāti, un pēc laulībām būsiet uzticīgi viens otram, kamēr nāve jūs šķirs.

Kastels to pateica svinīgā, dziļi saviļņotā balsī, ar savām asajām acīm cieši vērdamies Pītera un Margaretas sejās, it kā lasītu viņu sirdīs. Tēva noskaņojums pārņēma arī viņus. Viņi atkal juta uzvēdījam bailes, kas tos bija sagrābušas pirmīt dārzā, kad ceļu šķērsoja spānieša ēna. Ļoti nopietni, nemaz neizskatīdamies pēc laimīgiem mīlētājiem, viņi sadevās rokās un zvērēja pie Kristus krusta, ka, lai notiktu kas notikdams, lai kādus pārbaudījumus liktenis tiem lemtu, būs uzticīgi viens otram līdz nāvei.

—   Un arī pēc tam, — Pīters piebilda, un Margareta klusā piekrišanā nolieca savu cēlo galvu.

—   Bērni, — Kastels sacīja, — jūs būsiet bagāti, tik bagāti kā reti kāds šai zemē. Bet dodu jums prātīgu padomu: neizrādiet uzreiz visu savu bagātību un nedzīvojiet pārlieku grezni, lai skaudība nenāktu pār jūsu galvām un nesatriektu jūs. Esiet pacietīgi un gaidiet: reiz pienāks laiks, kad varēsiet pacelties pienācīgos augstumos — ja ne jūs, tad jūsu bērni. Pīter, katram gadījumam, lai vēlāk neaizmirstu to izdarīt, es tev tagad pasaku: visas manas naudas un citu īpašumu — kustamas un nekustamas mantas, kuģu un preču krājumu saraksti ir aprakti kantorī zem grīdas tieši tajā vietā, kur stāv mans krēsls. Izcel dēļus, noroc kādu pēdu gružu, un tu atradīsi akmens plāksni un zem tās dzelzs kasti ar dokumentiem, inventāra grāmatām un dažām ļoti vērtīgām dārglietām. Ja nelaimīgā kārtā šī kaste ietu zudumā, gandrīz visu dokumentu kopijas atrodas pie mana laba drauga un mūsu iekšzemes tirdzniecības darījumu kompanjona Simona Leveta. Tu viņu pazīsti. Iegaumējiet abi, ko es saku.

—   Tēvs, — Margareta bažīgi ieteicās, — kāpēc jūs runājat par nākotni tā, it kā … it kā jums pašam tajā nebūtu nekādas daļas? Vai jūs no kaut kā baidāties?

—   Jā, meitiņ, ļoti baidos vai, pareizāk sakot, kaut ko gaidu un baiļu vairs nejūtu, jo esmu sagatavojies uz visļaunāko. Jūs nupat devāt uzticības zvērestu. Un jūs to svēti turēsiet, vai ne?

-- Jā! — Pīters un Margareta abi vienā balsī atbildēja.

—   Tad sagatavojieties pirmajam smagajam pārbaudījumam, ko solījāties izturēt. Es vairs ilgāk neslēpšu jums patiesību. Bērni, visus šos gadus jūs esat uzskatījuši mani par savas ticības piederīgo, bet es esmu ebrejs, kādi ir bijuši mani tēvutēvi kopš Ābrama laikiem.

Sie vārdi atstāja uz jaunajiem ļaudīm satriecošu iespaidu. Pīteram pārsteigumā iepletās mute, un jau otrreiz šodien viņa seja kļuva balta kā audekls. Margareta noslīga krēslā turpat līdzās un plaši ieplestām acīm bezpalīdzīgi vērās tēvā. Tajos laikos būt ebrejam bija briesmīgi. Kastels paskatījās uz vienu un otru un, apvainots par viņu klusēšanu, saskaitās.

—   Ko! — viņš ar rūgtumu balsī iesaucās. — Vai jūs esat tādi paši kā visi citi? Vai arī jūs nicināt mani tāpēc, ka es piederu pie senākas un godājamākas tautas nekā šie jūsu kā sēnes izaugušie lordi un karaļi? Jūs zināt manu dzīvi. Sakiet: ko ļaunu es esmu darījis? Vai esmu krāpis savus kaimiņus vai aplaupījis nabagos? Vai esmu apsmējis jūsu dievu? Vai esmu sazvērējies pret šīs zemes valdniekiem? Vai esmu bijis slikts draugs un cietsirdīgs tēvs? Jūs purināt galvas. Tad kāpēc gan jūs blenžat manī, it kā es būtu nolādēts un nešķīsts radījums? Vai man nav tiesību turēties pie savu tēvu ticības? Vai es nedrīkstu pielūgt dievu tā, kā pats gribu? — Un Kastels izaicinoši palūkojās Pīte/ā.

—   Ser, bez šaubām, jūs to drīkstat, — Pīters sacīja, — vismaz man tā šķiet. Bet kāpēc jūs visus šos gadus izlikāties, ka pielūdzat viņu tāpat kā mēs?

No šā atklātā jautājuma, kas tik ļoti atbilda runātāja raksturam, Kastels uzreiz saguma kā piepeši nāvīgu zobena cirtienu saņēmis drosmīgs karotājs. Viņa lielā dūša saplaka, degošās acis kļuva rāmas, stāvs acīm redzami it kā saruka un sejā parādījās pazemīga izteiksme. Kad viņš atkal ierunājās, tas bija cilvēks, kas izlūdzas žēlsirdīgu spriedumu no savas paša meitas un tās izredzētā.

—    Netiesājiet mani bargi! — viņš sacīja. — Padomājiet, ko nozīmē būt ebrejam — izstumtajam, kuru katrs plukatnieks drīkst mīdīt kājām un apspļaudīt, jo viņš ir pasludināts ārpus likuma; kuru var vajāt no zemes uz zemi kā traku vilku un, ja noķer, spīdzināt līdz nāvei par prieku cildenajiem kristiešiem, kas pirms tam atņēmuši visu viņa mantu līdz pēdējam kreklam. Un tad padomājiet, ko nozīmē izbēgt no visām šīm šausmām un ciešanām un, ar atsegtu galvu nomurminot publiski attiecīgu lūgšanu, mātes baznīcas klēpī rast patvērumu, mieru, aizstāvību, vēl vairāk — tās pavēnī kļūt bagātam un godājamam.

Kastels apklusa, it kā gaidītu atbildi, un, to nesaņēmis, turpināja:

—   Kā bērnu mani nokristīja jūsu ticībā, bet sirds man, tāpat kā tēvam, palika kopā ar ebrejiem, un, kur tiecas sirds, tur iet kājas.

—   Tas ir jo ļaunāk, — Pīters it kā pie sevis noteica.

—   Mans tēvs mani tā mācīja, — Kastels sacīja, gluži kā taisnodamies tiesas priekšā.

—   Katram pašam jāatbild par saviem grēkiem, — Pīters atkal nomurmināja. Nu beidzot Kastels aizsvilās.

—   Jūs, jaunie ļaudis, vēl tik maz zinādami par pasaules šausmām, pārmetat man ar saltiem skatieniem un jo saltākiem vārdiem, — viņš sacīja. — Ja jūs kādreiz nonāktu tādā stāvoklī kā

es, diezin vai jums pietiktu drosmes tik aukstasinīgi skatīties nelaimei acīs? Kā jūs domājat, kāpēc gan es jums izstāstīju šo noslēpumu, ko būtu varējis jums neatklāt, kā netiku to atklājis Margaretas mātei? Tāpēc, ka ir pienācis laiks sākt izpirkt savu grēku. Jā, es labi zinu, ka mans dievs ir greizsirdīgs dievs un šis grēks nāks pār manu galvu. Man būs par to jāsamaksā pilna cena līdz pēdējai artavai, bet, kad un kā šī rīkste mani trāpīs, to es nezinu. Ej tu, Pīter, vai tu, Margaret, un nosūdzi mani, ja gribi. Jūsu priesteri uzslavēs jūs par šo labo darbu un pavērs jums taisnāku ceļu uz debesīm. Es jūs nevainošu un arī nesamazināšu jūsu bagātību ne par vienu vienīgu zelta gabalu.

—   Nerunājiet tādas aplamības, ser! — Pīters sacīja. — Tā ir tikai jūsu un dieva darīšana. Kāda mums gar to daļa, un kas mūs iecēlis par jūsu tiesnesi? Mēs tikai lūgsim dievu, lai izrādītos, ka jūsu bailes bijušas nepamatotas, un lai jūs varētu nodzīvot mierā un godā līdz sava mūža galam.

—   Es pateicos tev par šiem augstsirdīgajiem vārdiem, tie piederas tavai dabai, — Kastels lēnīgi sacīja. — Bet ko teiks Margareta?

—   Es, tēvs? — Margareta izmisusi iesaucās. — Ak, man nav nekā ko teikt. Pīteram taisnība. Tā ir jūsu un dieva darīšana. Bet ir sāpīgi, ka man tik drīz jāzaudē savs mīļotais.

Pīters izbrīnījies pavērās viņā.

—  Jāzaudē? — Kastels jautāja. — Kā tā? Ko tad viņš nupat zvērēja?

—   Nav svarīgi, ko viņš zvērēja. Kā es varu lūgt viņu, dižciltīgā un kristīgā ģimenē dzimušu jaunekli, lai prec mani, ja mans tēvs ir ebrejs, kas visu mūžu izlicies pielūdzam Jēzu Kristu, īstenībā to noliegdams.

Nu Pīters pacēla roku.

—   Pietiek šādu runu! — viņš sacīja. — Ja jūsu tēvs būtu kaut vai pats Jūdass, kāda mums abiem par to daļa? Jūs esat mana un es esmu jūsu, kamēr nāve mūs šķirs, un cita cilvēka ticība nevar ne uz mirkli nostāties starp mums. Ser, mēs pateicamies jums par uzticību, un esiet drošs, ka mēs, zinādami visu patiesību, kaut arī esam apbēdināti, mīlēsim un cienīsim jūs ne mazāk kā līdz šim.

Margareta piecēlās no krēsla, mirkli pavērās tēvā un tad iešņukstēdamās pieplaka viņam pie krūtīm.

—   Piedodiet manus rūgtos vārdus, — viņa sacīja. — Es taču nezināju, ka pati esmu pa pusei ebrejiete, un manī ir iepotēts naids

pret šo tautu. Vienalga, kāda ir jūsu ticība, jūs esat un paliekat mans visudārgais tēvs.

—   Kāpēc tad jāraud? — jautāja Kastels, maigi glāstīdams viņas matus.

—   Tāpēc, ka jums draud briesmas, vismaz jūs tā sakāt, un, ja ar jums kas notiktu … ak, ko es tad lai daru?

—   Uzņem to kā dieva gribu un esi drosmīga, tāpat kā es ceru drosmīgi panest šo triecienu, ja tas nāks, — Kastels atbildēja un, noskūpstījis meitu, izgāja no kapelas.

*— Šķiet, ka laime un nelaime iet roku rokā, — sacīja Margareta, paceldama acis.

—   Jā, dārgā, tās ir dvīņumāsas. Bet, saņēmuši savu daļu laimes, nekurnēsim par nelaimi. Lai sasodīti tie garīdznieki ar visu savu ianātismu, es saku! Kristus gribēja atgriezt ebrejus, nevis iznīcināt. Ēs varu cienīt cilvēku, kas turas pie savas ticības, un arī piedot viņam, jo viņu piespieda liekuļot piederību pie mūsējās. Lūdziet dievu, lai neviens no mums savā dzīvē nenodara lielāku grēku un lai mēs drīz tiktu salaulāti, varētu dzīvot mierā prom no Londonas un dot pajumti jūsu tēvam.

—   Jā … jā, — Margareta atbildēja, tuvodamās Pīteram, un drīz vien viņi viens otra apkampienos aizmirsa savas bailes un šaubas.

Nākamajā — svētdienas — rītā Pīters, Margareta un Betija kopīgi devās uz mesu Svētā Pāvila katedrālē, bet Kastels teicās esam ne* vesels un līdzi negāja. Tagad, kad viņu bija sākusi mocīt sirdsapziņa par tik ilgus gadus dzīvoto divkosīgo dzīvi, viņš nolēma, ja vien būs iespējams izvairīties, vairs neiet kristiešu baznīcā. Tādēļ viņš aizbildinājās ar slimību. Pīters un Margareta, zinādami, ka šī slimība mājo sirdī, nekā neteica, taču klusībā bija nobažījušies, ko gan tēvs domā darīt, jo vienmēr par slimu izlikties viņš nevarēs, bet neiet baznīcā un nepiedalīties tās ceremonijās nozīmēja tikt izsludinātam par ķeceri.

Pats palikdams mājās, Kastels bez jauno ļaužu ziņas norīkoja viņiem līdz divus spēcīgus kalpus, kam tika pieteikts turēties viņu tuvumā un būt modriem.

Izejot no baznīcas, Pīters ievēroja, ka uz viņiem noskatās divi spānieši, kuru sejas likās it kā redzētas, bet, tā kā tie drīz vien nozuda ļaužu drūzmā, nekā neteica. īsākais ceļš uz mājām veda cauri laukiem un dārziem, un tā apkārtnē māju bija maz. Pīters ar Margaretu soļoja pa kluso ceļu, nopietni sarunādamies un nekā neievērodami, līdz Betija aizmugurē brīdinoši iekliedzās. Tad Pī-

ters pacēla galvu un ieraudzīja nepilnus sešus soļus priekšā pa žoga spraugu izlienam abus spāniešus. Tie nostājās ceļmalā, satvēruši plaukstās zobenu rokturus.

—   Iesim droši garām, — Pīters klusi sacīja Margaretai. — Es jau nu nebēgšu no pāris spāniešiem. — Bet arī viņš uzlika roku uz zobena, kas bija paslēpts zem apmetņa, un lūdza Margaretu turēties viņam aiz muguras.

Tā nu Pīters nonāca aci pret aci ar spāniešiem. Tie, pēc izskata tīrie ļaundari, gluži pieklājīgi paklanījās un jautāja, vai viņš neesot masters Pīters Broums. Viņi runāja spāniski, bet Pīters, tāpat kā Margareta, puslīdz labi prata šo valodu, jo bija to mācījies bērnībā un krietni tajā ievingrinājies, kopš kalpoja pie Džona Kastela, kas savos tirdznieciskajos sakaros spāņu valodu lietoja jo plaši.

—   Jā, — Pīters atbildēja. — Kas jums no manis vajadzīgs?

—   Mums jānodod jums, senjor, sveicieni no viena mūsu biedra — skota Endrjū, ar kuru jūs tikāties pirms pāris dienām, — sacīja viens no spāniešiem. — Viņš ir miris, bet tomēr atsūtījis ziņu, lai mēs jūs uzaicinām tūlīt viņam piebiedroties. Visi viņa ieroču brāļi ir zvērējuši nodot jums šo uzaicinājumu un parūpēties, lai jūs tam paklausītu. Ja gadījumā mums tas neizdotos, tad uz šo satikšanos jūs nogādās citi.

—   Tas nozīmē, ka jūs gribat mani nogalināt, — Pīters sacīja, saknieba lūpas un izvilka savu zobenu. — Labi, stājieties man pretī, gļēvuļi, un tad redzēsim, kurš šodien kļūs par Endrjū kompanjonu ellē. Bēdziet, Margaret un Betij, skrieniet atpakaļ! — Un, norāvis apmetni, viņš to uzsvieda uz kreisās rokas.

Mirkli spānieši stāvēja kā sastinguši, jo Pīters izskatījās pārlieku spīvs un bīstams pretinieks. Tad, tikko viņi sāka izdarīt ar zobeniem pirmās māņu kustības, atskanēja soļu dima un abās pusēs Pīteram nostājās pa braši noaugušam vīram, arī ar zobeniem rokā.

—   Priecājos par jūsu sabiedrību, — Pīters sacīja, ar acu kaktiņiem pašķielēdams uz Kastela kalpiem. — Nu, senjori rīkļurāvēji, vai jūs vēl arvien vēlaties man nodot to aicinājumu?

Atbildes vietā spānieši, redzēdami, ka spēku samērs tik negaidīti mainījies viņiem par sliktu, apgriezās un metās bēgt. Viens no kalpiem paķēra lielu akmeni, kas gulēja uz ceļa, un no visa spēka svieda viņiem pakaļ. Tas trāpīja tuvākajam spānietim tieši pa muguru, un trieciens bija tik spēcīgs, ka vīrs nogāzās uz mutes dubļos. Pierausies kājās, viņš aizkliboja projām, spāniski lādēdams viņus un zvērēdams atriebties.

—   Tagad, — Pīters sacīja, — es domāju, mēs varam droši doties mājup, jo vairāk sūtņu no Endrjū šodien nebūs.

—   Nē, — izdvesa Margareta, — šodien nebūs, bet rīt vai parīt tie atkal tev uzglūnēs. Ak, kā gan tas beigsies?

—   Dievs vien to zina, — Pīters drūmi atbildēja, iebāzdams zobenu makstī.

Kad Kastelam tika pastāstīts par uzbrukuma mēģinājumu, viņš ļoti satraucās.

—   Skaidrs, ka viņiem ir asinsnaids pret tevi šā skota dēļ, kuru tu aizsargādamies nogalināji, — viņš noraizējies sacīja. — Pie tam spānieši ir ļoti atriebīgi un nav tev piedevuši, ka tu sauci angļus sev palīgos pret viņiem. Pīter, es baidos, ka viņi tevi noslepkavos, ja tu rādīsies ārpus mājas.

—   Bet es taču nevaru vienmēr kvernēt četrās sienās kā žurka alā, — Pīters īgni sacīja. — Ko lai dara? Meklēt likuma aizstāvību?

—   Nekādā ziņā, jo tu pats esi pārkāpis likumu, nogalinādams cilvēku. Es domāju, ka vislabākais būtu tev uz kādu laiku nozust no šejienes, kamēr šī vētra norimst.

—   Nozust no šejienes! Pīters lai dotos projām? — izbiedēta iejaucās Margareta.

—   Jā, — viņas tēvs atbildēja. — Paklausies, meitiņ! Jūs nevarat tūliņ apprecēties. Tā neklājas, pie tam laulības iepriekš jāpiesaka un jāsarīkojas kāzām. Noliksim tās tieši pēc mēneša. Tik ilgi jau nu jūs varat pagaidīt, jo tikai kopš vakardienas esat saderināti. Bet, iekams neesat salaulāti, nevienam ne vārda par jūsu saderināšanos, citādi šie spānieši var vērst savu naidu arī pret tevi, Margaret, un nodarīt tev ko ļaunu. Tāpēc es lieku jums pie sirds: neizpaudiet to un cilvēkos turieties viens no otra tālāk, it kā starp jums nekā nebūtu.

—   Kā jūs vēlaties, ser, — Pīters sacīja, — bet man gan nepatīk izlikšanās un patiesības slēpšana, jo tā allaž vēlāk sagādā nepatikšanas. Lūdzu, atļaujiet man palikt šeit, kaut arī tas būtu riskanti, un dariet visu, lai mēs pēc iespējas ātrāk tiktu salaulāta

—  Vai tu gribi, lai tava sieva kļūst atraitne, pirms vēl būs pagājusi nedēļa, vai arī lai šī neliešu banda nodedzina mūsu māju līdz pamatiem? Nē, nē, Pīter, sargies pats, tad dievs tevi sargās. Noklausīsimies, ko pavēstīs spānietis d'Agilars, un pēc tam vēl apspriedīsimies.

VI nodaļa SĶIRSANĀS

Svētdienas vakarā d'Agilars ieradās uz vakariņām, kā bija solījies, un šoreiz nevis viens pats un kājām, bet gan visā godībā, ar veselu svītu, kā augstmanim pieklājas. Vispirms parādījās divi kalpi, kas skrēja pa priekšu, izbrīvēdami ceļu, tiem sekoja d'Agilars uz skaista, balta zirga, tērpies lepnā samta apmetnī un ar līganām strausa spalvām rotātā platmalē, bet aiz viņa jāja četri personiskie miesassargi livrejās.

—   Mēs ielūdzām vienu viesi vai, pareizāk sakot, viņš pats sevi ielūdza, bet nu ir klāt septiņi un vēl ar zirgiem! — Kastels īgni sacīja, pa augšstāva logu vērodams d'Agilara ierašanos. — Neko darīt, mums viņi pieklājīgi jāuzņem. Tu, Pīter, ej parūpējies, lai cilvēki un zirgi tiktu krietni pabaroti un šiem spāniešiem nebūtu iemesla gremzties par mūsu viesmīlību. Pavadoņi var ēst mazajā hallē kopā ar saimes ļaudīm. Tu, Margaret, uzvelc savu krāšņāko tērpu un uzliec rotas, ar kurām biji greznojusies pagājušo vasaru, kad devāmies uz pilsētas svētkiem. Parādīsim šiem smalkajiem svešzemju putniem, ka arī mums, Londonas tirgotājiem, ir košas spalvas.

Pīters vilcinājās, šaubīdamies, vai šobrīd būtu prātīgi tā dižoties. Ja noteikšana būtu viņam, viņš šo spānieti pieņemtu necilās drānās un pacienātu ar vienkāršu maltīti, bet tā pavadoņus aizsūtītu uz tavernu.

Kastels, kas šovakar šķita nervozs un kam reizēm patika palepoties ar savu bagātību, saskaitās par Pītera kavēšanos un pikti noprasīja, vai tad viņam pašam tas būšot jādara. Galu galā Pīters negribīgi paklausīja, un Margareta, tēva skubinātaj aizgāja saposties.

Pēc dažām minūtēm Kastels, ģērbies savās greznākajās svētku drānās, priekšnamā sasveicinājās ar d'Agilaru un, tā kā viņi bija divi vien, pavaicāja, kā senjoram vedoties, kārtojot nepatīkamo jautājumu sakarā ar de Ajalas gvarda nogalināšanu.

—   Labi un slikti, — d'Agilars atbildēja. — Doktors de Puevla, uz kura palīdzību es cerēju, ir sadusmots atstājis Londonu, paziņodams, ka Anglijas galmā neesot vietas diviem Spānijas sūtņiem. Tādēļ man galu galā bija jāgriežas pie paša de Ajalas. Es divas reizes runāju ar šo augsto garīdznieku par viņa nelietīgā kalpotāja pelnīto nāvi, un ar lielām pūlēm — jo de Ajala šādos kautiņos ir zaudējis jau vairākus vīrus un uzskata to par sava goda aizskaršanu — man izdevās panākt, ka viņš pieņēma piecdesmit zelta angelus, ko, protams, teicās nodot mirušā ģimenei, un izsniedza kvīti. Te tā ir, — d'Agilars pasniedza Kastelam papīru, ko tas vērīgi izlasīja.

Tajā bija teikts, ka Spānijas sūtņa kalpotāja Endrjū Fersona piederīgie saņēmuši piecdesmit angelu no Pītera Brouma, kurš minēto Endrjū nogalinājis kautiņā, un ka sūtnis apsolās minēto Pīteru nenodot tiesai, ne arī kā citādi vajāt sakarā ar slepkavību, ko tas izdarījis.

—   Bet nauda taču nav samaksāta, — Kastels sacīja.

—   Bez šaubām, ir. Es to samaksāju. De Ajala pret solījumiem vien kvītis nedod.

—   Pateicos par jūsu laipnību, senjor! Iekams atstāsiet manu māju, jūs saņemsiet šo zeltu. Ne katrs būtu tā uzticējies svešam cilvēkam.

D'Agilars atmeta ar roku.

—   Nav ko runāt par tādiem sīkumiem! Es būtu jūs lūdzis to pieņemt kā manas cieņas apliecinājumu jūsu ģimenei, bet baidos, ka tas varētu apvainot tik bagātu cilvēku kā jūs. Taču man ir vēl kas jums sakāms. Jūsu radiniekam Pīteram joprojām draud nepatikšanas. De Ajala viņam piedod, bet ir taču vēl Anglijas karalis, kura likumu viņš pārkāpis. Redziet, es šodien biju pie karaļa, kurš, starp citu, jūs uzskata par cienījamu vīru. Viņš vienmēr domājis, ka vienīgi ebrejs varot būt tik bagāts, bet jūs neesot ebrejs; viņš licis ievākt ziņas, un tās liecinot, ka jūs esot krietns baznīcas dēls, — d'Agilars apklusa un pavērās Kastelā.

—   Baidos, ka viņa žēlastība pārspīlē manu bagātību, tā nemaz tik liela nav, — Kastels vēsi atbildēja, neievērodams pārējo spānieša runāto. — Bet ko teica viņa žēlastība?

—   Es parādīju karalim de Ajalas kvīti, un viņš sacīja: ja viņa ekselence esot apmierināts, tad arī viņš likšoties mierā un no savas puses nekādu izmeklēšanu neierosināšot. Bet karalis vēlēja man pateikt jums un Pīteram Broumam, ka gadījumā, ja jaunais cilvēks vēlreiz sacelšot nemieru viņa pilsētas ielās, lai kāds tam būtu iemesls, it īpaši, ja notikšot sadursme starp angļiem un spāniešiem, viņš tūlīt likšot Pīteru pakārt — ar tiesas spriedumu vai bez tā. To karalis pateica ļoti dusmīgi, jo viņa augstība patlaban nepavisam nevēlas kaut jel ar mazāko nieku sabojāt Anglijas un Spānijas attiecības.

—  Tas ir slikti, — Kastels sacīja, — jo nupat šorīt gandrīz iznāca tāda sadursme. — Un viņš izstāstīja d'Agilaram, ka divi spānieši negaidot uzklupuši Pīteram un vienu no tiem kalps ar akmeni notriecis gar zemi.

To dzirdēdams, d'Agilars bažīgi nogrozīja galvu.

—   Tieši no tās puses draud vislielākās briesmas! — viņš iesaucās. — Es uzzināju no saviem ļaudīm, kas allaž man visu pastāsta, ka de Ajalas gvardi — un viņu ir vairāk nekā divdesmit — zvērējuši pie Seviljas svētās jaunavas pirms aizbraukšanas no šīs zemes likt jūsu radiniekam samaksāt ar asinīm par Endrjū Fer- sona nāvi, kurš, kaut arī pēc tautības skots, bija viņu virsnieks un visu iemīļots drosminieks. Ja šie vīri Pīteram uzbruks — un viņi to darīs —, tad katrā ziņā notiks cīniņš, jo Pīters prot labi cilāt zobenu. Un, ja notiks cīniņš, kaut arī Pīters un angļi tajā gūtu virsroku, kas ir visai iespējams, viņu neizbēgami pakārs, jo pats karalis tā ir noteicis.

—   Pirms aizbraukšanas no šejienes, jūs sacījāt? Kad tad viņi dosies projām?

—   De Ajala ar saviem ļaudīm aizbrauks mēneša laikā, jo otrs sūtnis — doktors de Puevla — ilgāk viņu te necietīs. No lauku mājas, kur de Puevla patlaban uzturas, viņš atrakstījis, ka vienam no viņiem jāpazūd.

—  Tad, man šķiet, senjor, vislabāk būtu, ja Pīters uz mēnesi aizceļotu no Londonas.

—   Draugs Kastei, jūs esat gudrs vīrs. Arī es domāju tāpat un dodu jums padomu tūlīt pat to nokārtot. Csst! Tur nāk cienītā lēdija, jūsu meita!

Uz platajām ozolkoka kāpnēm, kas savienoja otrā stāva telpas ar priekšnamu, parādījās Margareta ar lampu rokā. Pār viņu lija spoža gaisma, bet abi vīrieši atradās ēnā. Margaretai mugurā bija dziļi dekoltēts tumši sarkana samta tērps, ņiebura daļā izšūts ar matētu zīdu, kas jo vairāk izcēla viņas daiļi veidotā kakla un krūšu žilbinošo baltumu. Ap kaklu blāvi vizēja lielu pērļu virkne, un galvu sedza ar sīkākām pērlēm nokaisīts zelta tīkls, no kura lejup mirdzošiem viļņiem krita kuplie, tumši kastaņbrūnie mati, kas sniedzās gandrīz līdz ceļgaliem. Margareta bija paklausījusi tēvam un jo krāšņi izgreznojusies, taču nevis viesa dēļ, bet gan vēlēdamās patikt savam saderinātajam līgavainim. Patlaban viņa izskatījās tik daiļa, ka d'Agilaram, kaislīgam skaistuma pielūdzējam, viņu ieraugot, pārskrēja trīsas un aizrāvās elpa.

—   Zvēru pie vienpadsmit tūkstoš šķīstām jaunavām, — viņš iesaucās, — jūsu meita ir daiļāka nekā tās visas kopā! Viņai vajadzētu tikt kronētai par karalieni un savaldzināt pasauli.

—  Nē, nē, senjor! — steigšus iebilda Kastels. — Lai viņa paliek pazemīga un godīga un valdzina savu vīru.

—   Arī es tā teiktu, ja būtu šā vīra vietā, — d'Agilars nomurmināja, tad paspēra pāris soļu uz priekšu un paklanījās, sveicinādams Margaretu.

Tagad gaisma no sudraba lampas, ko M.argareta turēja augstu paceltu, krita pār viņiem abiem. D'Agilars un Margareta šķita ļoti saderīgs pāris. Abi bija slaida auguma, skaisti un stalti, abiem piemita cēla iznesība, kas raksturīga cilvēkiem ar senām asinīm (vai gan ir vēl vecākas asinis nekā tās, kas rit ebrejos un austrumniekos?), abiem bija apvaldītas, graciozas kustības, pievilcīgas balsis un pašcieņas pilna valoda. Kastels to ievēroja un pēkšņi izbijās, pats nezinādams, no kā.

Arī Pīters, kas, nevēlēdamies greznoties spānieša priekšā, bija ģērbies savās pelēkajās ikdienas drānās un šai brīdī ienāca pa sāndurvīm, to ievēroja un ar mīlētāja instinktu tūlīt aptvēra, ka šis majestātiskais ārzemnieks ir sāncensis un ienaidnieks. Taču viņš nenobijās, viņš bija tikai greizsirdīgs un sadusmots. Tik tiešām, Pīteram vislabāk būtu paticis, ja šis spānietis- tagad iesistu viņam pa seju, lai tad piecās minūtēs izšķirtos, kurš no viņiem ir pārāks. Pīters juta, ka tik un tā reiz tam jānotiek, un būtu bijis ļoti laimīgs, ja tas notiktu jau pašā sākumā, jo tādējādi vienam no viņiem daudz kas taptu aiztaupīts. Tad viņš atcerējās, ka ir apsolījis neatklāt savas attiecības ar Margaretu, un, pienācis klāt, mierīgi, bet vēsi sasveicinājās ar d'Agilaru, pie viena pavēstīdams, ka viņa zirgi novietoti stallī un pavadoņi aprūpēti.

Spānietis ļoti sirsnīgi Pīteram pateicās, un viņi devās uz halli, lai sēstos pie vakariņām. Tā visiem četriem bija dīvaina maltīte, kaut gan ārēji pietiekami omulīga. Aizmirsis savas bažas, Kastels krietni iedzēra un sāka runāt par daudzajām pārmaiņām, ko savā mūžā pieredzējis, par karaļu kāpšanu tronī un krišanu. D'Agilars savukārt stāstīja par Spānijas kariem un politiku, jo pirmajos pats bija ne reizi vien piedalījies un par otro zināja katru tās pavērsienu. Tūlīt kļuva skaidrs, ka viņš pieder pie cilvēkiem, kas apgrozās galmos un bauda ministru un karaļu labvēlību. Margareta, būdama attapīga un kārodama uzzināt, kas notiek lielajā pasaulē ārpus Holbornas un Londonas pilsētas, uzdeva viesim jautājumus un, starp citu, centās izdibināt, kādi īstenībā ir Ferdinands, Aragonas karalis, un viņa sieva, slavenā karaliene Isabella.

—   Es pateikšu jums dažos vārdos, senjora. Ferdinands ir visgodkārīgākais cilvēks Eiropā un nevairās arī viltus, ja tas kalpo viņa nolūkiem. Viņš dzīvo tikai sev un savam labumam — tas ir, naudai un varai. Tie ir viņa dievi, jo īstas ticības viņam nav. Viņš nav gudrs, bet, būdams ļoti izmanīgs, gūs panākumus un padarīs slavenu savu vārdu.

—   Nepievilcīga aina, — sacīja Margareta. — Un viņa karaliene?

—   Isabella, — d'Agilars atbildēja, — ir dižena sieviete, kas zina, kā izmantot sava laika noskaņojumu, lai sasniegtu savus mērķus. Pasaulei viņa rāda maigu sirdi, bet aiz tās slēpjas dzelžaina apņēmība.

—   Kādi ir šie mērķi? — Mar.gareta atkal jautāja.

—   Dabūt visu Spāniju savā valdīšanā; pilnīgi satriekt maurus un paņemt viņu teritorijas; panākt, lai kristīgā baznīca triumfētu visā pasaulē; iznīdēt ķecerību; atgriezt vai iznīcināt ebrejus, — viņš lēnām piebilda, un Pīters redzēja, ka, izrunājot šos vārdus, spānieša acis iepletās un iezibējās kā čūskai, — atdot viņu miesas šķīstītājām liesmām un viņu lielās bagātības savākt savos mantu kambaros, tādējādi izpelnoties ticīgo slavinājumus zemes virsū un troni debesīs.

Uz mirkli iestājās klusums, tad Margareta drosmīgi sacīja:

—   Ja debesu troņi tiek būvēti no cilvēku asinīm un asarām, tad es gribētu zināt, no kā gan tos taisa ellē! — Un, nenogaidījusi atbildi, viņa piecēlās, pateica, ka esot nogurusi, ar reveransiem atvadījās no d'Agilara, tēva un Pītera .un atstāja halli.

Kad Margareta bija aizgājusi, sarunas apsīka, un drīz vien d'Agilars lūdza pateikt viņa pavadoņiem, lai sagatavo zirgus, un arī devās projām. Atvadoties viņš sacīja:

—   Draugs Kastei, pastāstiet manas vēstis savam krietnajam radiniekam. Jūsu visu labā es lūdzu, lai viņš noliec galvu nenovēršamā priekšā un tādējādi patur to uz pleciem.

—   Ko viņš ar to domāja? — jautāja Pīters, kad zirgu pakavu dipoņa bija izgaisusi tālumā.

Kastels izstāstīja Pīteram savu sarunu ar d'Agilaru pirms vakariņām, parādīja de Ajalas kvīti un sapīkušā balsī piebilda:

—   Es aizmirsu viņam atdot to zeltu. Rīt noteikti jāaizsūta.

—   Nebaidieties, viņš pats pēc tā atnāks, — Pīters vēsi atteica. — Bet, ja notiktu mana griba, es, par spīti spāniešu zobeniem un karaļa Henrija cilpai, tomēr paliktu šeit.

—   Tu nedrīksti tā rīkoties, — Kastels ļoti nopietni sacīja. — Manis un Margaretas dēļ, ja arī ne pats sevis dēļ. Vai tu gribi manu meitu padarīt par atraitni, pirms viņa kļuvusi sieva? Paklausies: es vēlos, lai tu dodies uz Eseksu un pārņem sava tēva īpašumus Dedemas ielejā, kā arī parūpējies par vecās pils restaurēšanu, jo, stāsta, tā esot pagalam nolaista. Kad šie spānieši būs projām, tu varēsi atgriezties un tūlīt pat salaulāties ar Margaretu, teiksim, pēc viena mēneša.

—   Vai jūs ar Margaretu mani nepavadīsiet uz Dedemu?

Kastels papurināja galvu.

—  Tas nav iespējams. Man jāpabeidz kārtot savus darījumus, un Margareta viena nevar doties tev līdz. Pie tam viņai pagaidām tur nav kur apmesties. Es viņu paturēšu šeit, kamēr tu atgriezīsies.

—  Jā, ser, bet vai jūs spēsiet viņu nosargāt? Spāniešu viltīgie vārdi dažreiz ir bīstamāki par viņu zobeniem.

—   Es domāju, ka Margaretai ir labas zāles pret visām viltībām, — viņas tēvs, mazliet pasmaidīdams, noteica un atstāja Pīteru vienu.

Nākamajā rītā, kad Kastels pavēstīja Margaretai, ka viņas saderinātajam jau tās pašas dienas vakarā jāatstāj Londona, — Pīters pats neņēmās to pateikt —, viņa ar asarām acīs centās pierunāt tēvu nesūtīt Pīteru tik tālu vai arī doties projām visiem kopā. Pacietīgi un maigi viņš skaidroja meitai, ka patlaban visiem aizceļot nav iespējams un ka Pīteram, ja viņš tūlīt to nedarīs, draud nāves briesmas, taču šī šķiršanās nebūs ilga — jāpagaida tikai vienu mēnesi, kamēr spānieši aizbrauks; pēc tam viņi varēs apprecēties un dzīvot mierā un drošībā.

Galu galā Margareta saprata, ka tā tiešām būs visprātīgāk, un piekrita, bet neizsakāmi skumja bija šī diena un grūtsirdīga viņu šķiršanās. Eseksa nebija tālu, un pārņemt savā ziņā zemes, ko Pīters vēl pirms divām dienām uzskatīja par zaudētām uz visiem laikiem, bija gluži patīkams uzdevums, pie tam Kastela solījums, ka jau pēc mēneša viņš varēs atgriezties un stāties ar Margaretu likumīgā laulībā, mirdzēja priekšā kā cerību zvaigzne. Tomēr viņi abi bija gaužām nobēdājušies, un šī zvaigzne tiem šķita ļoti tālu.

Margareta baiļojās, ka Pīteram ceļā var uzglūnēt, bet viņš par to tikai pasmējās: tēvs sūtot viņam līdz sešus spēcīgus vīrus un ar tādiem pavadoņiem no spāniešiem neesot ko baidīties. Pīters savukārt bija nobažījies, ka viņa prombūtnes laikā d'Agilars mēģinās iekarot Margaretas simpātijas. Nu pasmējās viņa un sacīja, ka viņas sirds piederot vienīgi Pīteram un tajā neesot vietas ne d'Agilaram, ne kādam citam. Un vēl piebilda, ka Anglija esot brīva zeme, kurā sievietes, kas neatrodoties tiešā karaļa aizbildniecībā, bez viņu pašu piekrišanas neviens nekur nevarot aizvest. Tā nu šķita, ka viņiem ne no kā nebūtu jābaidās, izņemot nejaušu likteņa rotaļu ar dzīvību un nāvi. Un tomēr viņus māca bailes.

—      Mans dārgais, — Margareta, brīdi padomājusi, sacīja Pīte- ram, — mūsu ceļš izskatās taisns un viegls, bet tajā var būt bīstamas bedres, ko mēs nespējam paredzēt. Tādēļ zvēri man: lai notiktu kas notikdams, lai ko tev stāstītu, tu nekad nešaubīsies par mani, tāpat kā es nekad nešaubīšos par tevi. Ja, piemēram, tev teiktu, ka esmu tevi pametusi un apprecējusies ar citu, netici tam! Pat ja tas būtu uzrakstīts ar manu roku vai arī tev liktos, ka dzirdi mani pašu to sakām, tomēr netici!

—   Kā tad tādi brīnumi var notikt? — Pīters bažīgi vaicāja.

—   Es nedomāju, ka tā būs, es tikai iztēlojos visļaunāko pārbaudījumu, kas var mūs piemeklēt. Līdz šim mana dzīve ir bijusi mierīga un saulaina kā vasaras diena, bet kas zina, kad var sacelties ziemas vētras. Es bieži esmu domājusi, ka man droši vien būs lemts piedzīvot arī vējus, lietus un zibeņus. Atceries, mans tēvs ir ebrejs, bet ebrejus un viņu bērnus dažkārt piemeklē briesmīgs liktenis. Vienas stundas laikā visa mūsu bagātība var zust, un var notikt tā, ka tu mani atradīsi cietumā vai skrandās tērpušos lūdzam maizes kumosu. Vai tu dosi šo zvērestu? — Un Margareta pacēla zelta krucifiksu, kas ķēdītē karājās uz viņas krūtīm.

—   Jā, es zvēru pie šā svētā simbola un tavām lūpām! — Pīters sacīja un, noskūpstījis vispirms krustu, tad Margaretu, vaicāja: — Vai lai es prasu tādu pašu zvērestu no tevis?

Viņa pasmējās.

—   Ja vēlies, taču tas nav vajadzīgs. Es pārāk labi tevi pazīstu, Pīter, un domāju, ka tava sirds mūžam piederēs man, pat ja es nomirtu un tu apprecētu citu. Taču vīrieši paliek vīrieši, un sievietes ir viltīgas, tāpēc zvēru tev: ja arī tev gadītos paklupt un tas nāktu man zināms, es centīšos tevi pārlieku bargi nenosodīt. — Un Margareta atkal pasmējās, būdama droši pārliecināta, ka ir vienīgā valdniece pār šā vīra dvēseli un miesu.

—   Pateicos tev! — Pīters sacīja. — Es savukārt centīšos turēties stingri uz kājām, un, ja tev tiktu stāstīts par mani kas slikts, lūdzama, nesteidzies tam noticēt!

Tad, aizmirsuši savas šaubas un bažas, viņi sāka runāt par kāzām, kas bija noliktas tieši pēc mēneša no šīs dienas, un par to, kā laimīgi dzīvos Dedemas ielejā. Margareta, kas bērnībā bija ciemojusies Pītera tēva muižā un labi atcerējās veco pili — viņu nākamo mājvietu —, deva Pīteram visādus norādījumus par tās atjaunošanu, istabu apdari un mēbelēm. Tā kā naudas bija atliku likām, viņi varēja savu mājokli iekārtot, cik grezni vien vēlējās, un Margareta solījās nosūtīt uz turieni visu vajadzīgo, tiklīdz Pīters būs ticis galā ar priekšdarbiem.

Tā aizritēja stunda pēc stundas, līdz beidzot pienāca vakars.

Viņi visi trīs vēl pēdējo reizi kopīgi ieturēja maltīti, jo bija nolemts, ka Pīters dosies ceļā tikai tad, kad uzlēks mēness, lai nakts klusumā varētu aizjāt neviena nepamanīts. Tās bija skumjas vakariņas, un, kaut gan viņi visi izlikās dūšīgi mielojamies, ēsts tika maz. Drīz vien zirgi jau bija apsegloti. Margareta piesprādzēja Pīteram zobenu, uzlika viņam uz pleciem apmetni, un viņš, paspiedis roku Kastelam un piekodinājis modri sargāt abu kopējo dārgumu, neteikdams vairāk ne vārda, ar skūpstu atvadījās no Margaretas un devās prom.

Paņēmusi rokā sudraba lampu, viņa sekoja Pīteram priekšnamā. Pie ārdurvīm viņš atskatījās un redzēja mīļoto noraugāmies viņam pakaļ ar plaši ieplestām acīm un saspringtu, nobālušu seju. Sīs klusās sāpes gandrīz iedragāja Pītera apņemšanos, viņš gandrīz jau bija gatavs palikt. Tad viņš atģidās un izgāja laukā.

Kādu brīdi Margareta vēl palika tā stāvam, kamēr zirgu pakavu klaboņa noklusa tālumā. Tad viņa pagriezās un sacīja:

—   Tēvs, es nezinu, kā to izskaidrot, bet man ir tāda sajūta, ka mana un Pītera atkalredzēšanās notiks kaut kur tālu, jā, kaut kur tālu vētrainā jūrā … bet, kas tā par jūru, es nezinu. — Un, nenogaidījusi atbildi, viņa devās augšup pa kāpnēm uz savu istabu, kur deva vaļu asarām, līdz beidzot aizmiga.

Kastels pavadīja meitu ar skatienu un pie sevis nomurmināja:

—  Ak dievs, kaut viņai nepiemistu paredzēšanas spējas kā tik daudziem no mūsu tautas! Bet kāpēc arī mana paša sirds ir tik smaga? Nu, lai kā, es esmu darījis viņas un Pītera labā visu, kas bija manos spēkos, un par savu likteni es neraizējos.

VII nodaļa

VĒSTIS NO SPĀNIJAS

Pīters Broums bija ļoti kluss cilvēks, kura balsi mājās dzirdēja visai reti, un tomēr vecais, lielais nams Holbornā bez viņa šķita dīvaini pārvērties un tukšs. Pat skaistā Betija, ar kuru Pīters nebija diezcik labās attiecībās, jo nevarēja ciest daudzas viņas īpašības, ļoti izjuta viņa prombūtni un žēlojās par to savai māsīcai, kas atbildēja tikai ar nopūtu. Sirds dziļumos Betija reizē baidījās no Pītera un respektēja viņu. Biedēja meiču viņa vērīgās acis un dzēlīgie vārdi, kas allaž bija patiesi, bet respektu iedvesa Pītera rakstura godīgums un tiešums, it īpaši attiecībā pret sieviešu dzimumu.

Kā jau tika pieminēts, toreiz, kad Pīters tikko sāka dzīvot Kastela namā, Betija, nospriedusi, ka dižciltīgais jauneklis būtu viņai īsti piemērots vīrs, bija mēģinājusi iekarot viņa labvēlību. Kad Pīters it kā nelikās to manām, Betija savas simpātijas izrādīja arvien atklātāk. Kā tas beidzās, to zināja tikai viņi abi, taču rezultāts bija tāds, ka Betija ļoti saskaitās uz Pīteru un saviem draugiem stāstīja, ka viņš esot nejūtīgs lamzaks, kam prātā vienīgi darbs un peļņa. Sī aizraušanās bija īslaicīga, un Betija, jaunu piedzīvojumu vilināta, drīz vien to aizmirsa, taču respekts palika. Pie tam pāris gadījumos, kad viņai tās pašas patikšanas kāres dēļ iznāca sirdsēsti, Pīters izturējās pret viņu kā labs draugs, kura vislabākā īpašība bija prasme klusēt. Tādēļ Betijai gribējās, kaut Pīters atkal būtu tepat tuvumā, it īpaši pašreiz, kad viņu bija pārņēmis kaut kas vairāk nekā tikai godkāre un vēlēšanās izklaidēties un viņa jutās zaudējusi pamatu zem kājām un ierauta dziļos, nezināmos ūdeņos.

Arī tirgotavas ļaudīm un kalpotājiem Pītera ļoti pietrūka, jo parasti viņš izšķīra visus strīda jautājumus un, kad kādam atgadījās nepatikšanas, ja vien to iemesls nebija paša negodīga rīcība, visiem spēkiem centās palīdzēt. Taču visvairāk Pītera prombūtni izjuta Džons Kastels. Līdz šim viņš nemaz nebija īsti apjautis, cik drošs balsts Pīters viņam kļuvis gan veikala lietās, gan kā draugs. Bet Margaretai dzīve bez Pītera šķita viena vienīga gara, nebeidzama nakts.

Sādā atmosfērā jebkura pārmaiņa mājās bija patīkams notikums, un Margareta, par spīti savām antipātijām pret spānieti, jutās pat mazliet iepriecināta, kad kādu rītu Betija pateica, ka lords d'Agilars šodien viņu apciemošot un pasniegšot dāvanu.

—   Es netīkoju pēc viņa dāvanām, — Margareta vienaldzīgi atteica un tūlīt jautāja: — Bet kā tu to zini, Betij?

Jaunā sieviete nosarka un, galvu atmezdama, atbildēja:

—   Kad es vakar gāju apciemot savu veco krustmāti, kas dzīvo pie kuģu piestātnes Vestminsterā, viņš jāja man pretī un uzsauca, ka esot sagatavojis dāvanu tev un arī man.

—   Piesargies, Betij, ka tikai viņš pārāk bieži negadās tev ceļā, kad tu ej apciemot savu krustmāti. Sie spānieši neizceļas ar godīgumu, un tas var tev bēdīgi beigties.

—   Pateicos, māsīc, par labo padomu, — Betija strupi atteica, — bet es esmu vecāka par tevi un pietiekami pazīstu vīriešus, lai prastu nosargāt savu godu un noturēt viņus pienācīgā attālumā.

—       Esmu priecīga to dzirdēt, Betij, taču dažreiz gan man šis attālums ir licies pārāk mazs, — sacīja Margareta un izbeidza šo sarunu, jo viņas domas bija aizņemtas ar citu.

Pēcpusdienā, kad Margareta pastaigājās dārzā, pie viņas, savādi pietvīkusi, pieskrēja Betija un pavēstīja, ka lords d'Agilars gaidot hallē.

—   Labi, — atbildēja Margareta, — es iešu turp. Ej un pasaki manam tēvam, lai viņš mums piebiedrojas. Bet kāpēc tu esi tik uztraukta un aizelsusies? — viņa brīnījās.

—   Ak! — Betija iesaucās. — Viņš ir atnesis man dāvanu, tik brīnišķīgu dāvanu — neredzēti skaistu mežģīņu mantiju un zeltā kaltu raibas gliemežnīcas spraudi, ar ko to pacelt pāri matiem. Man bija jāpagaida, kamēr viņš parādīja, kā to uzlikt, tāpēc es tā skrēju.

Margareta te neredzēja diezkādas loģikas un lēni noteica:

—   Šķiet, būtu bijis prātīgāk, ja tu vispirms būtu skrējusi šurp. Es nesaprotu, kāpēc šis smalkais senjors nes tev dāvanas.

—   Bet viņam ir dāvana arī tev, māsīc, tikai viņš neparko nesaka, kāda.

—   To nu es pavisam nesaprotu. Ej, pateic manam tēvam, ka senjors d'Agilars viņu gaida.

Iegājusi hallē, Margareta atrada d'Agilaru aplūkojam ar krāsainiem zīmējumiem ilustrēto lūgšanu grāmatu, ko viņa pirmāk bija lasījusi. Tās vienā lappusē teksts bija rakstīts spāņu valodā, bet pretējā — latīņu valodā. D'Agilars ar parasto iznesību viņu sveicināja — Margaretas klātbūtnē spānieša manieres allaž bija cēlas un nevainojami atturīgas — un tūlīt vaicāja:

—   Tātad jūs lasāt spāniski, senjora?

—   Mazliet. Ne sevišķi veikli.

—   Un arī latīniski?

—  Arī mazliet. Esmu mācījusies šo valodu. Līdztekus lasot abus tekstus, es cenšos papildināt savas zināšanas kā vienā, tā otrā valodā.

—- Redzu, jūs esat tikpat izglītota, cik daiļa, — viņš galanti paklanījās.

—   Pateicos, senjor, taču es nepretendēju ne uz vienu no šīm īpašībām.

—   Kādēļ noliegt to, kas ir acīm redzams? — atteica d'Agilars un turpināja: — Jā, gandrīz aizmirsu, es esmu atvedis jums dāvanu, ja vien jums labpatiktos to pieņemt. Pareizāk sakot, esmu atvedis to, kas īstenībā jau pieder jums vai vismaz jūsu tēvam. Man vēlreiz bija saruna ar viņa ekselenci donu de Ajalu, un es viņu pārliecināju, ka piecdesmit zelta angelu ir pārāk augsta maksa par to beigto nelieli, taču naudu dot man atpakaļ viņš negribēja, jo no zelta nekad nemēdz šķirties. Un tomēr kaut ko es no viņa dabūju — tas stāv jūsu durvju priekšā. Tas ir spāņu jājam- zirgs, tīrasinlgs mauritānietis, kura senči pirms simtiem gadu atvesti no Austrumiem. De Ajalam tas vairs nav vajadzīgs, jo viņš atgriezīsies Spānijā, un šis zirgs ir apmācīts nest seglos dāmu.

Margareta nezināja, ko atbildēt, bet, par laimi, šajā brīdī parādījās viņas tēvs. D'Agilars atkārtoja Kastelam tikko stāstīto, piebilzdams, ka esot dzirdējis par viņa meitas jājamzirga nelaimīgo klupienu, kas padarījis to nelietojamu.

Kastels negribēja pieņemt šo dāvanu, jo stāstam par de Ajalas piekāpšanos viņš neticēja. Taču d'Agilars sacīja, ka tādā gadījumā viņam šis zirgs būšot jāpārdod un saņemtā nauda jāatdod Kastelam, jo viņam tā nepiederot. Tā nu Margaretas tēvam nekas cits neatlika kā pateikties spānietim meitas un savā vārdā, un viņi devās apskatīt zirgu, kas bija jau ievests staļļa aplokā.

No pirmā skatiena Kastels saprata, ka tas ir ļoti vērtīgs radījums — ar spodri baltu spalvu, garu, zemu ķermeni, mazu galvu, maigām acīm, apaļiem nagiem, plīvojošām krēpēm un asti, patiešām karalienes cienīgs zirgs. Viņš atkal jutās samulsis, būdams pārliecināts, ka šis dārgais dzīvnieks nav atdots d'Agilaram kā atlaide, jo tirgū par to noteikti varētu dabūt vairāk nekā piecdesmit angelu. Pie tam zirgam mugurā bija sieviešu segli un galvā iemaukti no skaisti izstrādātas sarkanas Kordovas ādas, bet laužņi un seglu kāpšļi kaldināti no tīra sudraba. Taču d'Agilars tikai smaidīja un zvērēja, ka viņš to patiešām dabūjis no de Ajalas, tā ka vairāk neko iebilst nevarēja. Arī Margaretai, kas ilgojās pēc izjādes, zirgs tik ļoti patika, ka viņa aizmirsa savas šaubas un mēģināja noticēt spānieša vārdiem. Viņa glaudīja skaisto dzīvnieku un nespēja noslēpt savu prieku. D'Agilars, to vērodams, sacīja:

—   Kā atmaksu par veikto darījumu es gribētu lūgt tikai vienu — atļauju redzēt jūs pirmoreiz uzkāpjam šā zirga mugurā. Jūs man stāstījāt, ka mēdzot kopā ar tēvu no rītiem doties izjādē. Vai es drīkstētu, ser, — viņš pievērsās Kastelam, — piebiedroties jums rīt pirms brokastīm, teiksim, pulksten septiņos? Tad es pamācītu cienīto lēdiju, jūsu meitu, kā apieties ar šās sugas zirgu, jo tam ir savas īpatnības.

—   Ja vēlaties, lūdzu … ja tikai būs labs laiks, — atbildēja Kastels, jo lūgums bija izteikts tik pieklājīgā formā," ka grūti nācās atteikt.

D'Agilars paklanījas, un viņi atkal iegaja maja, runadami par citam lietam. Kad viņi bija atgriezušies hallē, spānietis jautaja, vai viņu radinieks Pīters laimīgi nonācis galā, un piebilda:

— Lūdzu, nesakiet man, kur viņš atrodas, lai es varētu droši likt roku uz sirds un zvērēt ikvienam, kas par to interesētos, un īpaši tiem puišiem, kuri joprojām viņu meklē, ka nezinu, kur viņš paslēpies.

Kastels atbildēja, ka viss kārtībā, jo nupat pirms dažām minūtēm viņš saņēmis no Pītera vēstuli, kurā tas ziņojot, ka sveiks un vesels sasniedzis savu cejamērķi. Sī vēsts Margaretai bija jaunums, un viņa spēji pacēla skatienu, bet tad, atcerējusies savu solījumu, nomurmināja, ka priecājoties to dzirdēt, jo ceļi neesot diezcik droši, un vienaldzīgi sāka runāt par ko citu. D'Agilars piebilda, ka arī viņu šī vēsts iepriecinot, un piecēlies atvadījās «līdz septiņiem rīt no rīta».

Kad spānietis bija aizgājis, Kastels iedeva Margaretai Pītera noteiktajā, stāvajā rokrakstā viņai adresētu vēstuli. Viņa to kāri izlasīja. Vēstule sākās un beidzās ar mīļiem vārdiem, bet, tāpat kā Pītera valoda, bija īsa un lietišķa. Viņš tikai pavēstīja, ka paveicis savu ceļojumu bez jebkādiem starpgadījumiem un esot laimīgs atkal atrasties vecajā mājā, kur piedzimis, un redzēt ap sevi pazīstamus laukus un sejas. Jau rīt viņš tikšoties ar amatniekiem un vienošoties par pārbūves un restaurācijas darbiem, kas patiešām ļoti nepieciešami, jo pat aizsarggrāvis esot piesērējis un aizaudzis nezālēm. Vēstule nobeidzās šādi: «Es ļoti neuzticos tam smalkajam spānietim un jūtu greizsirdību, iedomājoties, ka viņš atrodas tavā tuvumā, kamēr es esmu tālu projām. Piesargies no viņa, es brīdinu — piesargies! Lai dievmāte un visi svētie stāv tev klāt! Tavs uzticīgais, patiesi mīlošais saderinātais.»

Margareta uzrakstīja atbildi uz šo vēstuli pirms gulētiešanas, jo Pītera sūtnim vajadzēja doties atpakaļceļā līdz ar rītausmu. Starp citu, viņa Pīteram pastāstīja arī par d'Agilara dāvanu, ko viņa ar tēvu gribot negribot bijuši spiesti pieņemt, un lūdza nebūt greizsirdīgam. Kaut arī dāvana esot jauka, dāvinātājs viņai nemaz nepatīkot, un viņa skaitīt skaitot stundas, nevarēdama vien sagaidīt, kad sirdsmīļotais atgriezīšoties un ņemšot viņu pie sevis.

Nākamajā rītā Margareta piecēlās agri un uzvilka savu jātnieces tērpu, jo diena bija ļoti skaista. Ap pulksten septiņiem ieradās d'Agilars jāšus uz stalta zirga. Tad no staļļa tika izvests baltais mauritānietis, un viņš veikli iecēla Margaretu seglos, pamācīdams, ka pavadu vajag tikai viegli pievilkt un zirgu paskubināt vai apstādināt vienīgi ar vārdiem, nelietojot pātagu un piešus.

Tas patiešām bija lielisks jājamzirgs, maigs kā jērs un paklausīgs, taču ļoti karstasinīgs un ātrs.

D'Agilars savukārt bija patīkams pavadonis, kas prata tērzēt gan nopietni, gan jautri, tā ka beidzot pat Kastels aizmirsa savas drūmās domas un jutās gluži priecīgs, kad viņi, palaiduši zirgus vieglos rikšos, spirgtajā pavasara rītā šķērsoja tīreli, paugurus un birztalas, klausīdamies putnu dziesmās un vērodami zemniekus strādājam tīrumos.

Sis kopīgais izjājiens bija pirmais, bet ne pēdējais. D'Agilars allaž — pat tad, ja izjāde nenotika parastajā laikā, — zināja, kurā stundā Kastels ar meitu sēžas seglos, un, lūgts vai nelūgts, piebiedrojās viņiem vai kaut kur tos sagaidīja ar tādu atbruņojošu laipnību, ka nebija iespējams noraidīt viņa sabiedrību. Kastels un Margareta bija neizpratnē, kā šim cilvēkam var būt tik labi zināmas viņu gaitas, ieskaitot pat virzienu, kurā nodomāts jāt, un nosprieda, ka laikam viņš to izdibina no grūmiem, kaut gan tie bija nobrīdināti nekā nestāstīt un vienmēr noliedza, ka būtu runājuši ar spānieti. Ka to varētu pastāstīt Betija un viņai vispār būtu tāda izdevība, tas Kastelam un Margaretai nekad neienāca prātā. No rīta sastopot d'Agilaru, viņiem nebija ne jausmas par Betijas pastaigām kopā ar spānieti iepriekšējā vakarā, kad visi domāja, ka viņa ir baznīcā vai šuj, vai arī aizgājusi apciemot savu krustmāti pie Vestminsteras piestātnes. Bet muļķa meičai bija savi iemesli par šīm pastaigām nebilst ne vārda.

Sājos kopīgajos izjājienos d'Agilars, joprojām izturēdamies pret Margaretu ļoti pieklājīgi un ar cieņu, kļuva arvien atklātāks un intīmāks. Viņš stāstīja Margaretai dažādas patiesas vai izdomātas epizodes no savaš dzīves, kas šķita bijusi visai neparasta un piedzīvojumiem bagāta, lika arī manīt, ka pēc izcelšanās pieder pie ļoti augstas kārtas, bet nedrīkst savas tiesības pieprasīt, un ka viņam ir tālejoši mērķi. D'Agilars runāja arī par savu vientulību un ilgām atrast radniecīgu sirdi, kura spētu to izkliedēt un ar kuru viņš varētu dalīties savā bagātībā, stāvoklī un cerībās. Un visu laiku spānieša tumšās acis cieši raudzījās Margaretā, it kā teikdamas: «Sirds, ko es meklēju, ir tāda kā jūsējā.»

Galu galā Margaretu nobiedēja kāds nočukstēts vārds vai pieskāriens, un, tā kā ārpus mājas nebija iespējams no d'Agilara izvairīties, viņa nolēma atteikties no tik iemīļotajiem izjājieniem, kamēr atgriezīsies Pīters. Viņa paziņoja, ka ir sasitusi celi, tādēļ tai grūti nosēdēt seglos, un skaistā spāniešu ķēve stāvēja stallī dīkā, vai šad tad ar to izjāja tikai grūms.

.Tā dažas dienas viņa bija brīva no d'Agilara sabiedrības un pavadīja laiku, lasīdama, strādādama vai rakstīdama garas vēstules Pīteram, kurš rosīgi rīkojās pa Dedemas muižu un sūtīja viņai na turienes daudz kārtojamu uzdevumu.

Kādu pēcpusdienu Kastels sēdēja savā kantorī, atšifrēdams vēstules, ko tikko bija saņēmis. Iepriekšējā naktī viņa labākais kuģis, kas varēja uzņemt vairāk nekā divsimt tonnu kravas un saucās meitas vārdā par «Margaretu», bija laimīgi paveicis reisu no Spānijas un iebraucis Temzas grīvā. Šovakar līdz ar paisumu tam vajadzēja ierasties savā enkurvietā Greivsendā, un Kastels bija nodomājis tur to sagaidīt, lai pats būtu klāt pie izkraušanas. Tas bija viņa pēdējais vēl nepārdotais kuģis, un Kastels gribēja to tūlīt atkal piekraut ar precēm, apgādāt ar pārtiku un sūtīt atpakaļ uz Seviljas ostu, kur to pārņemtu savā rīcībā viņa spāņu partneri, uz kuru vārda «Margareta» jau bija pārrakstīta, iepriekš vienojoties par cenu. Kad tas būtu nokārtots, viņam atliktu vēl tikai nodot savu Londonas uzņēmumu tā nākamajam īpašniekam, un pēc tam viņš, brīvs un ļoti bagāts vīrs, varētu doties projām un mierīgi pavadīt mūža vakaru Eseksā kopā ar meitu un znotu. Tā tagad bija Kastela lielākā vēlēšanās.

Tiklīdz «Margareta» bija iebraukusi Temzā, tās kapteinis, vārdā Smits, izsēdināja krastā kravas pārzini ar atvesto preču sarakstu un vēstulēm, vēlēdams noīrēt zirgu un nogādāt tās uz mastera Kastela) māju Holbornā. To šis vīrs arī bija izdarījis, un patlaban Kastels lasīja nupat saņemtās vēstules.

Viena starp tām bija no viņa drauga Bernaldesa Seviljā. Tā nebija atbilde uz Kastela vēstuli, ko viņš rakstīja naktī pēc spānieša pirmā apciemojuma, — tik ātri vēstules neceļoja —, tomēr tajā bija runa par to pašu tematu. Bernaldess rakstīja:

«Atcerieties, es jums ziņoju par kādu personu, kas nosūtīta uz Londonas galmu ar īpašu uzdevumu. Sī persona saucas d'Agilars — mūsu šifra ir tik slepena un ir tik svarīgi jūs brīdināt, ka es riskēju un uzrakstu viņa vārdu. Kopš nosūtīju jums to vēstuli, esmu uzzinājis kaut ko vairāk par šo cilvēku, kas, izrādās, ir augsts spāņu grands. Kaut gan viņš sevi dēvē vienkārši par donu d'Agilaru, patiesībā viņš ir marķīzs Morelja, un, kā stāsta, viņa dzīslās ritot karaliskas asinis — vismaz no tēva puses, jo viņš esot karaļa pusbrāļa Vianas prinča Karlosa [6] ārlaulības dēls. Izglītotais un maigais princis Karloss iemīlējies augstdzimušā un ļoti bagātā Agilaras mauru dāmā, kam piederējušas lielas muižas Granadā un citur. Tā kā ticības un kārtu atšķirības dēļ viņš ap

precēt to nav varējis, tad dzīvojis ar viņu tāpat bez laulāšanās, un no šās kopdzīves piedzimis viens dēls. Būdams ieslodzīts Mo- reljā, princis Karloss pirms miršanas vai noindēšanas panācis, ka šim zēnam piešķirts marķīza tituls, un tēvs dīvainas iedomas dēļ izvēlējies dēlam tās vietas vārdu, kur pats tik daudz izcietis. Viņš tam novēlējis arī dažus savus personiskos īpašumus. Pēc prinča nāves mauru dāma, viņa mīļākā, kas slepus pārgājusi kristīgajā ticībā, aizvedusi zēnu uz savu Granadas pili. Pirms gadiem desmit viņa nomirusi, atstādama visu savu lielo bagātību dēlam, jo līdz mūža galam palikusi neprecējusies. Tajā laikā, stāsta, jaunekļa dzīvībai draudējušas briesmas, jo, kaut gan viņš bija pa pusei maurs, viņa dzīslās ritēja pārāk daudz karalisku asiņu. Bet marķīzs bija gudrs un pārliecināja karali un karalieni, ka viņš ne uz ko nepretendē un grib tikai baudīt dzīvi. Arī baznīca iestājās par viņu, jo, vajādams ķecerus, it īpaši ebrejus un pat maurus, kaut arī tie ir viņa asinsbrāļi, viņš prata pierādīt, ka ir uzticīgs tās dēls. Galu galā marķīza tiesības uz visiem viņa īpašumiem tika likumīgi apstiprinātas un viņu lika mierā, kaut gan viņš atteicās kļūt par garīdznieku.

Kopš tā laika marķīzs Morelja ir galma pilnvarotais Granadā un tiek izmantots dažādiem uzdevumiem Londonā, Romā un citur jautājumos, kas saistīti ar ticības lietām un svētās inkvizīcijas darbību. Tieši tādēļ viņš pašlaik atkal ir Anglijā — viņam uzdots dabūt visu tur dzīvojošo marānu vārdus, kā arī tuvākas ziņas, it īpaši par tiem, kas tirgojas ar Spāniju. Es redzēju to cilvēku sarakstu, par kuriem viņam jāievāc sevišķi sīkas ziņas, un rakstu jums tik gari tāpēc, ka jūsu vārds tajā ir pirmais. Manuprāt, jūs rīkojaties gudri, izbeigdami tirgoties ar šo zemi un pārdodams mums savus kuģus bez vilcināšanās, jo citādi tie varētu tikt sagrābti — tāpat kā jūs pats, ja parādītos šeit. Mans padoms jums: paslēpiet savu bagātību, kas būs krietni prāva, kad mēs samaksāsim visu, kas jumg pienākas, un uz kādu laiku kaut kur aizbrauciet, lai būtu prom no acīm, jo šis spiegs d'Agilars, kā viņš sevi dēvē pēc savas mātes dzimšanas vietas, ne velti ir sadzinis jūsu pēdas līdz Londonai. Līdz šim, paldies dievam, ne uz vienu no mums vēl nav kritušas aizdomas, varbūt tādēļ, ka mēs neskopojamies ar naudu.»

Kad Kastels bija atšifrējis visu tekstu, viņš uzmanīgi to vēlreiz izlasīja, tad iegāja hallē, kur kurējās kamīns, jo diena bija vēsa, un iesvieda vēstules tulkojumu ugunī. Nolūkojies, kā tas sadeg, viņš atgriezās kantorī un pašu vēstuli noglabāja slepenā skapī aiz-sienas paneļa. Pēc tam viņš apsēdās savā krēslā, lai padomātu.

«Manam labajam draugam Huanam Bernaldesam ir taisnība,> viņš teica pats sev. «D'Agilars jeb marķīzs Morelja neizseko mani un citus tikai tāpat vien. Es Spānijā vairāk nerādīšos, un lielākā da]a manas naudas, izņemot to, kas vēl jāsaņem no Spānijas, ir ieguldīta tik droši, ka viņš to nekad nedabūs rokā, pie tam tā nesīs labus procentus. Šķiet, nebūtu ko baidīties, un tomēr es lūdzu dievu, kaut drīzāk pienāktu tā diena, kad Pīters ar Margaretu būs salaulāti un mēs visi trīs, nozuduši nelabvēļu acīm un aizmirsti, klusi dzīvosim vecajā Dedemas pilī. Pārāk ilgi es esmu turpinājis šo spēli. Man vajadzēja pielikt punktu jau pirms gada. Bet tirgošanās vedās tik labi, ka es nespēju. Es biju gudrinieks un šai laimīgajā gadā gandrīz dubultoju savu bagātību. Un tomēr drošāk būtu bijis noiet malā tad, kad viņi vēl nezināja, cik bagāts es esmu. Mantkārība, tikai mantkārība mani vadīja, jo man nebija vajadzīga šī nauda, kas tagad var iegrūst postā mūs visus!»

Kastelam tā prātojot, pie kantora durvīm atskanēja klauvējiens. Paķēris spalvu, viņš iemērcēja to raga tintnīcā un, īsi uzaicinājis klauvētāju ienākt, sāka rakstīt tālāk skaitļu rindu uz papīra sev priekšā.

Durvis atvērās, bet Kastels izlikās to neievērojam, tik cītīgi viņš skaitļoja savus ciparus. Taču, kaut arī viņa acis bija pievērstas papīram, pašam neizprotamā kārtā viņš skaidri zināja, ka uz istabas sliekšņa stāv d'Agilars. Patiesībā viņš neapzināti bija saklausījis un pazinis spānieša soļus. Uz mirkli Kastelam asinis sastinga dzīslās, jo viņš tikko bija lasījis par šā cilvēka misiju un baidījās no tā nolūkiem. Tomēr viņš nenodeva sevi.

— Kāpēc tu traucē mani, meit? — viņš neatskatīdamies īgni sacīja. — Man jau tā pietiek nepatikšanu ar šo jūras ūdens sabojāto kravu un visu pārējo, bet tu vēl nāc un traucē mani, kad es aprēķinu savus zaudējumus. — Un, nomezdams spalvu, Kastels neiecietīgi pagriezās apkārt ar visu krēslu.

Jā, tik tiešām tur stāvēja d'Agilars, ļoti uzcirties, kā allaž smaidīdams un galanti klanīdamies.

VIII nodala D'AGILARS RUNĀ

— Zaudējumus? — d'Agilars iesaucās. — Vai patiešām es dzirdu bagāto Džonu Kastelu, kura rokās atrodas puse no tirdzniecības ar Spāniju, runājam par zaudējumiem?

—  Jā gan, senjor. Ar manu kuģi ir notikusi nelaime, tas tik tikko izglābies no bojā ejas pavasara vētrās. Bet, lūdzu, apsēdieties!

—   Vai tiešām tik bēdīgi? — d'Agilars apsēzdamies vaicāja. — Kā gan ļaužu valodām nevar ticēt! Man stāstīja, ka jūsu kuģis laimīgi sasniedzis Anglijas krastus. Taču, protams, tas, kas jums ir zaudējums, tādam kā man varbūt liktos prāvs ieguvums.

Kastels nekā neatbildēja un gaidīja, kas sekos tālāk, juzdams, ka šis viesis nav ieradies tāpēc, lai parunātos par viņa veiksmēm un neveiksmēm tirdzniecībā.

—   Senjor Kastei, — d'Agilars sacīja ar nervozu pieskaņu balsī, — es esmu atnācis, lai jums kaut ko lūgtu.

—  Ja tas ir aizdevums, senjor, tad baidos, ka patlaban gan nav īstā reize. — Un Kastels pamāja uz skaitļiem aprakstīto papīra lapu.

—   Tas nav aizdevums. Tā ir dāvana.

—  Viss manā trūcīgajā mājā pieder jums, — Kastels laipni atbildēja ar austrumniecisku izteicienu.

—  Man prieks to dzirdēt, senjor, jo es tīkoju pēc kaut kā, kas atrodas jūsu mājā.

Kastels ar savām ašajām, melnajām acīm jautājoši pavērās spānietī.

—   Es vēlos precēt jūsu meitu, senjoru Margaretu.

Kastels pārsteigts blenza d'Agilarā; tad pār viņa lūpām izlauzās viens vienīgs vārds:

—   Neiespējami.

—   Kāpēc neiespējami? — d'Agilars lēnām jautāja, bet tādā tonī,, it kā būtu gaidījis tamlīdzīgu atbildi. — Pēc gadiem mēs esam viens otram piemēroti, šķiet, mantas ziņā arī, un es esmu no augstas kārtas, varbūt augstākas, nekā jūs domājat. Negribu lielīties, taču sievietes neuzskata mani par neglītu. Es būšu labs draugs mājai, no kuras paņemšu sievu, un var pienākt diena, kad tai draugi būs ļoti vajadzīgi. Un beidzot — es netīkoju pēc jūsu meitas viņas pūra dēļ, kaut gan bagātība nekad nav par ļaunu, bet — lūdzami, ticiet x man! — tāpēc, ka mīlu viņu.

—   Es esmu dzirdējis, ka senjoram d'Agilaram tur, Granada, esot daudzas mīlamas sievietes.

—   Tāpat kā es esmu dzirdējis, ka «Margareta» laimīgi veikusi savu ceļojumu, senjor Kastei. Ļaužu valodām, kā jau teicu, nevar ticēt. Taču es negribu melot. Es neesmu bijis svētais. Bet tagad Margaretas dēļ par tādu kļūšu. Es būšu uzticīgs jūsu meitai, senjor. Ko jūs tagad teiksiet?

Kastels tikai papurināja galvu.

—    Paklausieties, — d'Agilars turpināja. — Es esmu daudz ievērojamāka persona, nekā šķiet. Sieviete, kas apprecēsies ar mani, iegūs augstu stāvokli un titulus.

—  Jā, jūs esat marķīzs de Morelja, daudzinātais Vianas prinča Karlosa un augstdzimušas maurietes dēls, tātad viņa majestātes Spānijas karaļa brāļadēls.

D'Agilars pavērās Kastelā, palocījās un sacīja:

—   Jūs esat labi informēts — gandrīz tikpat labi kā es. Jums, protams, nepatīk šis mauru asiņu piejaukums. Ja tā nebūtu, man pienāktos atrasties Ferdinanda vietā, jā gan! Arī man tas nepatīk, kaut gan šīs augstdzimušo mauru asinis ir labas un ļoti senas. Tagad pasakiet, vai Spānijas karaļa brāļa un Granadas princeses dēls nav piemērots precinieks jaunavai, kuras tēvs ir .. . ebrejs, jā, marāns, un māte kristīga angļu lēdija no labas ģimenes, taču nekas vairāk?

Kastels pacēla roku, it kā gribētu ko teikt, bet d'Agilars turpināja:

—    Nemēģiniet to noliegt, mans draugs! Nav vērts, mēs taču •esam divatā. Vai jums nav zināms tāds Izaks no Toledo, kas pirms

gadiem piecdesmit kopā ar savu mazo dēlu aizbēga no Spānijas un Londonā kļuva pazīstams kā Džozefs Kastels, jo abi ar dēlu kristījās un tika uzņemti par svētās baznīcas locekļiem? Redzat, jūs neesat vienīgais, kas pētī ciltsrakstus.

—   Labi, senjor, ja arī tā būtu, kas par to?

—   Itin nekas, draugs Kastei. Tas ir sens stāsts, un, tā kā šis Izaks sen ir miris un viņa dēls gandrīz piecdesmit gadu- bijis krietns kristietis, dzīvojis laulībā ar kristīgu sievieti un ir kristīgas jaunavas tēvs, kam gan vajadzīgs celt augšā pagātni? Ja viņš tagad atklāti būtu ebrejs vai — vēl ļaunāk — izliktos par kristieti, -bet slepus piekoptu ebreju rituālus, tad, protams …

—   Kas tad notiktu?

—   Tad, protams, viņu izraidītu no šīs zemes, kur ebreji nedrīkst dzīvot, viņa mantu atsavinātu par labu karalim, kurš kļūtu arī par viņa meitas aizbildni un izprecinātu to pēc savas gribas, bet pašu šo ebreju, tā kā viņš dzimis Spānijā, droši vien nodotu Spānijas valstij, un tur tam liktu atbildēt par visiem saviem nodarījumiem. Taču mēs aizklīstam dīvainās valodās. Vai šīs precības vēl arvien ir neiespējamas, senjor?

Kastels paskatījās spānietim tieši acīs un atbildēja:

—  Jā.

Tas tika pateikts tik drosmīgi un kategoriski, ka d'Agilars uz mirkli šķita apmulsis. Viņš nebija gaidījis šādu asu noraidījumu.

—   Jums pieklātos minēt iemeslu, — pēc brīža viņš sacīja.

—   Iemesls ir pavisam vienkāršs, marķīz. Mana meita ir jau saderināta un drīz tiks salaulāta.

D'Agilars, to dzirdot, nemaz nelikās pārsteigts.

—   Ar šo ķildnieku, jūsu radinieku Pīteru Broumu, vai ne tā? — viņš vaicājoši sacīja. — Es to jau nojautu, un, zvēru pie visiem svētajiem, man jūsu meitas ir žēl, jo tik daiļai un gudrai būtnei viņš nevar būt interesants līgavainis, un kā vīrs … — viņš paraustīja plecus. — Draugs Kastei, viņas pašas labā jums jāatceļ šīs precības.

—   Un ja es to nedarīšu, marķīz?

—   Tad man būs tās jāizjauc visu mūsu interesēs, kā jūsējās, tā, protams, arī manējās. Es mīlu Margaretu un gribu viņu pacelt dižos augstumos, bet jums savukārt novēlu pavadīt vecumdienas mierā un bagātībā, nevis tikt vajātam līdz nāves stundai kā trakam sunim.

—   Kā jūs tās izjauksiet, marķīz? Ar…

—   O, nē, senjor! — d'Agilars iesaucās. — Ne jau ar citu vīru zobeniem, ja to jūs gribējāt teikt. No manas puses tie cienījamo Pīteru neapdraud, taču, ja viņš nostātos man pretī aci pret aci, lai tad uzvar pārākais. Nebaidieties, draugs, es nekad neķeros pie slepkavības, jo pārāk augstu vērtēju savu dvēseli, lai to aptraipītu ar asinīm, un precēšu tikai tādu sievieti, kas pati no brīvas gribas nāks pie manis. Taču var gadīties, ka Pīters nomirst un daiļā Margareta tomēr ieliek savu roku manējā un saka: «Es vēlos jūs par savu vīru.»

—   Tas viss un vēl daudz kas cits var gadīties, marķīz, bet nedomāju gan, ka tā notiks. Es no savas puses pateicos jums, bet noraidu jūsu pagodinošo piedāvājumu, jo esmu pārliecināts, ka mana meita būs laimīgāka savā pašreizējā necilajā stāvoklī kopā ar vīru, ko pati izraudzījusies. Vai jūs tagad atļautu man atgriezties pie saviem rēķiniem? — Kastels piecēlās.

—   Jā, senjor, — atbildēja d'Agilars, arī pieceldamies. — Bet pieskaitiet saviem nupat pieminētajiem zaudējumiem marķīza Kar- losa de Moreljas draudzību un ienākumu kontā ierakstiet viņa naidu. Neprātīgais! — viņš iesaucās, un viņa skaistā, melnīgsnējā seja kļuva ļauna. — Vai jūs apjēdzat, ko darāt? Padomājiet par slepeno kambarīti aiz jūsu kapelas altāra un to, kas tur atrodas!

Kastels pavērās spānietī un mierīgi sacīja:

—   Iesim, paskatīsimies. Nē, nebaidieties lamatu, es, tāpat kā jūs, paturu prātā savu dvēseli un neaptraipu rokas ar asinīm. Sekojiet man, jums nekas nedraud.

Ziņkārība vai kaut kas cits mudināja d'Agilaru paklausīt šim uzaicinājumam, un drīz vien viņi stāvēja kapelā aiz altāra.

—   Lūdzu! — sacīja Kastels, atbīdījis gobelēnu un atvēris slepenās durvis. — Skatieties!

D'Agilars ielūkojās šaurajā telpā, bet tur, kur vajadzēja atrasties galdam, šķirstiņam, svečturiem un ebreju svēto rakstu rullim, par ko Betija bija viņam stāstījusi, stāvēja tikai pāris vecas, noputējušas kastes, pilnas ar pergamentiem, un dažas salauztas mēbeles.

—   Ko jūs redzat? — vaicāja Kastels.

—    Es redzu, draugs, ka jūs esat vēl viltīgāks ebrejs, nekā es •domāju. Bet par to jums vajadzēs sniegt paskaidrojumus citiem, kad pienāks laiks. Ticiet man, es neesmu inkvizitors. — Un, vairāk nebildis ne vārda, d'Agilars apgriezās un aizgāja.

Kad Kastels, aizvēris slepenās durvis un nosedzis tās ar gobelēnu, izsteidzās no kapelas, marķīzs jau bija atstājis viņa māju.

Ļoti satraukts, viņš atgriezās kantorī un apsēdās, lai padomātu. Acīmredzot liktenis, kas tik ilgi bija bijis viņam labvēlīgs, tagad vērsās pret viņu. Bija noticis visjaunākais. D'Agilars ar savu spiegu palīdzību bija atklājis viņa ticības noslēpumu un, aiz nolādētas sagadīšanās Margaretas skaistuma savaldzināts, nu kjuvis par viņa niknāko ienaidnieku, tāpēc ka ticis noraidīts. Kāpēc vajadzēja viņu noraidīt? Sis cilvēks bija dižciltīgs un ieņēma augstu stāvokli, Margareta kļūtu par sievu vienam no pirmajiem spāņu grandiem, kam ļoti tuvas attiecības ar troni. Varbūt — tas bija pilnīgi iespējams — viņa kādreiz kļūtu pat par karalieni vai karaļu māti. Pie tam šīs precības Kastelam pašam nozīmētu drošību, klusas vecumdienas un mierīgu nomiršanu savā gultā, jo, lai viņš kaut simtreiz būtu marāns, kurš gan uzdrošinātos ķerties klāt marķīza de Moreljas sievastēvam? Kāpēc viņš noraidīja d'Agilaru? Tikai tāpēc, ka bija Margaretu apsolījis par sievu Pīteram Broumam un visu savu tirgotāja mūžu nekad nebija lauzis reiz doto vārdu, kaut arī darījums izrādījās viņam neizdevīgs. Tāda bija atbilde. Tomēr sirds dziļumos Kastels tagad gandrīz nožēloja, ka noslēdzis šo darījumu. Vai Pīteram, kas tik ilgi bija gaidījis, viņš nevarēja likt pagaidīt vēl kādu mēnesi? Bet nu jau bija par vēlu. Viņš ir devis vārdu un turēs to, lai cik dārgi par to būtu jāsamaksā.

Kastels piecēlās, pasauca kalponi un lika ataicināt Margaretu. Drīz viņa atgriezās un pateica, ka kundze kopā ar Betiju izgājusi pastaigāties, bet Kastela zirgs apseglots jau stāvot pie durvīm. Viņam bija laiks jāt uz upi, lai nakti pavadītu uz izkraujamā kuģa klāja.

Paņēmis papīra lapu, Kastels iedomājās, ka varbūt vajadzētu; Margaretu brīdināt no spānieša, taču, nospriedis, ka vismaz pagaidām viņai nav no tā ko baidīties un nebūtu gudri tādas lietas izlikt uz papīra, tikai uzrakstīja, lai viņa ir piesardzīga un ka viņš- atgriezīsies mājās no rīta.

Vakarā, kad Margareta sēdēja savā mazajā viesistabā blakus lielajai hallei, durvis piepeši atvērās, un, pacēlusi acis no rokdarba,, viņa ieraudzīja savā priekšā stāvam d'Agilaru.

—   Senjor! — Margareta izbrīnījusies iesaucās. — Kā jūs šeit nokļuvāt?

—   Senjora, — d'Agilars atbildēja, aizvērdams durvis un paklanīdamies, — mani šurp atnesa manas kājas. Ja būtu kā citādi iespējams nokļūt jūsu tuvumā, es laikam gan allaž atrastos jums blakus.

—   Lūdzu jūs, senjor, nešķiediet man savus skaistos vārdus, — Margareta, pieri saraukdama, atteica. — Man neklājas jūs pieņemt vienai tik vēlu vakarā, kad tēva nav mājās. — Un viņa grasījās garām spānietim doties uz durvīm.

D'Agilars, kas stāvēja tām priekšā, pat nepakustējās, tā ka viņa gribot negribot apstājās pusceļā.

—   Man teica, ka jūsu tēva nav mājās, — viņš pieklājīgi sacīja, — tādēļ es uzdrošinos griezties pie jums kādā svarīgā jautājumā. Veltījiet man dažas minūtes, es ļoti lūdzu jūs.

Margaretai pēkšņi iešāvās prātā, ka spānietim ir pavēstījamas kādas ziņas par Pīteru — varbūt noticis kas slikts.

—   Apsēdieties un runājiet, senjor, — viņa sacīja, atslīgdama krēslā. Arī d'Agilars apsēdās, bet turpat durvju tuvumā.

—   Senjora, mani pienākumi šai zemē ir galā, un pēc dažām dienām es došos uz Spāniju, — viņš pateica un apklusa.

—   Ceru, ka jūsu ceļojums būs patīkams, — sacīja Margareta, nezinādama, ko citu lai atbild.

—   Arī es tā ceru, senjora, jo esmu atnācis lūgt, lai jūs piedalītos tajā. Iekams atsakāties, uzklausiet mani. Šodien es tikos ar jūsu tēvu un lūdzu viņam jūsu roku. Viņš man nedeva nekādu atbildi, ne «jā», ne «nē». Jūs pati esot noteicēja par sevi, viņš sacīja, un man jājautājot jums.

—   Mans tēvs tā teica? — izbrīnījusies izdvesa Margareta, bet tad iedomājās, ka varbūt tēvam ir bijuši savi iemesli tā runāt, un aši turpināja: — Labi, mana atbilde ir īsa un vienkārša: pateicos jums, senjor, bet es palieku Anglijā.

—   Jūsu dēļ es labprāt darītu pat to, senjora, kaut arī, atklāti sakot, man šī šķiet auksta un mežonīga zeme.

—  Ja jūs paliksiet šeit, senjor d'Agilar, tad gan man būs jādodas uz Spāniju. Lūdzu, atļaujiet man iet!

—   Tikai pēc tam, kad būsiet uzklausījusi mani līdz galam, senjora! Ceru, ka tad jūsu vārdi būs laipnāki. Ziniet, es savā zemē esmu dižs augstmanis. Seit es uzturos inkognito un saucos vienkārši par senjoru d'Agilaru, bet patiesībā esmu marķīzs Morelja, karaļa Ferdinanda brāļadēls, bagāts un ievērojams grands. Ja jūs man neticat, varu to pierādīt.

—   Kāpēc lai es neticētu? — Margareta vienaldzīgi sacīja. — Tas pilnīgi var tā būt. Bet kāda man par to daļa?

—   Vai tiešām tas neko nenozīmē, lēdij, ka es, kura dzīslās rit karaliskas asinis, lūdzu tirgotāja meitu kļūt par manu sievu?

—   Man — it neko, jo esmu apmierināta ar savu necilo likteni.

—   Un arī tas jums nav nekas, ka es jūs mīlu ar visu sirdi un dvēseli? Appreciet mani, un es pacelšu jūs augstā godā, jā, varbūt pat tronī.

Mirkli padomājusi, Margareta sacīja:

—   Ļoti vilinoši, bet kā jūs domājat to izdarīt? Ne viena vien jaunava ir tikusi piekrāpta ar neīstiem dārgakmeņiem, senjor.

—   Kā tas citkārt ir izdarīts? Ferdinands nav visu mīlēts valdnieks. Man ir daudz draugu, kas atceras, ka manu tēvu noindēja viņa un Ferdinanda tēvs. Viņš bija tā vecākais dēls. Mana māte bija mauru princese, un, ja es, kas tagad dzīvoju mauru vidū kā "Spānijas karaļa sūtnis, aicinātu viņu zobenus palīgā savējam… Un ir jau arī vēl citi ceļi. Bet patlaban es runāju tādus vārdus, kādus vēl nekad neesmu laidis pār lūpām. Ja tie nāktu zināmi, man būtu jāsamaksā ar savu galvu. Lai tas ir pierādījums, cik ļoti es jums uzticos.

—   Pateicos jums, senjor, par uzticību, taču man šķiet, ka šis tronis atrodas augsta kalna smailē, kurā ir bīstami kāpt, un es labāk palikšu drošībā ielejā.

—   Jūs nevilina slava un greznība, — d'Agilars turpināja kaislīgā, lūdzošā balsī, — bet vai mīlestība nespēj jūs aizkustināt? Ak, jūs tiktu dievināta kā neviena sieviete zemes virsū. Zvēru, jūsu acīs ir uguns, kas aizdedzinājusi manu sirdi, tā deg dienu un nakti, un nekas nespēj šīs liesmas apdzēst. Jūsu balss man skan kā saldākā mūzika, jūsu mati saista mani pie jums ciešāk nekā •cietumnieka važas, un, kad redzu jūs staigājam, man šķiet, ka uz zemes nokāpusi Venēra. Vēl vairāk — jūsu prāts ir tikpat skaidrs un cēls kā jūsu skaistums, un ar tā palīdzību es spētu pacelties šīs pasaules visdižākos augstumos un iemantot cēlu troni debesīs. Es, mīlu jūs, mana vienīgā, mana daijā Margareta! Jūsu dēj visas citas., sievietes manās acīs ir kļuvušas zemas un nīstamas. Redziet, cik liela ir mana mīlestība — tās vārdā es, viens no pirmajiem Spānijas grandierti, zemojos jūsu priekšā! — un d'Agikars piepeši nometās ceļos pie Margaretas kājām un, pacēlis viņas tērpa malu,., piespieda to pie lūpām.

Margareta pavērās lejup viņā, un dusmas, kas bija uzvirmojušas, sirdī, noplaka; līdz ar tām izgaisa arī bailes. Sis vīrietis visā nopietnībā bija viņā iemīlējies, par to varēja nešaubīties. Roka, kas turēja tērpa malu, trīcēja kā apšu lapa, seja bija nobālusi pelnu pelēka, un tumšajās acīs vīdēja asaras. Kādēļ lai viņa baidītos no, cilvēka, kas bija tai padevīgs kā vergs?

—   Senjor, — Margareta ļoti maigi sacīja, — piecelieties, es jūs. lūdzu! Neizšķiediet savas mīlestības jūtas sievietei, kas nejauši saistījusi jūsu uzmanību, bet nepavisam nav tās cienīga un pieder pie daudz zemākas kārtas nekā jūs, pie tam nevar atbildēt uz jūsu jūtām. Es esmu jau saderināta, senjor. Tādēļ izmetiet mani no prāta un atrodiet sev citu mīlamu sievieti.

D'Agilars piecēlās un nostājās viņas priekšā.

—   Saderināta! — viņš iesaucās. — Es to jau zināju. Nē, es neteikšu neko sliktu par šo cilvēku. Nonievāt to, kas laimīgāks, ir nožēlojami. Bet kas par to, ka jūs esat saderināta? Jūs varētu būt pat salaulāta, tik un tā es tiektos pēc jums, jo citādi nespēju. Zemākas kārtas? Jūs paceļaties pār mani tik augstu kā zvaigzne- un, šķiet, esat tikpat grūti aizsniedzama. Atrast citu mīļoto? Atzīstos jums, lēdij, man ir piederējušas daudzas sievietes, jo ne visas ir tik nepieejamas kā jūs, un es ienīstu ikvienu no tām. Tikai pēc jums es alkstu un alkšu, līdz savai nāves stundai, un es iegūšu jūs vai miršu. Nē, es nemiršu, iekams jūs nebūsiet mana. Nebaidieties, es nenogalināšu jūsu līgavaini. Tas varētu notikt vienīgi tad,, ja mēs sastaptos godīgā cīņā. Es nemēģināšu jūs ar varu pakļaut sev, ja man būtu tāda izdevība, bet gaidīšu to brīdi, kad jūsu pašas, lūpas man teiks: es vēlos jūs par savu vīru. Zvēru to pie Kristus, kas miris mūsu dēļ. Zvēru, ka, atmetis ar roku visam pārējam, es savas dienas veltīšu šim vienīgajam mērķim. Un, ja gadījumā jums būtu lemts šķirties no šīs pasaules pirms manis, es sekošu jums līdz pašiem nāves vārtiem un tur jūs ieslēgšu savās skavās.

Tagad Margaretā atkal pamodās bailes. Sā cilvēka kaisle bija briesmīga, un tomēr tajā jautās diženums. Pīters ar viņu nekad nebija tā runājis.

—       Senjor, — viņa gandrīz lūdzoši sacīja, — mirušās vairs ne- der par līgavām. Pietiek šādu pārspīlētu fantāzijas lidojumu, kurus acīmredzot rosina jūsu austrumnieku asinis.

—   Tādas ir ari jūsējās, jo jūs esat pa pusei ebrejiete, tāpēc jums gan vajadzētu tos saprast.

—   Varbūt es ari saprotu, varbūt jūsu vārdi man ( šķiet savā veidā diženi, jā, pat cildeni un apbrīnojami, ja vien var būt cildeni tiekties iegūt cita vīrieša izredzēto. Bet, senjor, es esmu viņa saderināta līgava un ar visu miesu un dvēseli piederu viņam. Es neņemšu atpakaļ doto vārdu un nepametīšu viņu ar salauztu sirdi, lai pati iegūtu pasaules godību. Senjor, vēlreiz es lūdzu jūs: ļaujiet šai nabaga jaunavai iet savu necilo dzīves ceļu, kādu tā izvēlējusies, un aizmirstiet viņu.

—   Lēdij, — d'Agilars sacīja, — jūsu vārdi ir gudri un maigi, es pateicos jums par tiem. Bet es nespēju jūs aizmirst, un zvērestu, ko nupat devu, atkārtošu vēlreiz! — Un, pirms Margareta paguva viņu aizkavēt vai pat uzminēt, kas viņam padomā, d'Agilars pacēla zelta krucifiksu, kas karājās ķēdītē ap viņas kaklu, noskūpstīja to un maigi nolaida atpakaļ uz jaunavas krūtīm, sacīdams: — Redziet, es būtu varējis noskūpstīt jūsu lūpas, pirms jūs spētu mani atturēt, bet to es darīšu tikai tad, kad jūs pati man atļausiet. To vietā es skūpstu krustu, kas līdz tam brīdim mums abiem jānes. Lēdij, manu dārgo lēdij Margaret, pēc dienas vai divām es došos uz Spāniju, bet jūsu tēls mani pavadīs, un es ticu, ka nepaies ilgs laiks un mūsu ceļi atkal krustosies. Citādi tas nemaz nevar būt, jo kopš tā vakara pie Vestminsteras pils jūsu un manas dzīves pavedieni ir savijušies kopā, lai vairs nešķirtos, kamēr viena no mums vairs nebūs, un arī tad atšķirtība ilgs tikai īsu brīdi. Pagaidām — palieciet sveika, lēdij!

Un ātri un klusu, tāpat kā bija ienācis, d'Agilars izgāja no istabas.

Tā bija Betija, kas viņu slepus izlaida pa sāndurvīm, tāpat kā pirmīt bija ielaidusi iekšā. Ar ašu skatienu pārliecinājusies, ka neviens viņu nenovēro, — tā kā daži uzticamākie kalpi bija projām kopā ar Pīteru un saimnieks ar citiem atradās ostā, tonakt sargu pie mājas nebija, — un atstājusi durvis vaļā, lai varētu tikt atpakaļ, Betija devās spānieti kādu gabaliņu pavadīt. Kad viņi nonāca pie vecas arkas, kas senos laikos bija vedusi uz kādu namu, kura paša tagad vairs nebija, Betija pieskārās d'Agilara rokai un ieslīdēja tumsā zem velves. Viņš mirkli vilcinājās, tad, nomurminājis caur zobiem kādu spāņu lāstu, sekoja viņai.

—   Nu, visdaiļā Betij, — d'Agilars jautāja, — kas jums man sakāms?

—   Tieši otrādi, senjor Kārlos, — atteica Betija ar vāji slēptu sašutumu, — gribu dzirdēt, kas jums sakāms man, pēc tam kad esmu jūsu dēļ šovakar rīkojusies tik pārdroši. Ka jums bija varen •daudz ko teikt manai māsīcai, to es zinu, jo stāvēju dārzā aukstumā un caur aizvirtņiem dzirdēju jūs runājam un runājam bez mitas, it kā no viņas būtu atkarīga jūsu dzīvība.

«Ak, kaut nu šais aizvirtņos nebūtu bijusi kāda sprauga!» d'Agilars pie sevis nodomāja. «Nē, arī aizkars bija aizvilkts, redzēt viņa neko nevarēja.» Bet skaļi viņš sacīja: — Mistris Betij, jums nevajadzēja stāvēt ārā šajā asajā vējā. Jūs varat saslimt, un tas sagādātu man ciešanas.

—   Diezin vai. Droši vien ciestu tikai es pati. Bet es vēlos zināt, kāpēc jūs, atnācis apciemot mani, pavadāt veselu stundu kopā ar Margaretu.

—   Lai novērstu aizdomas, dārgā Betij! Un man bija jāparunā ar viņu par šo Pīteru, pret kuru, šķiet, jūsu māsīcai ir lielas simpātijas. Jūs esat ļoti vērīga, Betij, sakiet, vai viņi netaisās precēties?

—   Laikam gan. Man nekas nav teikts, bet esmu šo to manījusi, un Margareta gandrīz katru dienu raksta viņam vēstules. Kā viņai var patikt tāds ūpis, to es nesaprotu.

—   Neapšaubāmi viņa tajā saskata kādu patiesu vērtību, Betij, tāpat kā es jūsos. Kas gan var izskaidrot sirds dziņas, kuras nākot, kā gudri ļaudis saka, no debesīm vai dažkārt… no elles? Taču tā nav mūsu darīšana, tādēļ novēlēsim viņiem laimi un pēc apprecēšanās kuplu un veselīgu ģimeni. Starp citu, dārgā Betij, vai jūs pošaties ceļojumam uz Spāniju?

—   Nezinu, ko darīt, — Betija drūmi atbildēja. — Es neesmu pārliecināta, vai varu paļauties uz jums un jūsu skaistajiem vārdiem. Ja jūs gribat mani precēt, kā zvērat, — un citādi es neparko nebūšu ar mieru, — kāpēc mēs nevaram salaulāties pirms aizbraukšanas? Kā lai es zinu, vai jūs turēsiet savu solījumu, kad būsim nonākuši Spānijā?

—   Jūs uzdodat man daudz jautājumu, Betij, uz kuriem es jau agrāk esmu atbildējis. Es taču jums teicu, ka nevaru jūs šeit apprecēt tās atļaujas dēļ, kas nepieciešama sakarā ar mūsu kārtu starpību. Seit, kur jūsu sabiedriskais stāvoklis ir zināms, to nav iespējams dabūt. Spānijā jūs uzdosieties par dižciltīgu angļu lēdiju, kāda jūs, protams, pēc izcelšanās arī esat, un es šo atļauju dabūšu stundas laikā. Bet, ja jūs šaubāties, es, kaut arī sirds man asiņo, teikšu jums: labāk izšķirsimies tūlīt. Es nevēlos ņemt par sievu jaunavu, kas neuzticas man pilnīgi un līdz galam. Sakiet, cietsirdīgā Betij, vai jūs gribat pamest mani?

—   Jūs zināt, ka es to negribu, jūs zināt, ka tā būtu mana nāve! — atbildēja Betija aiz kaislības piesmakušā balsī. — Jūs zināt, ka es pielūdzu zemi, pa kuru jūs staigājat, un ienīstu katru sievieti, kam tuvojaties, jā, pat savu mīļoto māsīcu, kura allaž ir bijusi pret mani tik laba. Es riskēšu un došos jums līdz, ticēdama, ka jūs esat godīgs džentlmenis un nepiekrāpsiet meiteni, kas uz jums paļaujas. Bet, ja tomēr tā notiks, lai dievs jums atriebjas, tāpat kā atriebšos es, jo neesmu rotaļlieta, ko var salauzt un aizsviest projām, ņemiet to vērā! Jā, es riskēšu, tāpēc ka esat iededzinājis manī tādu mīlestību, ka nespēju bez jums dzīvot.

—   Betij, jūsu vārdi pilda mani ar sajūsmu, tie liecina, ka neesmu alojies, nojauzdams jūsos cēlu dvēseli. Tikai runājiet mazliet klusāk, šai arkā atbalsojas ik skaņa. Tagad apspriedīsim mūsu plānu, jo laika ir maz un mājās var pamanīt jūsu prombūtni. Kad būšu gatavs doties ceļā, es uzaicināšu mistris Margaretu un jūs apskatīt manu kuģi'.

—   Kāpēc ne mani vienu bez māsīcas Margaretas? — jautāja Betija.

—  Tāpēc, ka tas varētu radīt aizdomas, bet mums no tām jāizvairās. Nepārtrauciet mani! Es uzaicināšu jūs abas vai ar kādu citu ieganstu atvedīšu uz kuģa un pēc tam izkārtošu tā, ka viņa atgriezīsies krastā, bet jūs paliksiet. Atstājiet to visu manā ziņā, tikai zvēriet, ka paklausīsiet jebkuram norādījumam, ko jums nosūtīšu, jo, ja jūs to nedarīsiet… Redziet, Betij, mums ir ienaidnieki augstās aprindās, un tie var mūs izšķirt uz mūžu. Teikšu atklāti, kāda ievērojama lēdija ir greizsirdīga un ļoti uzmanīgi novēro jūs. Vai jūs zvērat?

—   Jā, jā, es zvēru! Bet kas tā par ievērojamu lēdiju?

—  Ne vārda par viņu — pie jūsu un manas dzīvības! Drīz jūs saņemsiet no manis ziņu. Un tagad, sirdsmīļotā, arlabunakti!

—  Arlabunakti! — Betija sacīja, bet joprojām stāvēja nepakustēdamās.

Saprazdams, ka viņa gaida kaut ko vairāk, d'Agilars saņēma visus spēkus un ar lūpām pieskārās Betijas matiem.

Nākamajā acumirklī viņš to nožēloja, jo pat šis remdenais glāsts iekvēlināja viņas kaislības liesmu.

Apskāvusi d'Agilara kaklu, Betija pievilka viņa seju sev klāt un apbēra skūpstiem, līdz beidzot, pa pusei nosmacis, viņš izrāvās no šīm skavām un aizmetās prom pa ceļu.

—      Svētā dievmāte! — spānietis pie sevis murmināja. — Sī sieviete ir īsts vulkāna izvirdums. Vai nedēļu es vēl jutīšu viņas skūpstus, — viņš skumīgi noberzēja seju ar plaukstu. — Man vajadzēja izgudrot kādu citu plānu, bet tagad ir par vēlu — šī Betija var visu izjaukl Nu, gan jau es kaut kā atbrīvošos no šīs meičas, kaut vai man viņa būtu jānoslīcina. Grūts liktenis — mīlēt kundzi un būt kalpones mīlētam.

IX nodala LAMATAS

Nākamajā rītā, kad Kastels atgriezās mājās, Margareta pastāstīja viņam par d'Agilara vizīti un visu, kas tās laikā noticis, un pateica arī to, ka spānietis izdibinājis tēva noslēpumu, jo nosaucis viņu par pusebrejieti.

—  Es zinu, es zinu! — ļoti satraukts un dusmīgs, atbildēja tēvs. — Vakar viņš ari man piedraudēja. Bet lai, es esmu gatavs uz visu. Taču tagad es gribu zināt, kas ielaida šo cilvēku manā mājā manas prombūtnes laikā un bez manas atļaujas.

—   Baidos, ka tā bija Betija, — teica Margareta. — Viņa zvēr, ka nedomājusi neko sliktu.

—   Aizsūti pēc viņas! — Kastels sacīja.

Drīz ieradās Betija un izjautāta ņēmās stāstīt, kā tas bijis.

Viņa vakarā stāvējusi pie mājas sāndurvīm, ieelpodama svaigu gaisu, kad piepeši parādījies senjors d'Agilars, pasveicinājis viņu un tūlīt devies iekšā mājā, teikdams, ka esot norunājis tikšanos ar saimnieku.

—   Ar mani? — Kastels viņu pārtrauca. — Manis taču nebija mājās.

—   Es nezināju, ka jūsu nav mājās, jo pēcpusdienā, kad jūs aizjājāt, biju izgājusi, un neviens man to nepateica. Tāpēc, domādama, ka šis senjors ir jūsu draugs, es ielaidu viņu iekšā un vēlāk atkal izlaidu. Tas ir viss, ko varu teikt.

—  Tad es varu teikt, ka tu esi palaidne un mele un ka šādā vai tādā veidā šis spānietis ir tevi piekukuļojis, — Kastels nikni sacīja. — Nejaukā skuķe, kaut tu esi manas sievas un līdz ar to arī manas meitas radiniece, es padzīšu tevi, lai mirsti badā uz ielas!

To dzirdot, Betija sākumā aizsvilās dusmās, tad sāka raudāt. Margareta lūdzās tēvu, lai to nedara, jo tas nozīmētu Betiju pazudināt un uzņemties uz savas sirdsapziņas grēku. Galu galā, būdams labsirdīgs cilvēks un atcerēdamies, ka Betija Dīna ir cēlusies no viņa sievas dzimtas un nelaiķe viņu mīlējusi kā pašas meitu, Kastels ļāvās pierunāties un aprobežojās ar rīkojumu raudzīties, lai Betija vairs viena bez Margaretas neizietu no mājas un durvis atvērtu tikai vīriešu kārtas kalpotāji.

Tā beidzās šis starpgadījums.

Tajā pašā dienā Margareta uzrakstīja Pīteram, pavēstīdama visu, kas noticis, arī to, ka spānietis lūdzis viņas roku, taču tā teiktos vārdus neatstāstīja. Vēstules beigās viņa piekodināja nebaidīties nedz no senjora d'Agilara, nedz arī no kāda cita, jo Pīters taču zinot, kam pieder viņas sirds.

Saņēmis šo vēstuli, Pīters ļoti uztraucās, saprazdams, ka masters Kastels un Margareta nu būs iemantojuši d'Agilara naidu, un bija sašutis par to, ka spānietis apgrūtinājis viņa līgavu ar savu bildinājumu, bet par pārējo daudz nedomāja, jo cieši paļāvās uz Margaretas uzticību. Tomēr prāts nebija mierīgs un viņam gribējās iespējami drīzāk atgriezties Londonā, kaut arī būtu jāriskē sastapties ar spāniešu zobeniem. Taču pēc trim dienām Pīters saņēma no Margaretas un Kastela jaunas vēstules, kas viņa bažas izkliedēja.

Tās pavēstīja, ka d'Agilars aizceļojis uz Spāniju. Kastels rakstīja, ka pats redzējis viņu stāvam sūtņa de Ajalas kuģa pakaļgalā, kad tas peldējis lejup pa Temzu uz jūras pusi. Pie tam Margareta bija saņēmusi ar viņa roku rakstītu atvadu sveicienu, kas skanēja šādi:

«Ardievu, daiļā lēdij, līdz tai likteņa lemtajai stundai, kad mēs atkal tiksimies. Man jāaizbrauc, un es to daru, bet, kā teicu, jūsu tēls mani pavada.

Jūs dievinādams līdz nāvei Morelja.»

— Lai viņš tīksminās ar viņas tēlu, kamēr pati Margareta pieder man, bet, ja šis dievinātājs atgriezīsies, zvēru, viņu no nāves šķirs tikai pāris soļu! — Pīters bargi noteica pie sevis, nolikdams zīmīti, un turpināja lasīt vēstules. Kastels rakstīja, ka tagad, kad spānieši aizbraukuši un nekādas briesmas vairs nedraudot, viņi gaidot Pīteru atgriežamies Londonā, un norādīja arī datumu, kad viņam jāierodas, — proti, 31. maijā (tas bija pēc nedēļas), jo, tā kā Margareta negribot laulāties maijā — jaunavas Marijas mēnesī, ko uzskatot par nelaimīgu, viņu laulības visā klusībā notikšot jūnija pirmajā dienā.

Margareta pavēstīja to pašu, bet tik mīļiem vārdiem, ka Pīters noskūpstīja viņas vēstuli un tūlīt steidzās uz to atbildēt. Kā parasti viņš izteicās īsi, jo nebija nekāds lielais rakstītājs, un pāris rindās paziņoja, ka ir vislaimīgākais cilvēks visā Anglijā un, ja

svētie būs labvēlīgi, maija pēdējā dienā līdz ar tumsas iestāšanos ieradīsies Holbornā.

Visu šo nedēju Margareta bija ļoti aizņemta ar savas kāzu rotas un citu tērpu gatavošanu, jo bija nolemts, ka jau otrā dienā jaunlaulātie dosies uz Dedemu, kur drīz viņiem piebiedrosies arī tēvs. Vecā muižas pils gan vēl nebija kārtībā, pārbūve prasīja laiku, taču Pīters bija paguvis sapost dažas istabas, kur varēja dzīvot pa vasaru, un līdz ziemai visiem remontdarbiem vajadzēja būt galā.

Arī Kastels šo laiku bija strādājis vaiga sviedros, sarīkodams ceļam savu kuģi «Margareta». Tagad iekraušanas darbi jau gāja uz beigām, un viņš cerēja, ka <rMargareta» varēs iziet jūrā tai pašā 31. maijā un līdz ar to gandrīz viss būs paveikts, atliks vēl tikai pēdējais — nodot savas noliktavas un preču krājumus to jaunajiem īpašniekiem. Sajās dienās viņš no rīta līdz vakaram uzturējās Greivsendā, kur stāvēja kuģis, bet, tā kā d'Agilars un pārējie spānieši, arī de Ajalas vīri, kas tīkoja pēc Pītera dzīvības, bija aizbraukuši un nekādas briesmas vai nepatikšanas vairs nedraudēja, prāts par mājām viņam bija mierīgs.

Un Margareta — ak, cik bezgala laimīga viņa jutās šajās jaukajās pavasara dienās! Viņas sirds bija līksma un skaidra kā debesis, no kurām izklīduši visi ziemas vētru mākoņi. Laimes pārpilna un aizņemta ar simt patīkamām rūpēm, viņa pavisam nepievērsa uzmanību savai māsīcai Betijai, kas palīdzēja izšūt kāzu tērpa rotājumus un sagatavoties priekšā stāvošajam ceļojumam, citādi droši vien būtu pamanījusi, ka Betija izskatās gaužām noraizējusies un nervozē, gluži kā kaut ko gaidītu un nevarētu vien sagaidīt, kļūst arvien bēdīgāka un tik tikko turas pretī izmisumam. Taču Margareta nekā neievēroja, jo bija pārāk aizņemta ar sevi un domāja tikai par to ilgoto brīdi, kad atkal ieraudzīs savu mīļoto un roku rokā ar viņu dosies pie altāra.

Tā aizritēja laiks, un pienāca Pītera atgriešanās diena. Rīt vajadzēja notikt viņu kāzām. Tām viss jau bija sagatavots, arī Pītera līgavaiņa tērps, tik grezns kā neviens no viņa apģērbiem, un tuvējā baznīca izrotāta ar ziediem. Agri no rīta Kastels, paņēmis līdz gandrīz visus kalpus, aizjāja uz Greivsendu, jo bija paredzēts, ka «Margareta» nākamajā rītausmā pacels enkuru, un pirms tam tur vēl daudz kas bija jāpadara. Taču viņš solījās būt atpakaļ līdz ar krēslu, lai sagaidītu Pīteru, kas, šorīt izjājis no Dedemas, varēja ierasties tikai vakarā.

Ap pulksten četriem pēcpusdienā Margareta, pabeigusi pēdējos darbus, devās uz savu istabu pārģērbties, lai izskatītos jo skaista, kad pārradīsies Pīters. Betiju viņa līdz neaicināja, jo tai vēl bija

šis tas padarāms, pie tam Margaretai sirds bija tik pilna, ka gribējās brīdi pabūt vienai.

Arī Betijas sirds bija pilna, bet ne ar prieku. Viņa jutās jauni piekrāpta. Smalkais spāņu dons, kurā viņa tik bezprātīgi iemīlējusies, bija aizbraucis, nedevis viņai nekādu ziņu. Betija par to nešaubījās, jo viņš bija redzēts stāvam uz kuģa, — tātad aizbraucis, pat neatvadījies. Tas bija tik cietsirdīgi, un tagad viņai, kam zudušas visas cerības un mīlestība, jāpalīdz citai sievietei posties laimīgām laulībām. Saīgusi, rūgtuma pilna, Betija darīja savu darāmo, kodīdama lūpas un ar piedurkni slaucīdama asaras, kad piepeši atvērās durvis un kalpotājs, kas nepiederēja pie mājas saimes, bet bija pieņemts tikai uz dažām dienām, lai palīdzētu kāzu svinībās, pavēstīja, ka ar viņu vēloties runāt kāds jūrnieks.

—  Tad lai viņš ienāk te, man nav laika iet ārā un viņā klausīties! — Betija atcirta.

Kalps ieveda jūrnieku un pats tūlīt izgāja no istabas. Svešais bija tumšmatains puisis ar melnām, blēdīgām acīm. Ja viņš tik labi nerunātu angliski, viņu varētu noturēt par spānieti.

—   Kas jūs esat, un ko jums vajag? — Betija asi noprasīja.

—   Es esmu kuģa «•Margareta» galdnieks, — atbildēja jūrnieks, — un mani atsūtīja šurp pateikt, ka ar mūsu saimnieku masteru Kastelu ir notikusi nelaime un viņš vēlas, lai mistris Margareta, viņa meita, tūlīt ierastos pie viņa.

—   Kāda nelaime? — Betija jautāja.

—   Uzraudzīdams preču iekraušanu, masters Kastels paslīdēja un nogāzās lejā kravas telpā. Viņam ir savainota mugura un lauzta labā roka, tāpēc viņš nevarēja uzrakstīt. Viņu moka lielas sāpes, bet ārsts, ko mēs ataicinājām, lika pateikt mistris Margaretai, ka pagaidām tēva dzīvība neesot apdraudēta. Vai jūs esat mistris Margareta?

—  Nē, — atbildēja Betija, — bet es tūlīt iešu un viņai pateikšu. Pagaidiet šeit!

—   Vai jūs neesat viņas māsīca mistris Betija Dīna? Tad man jums kaut kas jānodod.

—   Jā, esmu. Kas tas ir?

—   Sī te, — jūrnieks sacīja un pasniedza Betijai vēstuli.

—   Kas jums to iedeva? — Betija aizdomīgi jautāja.

—   Es nezinu šā cilvēka vārda, bet viņš bija dižciltīga izskata spāņu dons, pie tam ļoti devīgs. Viņš bija dzirdējis par nelaimes gadījumu uz «Margaretas» un, zinādams manu uzdevumu, lūdza, vai es nevarētu nodot jums šo vēstuli. Viņš samaksāja man vienu zelta dukātu un lika apsolīt, ka nevienam par to nekā neteikšu.

— Tas būs bijis kāds nekaunīgs pielūdzējs, — sacīja Betija, atmezdama galvu. — Viņi vienmēr man raksta. Pagaidiet šeit, es uziešu pie mistris Margaretas.

Tikusi aiz durvīm, Betija steigšus atlauza vēstules zieģeli, jo bija mācījusies kopā ar Margaretu un labi prata lasīt. Vēstulē bija rakstīts:

«Mīļotā!

Jūs domājāt mani kļuvušu neuzticīgu un aizbraukušu, bet tas tā nav. Es klusēju tikai tāpēc, ka zināju:, jūs tiekat novērota un viena nevarat atnākt. Bet tagad mīlestības dievs ir sagādājis mums izdevību. Jūsu māsīca noteikti ņems jūs līdz, kad dosies pie sava tēva, kurš, smagi sasities, guļ uz kuģa. Kamēr viņa būs pie slimnieka, es parūpēšos, lai jūs tiekat projām, un tad mēs varēsim salaulāties un tūlīt doties ceļā — jā, jau šovakar vai rīt no rīta, jo, zinādams, ka jūs to vēlaties, es ar lielām pūlēm esmu visu nokārtojis un sarunājis garīdznieku, kas mūs salaulās. Klusējiet un neizrādiet nekādas šaubas vai bailes, lai kas notiktu, jo citādi mēs tiksim šķirti uz mūžu. Katrā ziņā pierunājiet savu māsīcu doties uz kuģi, lai jūs varētu viņu pavadīt. Atcerieties, ka jūsu uzticamais mīļotais jūs gaida.

K. d'A.»

Kad Betija bija aptvērusi šās mīlas vēstules daudzsološo saturu, viņa nobālēja aiz prieka un bezmaz paģība. Tad pēkšņi pamodās šaubas: vai tikai kāds negrib viņu izjokot? Ne, viņa pazina d'Agilara rokrakstu. Viņš bija Betijai uzticīgs, apprecēs viņu, kā solījis, un aizvedīs uz Spāniju, lai padarītu par augstu dāmu. Tagad vēl vilcināties nozīmētu pazaudēt viņu uz visiem laikiem — viņu, kam Betija būtu labprāt sekojusi līdz pasaules galam. Vienā acumirklī Betija bija izlēmusi, jo drosmes viņai netrūka. Jā, viņa to darīs, kaut arī būs jāatstāj mīļotā māsīca.

Paslēpusi vēstuli uz krūtīm, Betija skriešus metās uz Margaretas istabu, iedrāzās tajā un pastāstīja māsīcai par jūrnieku, kas atnesis tik bēdīgu ziņu. Bet par vēstuli viņa nebilda ne vārda. Margareta nobālēja, tad saņēmās un sacīja:

— Es tūlīt iešu un ar viņu parunāšu.

Viņas abas nokāpa lejā.

Jūrnieks atkārtoja Margaretai savu stāstu un pārliecinoši atbildēja uz visiem jautājumiem. Viņš sīki pastāstīja, kā nelaime notikusi, jo pats bijis tur klāt, pateica, ko tēvs savainojis, un piebilda: lai gan ārsts apgalvojot, ka patlaban viņa dzīvībai briesmas nedraudot, pats masters Kastels domājot citādi un neatlaidīgi prasot, lai tūlīt pat pie viņa atvestu meitu.

Taču Margareta vēl arvien šaubījās un vilcinājās, jo juta sirdī neizprotamas bailes.

—   Pīteram vēlākais pēc divām stundām vajag būt šeit, — viņa sacīja Betijai. — Vai nebūtu prātīgāk pagaidīt viņu?

—  Ak, Margaret, bet ja nu tavs tēvs pa to laiku nomirst? Varbūt viņš zina labāk par šo dakteri, cik nopietnas ir viņa vainas. Ja tā notiktu, tu visu mūžu nespētu sev piedot. Labāk gan tūlīt steidzies pie viņa vai vismaz atļauj man doties turp.

Margareta vēl joprojām svārstījās. Tad jūrnieks sacīja:

—    Lēdij, ja jūs nāksiet, es jūs aizvedīšu līdz piestātnei, kur gaida laiva, kas mūs nogādās uz kuģa. Ja ne, man jādodas projām, jo «Margareta» pacels enkuru, kolīdz uzlēks mēness. Kapteinis tikai gaida ierodamies jūs, lai tad jūsu klātbūtnē pārvestu saimnieku, jūsu tēvu, uz noliktavu krastā. Ja jūs nenāksiet, to izdarīs cik vien varēs saudzīgi, un rīt jūs viņu tur atradīsiet dzīvu vai mirušu. — Un puisis paņēma savu cepuri, it kā grasītos aiziet.

—   Es došos jums līdz, — Margareta sacīja. — Tev ir taisnība, Betij. Liec apseglot divus zirgus, manējo un grūma, un lai tam otram uzliek seglu spilvenu, uz kura tu varēsi sēdēt, jo es negribu sūtīt turp tevi vienu vai pati jāt viena. Cik saprotu, šim cilvēkam ir pašam savs zirgs.

Jūrnieks apstiprinoši pamāja un devās Betijai līdz uz stalli. Margareta paņēma spalvu un ātri uzrakstīja Pīteram vēstuli, kurā pastāstīja par nelaimi, kas viņus piemeklējusi, un lūdza tūlīt steigties uz kuģi vai, ja tas būtu jau aizgājis, sameklēt viņus noliktavā. «Man ļoti negribas jāt prom no mājas vienai, tikai Betijas un sveša vīrieša pavadībā,» viņa rakstīja, «taču man tas ir jādara, jo manu sirdi plosa bailes mīļotā tēva dēļ. Dārgais, steidzies man pakaļ!»

Viņa iedeva šo vēstuli kalpam, kas bija ievedis iekšā jūrnieku, un piekodināja noteikti nodot to masteram Pīteram Broumam, tiklīdz viņš ieradīsies. Kalps apsolījās to izdarīt.

Tad Margareta sameklēja sev un Betijai vienkāršus melnus apmetņus ar kapucēm, lai viņu sejas nebūtu redzamas, un drīz vien visi jau sēdēja zirgos.

—   Pagaidiet! — Margareta sacīja jūrniekam, kad tas dzīrās izjāt no pagalma. — Kāpēc mans tēvs nesūtīja šurp kādu no saviem kalpiem, bet jūs, un kāpēc viņš neuzrakstīja man zīmīti?

Jūrnieks izskatījās pārsteigts. Sis puisis bija labs aktieris.

— Mastera Kastela ļaudis bija aizņemti ar rūpēm par viņu, un viņš pavēlēja jāt man, tāpēc ka es zināju ceļu un man krastā bija noīrēts labs zirgs, ar kuru es mēdzu jāt uz Londonu, kad vajadzēja gādāt jaunus kokmateriālus vai ko citu. Ārsts jau sāka rakstīt vēstuli, bet tas viņam gāja tik gausi un gari, ka masters Kastels lika man jāt projām bez vēstules. Šķiet, — jūrnieks, mazliet apvainojies, pievērsās Betijai, •— ka mistris Margareta man neuzticas. Ja tā, lai viņa sameklē sev citu pavadoni vai paliek mājās. Man vienalga. To, kas man pavēlēts, es esmu izdarījis.

Tā šis slīpētais zellis pārliecināja Margaretu, ka nav ko baiļoties, taču Betija, atcerējusies d'Agilara vēstuli, jutās mazliet neomulīgi. Tiešām dīvaini tas viss bija, bet viņa, nabaga iedomīgā muļķe, tūlīt pie sevis nosprieda, ka d'Agilars, ja arī ir ķēries pie viltības, tad tikai tāpēc, lai šādā veidā dabūtu viņu laukā no mājas. Patiesībā Betija bija akla un dulna un rīkojās bez apdoma, taču, jāsaka, viņai ne prātā neienāca, ka tiek perināts kaut kas ļauns pret māsīcu Margaretu un vēsts par mastera Kastela nelaimi ir meli.

Drīz vien viņi jau bija ārpus Londonas un ātri jāja pa ceļu, kas veda gar Temzas ziemeļu krastu; pavadonis viņas neveda pāri tiltam, paskaidrodams, ka kuģis atrodoties upes vidū un laiva gaidīšot Tilberijas pusē. Bija jānojāj vairāk nekā divdesmit jūdžu, un, lai kā viņi steidzās, jau pusceļā uznāca tumsa. Beidzot pēc ilga, nogurdinoša jājiena pa izdangātu ceļu jūrnieks apstādināja savu zirgu kādā vietā pašā ūdens malā — tur bija neliela laivu piestātne, bet nevienas mājas tuvumā neredzēja — un sacīja, ka nu viņi esot klāt. Nokāpis no zirga un atdevis pavadu grūmam, viņš piegāja pie steķiem un skaļi uzsauca, vai tur esot laiva no «Margaretas». Kāda balss atbildēja: «Jā.» Tad viņš pārmija dažus vārdus ar vīriem laivā, taču sievietes nevarēja sadzirdēt, kas tiek runāts, pēc tam atskrēja atpakaļ pie viņām un aicināja kāpt nost no zirgiem, piebilzdams, ka viņas esot labi darījušas, steigdamās šurp, jo masters Kastels jūtoties daudz sliktāk un nemitīgi saucot pēc savas meitas.

Grūmam jūrnieks lika vest zirgus kādu gabaliņu uz priekšu gar krastu, kamēr nonākšot pie krodziņa, kur tad lai gaidot viņu atgriešanos vai tālākas pavēles, un ieteica arī Betijai doties uz turieni, jo laivā esot maz vietas. Betija tūlīt bija ar mieru, domādama, ka tas paredzēts viņas aizvešanas plānā, bet Margareta negribēja par to ne dzirdēt un paziņoja, ka nespers ne soli tālāk, ja māsīca nenāks līdz. Kaut ko īgni norūcis, jūrnieks piekāpās un steigšus aizveda viņas uz piestātni un lejup pa dažiem koka pakāpieniem laivā, kuras kontūras bija tikko saskatāmas.

Tiklīdz sievietes bija apsēdinātas viena otrai blakus laivas pakaļgalā, tā tika atgrūsta no steķiem un aši ienira tumsā. Viens no vīriem aizdedzināja laternu, ko piestiprināja laivas priekšgalā, un tālumā uz upes, it kā atbildot uz šo signālu, tūlīt parādījās otra gaismas zvaigzne. Viņi devās tās virzienā. Margareta tumsā jautāja airētājiem, kāds ir viņas tēva stāvoklis, bet jūrnieks, viņu pavadonis, lūdza netraucēt vīrus, jo straume esot ļoti spēcīga un tiem visa uzmanība jāpievērš saviem pienākumiem, lai laiva neapgāztos. Tā nu viņa sēdēja klusu un, šaubu un baiļu mākta, vēroja gaismas zvaigzni, kas nāca arvien tuvāk, līdz beidzot pacēlās tieši virs viņiem.

—   Vai tas ir kuģis «Margareta?» — kliedza pavadonis. Un atkal kāda balss atbildēja: —Jā!

—   Tad pasakiet masteram Kastelam, ka beidzot viņa meita ir ieradusies, — viņš atkal uzsauca. No kuģa tūlīt nosvieda tauvu, un pēc mirkļa laiva pieslīdēja cieši līdzās nolaistajam trapam. Betija, kas sēdēja tajā pusē, pirmā tika uzstumta uz trapa, pa kuru jau veikli bija uzskrējis viņu pavadonis.

Stiprā un dūšīgā Betija sekoja viņam; nākamā kāpa Margareta. Sperot kāju uz klāja, Betijai likās, it kā būtu dzirdējusi kādu balsi spāniski sakām (viņa mazliet saprata spāniski): «Muļķi! Kāpēc tu atvedi abas?», bet atbildi viņa nesaklausīja. Betija pagriezās un pasniedza roku Margaretai, un abas kopā viņas devās līdzi pavadonim uz masta pusi.

—   Vediet mani pie tēva! — Margareta sacīja.

Pavadonis atbildēja:

—   Jā, kundze, sekojiet man, bet viena pati, jo jūsu abu pēkšņā ierašanās var viņu pārāk satraukt.

—   Nē, — atteica Margareta, — māsīca nāks man līdz. — Un viņa cieši pieķērās Betijai pie rokas.

Noraustījis plecus, jūrnieks veda viņas tālāk. Ejot Margareta ievēroja, ka daži matroži patlaban uzvelk vienu no burām, bet citi, dziedādami svešādu, mežonīgu dziesmu, darbojas ap vinču. Nu viņi bija nonākuši pie kajītes un iegāja iekšā. Durvis aiz viņiem cieši aizvērās. Kajītē pie galda, virs kura karājās lampa, sēdēja kads vīrietis. Viņš piecēlās, pagriezās pret ienācējiem un paklanījas. Margareta apslāpēti iekliedzās: tas bija … d'Agilars!

Betija stāvēja mēma. Viņa bija gaidījusi, ka sastaps viņu — taču ne šeit un šādos apstākļos. Meičas dumjā sirds_, ieraugot d'Agilaru, sāka tā dauzīties, ka aptrūka elpas, un viņa spēja tikai stulbi brīnīties, kā gan noticis šis pārpratums un ko viņš tagad teiks Margaretai, kā varēs māsīcu dabūt projām, bet viņu paturēt pie sevis, lai apprecētu. Betija aši pavērās apkārt, cerēdama tepat kajītē ieraudzīt garīdznieku, kas viņus salaulās, tad pamanīja dibensienā durvis un nosprieda, ka viņš, protams, ir paslēpts aiz tām.

Margareta, attapusies no baismā pārsteiguma un būdama drosmīga sieviete ar stipru raksturu, kas jo spilgti izpaužas kritiskos brīžos, izslējās visā augumā un zemā, dusmu pilnā balsī jautāja:

—   Ko jūs šeit darāt? Kur ir mans tēvs?

—   Senjora, — d'Agilars pazemīgi atbildēja, — es atrodos uz sava kuģa «San Antonio», bet jūsu tēvs ir vai nu uz sava kuģa «Margareta», vai tagad droši vien jau atgriezies savā mājā Hol- bornā.

To dzirdot, Margareta sagrīļojās un šausmās kāpās atpakaļ, līdz atdūrās pret kajītes sienu un palika tur stāvam.

—   Nepārmetiet man! — d'Agilars steigšus turpināja. — Es jums izstāstīšu visu patiesību. Vispirms, neraizējieties par savu tēvu. Nekas ar viņu nav noticis, viņš ir sveiks un vesels. Piedodiet, ja sagādāju jums bažas un ciešanas, bet cita ceļa man nebija. 5ī pasaciņa bija tikai viena no mīlestības viltībām un slazdiem … — viņš apklusa, kā noburts vērdamies Margaretas sejā, kas piepeši bija kļuvusi baismīga. Tā bija atriebības dieves, tā bija Medūzas seja, kas lika viņa asinīm sastingt.

—  Lamatas! Viltība! — Margareta aizsmakusi murmināja, un viņas acis kā liesmojošas zvaigznes dedzināja d'Agilaru. — Tad saņemiet manu maksu par savām viltībām! — Un pēkšņi viņš redzēja, ka Margareta ir izrāvusi uz krūtīm paslēpto dunci un metas viņam virsū.

Viņš nespēja pakustēties: šīs briesmīgās acis turēja viņu savā gūstā. Nākamajā acumirklī tērauda asmens būtu ietriecies d'Agilara sirdī. Bet -arī Betija redzēja, kas notiek, un, ar savām spēcīgajām rokām apķērusies Margaretai, atturēja viņu, kliegdama:

—   Paklausies, tu nekā nesaproti! Es esmu viņam vajadzīga, nevis tu, jo viņš mīl mani un es viņu, un mēs precēsimies. Tevi viņš sūtīs atpakaļ uz mājām.

—   Laid mani. vaļā! — sacīja Margareta tādā balsī, ka Betijas rokas pašas no sevis noslīga lejup. Vēl arvien turēdama rokā dunci, Margareta teica d'Agilaram: — Es vēlos zināt patiesību. Tūlīt paskaidrojiet man! Ko nozīmē šās sievietes vārdi?

—  Viņa to zina vislabāk, — izvairīgi atbildēja d'Agilars. — Viņai ir labpaticies sapīties maldu tīklā.

—   Kuru laikam gan būs labpaticies noaust jums. Runā, Betij!

—   Viņš teica, ka mīlot mani, — Betija izdvesa. — Un es mīlu viņu. Viņš solījās mani apprecēt. Un vēl šodien atsūtīja man vēstuli … te tā ir, — Betija izvilka vēstuli.

—   Lasi! — pavēlēja Margareta. Betija izlasīja.

—   Tātad tu esi mani nodevusi, — sacīja Margareta, — tu, mana māsīca, kuru es esmu pieņēmusi savā pajumtē un mīlējusi kā māsu.

—   Nē! — Betija iesaucās. — Es to neesmu gribējusi, drīzāk es mirtu, nekā nodotu tevi. Es ticēju, ka tavs tēvs ir smagi sasities un ka šis cilvēks aizvedīs mani, kamēr tu būsi pie viņa.

—  Ko jūs tagad teiksiet? — Margareta jautāja d'Agilaram tādā pašā draudīgā balsī. — Jūs piedāvājāt savu pretīgo mīlestību man … un viņai un esat ievilinājis lamatās mūs abas. Ko jūs man teiksiet?

—   Tikai to, — d'Agilars atbildēja, pūlēdamies neizrādīt bailes, — ka šī sieviete ir muļķe un es izmantoju viņas godkārību, lai rastu iespēju būt jūsu tuvumā.

—  Vai tu dzirdi, Betij, vai dzirdi? — iesaucās Margareta, griezīgi iesmiedamās, bet Betija tikai novaidējās, it kā būtu pie miršanas.

—   Es mīlu jūs, vienīgi jūs, — turpināja d'Agilars. — Jūsu māsīcu es aizsūtīšu atpakaļ krastā. Es esmu izdarījis šo grēku tādēļ, ka nespēju citādi. Doma, ka rīt jūs tiksiet salaulāta ar citu, padarīja mani traku, un es biju gatavs uz visu, lai tikai izrautu jūs no viņa rokām, kaut arī nekad neiegūtu sev. Vai tad es jums nezvērēju, — viņš piebilda, cenzdamies atgūt savu parasto galantumu, — ka jūsu tēls mani pavadīs uz Spāniju, kurp mēs tagad dodamies?

Tieši šajā brīdī kuģis mazliet salīgojās vējā. Margareta nekā neatbildēja, tikai rotaļājās ar dunča asmeni un raudzījās viņā ar acīm, kas vizēja saltāk par tā tēraudu.

—   Nogaliniet mani, ja vēlaties, — sacīja d'Agilars aiz mīlestības un kauna izmisušā balsī. — Tā es tikšu atbrīvots no šīm mokām.

Nu Margareta it kā pamodās. Viņas balss skanēja pavisam citādi — nosvērti un dzedri, kad viņa atbildēja:

—   Nē, es negribu aptraipīt savas rokas ar jūsu asinīm, jo kāpēc man jāatņem dievam viņa atriebība? Ja jūs mēģināsiet man pieskarties vai atšķirsiet mani no šīs nabaga sievietes, ko esat piemuļķojis, tad es nogalināšu … nē, nevis jūs, bet pati sevi, un zvēru, ka mans gars jūs pavadīs uz Spāniju un no turienes tālāk uz elli, kas gaida jūs. Paklausieties, Kārlos d'Agilar, marķīz Morelja, es zinu, ka jūs ticat dievam un baidāties viņa dusmu. Tad dzirdiet: es piesaucu visuvarenā dieva atriebību pār jums! Es redzu to virs jūsu galvas. Tā neatstāsies no jums ne nomodā, ne miegā, ne mīlestībā, ne naidā, tā pavadīs jūs dzīvē un nāvē, un mūžībā. Jūs varat ļaut vaļu savam ļaunumam, tas būs veltīgi. Vai es miršu, vai dzīvošu, par visām sāpēm, ko jūs liekat man ciest, par visām bēdām, ko esat sagādājis un sagādāsiet manam līgavainim, manam tēvam un šai sievietei, jums tiks miljonkārt atmaksāts šai pasaulē un viņā saulē. Nu, vai jūs vēl arvien vēlaties, lai es pavadu jūs uz Spāniju, vai arī ļausiet man iet?

—   Es to nevaru, — d'Agilars neskanīgi atbildēja, — ir jau par vēlu.

—   Lai notiek tā, es pavadīšu jūs uz Spāniju, es un Betija Dīna, un visuvarenā dieva atriebība, kuras zobens karājas pār jūsu galvu. Taču ziniet: es ienīstu jūs, nicinu jūs, bet it nemaz nebaidos no jums. Ejiet!

D'Agilars steigšus izklunkuroja no kajītes, un abas sievietes dzirdēja durvīm priekšā aizšaujamies bultu.

X nodaļa PAKAĻDZĪŠANĀS

Ap to laiku, kad Margareta un Betija tika vestas laivā uz kuģi «San Antonio», Pīters Broums ar saviem pavadoņiem, kādu stundu vai vairāk novēlojušies dubļaino ceļu dēļ, apstādināja zirgus pie mājas durvīm Holbornā. Ilgāk nekā mēnesi Pīters bija sapņojis par šo atgriešanās brīdi, kā var sapņot cilvēks, kas zina, cik priecīgi viņu sagaidīs un ka nākamajā rītā viņš tiks salaulāts ar daiļu un mīlamu līgavu. Viņš bija iztēlojies, kā Margareta raudzīsies pa logu, kā, pamanījusi viņu tuvojamies, steigsies uz durvīm, kā viņš nolēks no zirga un apskaus Margaretu visu acu priekšā, jo kādēļ gan viņiem būtu jākautrējās, ja rīt tiks svinētas abu kāzas?

Bet Margaretas pie loga nebija, vismaz Pīters nevarēja viņu saskatīt, jo bija jau tumšs. Nekur nemanīja arī gaismu. Šķita, ka vecā māja veras viņam pretī no tumsas, drūmi saraukusi pieri. Tomēr Pīters rīkojās, kā bija izdomājis: nolēca no zirga, pieskrēja pie durvīm un gribēja iet iekšā, bet netika — durvis bija aizbultētas. Labu brīdi viņš klaudzināja pie tām ar zobena rokturi, kamēr beidzot kāds nāca un atšāva bultu. Tas bija nesen pieņemtais' kalps, kam Margareta bija atstājusi vēstuli. Viņš rokā turēja laternu.

Ieraugot svešu cilvēku, Pīters satrūkās, un viņa sirds nodrebēja ļaunā nojautā.

—   Kas tu tāds esi? — viņš jautāja un, nenogaidījis atbildes, turpināja: — Kur ir masters Kastels un mistris Margareta?

Kalps atbildēja, ka kungs vēl neesot atgriezies no kuģa, bet lēdija Margareta pirms kādām trim stundām kaut kur aizjājusi kopā ar savu māsīcu Betiju un kādu jūrnieku.

—   Droši vien viņa devās man pretī, un tumsā mēs esam izmainījušies, — Pīters skaļi noteica, un kalps nu jautāja, vai viņš runājot ar masteru Broumu. Ja tā būtu, viņam esot tam jānodod vēstule.

—  Jā, — Pīters atbildēja un, izrāvis vēstuli kalpam no rokām, lika tam aiztaisīt durvis un parādīt gaismu, lai tūlīt varētu to izlasīt, jo bija pazinis Margaretas rokrakstu.

—   Savādi… — viņš nomurmināja, izlasījis vēstuli. — Man tūlīt jādodas projām! — Un viņš atkal pagriezās uz durvīm.

Pītera roka jau sniedzās pēc verekļa, kad durvis atdarījās un pa tām ienāca Kastels — sveiks un vesels kā bijis.

—   Esi sveicināts, Pīter! — viņš priecīgi sacīja. — Es zināju, ka esi pārradies, jo redzēju zirgus. Bet kāpēc Margareta nav kopā ar tevi?

—   Tādēļ, ka viņa aizsteigusies pie jums, jo jūs esot-smagi sasities un tuvu nāvei, vismaz tā teikts šai vēstulē.

—   Pie manis? … Es tuvu nāvei!… Parādi, nē, izlasi man, es nevaru saredzēt.

Pīters nolasīja vēstuli.

—   Es nojaušu sazvērestību, — kad viņš bija beidzis, Kastels sacīja saspringtā balsī. — Un man liekas, ka to būs izperinājis tas nelietīgais spānietis vai Betija, vai arī abi divi kopā. Ei tu, puis, izstāsti mums visu, ko zini, bet žigli, ja gribi palikt ar veselu ādu!

—   Kā nu negribēšu! — kalps atteica un sīki izstāstīja par jūrnieka ierašanos.

—   Ej, pasaki vīriem, lai no jauna apseglo visus zirgus! — Kastels sacīja, tik tikko noklausījies līdz galam. — Un tu, Pīter, nerādi stulbu ģīmi, bet nāc un iedzer kādu kausu vīna. Tas mums abiem nāks par labu, jo priekšā stāv grūta nakts. Ko tas nozīmē? Vai mājā vairs nav neviena no maniem ļaudīm? Kur tie visi palikuši? — Tā viņš klaigāja, kamēr kalpi, kas nupat kopā ar saimnieku bija atgriezušies no kuģa, saskrēja no virtuves hallē.

Kastels lika atnest ēdamo un dzeramo un, pats iestiprinādamies tikai ar vīnu, jo ne viņš, ne Pīters nespēja norīt ne kumosa, pastāstīja vīriem, ka viņu kundze Margareta ar krāpšanu aizvilināta projām un tagad jādzenas tai pakaļ. Tad, izdzirduši, ka zirgi jau pievesti pie durvīm, Kastels un Pīters izmetās laukā, uzlēca seglos un, kalpu pavadīti — to bija kāds ducis vai vairāk —, aizauļoja tumsā. Viņi devās uz Tilberiju pa to pašu ceļu, pa kuru bija jājusi Margareta, gan ne tāpēc, ka droši to zinātu, bet tāpēc, ka šis ceļš bija īsāks.

Taču zirgi bija noguruši, nakts tumša un lietaina, tāpēc diez- cik ātri pajāt nevarēja, un viņi vēl atradās krietnā gabalā no Til- berijas, kad kādā baznīcā pulkstenis nosita trešo rīta stundu. Beidzot viņi sasniedza mazo piestātni, kur Margareta un Betija bija iekāpušas laivā. Kastels un Pīters jāja viens otram blakus vīru bariņa priekšgalā, drūmi klusēdami, kad piepeši viņus apstādināja pazīstamas balss uzsauciens. Tas bija grūms Tomass.

—  Es ieraudzīju jūsu zirgu galvas pret debesīm, — viņš paskaidroja, •— un pazinu tos.

—   Kur ir tava kundze? — Kastels un Pīters vienā mutē jautāja.

—   Aizbrauca, aizbrauca laivā kopā ar Betiju Dīnu, laikam uz «Margaretu», vismaz es tā domāju. Nolicis zirgus, kā man bija pavēlēts, es atnācu atpakaļ te uz piestātni, lai viņas sagaidītu. Bet tas bija pirms vairākām stundām, un visu šo laiku es neesmu redzējis nevienas dzīvas dvēseles, ne arī ko dzirdējis, izņemot vēja un ūdens šņākoņu, kamēr tagad saklausīju auļojam jūsu zirgus.

— Jādodas uz Tilberiju un jādabū laivas, — Kastels sacīja. — Mums jānoķer «Margareta», pirms tā rītausmā iziet jūrā. Iespējams, ka viņas ir tur.

— Ja tā, tad, man domāt, viņas turp aizveda spānieši. Esmu pārliecināts, ka tie tajā laivā nebija angļi, — sacīja Tomass, skriedams līdzās Kastela zirgam un turēdamies pie kāpšļa siksnas.

Viņa kungs nekā neatbildēja, bet Pīters skaļi nopūtās, jo arī viņš bija pārliecināts, ka tie bijuši spānieši.

Pēc stundas, kad svīda gaisma, Pīters un Kastels ar saviem vīriem uzkāpa uz «Margaretas» klāja. Kuģis jau gatavojās pacelt enkuru. Pārmainījuši dažus vārdus ar kapteini Džeikobu Smitu, viņi saprata, ka noticis visļaunākais. Neviena laiva no kuģa nekur nebija sūtīta, Margareta te nebija ieradusies. Bet pirms kādām sešām stundām komandas ļaudis teicās redzējuši spāņu kuģi «San Antonio», kas bija stāvējis uz enkura augstāk Temzā, aizbraucam garām uz jūras pusi. Turklāt divi laivinieki, kas piegādāja «Margaretai» svaigu gaļu, bija stāstījuši, ka, īsi pirms «San Antonio» atiešanas nododami tā pavāram trīs aitas un dažus putnus, redzējuši divas slaida auguma sievietes kāda jūrnieka pavadībā uzkāpjam pa trapu un dzirdējuši vienu no tām angliski sakām: «Vediet mani pie tēva!»

Nu Kastels un Pīters zināja briesmīgo patiesību un brīdi vērās viens otrā kā valodu zaudējuši.

Pirmais atguvās Pīters un lēnām sacīja:

—   Man jādodas uz Spāniju. Es atradīšu savu līgavu, ja viņa būs vēl dzīva, un nogalināšu šo lapsu. Jūs atgriezieties mājās, master Kastei.

—   Manas mājas ir tur, kur mana meita! — Kastels pikti atbildēja. — Es arī braukšu.

—  Jums draudēs briesmas šai spāniešu zemē, ja mēs vispār līdz tai nokļūsim, — Pīters zīmīgi sacīja.

—   Es došos kaut vai pašas elles rīklē! — atteica Kastels. — Vai man no tās bīties, ja dzenos pakaļ velnam?

—   Tad darīsim to abi! — sacīja Pīters un satvēra Kastela roku savējā. Tas bija tēva un līgavaiņa svēts solījums līdz pēdējam elpas vilcienam sekot tai, kas viņiem bija viss.

Brīdi padomājis, Kastels pavēlēja sasaukt visu komandu uz vidusklāja. «Margareta» bija prāvs, no ozolkoka būvēts tirdzniecības kuģis, kas varēja pārvadāt ap divsimt tonnu kravas, plats un ar dziļu iegrimi, bet ļoti izturīgs un ātrs. Kad visi bija sapulcējušies — kā jūrnieki, tā paša Kastela vīri —, viņš kopā ar Pīteru izgāja uz lēcošās saules apspīdētā klāja un uzrunāja viņus, īsiem un nopietniem vārdiem pastāstīdams par nekrietno vardarbību, kas pastrādāta, un savu un Pītera nodomu sekot laupītājiem pāri jūrai uz Spāniju cerībā, ka ar dieva palīgu izdosies izglābt abas nelaimīgās sievietes — ļaunprātīgi aizvesto Pītera līgavu Margaretu, kas šodien būtu kļuvusi par viņa sievu, un Betiju Dīnu. Tad Kastels sacīja: viņš labi apzinoties, cik bīstams šis pasākums, jo varot notikt kauja ar spāniešiem, un nevēloties nevienam likt riskēt ar savu dzīvību vai veselajiem locekļiem pret paša gribu. Viņi taču esot nolīgti strādāt uz tirdzniecības kuģa, nevis cīnīties. Tiem, kuri no brīva prāta dosies līdz un laimīgi atgriezīsies, viņš apsolīja dubultu algu un ar attiecīgu dokumentu garantētu bagātīgu dāvanu, bet tiem, kuri negrib viņu pavadīt, vēlēja tūlīt atstāt kuģi, iekams tas paceļ enkuru.

Kad Kastels bija beidzis runāt, jūrnieki, skaitā ap trīsdesmit, apspriedās ar sayu drosmīgo kapteini Džeikobu Smitu, spēcīgu, gadus piecdesmit vecu vīru, un galu galā visi, izņemot vienu — kādu jaunu, nesen apprecējušos puisi, kam pietrūka dūšas —, nolēma palikt uz kuģa. Viņi zvērēja, ka ies kopā ar Kastelu līdz galam, lai tas būtu labs vai slikts, jo visi bija angļi un neieredzēja spāniešus. Turklāt šis lielais apvainojums iekarsēja viņu asinis. Un arī seši no Kastela divpadsmit kalpiem, kas bija atjājuši kopā ar viņu no Londonas, pieteicās uz līdzbraukšanu, kaut gan nebija jūrnieki. Viņi to darīja aiz mīlestības pret Margaretu, savu saimnieku un Pīteru. Sos sešus Kastels paturēja uz kuģa, bet pārējos nosūtīja atpakaļ krastā, iedodams līdz vēstules saviem draugiem, pilnvarotajiem un pārvaldniekiem ar norādījumiem par vēl nepabeigto darījumu kārtošanu un zemju, namu un citu īpašumu pārzināšanu viņa prombūtnes laikā. Viņš lika nodot uzticamās rokās arī savu testamentu, pašrocīgi parakstītu un pienācīgi apstiprinātu, kurā novēlēja visu savu mantu Margaretai un Pīteram vai tam no abiem, kurš pārdzīvos otru, vai viņu pēcnācējiem, vai, ja tādu nebūtu, nabaga ļaužu slimnīcas uzcelšanai. Tad šie mājās palicēji atvadījās no aizbraucējiem un smagām sirdīm devās projām. «Margareta:» tūlīt pacēla enkuru, un tās buras piepūtās, spirgtajā rīta vējā. r

Ap pulksten desmitiem viņi laimīgi apbrauca apkart Nouras sēklim un izprašņāja tur sastaptos zvejniekus. Tie pastāstīja, ka pirms vairāk nekā sešām stundām redzējuši «San Antonio» aizpeldam lejup pa Lamanšu un ievērojuši uz klāja divas sievietes, kas stāvējušas sadotām rokām un raudzījušās uz krasta pusi. Tagad Kastels un Pīters zināja, ka ir uz pareizām pēdām, un, tā kā patlaban nekas vairāk darāms nebija, mazliet ieēda un devās uz savu kajīti atpūsties, jo no bēdām un ceļa grūtībām bija galīgi pārguruši.

Atgūlies Pīters iedomājās, ka tieši šajā stundā viņam būtu vajadzējis atrasties baznīcā, lai salaulātos ar savu līgavu Margaretu, kas tagad bija spānieša varā, un, rūgtuma pilns, kaisli zvērēja atriebties d'Agilaram par visu šo kaunu un ciešanām. Ja Pītera ienaidnieks šobrīd būtu redzējis viņa seju, tas laikam gan būtu nobijies, jo Pīters Broums bija bīstams pretinieks un viņa sirds piedošanas nepazina, turklāt nodarītā pārestība bija viņu dziļi apvainojusi.

Četras dienas pieturējās labs ceļavējš, un viņi pilnās burās traucās lejup pa Lamanšu, cerēdami ieraudzīt spāniešus, bet «San Antonio» bija ātra divsimtpiecdesmittonnīga karavela ar četriem mastiem un daudzām burām, turpretī «Margaretai», kas gan ari skaitījās ātrs kuģis, bija tikai divi masti, tādēļ panākt «San Antonio» tā nespēja. Vai arī varbūt viņi jūras plašumos bija to pazaudējuši.

Ceturtjs dienas pievakarē, kad *Margareta» bija pabraukuši garām Lizardam un vieglajā vējā tik tikko slīdēja uz priekšu, novērotājs ziņoja, ka tālumā redzams bezvējā iekļuvis kuģis. Pīters, kam bija vanaga acis, uzkāpa mastā palūkoties un drīz vien uzsauca lejā stāvošajiem, ka, spriežot pēc apveida un takelāžas, ta varētu būt spāniešu karavela, taču droši apgalvot viņš to neņēmās, jo nebija «San Antonio» nekad redzējis. Tad ari kapteinis Smits uzkāpa mastā un, pēc dažām minūtēm atgriezies lejā, pavēstīja, ka tas neapšaubāmi ir «San Antonio».

Nu uz «Margaretas» sākās liela rosība. Priecīgi satraukti, vīri sameklēja savus zobenus un garos vai krusta lokus, kuru uz kuģa bija papilnam. Bombardu jeb lielgabalu gan viņiem nebija, jo uz tirdzniecības kuģiem tie tolaik vēl bija retums. Plāns bija šāds: piebraukt līdzās karavelai, izdarīt abordāžu un ar kauju atbrīvot Margaretu. Tā rīkodamies, viņi gan riskēja izpelnīties karaļa dusmas, jo tam divu angļu sieviešu nolaupīšana droši vien liktos sīkums, taču citas iespējas nebija.

Pusstundas laikā viss bija sagatavots, un Pīters, staigādams pa klāju šurpu turpu, izskatījās tik laimīgs kā vēl nekad kopš aizjāša- nas uz Dedemu. Vieglais vējš joprojām pieturējās, taču «San Antonio» šķita pilnīgi nekustīgs, un «Margareta» palēnām slīdēja tam tuvāk, līdz atradās vairs tikai pusjūdzes attālumā. Tad vējš pilnīgi norima, un nu stāvēja abi kuģi. Tomēr paisuma spēks vai kāda zemūdens straume tos pamazītiņām nesa vienu pretī otram, un, kad pienāca vakars, tos šķīra ne vairāk kā četrsimt soļu. Angļi ļoti cerēja, ka vēl pirms rīta kuģi atradīsies līdzās un viņi mēness gaismā varēs uzsākt kauju.

Taču tam nebija lemts notikt. Ap pulksten deviņiem debesis pārklājās ar bieziem mākoņiem un no krasta puses sāka pūst stiprs vējš. Kad beidzot atausa rīts, no «San Antonio» bija redzami vairs tikai topmasti, kas izslējās tālumā pār jūru, karavelai aši traucoties uz dienvidiem. Un divas garas nedēļas viņi to vairs ne acīs nemanīja.

Biskaja līcī vēji visu laiku bija ļoti lēni un mainīgi, bet, kad viņi beidzot bija tikuši garām Finistera zemesragam, sāka pūst spēcīgs ziemeļaustrenis, kas «Margareta» strauji nesa uz priekšu. Otrās dienas vakarā, kad rietēja saule, viņi, izbraukuši no miglas un lietus joslas, piepeši nepilnu jūdzi sev priekšā ieraudzīja «San Antonio» un kļuva varen priecīgi, jo nu zināja, ka tas nav iegriezies kādā Spānijas ziemeļu ostā. Kaut gan d'Agilara kuģim bija jādodas uz Kadisu, angļi baidījās, ka viltīgais spānietis var viņus apmānīt. Drīz atkal sāka līt, un «San Antonio» pagaisa viņu skatieniem.

Braucot gar Portugāles piekrasti, laiks kļuva ar katru dienu sliktāks, un, kad «Margareta» sasniedza Svētā Vinsenta ragu un uzņēma kursu uz Kadisu, trakoja jau īsta vētra. Nu viņi trešoreiz, ieraudzīja «San Antonio», kas, cīnīdamies ar viļņiem, zēģelēja uz priekšu. No šā brīža līdz pat ceļojuma beigām tas palika «Margaretas» ļaužu redzes lokā. Nākamajā dienā viņi karavelu gandrīz jau panāca, jo tā grasījās iebraukt Kadisas ostā, taču, pazaudējusi vēja brāzmās vienu mastu un baidīdamās, ka «Margareta», kam šī vētra piešķīra lielāku ātrumu, to apsteigs, mainīja kursu un devās uz Gibraltara šaurumu.

Sekojot karavelai nepilnas jūdzes attālumā, «Margareta» pabrauca garām Tarifas zemesragam, kuram iepretim jau bija redzams Āfrikas krasts, garām Alhesirasas līcim, kur spānieši nemaz nemēģināja sasniegt ostu, tad garām Gibraltara vecajām, pelēkajām klintīm, kur dega signālugunis, un, tumsai iestājoties, iepeldēja Vidusjūrā.

Seit vētra trakoja ar mežonīgu spēku, tā ka viņi bija spiesti nolaist gandrīz visas buras un pret rītu pazaudēja vienu no top- mastiem. Tā bija briesmīga nakts, jo viņi nezināja, vai paliks dzīvi, turklāt Kastels un Pīters baiļojās, ka tikai spāniešu kuģis nenogrimst un neaizrauj Margaretu sev līdz dzelmē. Taču, kad beidzot pār nikni bangojošo jūru atausa rīts, viņi priekšā pa labi atkal ieraudzīja vētrā stipri cietušo «San Antonio», kas izmisīgi cīnījās ar viļņiem. Ap pusdienlaiku «Margaretu» no tā šķīra vairs tikai astotdaļjūdze, un viņi varēja saskatīt jūrniekus lodājam pa tā augsto pūpi un pakaļgalu. Jā, viņi redzēja vēl kaut ko — no kādas kajītes izskrēja divas sievietes un māja viņiem ar baltu drānas gabalu; tūlīt gan tās tika aizvestas projām, taču nu viņi bija droši, ka Margareta ar Betiju ir vēl dzīvas, kā arī zina par pakaļdzīšanos, un pateicās dievam. Tad pazibēja uguns uzliesmojums, un, iekams viņi sadzirdēja rībienu, liela dzelzs bumba nokrita uz «Margaretas» klāja, atsitienā trāpīja pa krūtīm matrozim, kas stāvēja līdzās Pīteram, un pārsvieda viņu pāri bortam jūrā. «San Antonio» bija izšāvis no savas bombardas, bet, tā kā vairāk šāvienu nesekoja, viņi nosprieda, ka lielgabalam satrūkušas troses vai pārsprādzis stobrs.

Pēc brīža «San Antonio», kam bija palikuši vairs tikai divi masti, mēģināja mainīt kursu, lai dotos uz Malagu, kas bija redzama tālumā Sjerras sniegoto kalnu pakājē. Bet spāniešu kuģim neizdevās aizbēgt, jo, kamēr tas cīnījās ar spīvo vēju, «Margareta» pienāca pavisam tuvu un angļi Pītera vadībā izšāva uz tā matrožiem, kas rosījās ap burām, veselu lēveni bultu. Kaut arī «Margaretas» zvalstīgais klājs traucēja labi nomērķēt un vējš novirzīja bultas sānis, viņi nogalināja vai ievainoja kādus astoņus vai desmit spāniešus un pārējos piespieda pamest virves, tā ka «San Antonio» atkal nokļuva vētras varā. Uz karavelas augstā tiltiņa, aptvēris ar roku pakaļējo mastu, stāvēja d'Agilars, izkliegdams pavēles savai komandai. Pīters iestiprināja lokā bultu un, nogaidījis, kad «Margareta» uz mirkli pacēlās liela viļņa virsotnē, notēmēja, apsvērdams iespējamo novirzi, un izšāva.

Viņa bulta aizlidoja precīzi mērķa virzienā, taču — ak vai! — sprīža tiesu par augstu. Kad nākamajā acumirklī d'Agilars nolēca no tiltiņa, bulta tvirti drebēja, ieurbusies masta kokā un pienaglojusi pie tā viņa samta cepuri. Pīters grieza zobus aiz niknuma un sarūgtinājuma; viņš bija gatavs vai raudāt, jo kuģi atkal attālinājās viens no otra un izdevība bija garām.

—   Piecas reizes no septiņām, — viņš īgni sacīja, — es varu izšaut bultu cauri vērša riņķim no piecdesmit soļu attāluma, lai iegūtu ciemata labākā strēlnieka nozīmi, bet tagad nevaru trāpīt cilvēkam, lai glābtu savu līgavu no kauna! Patiešām dievs ir mani pametis!

Visu to pēcpusdienu viņi zēģelēja pa vētraino jūru, raidīdami bultas uz spāniešu kuģi, kad vien tas parādījās tuvumā, un savukārt tika apšaudīti, taču ne viena, ne otra puse necieta lielus zaudējumus. Bet viņi ievēroja, ka «San Antonio» ir vētrā dabūjis sūci, jo tā iegrime tagad bija dziļāka. Arī spānieši to zināja un, saprazdami, ka vai nu jātiek krastā, vai jānoiet dibenā, otrreiz mēģināja mainīt kursu. Zem angļu bultu krusas viņi aizlīgoja tieši gar «Margaretas» priekšgalu, acīmredzot nolēmuši iebraukt mazajā Kala- hondas līcī un sasniegt Motrilas ostu, jo šeit krasts nebija tālāk par vienu jūras jūdzi.

—   Redziet, — sacīja Džeikobs Smits, «Margaretas» kapteinis, kas kopā ar Kastelu un Pīteru stāvēja falšborta aizsegā, — šā līča krastā ir spāņu pilsēta. Es to zinu, jo esmu tur bijis. Ja «San Antonio» aizkļūs līdz turienei, tad jāsaka ardievas mūsu lēdijai, jo spānieši viņu aizvedīs uz Granadu, kas atrodas nepilnas trīsdesmit jūdzes pāri kalniem. Granadā šis marķīzs Morelja ir varens vīrs, tur atrodas viņa pils. Sakiet, saimniek, ko mēs darīsim? Pēc piecām minūtēm karavela atkal šķērsos mūsu ceļu. Vai mēs to taranēsim — izdarāms tas būtu viegli — un mēģināsim izglābt sievietes, vai ļausim, lai viņas aizved gūstā uz Granadu, un izbeigsim pakaļdzīšanos?

—   Nekad! — Pīters iesaucās. — Ir vēl viena iespēja — sekot viņiem līcī un uzbrukt uz sauszemes.

—   Kur spānieši bariem saskries apkārt un vienā rāvienā pārgriezīs mums rīkles, — kapteinis Smits dzedri atteica.

—  Ja mēs viņus taranēsim, — jautāja Kastels, kas visu laiku bija sasprindzināti domājis, — vai mēs paši arī nenogrimsim?

—  Var gadīties, — Smits atbildēja, — taču nedomāju vis, jo «Margareta» ir būvēta no angļu ozola un tās priekšgals ļoti iz

turīgs. Bet «San Antonio», kas jau sācis grimt, tūlīt noies dibenā, nelaime vienīgi tā, ka sievietes droši vien ir ieslēgtas kajītē vai starp klājiem, kur tās neapdraud bultas, un aizies bojā kopā ar kuģi.

—  Man ir cits plāns, — apņēmīgi sacīja Pīters. — Abordet viņu kuģi un mesties tuvcīņā, un tieši to es darīšu!

Kapteinis, plecīgs vīrs ar platu seju, kas allaž palika nemainīga, uzrāva uzacis, vienīgi tā izpauzdams savu izbrīnu.

—   Ko?! — viņš iesaucās. — Sādā vētrā? Es esmu karojis ne vienā karā vien, bet kaut ko tādu vēl neesmu piedzīvojis.

—   Tad, draugs, tagad jūs to piedzīvosiet, ja tikai es varēšu dabūt duci vīru, kas man sekos, — atbildēja Pīters, mežonīgi iesmiedamies. — Kā gan jūs domājat? Vai lai es noskatos, kā manu līgavu aizved projām tepat acu priekšā, un nepakustinu ne^pirksta, lai viņu izglābtu? Es paļaušos uz dievu un cīnīšos, un, ja man būs lemts mirt, tad miršu, kā vīram pieklājas. Cita ceļa nav.

Tad viņš pagriezās un skaļā balsī uzsauca ļaudīm, kas stāvēja apkārt vai raidīja bultas uz spāniešiem:

—   Kas nāks man līdz uz to kuģi? Apsolu: tie, kuri paliks dzīvi, pēc tam varēs bezrūpīgi vadīt savas dienas, bet tie, kuri kritīs, iemantos dižu slavu un debesu godību.

Komandas vīri šaubu pilni raudzījās uz augstajiem viļņu kalniem un puspiesmēlušos karavelu, kas, mezdama plašu loku, lēni mainīja virzienu, un nekā neatbildēja. Tad Pīters runāja atkal.

—   Citas izejas nav, — viņš sacīja. — Ja mēs trieksimies viņu kuģim virsū ar savējo, mēs to nogremdēsim, bet kā tad lai izglābj sievietes? Ja mēs neko nedarīsim, varbūt tas noies dibenā tāpat, bet kā tad lai izglābj sievietes? Un, ja nu šie spānieši tomēr tiek līdz krastam un aizved viņas uz Granadu, kā tad mēs varēsim viņas izraut no mauru rokām vai Spānijas varas? Bet, ja mums izdosies abordēt un ieņemt kuģi, mēs viņas izglābsim, iekams tas nogrims vai sasniegs krastu. Vai neviens mani neatbalstīs šajā kritiskajā brīdī?

—   Jā, dēls, — vecais Kastels sacīja. — Es to darīšu.

Pīters pārsteigts paraudzījās viņā.

—   Jūs . . . jūsu gados! — viņš iesaucās.

—   Jā, manos gados. Kāpēc gan ne? Man ir jo mazāk ko zaudēt.

Tad, it kā nokaunējies par savu šaubīšanos, viens muskuļots

matrozis paspēra soli uz priekšu un sacīja, ka esot gatavs kauties ar šiem spāniešu zagļiem kā sliktā laikā, tā labā. Kā nākamie visi seši uzreiz pieteicās Kastela mājas kalpi, tā apliecinot savu mīlestību pret viņu, Pīteru un jauno kundzi, un pēc tam brīvprātīgo

pulciņš auga augumā, līdz gandrīz puse no kuģa ļaudīm — vairāk nekā divdesmit vīri — bija paziņojuši, ka ir gatavi riskēt, un Pīters uzsauca: — Pietiek! — Arī Smits gribēja piebiedroties drosminiekiem, taču Kastels pateica kategorisku «nē!» un pavēlēja kapteinim palikt uz kuģa.

Kamēr «Margaretas» priekšgals pavērsās tā, lai nogrieztu ceļu «San Antonio», kas lēnām riņķoja viņiem apkārt kā ievainots gulbis, un abordieri sameklēja zobenus un dunčus, jo ar lokiem un bultām šādā kaujā nekas nebija iesākams, Kastels nodeva kapteinim savus rīkojumus. Gadījumā, ja spānieši viņus nogalinātu vai sagūstītu, Smitam bija tūlīt jāmaina kurss un jāaizved «Margareta» uz Sevilju, jānodod kuģis līdz ar kravu Kastela kompanjoniem un viņa vārdā jālūdz, lai tie, izmantojot zeltu, kam par ķīlu būtu kuģa un preču vērtība, vai citus līdzekļus, panāktu, ka Margareta un Betija, ja viņas būtu vēl dzīvas, tiktu atbrīvotas un d'Agilars, marķīzs Morelja, saukts pie atbildības par savu noziegumu. To nokārtojis, Kastels pasauca vienu no saviem kalpiem, lai tas viņam piesprādzētu ap krūtīm vieglu tērauda bruņuplati no kuģa krājumiem. Bet Pīters no tādas atteicās, jo negribēja sev uzkraut lieku smagumu. Tāpat kā pārējie abordieri, viņš uzvilka tikai no biezas vēršādas darinātu stopšāvēja kamzoli, kas spēja diezgan labi pasargāt no zobena cirtieniem, un uzlika tērauda galvsegu. Sādu mantu viņiem kajītē bija papilnam.

Tagad «San Antonio» bija pagriezies un zēģelēja taisnā līnijā uz līča pusi, tā ka pēc dažām minūtēm tam vajadzēja atrasties iepretim viņiem kādu piecdesmit jardu attālumā. Kapteinis Smits, uzvilcis nelielu buru, lai piedotu kuģim gaitu, satvēra stūresratu un stūrēja «Margaretu» tieši virsū karavelai ar nolūku nogriezt tai ceļu, bet abordieri Pītera un Kastela vadībā sapulcējās pie bugsprita, nogūlās borta aizsegā un gaidīja.

XI nodaļa SASTAPSANĀS UZ JūRAS

Spānieši vēl kādu brīdi ieturēja to pašu virzienu, bet tad, nopratuši sava ienaidnieka pārdrošo nodomu un redzēdami, ka «Margaretas» priekšgals nule nule ietrieksies karavelas nestiprajos sānos, spēji pagriezās par dažiem grādiem, tā ka galu galā «Margareta» neuzdrāzās tai virsū, bet sāniski saskrējās ar to, sašķaidīdama apšuvuma plankas un noraudama prāvu daļu falšborta. Da

žas sekundes abi kuģi atradās cieši blakus, un, iekams viļņi tos atšķīra, angļi izsvieda abordāžas kāšus. Viens no tiem stipri ieķērās «San Antonio» bortā, saāķēdams kopā abu kuģu priekšgalus, tā ka «Margaretas» bugsprits izslējās pāri «San Antonio» augstajam klājam.

—   Uz priekšu! — Pīters iekliedzās. — Sekojiet man! — Pietrūcies kājās, viņš pieskrēja pie bugsprita un sāka rāpties pa to.

Tas bija baismīgs skats. Vienu mirkli satrakotā jūra pacēla Pīteru augstu gaisā, nākamajā viņš gāzās atkal lejup un masīvais bugsprita koks krakšķēdams triecās pret «San Antonio» klāju ar tādu sparu, ka viņš gandrīz aizlidoja no tā kā akmens no lingas. Tomēr viņš noturējās un, piesaukdams laimi, satvēra pārtrūkušo tauvu, kas kūļājās bugsprita galā kā pātagas siksna, un sāka laisties pa to lejā. Vējš svaidīja viņu šurpu turpu, kuģa negantā gareniskā šūpošanās mētāja augšup lejup, «San Antonio» klājs te tuvojās, te atkāpās gluži kā dzīvs. Tas .bija tuvu — tikai nepilnas divpadsmit pēdas zem Pītera, un, palaidis rokas vaļā, viņš nokūleņoja uz fokmasta platformas, nedabūjis ne skrambiņas. Pielēcis kājās, viņš pieskrēja pie nolauztā masta un, ar kreiso roku apķēries tam, ar labo izrāva savu zobenu.

Nākamajā acumirklī, pats nezinādams, kā tur nokļuvis, Kastels atradās Pīteram blakus. Viņam sekoja vēl divi vīri, bet viens no tiem nenoturējās uz kājām un ievēlās jūrā. Kad viņu aprija viļņi, abordāžas kāša ķēde pārtrūka un «Margareta» atrāvās no karave- las, pamezdama šos trīs vīrus vienus pašus ienaidnieku varā. Ne ar kādiem pūliņiem tai nebija vairs iespējams pieāķēties otrreiz. Taču pagaidām spāniešu tuvumā neredzēja, jo neviens nebija uzdrošinājies stāvēt uz augstās platformas ar norautajām margām, kad «Margaretas» bugsprits sitās pret to kā milža nūja un, kuģim zvalstoties, aizmēza visu savā ceļā.

Tā viņi tur stāvēja, pieķērušies mastam un gaidīdami savu galu, jo tagad «Margareta» bija jau ap simt jardu tālu un viņi zināja, ka stāvoklis bezcerīgs. Nožvīkstēja vesels spiets bultu, kas tika raidītas no citām kuģa daļām, un viena no tām trāpīja kaklā puisim, kas bija sekojis Kastelam. Tas nogāzās uz klāja, mēģināja kaut kur pieķerties, bet drīz vien ievēlās jūrā. Otra bulta caururba Kastelam labo apakšdelmu; viņa zobens izkrita no rokas un aizslīdēja projām. Pīters satvēra bultu, pārlauza uz pusēm un izvilka no brūces. Bet Kastela labā roka tagad bija bezspēcīga, un ar kreiso viņš tik vien varēja kā pieturēties pie masta.

—  Mēs esam darījuši visu, kas mūsu spēkos, dēls, — Kastels sacīja, — un cietuši neveiksmi. Gan Margareta uzzinās, ka mēs

būtu viņu izglābuši, ja butu varējuši, bet mēs viņu vairs neredzēsim.

Pīters, zobus griezdams, izmisīgi lūkojās apkārt un neteica ne vārda. Ko viņam tagad darīt? Atstāt Kastelu, mesties uz vidus- klāju un tur iet bojā vai palikt un mirt šeit? Nē,, viņš nejaus sevi nogalināt kā putnu uz zara, viņš kritīs cīņā.

—  Ardievu! — viņš sauca cauri vēja auriem. — Lai dievs dod mieru mūsu dvēselēm! — Tad, nogaidījis brīdi, kad kuģis tik briesmīgi nešūpojas, pieskrēja pie kāpnēm, kas veda uz vidusklāju, no- streipuļoja lejā un palika stāvam, pieturēdamies pie margām.

Skats, kas pavērās Pīteram, bija diezgan dīvains. Spāniešu vīri bija nostādīti rindā pie falšborta un ziņkāri raudzījās viņā, bet dažus soļus tālāk, atspiedies pret mastu, stāvēja d'Agilars. Viņš pacēla roku, kurā nebija nekāda ieroča, un uzrunāja Pīteru.

—   Senjor Broum, — viņš sauca, — nekustieties ne par sprīdi, jo citādi jūs tūlīt būsiet pagalam! Vispirms uzklausiet mani un tad dariet, kā vēlaties. Vai es varu būt drošs no jūsu zobena, kamēr runāju?

Pīters apstiprinoši pamāja, un d'Agilars pienāca tuvāk, jo vētra auroja tā, ka pat šeit, samērā aizsargātā vietā, bija grūti ko sadzirdēt.

—   Senjor, — d'Agilars sacīja Pīteram, — jūs esat ļoti drošsirdīgs vīrs un esat izdarījis tādu varoņdarbu, kādu neviens no mums vēl nav redzējis, tādēļ es gribu saudzēt jūsu dzīvību, ja būs iespējams. Pie tam es, mīlas varas un greizsirdības dzīts, esmu gauži nodarījis jums pāri un arī tādēļ vēlos jūs saudzēt. Tagad jums uzbrukt nozīmētu jūs noslepkavot, bet, lai kāds esmu, slepkavību es neatzīstu. Vispirms atļaujiet man jūs nomierināt. Jūsu un manas- sirds pavēlniece atrodas uz šā kuģa, bet nebaidieties — viņai nekas ļauns nav noticis un nenotiks, kamēr es būšu dzīvs. Es nevēlos apvainot sievieti, kura, ceru, pati no savas brīvas gribas reiz kļūs par manu sievu un kuru esmu atvedis uz Spāniju, lai, apprecēdama jūs, viņa neatņemtu man šo cerību. Senjor, ticiet man, es nelietošu varu pret sievieti un nenoslepkavošu viņas mīļoto. '

—   Bet ko tad jūs darījāt, kad ar nekrietnu krāpšanu nolaupījat viņu? — Pīters nikni jautāja.

—  Senjor, es esmu nodarījis pāri viņai un jums visiem un izpirkšu šo savu vainu.

—   Kādā veidā? Vai jūs atdosiet man Margaretu?

—  Nē, to es nevaru, pat ja viņa to vēlētos, par ko gan neesmu pārliecināts. Nē, nekad, kamēr esmu dzīvs.

—   Atvediet viņu šurp, un uzklausīsim, vai viņa to vēlas vai ne! — kliedza Pīters, cerēdams, ka Margareta viņu sadzirdēs.

Bet d'Agilars tikai smaidīja un purināja galvu. Tad viņš turpināja:

—   Arī to es nevaru darīt, jo redzēt jūs viņai būtu sāpīgi. Un tomēr, senjor, es vēlos dzēst lielo parādu, kas man maksājams jums un arī jums, senjor, — viņš paklanījās pret Kastelu, kurš, Pīteram neredzot, bija nonācis lejā pa kāpnēm un tagad stāvēja viņam aiz muguras, ar sašutumu un saltu nicinājumu vērdamies d'Agilarā. — Jūs esat nodarījuši mums lielus zaudējumus, vajādami mūs pāri jūrām un ar savām bultām nogalinādami mūsu cilvēkus, un tagad jūs mēģinājāt abordēt mūsu kuģi, lai kaujā krustotu zobenus, taču dievs izjauca šo nodomu. Pēc taisnības jūsu dzīvības vairs nepieder jums, un neviens mūs nenosodītu, ja mēs jūs nogalinātu. Taču es saudzēšu jūs abus. Ja būs iespējams, es nogādāšu jūs atpakaļ uz «Margaretas»-, ja tas neizdosies, jūs krastā tiksiet atbrīvoti un varēsiet iet, kurp vēlaties. Tā es dzēsīšu savu parādu, un mana sirdsapziņa būs tīra.

—   Vai jūs mani mērījāt ar savu mērauklu? — rūgti iesmiedamies, vaicāja Pīters. — Es dzīvs atstāšu šo kuģi vienīgi tad, -ja mana saderinātā līgava, mistris Margareta, pavadīs mani.

—   Tādā gadījumā, senjor Broum, es baidos, ka jūs atstāsiet to miris, tāpat kā varbūt visi mēs, ja drīzumā nesasniegsim zemi, jo kuģis strauji piepildās ar ūdeni. Taču, pazīdams jūsu cieto raksturu, es biju sagatavojies uz šādu atbildi, un man ir cits priekšlikums, ko jūs droši vien pieņemsiet. Senjor, mūsu zobeni ir gandrīz vienā garumā, varbūt mērosim spēkus ar tiem? Es esmu spāņu grands, marķīzs Morelja, jums nebūs apkaunojoši cīnīties ar mani.

—   Neesmu par to pārliecināts, — Pīters atteica, — jo es esmu kaut kas vairāk — godīgs anglis, kas nekad nav zadzis sievietes. Taču es allaž būšu priecīgs cīnīties ar jums uz jūras vai uz sauszemes, lai kur un kad mēs sastaptos, kamēr viens no mums vai abi kritīs. Bet kāda būs balva uzvarētājam, un kā es varu zināt, vai kāds no tiem, — viņš norādīja uz komandu, kas vērīgi klausījās, — nenodurs mani no muguras?

—   Senjor, es jums teicu, ka neatzīstu slepkavību, un tā būtu viszemiskākā slepkavība. Kas attiecas uz balvu — tā būs Margareta. Zvēru visas savas komandas vārdā pie mūsu pestītāja asinīm: ja jūs nogalināsiet mani, tad kopā ar Margaretu un viņas tēvu varēsiet neapdraudēti doties projām. Un jūs abi zvēriet: ja es nogalināšu jūs, Margareta paliks man un pret mani netiks celta nekāda apsūdzība, ne prasība. Viņas kalponei es došu brīvību, šīs sievietes sabiedrība jau tā ir diezgan mani apgrūtinājusi.

—   Nē, — iejaucās Kastels, pirmoreiz paceldams balsi, — es prasu sev tiesības cīnīties ar jums, kad mana roka būs sadzijusi.

—   Es noraidu šo prasību, — augstprātīgi atbildēja d'Agilars. — Es nevaru pacelt zobenu pret vecu vīru, kas ir manas nākamās sievas tēvs, turklāt tirgotājs un ebrejs. Nē, nesakiet man vairāk nekā, lai šie ļaudis nedzird jūsu ļaunos vārdus. Es būšu augstsirdīgs un neprasīšu no jums zvērestu. Vērsiet savu ienaidu pret mani, master Kastei, un tad es savukārt vērsīšos pret jums. Senjor Broum, sāk jau krēslot, un ūdens kuģī kāpj. Vai jūs esat gatavs?

Pīters pamāja ar galvu, un viņi izgāja viens otram pretī.

—  Vēl vienu vārdu, — d'Agilars sacīja, nolaizdams savu zobenu lejup. — Mani draugi, jūs dzirdējāt mūsu norunu. Vai jūs zvērat, ka to ievērosiet un, ja es kristu, bruņniecības goda un Spānijas slavas vārdā atbrīvosiet abus šos vīrus un abas lēdijas un nogādāsiet uz viņu kuģa vai krastā?

«San Antonio» kapteinis un viņa palīgi atbildēja, ka zvērot to visas komandas vārdā.

—  Jūs dzirdējāt, senjor Broum. Noteikumi ir šādi: mēs cīnīsimies līdz nāvei, bet, ja mūs piemeklēs nelaime un mēs tiksim ievainoti, tā ka nevarēsim cīņu pabeigt, tad nevienam no mums dzīvība netiks atņemta. Mūs kops, kamēr mēs atveseļosimies vai nomirsim, ja tāda būs dieva griba.

—  Jūs gribat teikt, ka mums jāmirst tikai vienam no otra zobena un, ja vienam gadītos ciest ne no pretinieka rokas, pretinieks viņu nenogalinās?

—  Jā, senjor, jo šādos apstākļos tas viegli var notikt, — d'Agilars norādīja uz milzīgajiem viļņiem, kas bangoja pāri viņiem, draudēdami aprīt dziļi iegrimušo karavelu. — Mēs neizmantosim viens otra nelaimi, jo gribam izšķirt šo strīdu tikai ar saviem zobeniem.

—  Lai notiek! — Pīters sacīja. — Masters Kastels ir liecinieks mūsu norunai.

D'Agilars pamāja ar galvu, noskūpstīja sava zobena rokturi, apstiprinādams vienošanos, pieklājīgi palocījās un nostājās aizsardzības pozīcijā.

Kādu mirkli Pīters un spānietis stāvēja nekustīgi aci pret aci. Viņi bija viens otra cienīgi pretinieki. Kalsnais Pīters ar savām garajām rokām un niknumā saviebto seju izskatījās briesmīgs saulrieta sārtajā gaismā, kas izlauzās gar melna mākoņa malu. Slaidais spānietis bija sasprindzis uzmanībā, taču neizrādīja ne mazāko satraukumu, it kā šī te būtu cīkstīšanās prieka pēc, nevis spīva sāncenšu divkauja, no kuras iznākuma atkarīgs sievietes liktenis. D'Agilara galvu sedza ķivere un krūtis aizsargāja melna tērauda bruņuplāksne ar zelta inkrustāciju, bet Pīters bija ģērbies tikai savā vēršādas kamzolī un tērauda sloksnēm apšūtā cepurē, taču viņa taisnais, parocīgais zobens bija smagāks un varbūt kādu puscollu garāks nekā pretiniekam.

Tā viņi tur stāvēja, bet Kastels un visi kuģa vīri, izņemot stūrmani, kas stūrēja karavelu uz līci, pieķērušies pie borta vai grot- masta vantīm un aizmirsuši draudošās briesmas, klusēdami vēroja notiekošo.

Pīters pirmais cirta pretiniekam, tēmēdams tieši rīklē, bet d'Agilars veikli atvairījās, tā ka zobena smaile aizslīdēja garām kaklam, un, pirms Pīters paguva to atvilkt, uzbruka viņam. Spānieša zobens trāpīja pa viņa tērauda cepuri, noslīdēja gar to un skāra kreiso plecu, bet, tā kā cirtiens nebija spēcīgs, nekādu vainu nenodarīja. Tūlīt sekoja daudz smagāka atbilde — Pītera zobens triecās pret d'Agilara krūšu bruņām ar tādu sparu, ka viņš atstreipuļoja atpakaļ. Pīters pielēca klāt, domādams, ka cīņa tūlīt būs galā, bet šai brīdī kuģis, kas bija iegājis līča sēkļa bangās, neganti sašūpojās un viņi abi aizmeimuroja pie borta. Šūpošanās nemitējās, un Pīters ar d'Agilaru, mežonīgi vicinādami zobenus, steberēja šurpu turpu pa klāju, ar kreiso roku grābstīdamies pēc kāda atbalsta, līdz beidzot, apdauzījušies un galīgi aizelsušies, bet neievainoti, atvirzījās viens no otra, lai mazliet atpūstos.

—   Te ir slikts pamats zem kājām, lai cīnītos, senjor, — izdvesa d'Agilars.

—   Nekas, mums noderēs arī tāds! — Pīters nikni atteica un metās viņam virsū kā vērsis. Tieši šajā mirklī milzīgs vilnis uzvēlās kuģim, zaļa ūdens masa nogāza viņus no kājām un kā salmus ieskaloja špigatē, bezmaz noslīcinādama. Pīters pirmais pierausās augšā, atklepoja sāļo ūdeni un, izslaucījis acis, ieraudzīja, ka d'Agilars vēl arvien guļ zemē līdzās savam zobenam, ar kreiso roku satvēris labās locītavu.

—   Kas jūs savainoja? — Pīters jautāja. — Es vai kritiens?

—   Kritiens, senjor, — atbildēja d'Agilars. — Šķiet, man ir lauzta plaukstas locītava. Bet kreisā roka man vēl ir vesela. Tūlīt es pie- celšos, un mēs pabeigsim šo cīniņu.

Tiklīdz viņš bija to izteicis, mežonīga vēja brāzma, niknāka nekā visas iepriekšējās, blīvā un spēcīgā pūtienā kā no kalnu aizas uzklupa karavelai, kas bija jau gandrīz sasniegusi ieeju līcī, un sazvēla to uz sāniem. Vienu brīdi šķita, ka «San Antonio» apgāzī- sies un nogrims,- bet tad piepeši tā grotmasts nolūza kā skals un ievēlās jūrā; kļuvis vieglāks, kuģis mazpamazām atslējās taisni. Sķērsrāja nogāzās uz klāja, ar vienu galu sadragādama jumtu kajītei, kurā bija ieslēgtas Margareta un Betija, bet tās otrā galā piestiprinātais bloks sāniski trāpīja Pīteram pa galvu, noslīdēja gar tērauda cepuri un triecās pret kaklu un plecu. Viņš nesamaņā noslīga uz klāja un, vēl tvarstīdams pēc sava zobena, palika tur guļam ar izplestām rokām.

No sapostītās kajītes izskrēja Margareta un Betija. Margareta bija ļoti bāla un izbijusies, Betija murmināja lūgšanas, taču, kā par brīnumu, ne viena, ne otra nebija ci'etusi. Turēdamās pie samudžinātajām virvēm, viņas līda uz priekšu, meklēdamas glābiņu kuģa vidusdaļā, jo smagā rāja vēl zvārojās un šūpojās pār viņu galvām, atmetusies uz kajītes drupām un falšborta. Drīz tā ieslīdēja jūrā. Pie nolūzušā grotmasta pamatnes sievietes apstājās um garajiem matiem plīvojot vētrā, palūkojās apkārt. Tad Margareta ieraudzīja Pīteru, kas ar asinīm noplūdušu seju gulēja uz muguras un, kuģim šūpojoties, zvalstījās šurpu turpu.

Viņa nespēja izteikt ne vārda, tikai ar mēmu pārmetumu norādīja vispirms uz Pīteru, tad uz tuvumā stāvošo d'Agilaru, šai brīdī atcerēdamās savu dīvaino nojautu toreiz mājās Holbornā. Nu tā bija piepildījusies. Turēdamies pie virves, d'Agilars pienāca Margaretai klāt un noliecās pie viņas auss.

— Lēdij, — spānietis sacīja, — tas nav manas rokas darbs. Viņš abordēja manu kuģi, un mēs cīnījāmies godīgā divkaujā. Tad nogāzās masts un nosita viņu. Nevainojiet mani viņa nāvē, bet meklējiet mierinājumu pie dieva.

To dzirdēdama, Margareta izmisīgi palūkojās apkārt un ieraudzīja savu tēvu, kas grīļodamies viņai tuvojās. Iekliegdamās viņa pieplaka pie tā krūtīm un zaudēja samaņu.

XII nodaļa TĒVS ENRIKE

Nakts satumsa strauji, jo milzīgs negaisa mākonis, kurā zig- žagiem šaudījās zibeņi, izdzēsa pēdējo norietējušās saules atblāzmu. Ar pērkona dārdiem un lietus straumēm vētra uzbruka grimstošajam kuģim. Jūrnieki vairs neredzēja, kurp jāstūrē, un nezināja, uz kurieni kuģis virzās, tikai pēc pierimušās jūras sprieda, ka ir jau iebraukuši līča ūdeņos. Drīz vien «San Antonio» uzdūrās- klintij, un Kastelu, kas bija noliecies pār noģībušo Margaretu, spējais trieciens atsvieda pret falšbortu un apdullināja.

Atskanēja daudzbalsīgs kliedziens: — Kuģis grimst! — Šķita, ka klāju jau apņem ūdens, bet Kastels nezināja, vai tas ir no jūras vai no spēcīgās lietus gāzes. Tad atskanēja otrs kliedziens: — Nolaist laivu, citādi mēs esam pagalam! — un bija dzirdama jūrnieku rosīšanās tumsā. Kuģis griezās apkārt uz vietas un grima arvien dziļāk. Atplaiksnījās zibens, un tā gaismā Kastels ieraudzīja Betiju, kas savās stiprajās rokās turēja noģībušo Margaretu. Arī viņa pamanīja Kastelu un iebrēcās, lai steidzoties uz laivu. Viņš gandrīz jau gribēja to darīt, bet tad atcerējās Pīteru. Pīters varēja būt vēl -dzīvs. Ko gan viņš sacīs Margaretai, ja būs atstājis viņas līgavaini šeit bojā ejai? Kastels aizlīda pie nekustīgi gulošā Pītera un uzsauca garāmskrejošam matrozim, lai nāk palīgā. Tas atbildes vietā izgrūda lāstu un nozuda tumsā. Kastels mēģināja viens pats pacelt Pītera smago ķermeni, bet, tā kā viņa labā roka bija gandrīz nelietojama, spēja tikai uzsliet to sēdus un soli pa solim vilka pāri klājam uz to pusi, kur domājās atrodamies laivu.

Taču tur laivas nebija, un tagad balsis atskanēja no kuģa otras puses, tā ka nācās vilkt Pīteru atpakaļ. Kad Kastels sasniedza labo bortu, tur viss bija klusu, un, atspīdot zibenim, viņš ieraudzīja ar cilvēkiem pārpildītu laivu, kas pacēlās viļņa galotnē apmēram piecdesmit jardu no viņa; tie, kam nebija laimējies iekļūt laivā, bija pieķērušies tās pakaļgalam un margapmalei. Kastels skaļi uzsauca, taču atbildes nesaņēma — vai nu uz kuģa vairs nebija nevienas dzīvas dvēseles, vai arī šajā kņadā viņu nevarēja sadzirdēt.

Tad Kastels, apzinādamies, ka ir darījis visu, ko varējis, pavilka Pīteru zem fokmasta platformas, kas cik necik pasargāja no lietus, apsēdās, paņēma viņa asiņojošo galvu klēpī, lai to neskartu virs klāja pludojošais ūdens, un sāka skaitīt lūgšanas, gaidīdams nāvi.

Ka viņam drīz pienāks gals, par to Kastels nešaubījās, jo kuģa vidusdaļa, cik varēja redzēt zibeņu gaismā, jau atradās gandrīz vienā līmenī ar jūru. Tā šeit, ostas tuvumā, gan bija daudz rāmāka nekā ārpus līča, jo, kaut arī vēl joprojām gaudoja vējš un stipri lija, viļņu šļakatas viņiem pāri vairs nesitās. Karavela, dreifēdama uz priekšu, grima arvien dziļāk un dziļāk, līdz beidzot ūdens jau skalojās pāri tās klājam un Kastels bija spiests pārsēsties uz kāpnītēm, pa kurām Pīters pirmīt devās pretī spāniešiem. Pēc kāda laika viņš ievēroja, ka «San Antonio» vairs nekustas, un brīnījās, ko gan tas varētu nozīmēt. Negaiss bija pārgājis, un varēja saskatīt zvaigznes. Arī vējš bija nostājies. Nakts kļuva siltāka, un tas nāca Kastelam par labu, jo citādi caurcaurēm izmirkušajā apģērbā viņš būtu pārsalis līdz nāvei. Un tomēr tā bija bezgala gara nakts,, visgarākā viņa mūžā. Velti viņš gaidīja miegu, kas būtu remdējis ciešanas un atvieglojis pēdējo stundiņu; sāpes bultas savainotajā rokā neļāva aizvērt ne aci.

Tā viņš tur sēdēja, prātodams, vai Margareta ir dzīva vai mirusi,, tāpat kā miris šķita Pīters, un, ja tā būtu, vai viņu abu gari tagad noraugās uz nelaimīgo tēvu, gaidīdami, kad viņš tiem piebiedrosies. Viņš domāja arī par savām labklājības pilnajām dienām, kad vēl nebija ieraudzījis d'Agilara nolādēto seju, un par visu nevērtīgo bagātību, kas viņam piederēja un nu aizies neziņā. Viņš pat vēlējās, kaut Margareta būtu mirusi: labāk lai viņa ir beigta, nekā dzīvo kaunā un ciešanās. Ja dievs ir, kā gan viņš var pieļaut, ka pasaulē notiek tādās lietas? Tad Kastels atcerējās, kā Ijabu, kad tas gluži tāpat sēdēja, dziļu bēdu sagrauzts, sieva mudināja nolādēt dievu un mirt un kā patriarhs tad atbildēja: «Ko! Vai mēs no dieva rokas varam ņemt pretī tikai labo un neņemt ļauno?» Atcerējās arī, kā pēc visām nedienām šis krietnais vīrs beidza savu mūžu, un tādējādi guva mazu mierinājumu.

Pēc tam Kastels ieslīga tādā kā nemaņā, un viņa pēdējā doma bija, ka kuģis ir nogrimis un viņš laižas nāves tumšajā atvarā.

Paklau! Atskanēja kāda balss, un Kastels uztrūcies redzēja, ka svīst gaisma un ka viņa priekšā, atbalstījies pret kāpņu margām, stāv Pīters — līķa bāls, ar asinīm notraipītu seju, klabošiem zobiem un stiklainām, nedabiskām acīm.

—  Vai jūs esat dzīvs, Džon Kastei? — jautāja šī dobjā balss. — Vai arī mēs abi esam beigti un atrodamies ellē?

—  Nē, — viņš atbildēja. — Es esmu dzīvs. Mēs vēl esam šajā pasaulē.

—   Kas noticis? — Pīters vaicāja. — Es biju iegrimis melnā tumsā.

Kastels viņam īsi pastāstīja.

Pīters noklausījās, tad grīļodamies piegāja pie borta treliņiem un klusēdams palūkojās apkārt.

—   Es nekā nevaru redzēt, — pēc brītiņa viņš sacīja. — Migla ir pārāk bieza. Bet man šķiet, ka mēs atrodamies tuvu krastam. Palīdziet man! Mēģināsim atrast kaut ko ēdamu. Es jūtos vārgs.

Kastels piecēlās, izstaipīja notirpušos locekļus un, piegājis pie Pītera, aplika savu veselo roku viņam ap vidukli. Atbalstīdams viņš to veda uz kuģa pakaļgalu, kur vajadzēja būt galvenajai kajītei. Viņi to atrada un iegāja iekšā. Tā bija neliela, bet labi iekārtota telpa, ar kokā grieztu krucifiksu pie gala sienas. Gabals sālītas gaļas un daži cieti kviešu plāceņi, kādus jūrnieki ņem līdzi ceļā, nokrituši no galda, gulēja uz grīdas; virs galda iekārtā plauktā stāvēja vīna un ūdens baloni. Kastels sameklēja raga kausu un, piepildījis ar vīnu, pasniedza Pīteram. Pīters to kāri izdzēra un padeva atpakaļ. Arī pats Kastels iestiprinājās ar vīnu. Pēc tam viņi ar nažiem nogrieza prāvas gaļas šķēles un aši notiesāja, kaut arī Pīteram savainotās galvas un kakla dēļ bija grūti ēst. Tad viņi vēl .iedzēra vīnu un, juzdamies mazliet mundrāki, atstāja kajīti.

Migla vēl arvien bija tik bieza, ka viņi nekā nevarēja saskatīt, tādēļ iegāja sadragātajā kajītē, kur bija mitinājušās Margareta ar Betiju, apsēdās uz viņu guļvietas un gaidīja. Pīters ievēroja, ka šī kajīte iekārtota ļoti grezni, it kā būtu domāta augstai dāmai. Pat trauki bija no sudraba, un skapī karājās krāšņi tērpi. Te bija arī dažas ar roku rakstītas grāmatas. Uz vienas no ārējām lapām Margareta bija uzrakstījusi savas piezīmes un pašsacerētu lūgšanu, kurā lūdzās, lai debesis viņu pasargātu, lai Pīters un tēvs paliktu dzīvi un uzzinātu patiesību par notikušo, lai svētie būtu labvēlīgi, atbrīvotu viņu un ļautu viņiem visiem atkal būt kopā. So grāmatu Pīters pabāza sev zem kamzoļa, lai kādreiz vēlāk rūpīgāk papētītu.

Piepeši parādījās saule, paceldamās austrumos pāri kalniem, kas viņus ielenca. Izgājuši no kajītes, Kastels un Pīters uzkāpa uz fokmasta platformas un palūkojās apkārt. Viņi atradās cietzemes apņemtā līci, ne tālāk kā simt jardu no krasta. Piesējuši virves galā dzelzs gabalu un iesvieduši to jūrā, viņi konstatēja, ka kuģis guļ uz zemūdens klints un pie tā priekšgala dziļums ir tikai četras pēdas. To noskaidrojuši, viņi nolēma brist uz malu, taču vispirms atgriezās lielajā kajītē, sameklēja ādas maisu un piebāza to ar gaļu un vīnu. Tad viņiem vēl ienāca prātā uzmeklēt d'Agilara kajīti. Tā atradās starp klājiem. Tur viņi uzgāja naudas lādi, ko izdevās atlauzt ar dzelzs stieni.

Lādē bija prāvs zelta naudas krājums, acīmredzot kuģa komandas algošanai, un arī dažas dārglietas. Tās viņi neaiztika, bet naudu sadalīja un noglabāja pie sevis, jo tā varēja lieti noderēt, ja viņi sveiki tiktu malā. Tad viņi viens otram izmazgāja un pārsēja brūces, nokāpa pa trapu, kas bija nolaists gar kuģa sāniem, kad spānieši glābās ar laivu, iebrida jūrā un teica «San Antonio» ardievas.

Tagad vējš bija norimis un spoži spīdēja saule, sasildīdama viņu atdzisušās asinis. Brist nebija grūti, jo ūdens sniedzās tikai mazliet pāri viduklim, jūra bija pavisam rāma, pamats gluds un smilšains. Tuvojoties krastam, viņi ieraudzīja tur pulcējamies ļaudis un nosprieda, ka tie nāk no mazās Motrilas pilsētiņas, kas atradās augstāk pie upes, kura šeit ietecēja līcī. Viņi redzēja arī vēl ko citu — proti, «San An.tonio» laivu — un nopriecājās, saprazdami, ka tā laimīgi sasniegusi krastu, jo laiva stāvēja uz ķīļa un tās dibenā bija tikai nedaudz ūdens. Sur tur gulēja malā izskaloti cilvēku līķi — pavisam kādi pieci vai seši — acīmredzot tie jūrnieki, kas bija peldējuši pakaļ laivai vai pieķērušies tās bortam. Sieviešu starp noslīkušajiem nebija.

Kad Kastels un Pīters beidzot sasniedza malu, tur vairs stāvēja tikai nedaudzi cilvēki, jo pārējie bija sākuši brist uz kuģi, lai to izlaupītu, vai arī aizgājuši sameklēt laivas tādam pašam nolūkam. Krastā viņus sagaidīja tikai sievietes, bērni, trīs veči un garīdznieks — viltīga izskata vīrs ar pieglaimīgu seju un alkatīgām acīm. Tas panācās uz priekšu un pieklājīgi sveicināja viņus, sacīdams, lai pateicas dievam par izglābšanos.

—   To mēs patiešām arī darām, — atbildēja Kastels. — Bet pasakiet mums, tēvs, kur ir mūsu ceļabiedri?

—   Daži no viņiem ir šeit, — garīdznieks atbildēja, norādīdams uz līķiem. — Pārējie kopā ar abām senjorām pirms divām stundām devās ceļā uz Granadu. Marķīzs Morelja, kas man piešķīris šo draudzi, teica, ka viņa kuģis nogrimis un vairāk neviens dzīvs neesot palicis. Tā kā miglā nekas nebija redzams, mēs viņam noticējām. Citādi mēs- būtu ieradušies te agrāk, —^ viņš zīmīgi piemetināja, — jo esam nabaga ļaudis, kam svētie reti sūta avarējušus kuģus.

—   Kā viņi devās uz Granadu, tēvs? — Kastels jautāja. — Kājām?

—   Nē, senjor, viņi ar varu paņēma ciemā visus zirgus un mūļus. Marķīzs gan apsolīja, ka vēlāk atsūtīs tos atpakaļ un samaksās par lopiņu izmantošanu, un mēs uz viņu paļāvāmies, jo bijām spiesti to darīt. Senjoras dikti raudāja un lūdza mūs dot viņām patvērumu un paturēt viņas šeit, bet marķīzs to neatļāva, kaut arī viņas bija tik bēdīgas un nogurušas. Lai dievs dod, ka mēs dabūtu atpakaļ savus krietnos lopiņus, — garīdznieks dievbijīgi piebilda.

—  Vai jums tomēr vēl neatradīsies pāris zirgu? Mums ir mazliet naudas, un mēs varam par tiem samaksāt, ja neprasīsiet pārāk dārgi.

—   Neviena, senjor, neviena paša. Marķīzs paņēma visus līdz beidzamajam, pat grūsnas ķēves. Bet jūs jau arī patlaban nebūtu spējīgi jāt, jo esat tik daudz pārcietuši, — garīdznieks norādīja uz Pītera ievainoto galvu un Kastela pārsieto roku. — Kāpēc jūs negribat te uzkavēties un mazliet atpūsties?

—      Tāpēc, ka es esmu tēvs vienai no šīm senjorām un viņa noteikti domā mani noslīkušu. Bet šis senjors ir viņas saderinātais līgavainis, — Kastels īsi atbildēja.

—  Ahā! — garīdznieks novilka, ar interesi paraudzīdamies viņos. — Bet kāds tad radinieks viņai ir marķīzs? Nu, varbūt man nevajadzēja vis to jautāt, te jau nav biktskrēsls, vai ne? Es saprotu, ka jūs esat nobažījušies, jo šim dižajam grandam ir palaidnieka slava. Jā, krietns baznīcas dēls, bet liels palaidnieks gan … — viņš nogrozīja savu skūto galvu un pasmaidīja. — Bet nāciet uz ciemu, senjori! Tur jūs varēsiet atpūsties un apkopt savas vainas. Pēc tam mēs parunāsim.

—   Būs vien jāiet, — Kastels angliski sacīja Pīteram. — Seit līča malā nav neviena zirga, un mēs šādā stāvoklī nevaram kājām aizstaigāt līdz Granadai.

Pīters pamāja, un viņi kopā ar garīdznieku, kura vārds bija Enrike, devās uz ciemu.

Uzkāpuši paugurā pāris simt soļu no krasta, viņi pagriezās un atskatījās: šķita, ka visi darboties spējīgie ciema iedzīvotāji patlaban ir aizņemti ar avarējušā kuģa izlaupīšanu,

—  Viņi atlīdzina sev par mūļiem un zirgiem, — plecus paraustīdams, sacīja tēvs Enrike.

—   Redzu, — Kastels atteica, — bet jūs … — viņš aprāvās.

—   Neraizējieties par mani! — garīdznieks atbildēja, viltīgi pasmīnēdams. — Baznīca nelaupa, bet galu galā baznīca tāpat dabū savu tiesu. Sī te ir dievbijīga tauta. Es baidos tikai viena: kad marķīzs uzzinās, ka karavela nav nogrimusi, viņš pieprasīs mums norēķinus.

Tad viņi devās tālāk un drīz vien lejā upes krastā ieraudzīja ciema mājiņu baltās sienas un sarkanos jumtus.

Pēc piecām minūtēm, kad viņi gāja pa apaļiem akmeņiem bruģētu ieliņu, garīdznieks apstājās pie kādiem vārtiem un tos atslēdza.

—   Sis ir mans necilais mājoklis, kad uzturos šeit un neesmu Granadā, — viņš sacīja. — Jutīšos pagodināts jūs uzņemt tajā. Redziet, tepat blakus ir baznīca.

Viņi iegāja pagalmā, kur ap strūklaku auga daži apelsīnu koki un pie sienas atradās krucifikss cilvēka augumā. Ejot tam garām, Pīters paklanījās un pārmeta krustu, bet Kastels nesekoja viņa piemēram. Garīdznieks vērīgi paskatījās uz Kastelu.

—   Senjor, — viņš sacīja, — jums gan arī pienāktos parādīt godu mūsu pestītāja tēlam, jo viņa žēlastība jūs tikko izglābusi no nāves, kuras varā, kā stāstīja marķīzs, jau bijāt jūs abi.

—  Mana labā roka ir ievainota, — Kastels aši atbildēja, — tāpēc es varu viņam pateikties tikai savā sirdi.

—   Saprotu, senjor, bet, ja jūs esat svešinieks šai zemē, kā vis neliekas, jo tik labi runājat mūsu valodā, tad atjaujiet man jūs brīdināt, ka šeit nav gudri ieslēgt savas ticīgā jūtas sirdī. Pēdējā laikā inkvizīcijas tēvi ir kļuvuši visai stingri un prasa, lai tiktu ievērotas arī ārējās formas. Kad es kalpoju svētajā inkvizīcijā Seviljā, pats tiku redzējis, ka cilvēkus sadedzināja uz sārta par to neievērošanu. Jums ir divas rokas un galva, senjor, un arī ceļi, ko var palocīt.

—   Piedodiet man, — Kastels atbildēja uz šo pamācību. — Mans prāts bija aizņemts ar citu. Es domāju par savu meitu, ko jūsu patrons marķīzs Morelja aizvedis projām.

Nekā neatbildējis, garīdznieks cauri dzīvojamai istabai ieveda viņus guļamtelpā ar augstiem, aizrestotiem logiem. Kaut arī ērta un plaša, tā Kastelam un Pīteram atgādināja cietuma kameru. Uzaicinājis viņus novilkt slapjās drēbes un atpūsties, tēvs Enrike pats devās projām, teikdams, ka atvedīšot šurp ciema dakteri, kas, likās, reizē bija ari bārddzinis, ja vien tas nebūšot aizņemts ar «kuģa atvieglošanu».

Kad kalpone bija ienesusi siltu ūdeni un dažus ērtus apģērba gabalus, kuros ietīties, kamēr viņu pašu drēbes žāvējās, Kastels ar Pīteru noģērbās, nomazgājās un, līdz pēdējam pārguruši, iekrita gultās, iepriekš noslēpuši naudu pārtikas maisā, ko Pīters pabāza zem sava spilvena. Pēc kādām pāris stundām viņus pamodināja tēva Enrikes un daktera ierašanās, kuriem līdzi ienāca kalpone, ienesdama viņu izžuvušās un iztīrītās drēbes.

Kad dakteris ieraudzīja Pītera sadauzīto kaklu un kreiso plecu, kas tagad bija melni, sapampuši un pilnīgi stīvi, viņš nogrozīja galvu un teica, ka vienīgi laiks un miers šīs vainas varot sadziedēt un ka Pīters esot dzimis zem laimīgas zvaigznes, ja palicis dzīvs; bez tērauda cepures un ādas kamzoļa viņš noteikti būtu bijis pagalam. Tā kā kauli tomēr nebija lauzti, dakterim atlika vienīgi ieziest savainotās vietas ar sāpes remdinošu ziedi un uzlikt tīru pārsēju. To paveicis, viņš pievērsās Kastelam, kam bulta bija izgājusi cauri labās rokas apakšdelma mīkstumam, izmazgāja brūci ar ūdeni un eļļu, pārsēja un sacīja, ka nedēļas laikā tā sadzīšot. Tad viņš sausi piebilda, ka šī vētra acīmredzot bijusi daudz briesmīgāka, nekā viņam licies, ja tās nestā bulta spējusi caururbt cilvēka roku. To dzirdot, garīdznieks saspicēja ausis.

Kastels uz to nekā neatbildēja, bet, izvilcis vienu Moreljas zelta gabalu, pasniedza to dakterim par viņa pakalpojumiem, pie viena lūgdams sagādāt viņiem mūļus vai zirgus, ja būtu iespējams. Tas apsolījās papūlēties un, ļoti iepriecināts par augsto honorāru, kādu Motrilā parasti nemēdza maksāt, sacīja, ka vakarā atkal pienākšot un tad pateikšot, vai izdevies kaut ko sadabūt. Viņš apsolīja arī atnest spāniešu drānas un apmetņus, jo viņu izmirkušās un asinīm notraipītās drēbes neesot piemērotas ceļošanai pa šo zemi.

Kad bārddzinis aizgāja un kopā ar viņu arī garīdznieks, kam bija jāsteidzas uz kuģī salaupīto mantu dalīšanu, lai dabūtu savu tiesu, kalpone, labā sirds, ienesa viņiem siltu viru. Iestiprinājušies ar to, viņi atkal atlaidās gultās un apspriedās, ko darīt.

Kastels bija ļoti nomākts un zūdījās, ka viņi joprojām ir tikpat tālu no Margaretas, kā bijuši, ka tagad tā atkal viņiem zudusi un atrodas Moreljas varā, no kuras to izraut nav tikpat kā nekādu cerību. Pie tam, kā liekas, viņa tiek vesta vai ir jau aizvesta uz mauru pilsētu Granadu, kur kristīgo likumi un taisnība nav spēkā.

Noklausījies Kastela sūrošanos, Pīters, kas nekad nezaudēja dūšu, sacīja:

—   Dievam Granadā ir tikpat liela vara kā Londonā vai uz jūras, kur viņš mūs izglāba. Es domāju, ser, mums jābūt ļoti pateicīgiem dievam par to, ka abi šodien esam dzīvi, jo varējām būt jau miruši, un ka arī Margareta ir dzīva un, domājams, sveika un vesela. Turklāt šis sieviešu zaglis, kā liekas, ir dīvains cilvēks, ja vien var ticēt viņa vārdiem. Kaut gan viņš ar blēdību nolaupīja Margaretu, rādās, ka viņš neuzdrīkstas tai varmācīgi tuvoties, bet ir nolēmis to iegūt tikai ar pašas piekrišanu. Un to, manuprāt, viņš tik viegli vis nepanāks. Sis spānietis baidās ari ķerties pie slepkavības un, kad varēja mūs nogalināt, to nedarīja.

—   Es ari agrāk pazinu tādus cilvēkus, — Kastels sacīja, — kas uzskata, ka vieni grēki tiks piedoti, bet citi pazudinās viņu dvēseles. Tas ir māņticības auglis.

—   Tad, ser, lūgsim dievu, lai Moreljas māņticība arī turpmāk ir stipra, un, cik vien ātri varēsim, steigsimies uz Granadu, kur, atcerieties, jums ir draugi gan starp ebrejiem, gan mauriem, ar kuriem ilgus gadus esat tirgojies. Varbūt viņi dos mums patvērumu. Tātad — lai cik slikti ir, varēja būt vēl ļaunāk.

—   Tev taisnība, — Kastels jau priecīgāk atbildēja. — Ja vien viņa patiešām ir aizvesta uz Granadu. Mums jāmēģina to uzzināt no bārddziņa vai tēva Enrikes.

—   Es neuzticos šim garīdzniekam. Viņš ir viltīgs vīrs un kalpo Moreljam, — Pīters atteica.

Tad viņi apklusa, jo vēl arvien jutās gurdi un nebija jau arī vairāk ko runāt, toties ko domāt netrūka.

Ap saules rietu atkal atnāca dakteris un pārsēja viņu brūces. Viņš atnesa arī spāniešu drānas, cepures un divus biezus, ceļošanai piemērotus apmetņus, par ko dabūja labu samaksu. Bez tam viņš teicās atvedis divus lieliskus mūļus ar visiem segliem, un Kastels izgāja pagalmā tos apskatīt. Tie bija diezgan nožēlojami lopiņi, vāji un nodzīti, bet, tā kā citus nebija iespējams dabūt, viņi atgriezās istabā, lai vienotos par cenu. Kaulēšanās ieilga,, jo bārddzinis uzprasīja divreiz vairāk, nekā mūļi bija vērts, un Kastels turējās pie sava, ka no grimstoša kuģa izglābies nabaga vīrs to nevar maksāt. Galu galā viņi tomēr salīga un tika norunāts, ka bārddzinis mūļus pa nakti paturēs pie sevis un pabaros, bet no rīta atvedīs šurp kopā ar pavadoni, kas viņiem parādīs ceļu uz Granadu. Par drēbēm viņi samaksāja tūliņ, bet par mūļiem vēl ne.

Kastels un Pīters mēģināja bārddzini iztaujāt par marķīzu Mo- relju, taču, tāpat kā tēvs Enrike, tas bija slīpēts vīrs un turēja mēli aiz zobiem, aizbildinādamies, ka nabaga ļaudīm neklājoties pļāpāt par augstmaņiem un gan jau viņi Granadā visu uzzināšot. Tad bārddzinis aizgāja, atstājis viņiem kaut kādas iekšā dzeramas zāles, un drīz pēc tam pārradās garīdznieks.

Viņš bija ļoti pacilātā garastāvoklī, jo kā savu tiesu no kuģī salaupītajām mantām bija dabūjis tās dārglietas, ko Kastels un Pīters atstāja dzelzs lādē. Vērodams, kā viņš tās cilā un apjūsmo, Kastels nāca pie pārliecības, ka šis cilvēks ir ļoti mantkārīgs, ienīst nabadzību, kādā pats uzaudzis, un par naudu būtu gatavs uz daudz ko. Un, kad tēvs Enrike sāka rūgti šķendēties par zagļiem, kas pasteigušies uzlauzt kuģa naudas lādi un paņēmuši gandrīz visu zeltu, Kastels nolēma, ka viņš nedrīkst uzzināt, kas šie zagļi bijuši, jo citādi viņiem ceļā var gadīties kāda nelaime.

Beidzot spožie dārgumi tika noglabāti un garīdznieks aicināja Kastelu un Pīteru vakariņās, nogauzdamies, ka viņam, kas pats spiests dzert tikai ūdeni, neesot vīna, ar ko pacienāt ciemiņus. Tad Kastels lūdza pagādāt dažas pudeles vislabākā vīna uz viņu rēķina, un tēvs Enrike jo vēlīgi tūlīt aizsūtīja kalponi to nopirkt.

Pārģērbušies savās jaunajās spāniešu drānās un paslēpuši visu zeltu naudas jostās, kuras arī bija nopirkuši no bārddziņa, Kastels un Pīters devās vakariņās. Tajās tika pasniegts spāniešu ēdiens olja podrida — trekns gaļas sautējums —, maize, siers un augļi, kā ari Kastela nopirktais vīns. Tas bija ļoti labs un stiprs, bet viņi paši, baidīdamies, ka neiekaist ievainojumi, dzēra maz, toties jo cītīgi mudināja tēvu Enriki to iebaudīt vēl un vēl, tā ka galu galā viņš aizmirsa savu piesardzību un kļuva gluži runīgs. Redzēdams, ka garīdznieks krietni iesilis, Kastels sāka viņu izprašņāt par marķīzu Morelju un jautaja, ka gan tas nākot, ka šim spāņu augstmanim piederot pils mauru galvaspilsētā Granadā.

—   Viņš jau ir pa pusei maurs, — atbildēja garīdznieks. — Viņa tēva, stāsta, bijis Vianas princis, bet māte — mauru dāma ar karaliskām asinīm. No tās viņš mantojis lielas bagātības un šo pili Granadā. Tur marķīzs arī vislabprātāk uzturas, jo, kaut gan citādi ir krietns kristietis, viņam piemīt daudzas pagāniskas sliek- smes. Tāpat kā mauri, viņš savā pilī savācis veselu seraju skaistu sieviešu, es to zinu, jo, tā kā Granadā nav garīdznieku, bieži esmu viņa kapelāns. Turklāt marķīzam Granadā ir svarīgi uzdevumi. Būdams pa pusei maurs, viņš ir Ferdinanda un Isabellas pārstāvis mauru sultāna Boabdila galmā un slepenībā darbojas viņu interesēs. Jums, svešiniekiem, ja vēl to nezinājāt, lai ir zināms, ka viņu majestātes jau sen atrodas kara stāvoklī ar mauriem un grib atņemt tiem viņu karalistes paliekas, lai ieviestu tur kristietību, kā ir jau atņēmušas Malagu un ar asinīm un uguni šķīstījušas to no neticības kaunpilnā traipa.

—   Jā, — Kastels sacīja, — mēs Anglijā par to dzirdējām, jo es esmu tirgotājs, kam ir sakari ar Granadu, kurp arī patlaban dodos veikala darīšanās.

—   Bet kādās darīšanās turp ceļo jaunā senjora, kas esot jūsu meita, un kā saprast jūrnieku stāstus par kauju, kas notikusi starp «San Antonio» un kādu angļu kuģi, kuru ari mēs paši vakar selgā redzējām? Un kā gan tas gadījās, ka vējš ietrieca bultu jūsu rokā, draugs tirgotāj? Un kāpēc jūs abi tikāt atstāti uz grimstošās kara- velas, kad marķīzs ar saviem ļaudīm to pameta?

—   Jūs uzdodat pulka jautājumu, svētais tēv! Pīter, piepildi viņa svētības kausu! Viņš domā, ka mūždien -ir gavēnis, un nemaz nedzer. Uz jūsu veselību, tēvs! Lieliski, kauss rāda dibenu! Pīter, piepildi to no jauna un pasniedz man pudeli. Tagad es jums pastāstīšu par kuģa bojā eju. — Un Kastels ņēmās gari un plaši klāstīt par vējiem un burām, par klintīm un nolauztiem mastiem, un angļu kuģi, kas mēģinājis palīdzēt spāniešu karavelai, un tā tālāk, un tā joprojām, kamēr beidzot garīdznieks, kura kausu Pīters steidzās piepildīt, tiklīdz viņš pavērsa galvu sānis, atkrita krēslā aizmidzis.

—   Nu, — Pīters pāri galdam angliski čukstēja Kastelam, — šķiet, mēs varam mierīgi iet gulēt, jo esam daudz uzzinājuši no šā svētp spiega, kas viņš, manuprāt, ir, bet paši turējuši mēli aiz zobiem.

Klusītiņām viņi aizmanījās uz savu istabu un, iedzēruši daktera

atstātās zāles, noskaitīja vakara lūgšanu katrs savam dievam, tad aizslēdza durvis un apgūlās, lai atpūstos, cik nu labi to ļāva ievainojumi un sūrās raizes.

XIII nodaļa piedzīvojumi mājvietā

Pīters gulēja slikti, jo, par spīti bārddziņa zālēm, viņa ievainojumi gauži sāpēja. Miera nedeva arī doma, ka Margareta ir pārliecināta par viņa un tēva nāvi un viņas sirds lūst žēlabās. Tiklīdz Pīters ieslīga snaudā, acu priekšā nostājās raudošā Margareta un viņš dzirdēja, kā tā šņukst un murmina viņa vārdu. Kad caur aizrestotajiem logiem iespraucās pirmā gaismiņa, Pīters piecēlās un pamodināja Kastelu, jo viņi viens bez otra palīdzības nespēja apģērbties. Tad abi klusu sēdēja un gaidīja, kamēr izdzirdēja pagalmā cilvēku balsis un dzīvnieku mīņāšanos. Nopratuši, ka iera- , dies bārddzinis ar mūļiem, viņi atslēdza savas durvis un pierunāja priekšnamā sastapto nomiegojušos kalponi izlaist viņus laukā.

Tas patiešām bija bārddzinis un kopā ar viņu vienacis puisis jāšus uz ponija. Bārddzinis pavēstīja, ka tas būšot viņu pavadonis. Tad viņi atgriezās mājā, un bārddzinis vēlreiz apskatīja Kastela un Pītera ievainojumus. Par Pīteru viņš bažīgi nogrozīja galvu un teica, ka jaunajam cilvēkam gan nevajadzētu tik drīz doties ceļā. Pēc tam vēl notika kaulēšanās par mūļu, zirglietu un seglu somu cenu (tajās viņi sabāza savas nedaudzās liekās drēbes), samaksu pavadonim un tā tālāk, jo, lai cik ļoti Kastels ar Pīteru vēlējās ātrāk tikt projām, viņi baidījās izrādīt, ka nav tukšinieki.

Beidzot viss bija nokārtots, un, tā kā pats saimnieks vēl nerādījās, viņi nolēma jāt projām, neatvadījušies no tēva Enrikes, bet atstāt viņam naudu kā pateicību par viesmīlību un dāvanu viņa baznīcai. Kamēr Kastels nodeva šo naudu kalponei, neaizmirsdams apdāvināt arī viņu, garīdznieks tomēr uzradās. Viņš bija neskuvies un, neatņemdams roku no tonzurētās galvas, skaidroja vai, pareizāk sakot, meloja, ka noturējis baznīcā agro mesu, pēc tam jautāja, kurp viņi pošoties.

Pastāstījuši viņi pasniedza tēvam Enrikem savu dāvanu, ko tas vēlīgi pieņēma, taču šķita, ka ciemiņu devīgums jo vairāk uzkurina viņa vēlēšanos tos aizkavēt. Sākās pierunāšana. Viņi neesot vēl pietiekami atspirguši, lai jātu; ceļi esot ārkārtīgi nedroši; mauri viņus sagūstīšot un iemetīšot pazemes cietumā, kur smokot ieslodzīti kristīgie; neviens nevarot iekļūt Granadā bez pases, un tā tālāk, un tā joprojām, bet uz visiem biedinājumiem Kastels un Pīters atbildēja tikai to, ka viņiem katrā ziņā tūlīt jādodas ceļā.

Tēvs Enrike nu šķita ļoti satraucies un galu galā pateica, ka viņu dēļ marķīzs Morelja tam sagādāšot nepatikšanas. Kā un kāpēc, to viņš nepaskaidroja, taču Pīters nojauta tēva Enrikes bažu iemeslu: marķīzs varētu no viņiem uzzināt, ka šis garīdznieks, viņa kapelāns, ir aplaupījis sava patrona kuģi, ko tas domāja nogrimušu, un pievācis sev dārglietas. Redzēdami, ka šis vīrs perina ļaunprātību un kaut kādā veidā viņus aizturēs, ja viņi vēl vilcināsies, Kastels un Pīters steigšus atvadījās, izmetās ārā, uzkāpa mūļos, kas stāvēja pagalmā, un kopā ar pavadoni devās projām.

Aizjājot viņi dzirdēja garīdznieku, kas nu bija iededzies niknumā, lamājam bārddzini par to, ka tas viņiem pagādājis mūļus, un saklausīja vārdus «spiegi», «angļu senjoras», «marķīza pavēles», tādēļ jutās laimīgi, kad beidzot bija tikuši laukā no pilsētiņas, kur šai agrajā stundā vēl redzēja maz cilvēku, un, neviena neaizkavēti, jāja Granadas virzienā.

Ceļš bija nelāgs un ļoti kalnains, turklāt izrādījās, ka mūļi bija vēl sliktāki, nekā tie izskatījās. Tas, uz kura jāja Pīters, pastāvīgi klupa. Viņi pajautāja jauneklim, savam pavadonim, cik ilgs laiks būs vajadzīgs, lai nokļūtu līdz Granadai, bet atbilde skanēja:

— Quien sabe? (Kas to zina?) Kā dievs vēlēs.

Pēc stundas viņi vaicāja atkal. Puisis atteica, ka «varbūt šovakar, varbūt rīt, varbūt nekad», jo šai apvidū esot daudz laupītāju un, ja ari laimētos no tiem izbēgt, viņus droši vien sagūstīšot mauri.

— Man šķiet, ka viens laupītājs ir pavisam tuvu mums, — Pīters angliski sacīja, paskatīdamies uz šo nepatīkamo vienaci, un savā lauzītajā spāņu valodā piebilda: — Draugs, ja mums iznāks sastapšanās ar laupītājiem vai mauriem, pirmais, kas mirs, būsi tu! — Un viņš uzsita pa sava zobena rokturi.

Puisis spāniski nolamājās un pagrieza poniju, it kā grasltos jāt atpakaļ uz Motrilu, tad pārdomāja un, aizauļojis lielu gabalu uz priekšu, vairākas stundas turējās no viņiem atstatu.

Kaut gan viņi pusdienlaikā bija apstājušies, lai atpūtinātu mūļus, vārgie lopiņi tik lēni vilkās pa kalnu ceļu, ka sāka jau krēslot, kad viņi sasniedza virsotni un pēdējā saulrieta atblāzmā pāri plašajam līdzenumam jeb vegai tālumā ieraudzīja Granadas minare- tus un pilis. Kastels un Pīters gribēja doties tālāk, bet pavadonis apgalvoja, ka tumsā jāt lejup būtu neprāts, jo mūļi ievelšoties aizā.

Te tuvumā esot venta — mājvieta, kur viņi varēšot pārnakšņot un rītausmā turpināt ceļu.

Kad Kastels iebilda pret apmešanos mājvietā, puisis atbildēja, ka gribot negribot tas jādara, jo visa līdzpaņemtā pārtika apēsta un te uz ceļa nav arī ar ko pabarot lopiņus. Viņi negribīgi piekāpās, saprazdami, ka mūļi, ja tos pienācīgi nepabaros, nespēs viņus aiznest līdz Granadai. Tad pavadonis, parādījis māju, kas vientuļi stāvēja ieplakā kādus simt jardus no ceļa, pateica, ka steigšoties turp pirmais, lai brīdinātu saimnieku, un aizlēkšoja.

Kad Kastels un Pīters sasniedza ar masīvu mūra sētu apjozto mājvietu, viņi redzēja vienaci nopietni sarunājamies ar resnu, nesimpātisku vīru, kam aiz jostas bija aizbāzts liels duncis. Panācis pretī, šis vīrs paklanīdamies stādījās priekšā kā mājvietas saimnieks un uz viņu jautājumu, vai te varētu dabūt vakariņas un naktsmītni, atbildēja, ka būšot gan viens, gan otrs.

Tiklīdz Pīters un Kastels iejāja pagalmā, krodzinieks tūlīt aizslēdza vārtus, paskaidrodams, ka darot to tālab, lai laupītāji netiktu iekšā, un piebilda, ka viņi laimīgā kārtā līdz ar tumsas iestāšanos sasnieguši mājvietu, kur varēšot pilnīgi droši pārgulēt. Tad pienāca maurs un aizveda mūļus uz stalli, un viņi saimnieka pavadībā iegāja viesu istabā — garā, zemā telpā ar galdiem un soliem, uz kuriem sēdēja vairāki robusta izskata vīri un dzēra vīnu. Te pēkšņi krodzinieks pieprasīja samaksāt uz priekšu, jo viņš neuzticoties svešiniekiem. Pīters dzīrās iebilst, bet Kastels, atzīdams par labāku piekāpties, pogāja vaļā savu kamzoli, lai sadabūtu naudu, jo kabatā glabātās monētas līdz pēdējai bija izdevis Motrilā.

Tā kā Kastela labā roka vēl arvien bija nevarīga, viņš darbojās tikai ar kreiso un tik neveikli, ka mazais dublons, ko viņš paņēma, izslīdēja no pirkstiem un nokrita uz grīdas. Aizmirsis, ka josta palikusi neaiztaisīta, viņš noliecās to pacelt, un šajā brīdī vesels naujums dažādu zelta gabalu, skaitā ap divdesmit, izbira zemē un aizripoja uz visām pusēm. Pīters, kas vēroja notiekošo, pamanīja, ka saimnieks un pie galdiem sēdošie vīri aši apmainās zīmīgiem skatieniem. Taču viņi visi piecēlās un palīdzēja salasīt monētas, ko saimnieks atdeva Kastelam, ar nejauku smaidu piezīmēdams: būtu šis zinājis, ka viņa viesi tik bagāti, tad gan būtu par naktsmājām prasījis vairāk.

—   Lūdzams, nedariet to, — Kastels sacīja, — lieku jums pie sirds, tas ir viss, kas mums pieder, — bet tai pašā mirklī vēl viens zelta gabals, šoreiz liels dublons, kas bija aizmeties drēbēs, izslīdēja uz grīdas.

—     Protams, senjor, — atteica krodzinieks, paceldams arī šo un pieklājīgi pasniegdams Kastelam, — bet papurinieties vien, varbūt jūsu kamzoli ir vēl kas aizķēries.

Kastels strauji izslējās, un jostā palikušie zelta gabali, kas vairs negulēja tik blīvi, skaļi nošķindēja. Klātesošie, to dzirdot, atkal pasmaidīja, bet saimnieks izteica savu prieku par to, ka Kastels atrodoties godīgā mājā un neklaiņojot pa kalniem, kur mitinoties tik daudz ļaunu cilvēku.

Cik spēdams mierīgi sabāzis naudu kabatā un aizsprādzējis jostu zem kamzoļa, Kastels kopā ar Pīteru apsēdās pie kāda nomaļāka galda un vaicāja, vai varētu dabūt vakariņas.

Saimnieks piekrītoši pamāja un uzsauca mauru kalpotājam, lai atnes ēdienu, tad arī pats piesēdās pie viņu galda un sāka uzdot jautājumus, pēc kuriem bija noprotams, ka pavadonis jau paguvis visu par viņiem izstāstīt.

—   Kā jūs uzzinājāt par kuģa bojā eju? — Kastels atbildes vietā vaicāja.

—   Kā? No marķīza ļaudīm. Pa ceļam uz Granadu viņš kopā ar saviem pavadoņiem un divām senjorām vakar te iegriezās izdzert kausu vīna. Viņš teica, ka «San Antonio» nogrimis, taču nekā nestāstīja par jūsu palikšanu uz kuģa.

—   Tad atvainojiet mūs, draugs, ja mēs, kuru darīšanas jūs nevar interesēt, sekosim marķīza paraugam un klusēsim, jo esam noguruši un vēlamies atpūsties.

—    Protams, senjori, protams! — atbildēja saimnieks. — Iešu pasteidzināt jūsu vakariņas un atnesīšu vislabāko Granadas vīnu godājamo viesu pacienāšanai.

Viņš izgāja no istabas un pēc brīža atgriezās ar ēdamo — prāvu bļodu labi sagatavotas gaļas — un vīnu māla krūkā. Piepildīdams Kastela un Pītera raga kausus, saimnieks teica, ka pats vīnu pār- lējis no pudeles, lai tajā neiekļūtu ne mazākā duļķīte.

Kastels pateicās un uzaicināja mājastēvu izdzert kausu uz viņu ceļojuma labu izdošanos, taču tas atteicās, aizbildinādamies, ka viņam esot gavēņa diena, kad zvērējis dzert tikai ūdeni. Tad Pīters, kas visu laiku bija klusējis, bet daudz ko ievērojis, mazliet pieskārās vīnam ar lūpām, šķietamā labpatikā nošmaukstināja tās un angliski pačukstēja Kastelam:

—   Nedzeriet! Vīns ir sazāļots!

—   Ko jūsu dēls saka? — saimnieks vaicāja.

—   Viņš saka: vīns esot lielisks, bet viņš pēkšņi atcerējies, ka dakteris Motrilā pieteica mums vīnu neņemt ne mutē, jo tas varot kaitēt mūsu vainām, ko dabūjām uz grimstošā kuģa. Arī es biju to piemirsis. Bet nelaidīsim labu mantu postā. Dodiet to saviem draugiem. Mums jāapmierinās ar necilāku padzērienu. '— Un, paņēmis krūzi, kas stāvēja uz galda, Kastels piepildīja tukšu kausu ar ūdeni, izdzēra to un padeva kausu Pīteram. Saimnieks sapīcis noskatījās uz viņiem.

Tad, it kā attapies, Kastels piecēlās un laipni pasniedza vīna krūku un piepildītos kausus pie blakus galda sēdošajiem vīriem, izteikdams nožēlu, ka viņi paši nedrīkst nobaudīt lielisko dzērienu. Starp šiem vīriem atradās arī Pītera un Kastela pavadonis, kas pēc mūļu aprūpēšanas bija ienācis iekšā. Viņi nelikās lūgties, un divi tūlīt kāri iztukšoja kausus. Saimnieks, to redzēdams, izgrūda apslāpētu lāstu, paķēra vīna krūku un ar visu izmetās laukā.

Kastels un Pīters mierīgi turpināja vakariņot, jo redzēja, ka kaimiņi ēd to pašu, ko viņi, un maltītē piedalās ari saimnieks, kas bija atgriezies un, kā Pīteram šķita, bažīgi vēroja abus puišus, kuri bija dzēruši vīnu. Drīz viens no tiem piecēlās, aizgāja pie sola istabas otrā malā, nolikās uz tā garšļaukus un kļuva pavisam kluss, bet viņu vienacainais pavadonis izstiepa rokas, saguma uz priekšu, tā ka galva noslīga uz tukša šķīvja, un palika nemaņā guļam. Saimnieks pietrūkās kājās un brīdi stāvēja, nezinādams, ko darīt. Kastels piecēlās no galda un sacīja, ka nabaga jaunekli pēc ilgā jājiena acīmredzot pārmācis miegs un ka arī viņi jūtoties noguruši, tādēļ gribētu doties pie miera. Vai saimnieks nebūtu tik laipns un neaizvestu viņus uz naktsguļai paredzēto istabu?

Krodzinieks tūlīt sarosījās — bija skaidrs, ka viņš grib ātrāk tikt vaļā no Kastela un Pītera, jo pārējie vīri, acis iepletuši, blenza uz abiem gulošajiem un sačukstējās savā starpā.

—  Lūdzu, šeit, senjori, — viņš sacīja un, paņēmis rokā lampu, devās uz pla-tām stalažu kāpnēm, kas atradās istabas galā. Uzkāpis pa tām, viņš pacēla lūku un aicināja Kastelu un Pīteru sekot. Kastels tūlīt rāpās augšā, bet Pīters kāpņu galā vēl pagriezās pret palicējiem, kas noraudzījās viņiem pakaļ, pateica tiem arlabunakti un šai brīdī it kā neviļus pa pusei izvilka savu zobenu no maksts. Tad arī viņš devās augšā pa kāpnēm uz bēniņiem.

Tā bija kaila, nemīlīga telpa. Tajā atradās tikai divi krēsli un divas neaptēsta koka gultas bez galvgaļiem, patiesību sakot, vienkārši lāvas, kas stāvēja pēdas trīs atstatu viena no otras pie dēļu starpsienas, kura laikam atdalīja šo istabu no kāda cita bēniņu skabūža. Ārsienā tieši zem jumta ģēveles bija ar maisu aizklāts caurums, kas kalpoja loga vietā.

—   Mēs esam nabaga ļaudis, — teica saimnieks, kad viņi aplūkoja nožēlojamo būceni, — bet ne viens vien liels vīrs ir te mierīgi pārgulējis, un arī jūs varat būt bez bažām.

—  Būs jau labi, — Kastels atteica, — bet, draugs, pasakiet saviem kalpiem, lai neaizslēdz stalli, jo mēs dosimies ceļā līdz ar gaismiņu, un, lūdzu, atstājiet mums šo lampu.

—  Tā man pašam vajadzīga, — krodzinieks īgni norūca, jau nolicis kāju uz pirmā pakāpiena.

Pīters pielēca viņam klāt un, ar vienu roku satvēris viņa plaukstas locītavu, ar otru sagrāba lampu. Krodzinieks izmeta lāstu un sāka gramstīties ap jostu laikam pēc dunča, bet Pīters no visa spēka sagrieza viņa locītavu tik sāpīgi, ka sakrampētie pirksti atlaidās un lampa palika Pītera rokā. Virs nikni ķēra pēc lampas, pazaudēja līdzsvaru un, noripojis lejā pa kāpnēm, smagi nogāzās uz grīdas.

Kastels un Pīters noskatījās viņam pakaļ un jutās atviegloti, redzot, ka tas atkal pieraušas kājās. Tad krodzinieks sāka viņus lamāt, dūri kratīdams un zvērēdams atriebties. Pīters aiztaisīja lūku. Tā bija sametusies, tā ka viens stūris nepiegula grīdai, un ari aizšaujamā bulta bija noņemta, palikušas tikai skavas, kurās tā turējusies. Pīters paraudzījās apkārt pēc kāda koka, ko iebāzt skavās bultas vietā, taču nekā-neatrada. Tad viņš atcerējās kabatā noglabāto virves galu, ko bija izmantojis, lai piesietu savu seglu somu. Viņš izvilka to cauri abām skavām un nostiprināja, tā ka lūku varēja pacelt virs grīdas tikai pāris collu.

Iedomājies, ka to var izdarīt un pa spraugu ar dunci virvi pārgriezt, Pīters paņēma vienu no krēsliem un novietoja tā, ka divas krēsla kājas atradās uz lūkas malas un otras divas uz grīdas dēļiem. Tad viņš sacīja Kastelam:

—   Mēs esam lamatās noķerti putni, taču, lai apgrieztu mums kaklus, viņiem vispirms jātiek iekšā būrī. Tas vīns bija saindēts, un viņi, ja vien varēs, noslepkavos mūs naudas dēļ… vai arī tādēļ, ka pavadonis ir licis to darīt. Mums šonakt labāk jāpaliek nomodā.

—   Tā šķiet gan, — Kastels bažīgi atteica. — Paklau, viņi tur lejā sarunājas.

Apakšā tiešām bija dzirdamas balsis, it kā viņi par kaut ko apspriestos, bet pēc brīža tās noklusa. Kad viss kļuva kluss, Kastels un Pīters pārmeklēja bēniņus, taču nekā aizdomīga neatrada. Pīters apskatīja loga caurumu un, tā kā tas bija pietiekami liels, lai cilvēks varētu izlīst pa to, mēģināja aizvilkt vienu no gultām zem tā, domādams, ka gadījumā, ja zaglis mēģinātu iekļūt pa logu, viņš nonāktu tieši rokās tam, kurš tur gulētu. Taču gultas bija pieskrūvētas pie grīdas un neizkustināmas. Tā kā neko vairāk iesākt nevarēja, viņi apsēdās uz gultām ar kailiem zobeniem rokā un gaidīja — gaidīja ilgi, taču nekas nenotika.

Beidzot lampa, kuras liesma jau labu bridi vairs tikai vāri plaiksnījās, nodzisa — bija izbeigusies eļļa, un viņus apņēma tumsa, ko mazlietiņ kliedēja gaišums no loga cauruma, jo virs tā pienagloto maisu viņi bija norāvuši.

Pēc brīža viņi izdzirdēja zirga pakavu klaboņu. Lejā atvērās un aizcirtās durvis, pēc tam atskanēja balsis, starp kurām Pīters tagad saklausīja kādu jaunu, kas šķita pazīstama.

—   Skaidrs, — viņš čukstēja Kastelam. — Tas ir tēvs Enrike. Mūsu nesenais mājastēvs ieradies paskatīties, kā klājas viņa viesiem.

Pēc kādas pusstundas uzlēca mēness, iemezdams bēniņos gaismas staru, un viņi atkal izdzirdēja pakavu dipu. Piegājis pie loga, Pīters palūkojās ārā un ieraudzīja staltu zirgu, ko mājvietas saimnieks turēja aiz pavadas. Tad pienāca kāds vīrs un uzkāpa seglos. Saimnieks viņam kaut ko sacīja, un viņš pacēla seju pret bēniņu logu. Pīters pazina tēvu Enriki.

Abi vēl brīdi sačukstējās, tad garīdznieks latīņu valodā svētīja krodzinieku un aizjāja. Mājas durvis atkal aizcirtās.

—  Viņš steidzas uz Granadu pavēstīt savam kungam Moreljam, ka mēs esam ceļā uz turieni, — sacīja Kastels, kad viņi atkal apsēdās uz gultām.

—  Varbūt pavēstīt, ka mēs nekad tur neieradīsimies. Taču mēs šim Moreljam vēl parādīsim! — Pīters atteica.

Bija jau dziļa nakts, un Kastels, kas jutās ļoti noguris, atslīga pret pagalvi un sāka snaust. Piepeši krēsls, kas bija nolikts uz lūkas, ar blīkšķi apgāzās. Kastels uztrūkās un jautāja, kas tas par troksni.

—  Tikai žurka, — Pīters atbildēja, negribēdams teikt viņam patiesību — proti, ka zagļi vai slepkavas mēģinājuši atvērt lūku.

Tad Pīters aizlīda līdz lūkai, sataustīja virvi un, pārliecinājies, ka tā nav pārgriezta, nolika krēslu vecajā vietā. Pēc tam viņš atgriezās pie gultas un nolikās tajā it kā uz gulēšanu, taču miegs viņam nebija ne prātā. Kastelu gan atkal bija pārmācis nogurums, viņš otrā gultā saldi krāca.

Ilgu laiku nekas vairāk nenotika, tikai vienreiz mēness staru aizsedza melna ēna un Pīteram likās, it kā viņš būtu redzējis logā pavīdam kādu seju. Tā momentā atkal nozuda un vairāk neparādījās. Bet tad viņš aiz dēļu starpsienas saklausīja apslāpētus trokšņus — aizturētu elpošanu, basu kāju dipoņu, pēc tam skrapstoņu un klusu skrubināšanos, it kā peles zobi grauztos kokā, un pēkšņi — tieši tai vietā, kur krita mēness stars, — cauri sienai izspraucas asinskārīgs duncis un kaila roka.

Vienu sekundi duncis zvārojās virs gulošā Kastela krūtīm gluži kā dzīvs radījums, kas meklē vietu, kur dot nāvīgo triecienu. Tikai vienu sekundi, jo nākamajā Pīters jau bija pielēcis kājās un ar savu zobenu, kas, izvilkts no maksts, gulēja tam līdzās kaujas gatavībā, nocirtis šo roku virs elkoņa, tieši līdz ar sienu.

—  Kas tas? — Kastels pusmiegā jautāja, sajutis, ka viņam kaut kas uzkrīt virsu.

—   Čūska, — atbildēja Pīters, — indīga čūska. Atveriet acis un paskatieties!

Kastels, uzslējies pussēdus, klusēdams blenza uz šausmīgo roku, kura vēl arvien bija sažņaugts duncis, bet aiz sienas atskanēja apspiests vaids, un tad kāds smagiem soļiem aizsteberēja projām.

—  Mums jātaisās, ka tiekam laukā no šejienes, — Pīters sacīja, — ja negribam te palikt uz visiem laikiem. Sis zellis drīz atgriezīsies, lai sameklētu savu roku.

—   Kā mēs varam tikt laukā? — Kastels vaicaja.

—   Šķiet, ir tikai viens ceļš un ne no vieglajiem — caur logu un pāri sētai, — Pīters atbildēja. — Ahā! Tur viņi nāk. Es jau tā domāju. — Bija dzirdams, ka pa kāpnēm rāpjas augšup cilvēki.

Pīters ar Kastelu pieskrēja pie loga un palūkojas ara. Šķita, ka tur lejā neviena nav, un attālums līdz zemei nepārsniedza divpadsmit pēdu. Pīters palīdzēja Kastelam izlīst, cieši satvēra viņa veselo roku ar savām abām, nolaida viņu lejup gar sienu, cik talu varēja, un tad ļāva krist. Kastels novēlās zeme, bet nesasitas un

tūlīt pierausās kājās. Pīters jau dzīrās viņam sekot, kad izdzirdēja atkal apgāžamies krēslu un atskatījies ieraudzīja, ka lūka paceļas un ar blīkšķi atvāžas. Viņi bija pārgriezuši virvi!

Blāvajā gaismā iznira vīrieša stāvs ar dunci rokā, aiz viņa parādījās otra vīrieša galva. Bija par vēlu glābties caur logu. Ja Pīters mēģinātu to darīt, viņš dabūtu dūrienu mugurā. Sagrābis zobenu ar abām rokām, viņš metās pretī vīrietim un atvēzējies spēcīgi blieza pa tumšo stāvu. Cirtiens trāpīja, jo vīrs bez skaņas nogāzās zemē un palika nekustīgi guļam. Nu arī otrais jau bija uzsvempies ar ceļgalu uz grīdas malas. Nākamajā acumirklī viņš, Pītera zobena caururbts, atmuguriski novēlās uz galvām pārējiem, kas tam sekoja, ar savu svaru nogāzdams kāpnes, tā ka viņi visi nokūleņoja lejā cits citam virsū, izņemot vienu, kurš palika karājamies, ar rokām ieķēries lūkas malā. Pīters sparīgi aizcirta lūku, un tas iebļaudamies palaida rokas vaļā. Tad, neatrazdams cita piemērota smaguma, Pīters uzvilka nogalinātā vīrieša līķi uz lūkas un atstāja to tur.

Nu viņš metās pie loga, pa ceļam noglabādams zobenu makstī, izlīda laukā, iekārās ar rokām palodā un laimīgi nolēca zemē, jo bija ļoti veikls puisis un aiz uzbudinājuma nemaz vairs nejuta ievainojumu galvā un plecā.

—   Kurp tagad? — jautāja Kastels, kad Pīters aizelsies nostājās viņam blakus.

—   Uz stalli pēc mūļiem! Nē, tas neder! Mums nepietiks laika tos apseglot, un vārti ir aizslēgti. Pāri sētai, mums mudīgi jātiek pāri sētai! Pēc brīža tie nelieši būs klāt!

Viņi pieskrēja pie sētas. Tā gan bija pēdu desmit augsta, bet, par laimi, mūrēta no neaptēstiem akmeņiem, tā ka viegli varēja atrast, kur pieķerties un atbalstīties. Pīters pirmais uzrāpās augšā, tad, nometies uz vēdera, pasniedza roku Kastelam un ar pūlēm — jo vecais vīrs bija smags un ievainots — uzvilka viņu sev līdzās. Tieši šajā brīdī viņi izdzirdēja bēniņos kādu balsi kliedzam:

—  Tie velna angļi ir aizbēguši! Joziet uz vārtiem un nogrieziet viņiem ceļu!

—   Laižamies! — Pīters sacīja. Viņi abi reizē nolēca vai, pareizāk sakot, novēlās no sētas uz kupla dzeloņbumbieres krūma, kas gan mazināja triecienu, bet tik briesmīgi saskrāpēja viņus, ka bija vai jākliedz aiz sāpēm. Kaut kā izķepurojušies no šā sasodītā krūma, viņi, asinīm šķīstot, izrausās no grāvja, kurā tas auga, aizdieba līdz ceļam un skrēja pa to Granadas virzienā.

Viņi vēl nebija noskrējuši ne simt jardu, kad izdzirdēja kliedzienus un saprata, ka tiem dzenas pakaļ. Tieši šeit ceļš šķērsoja klinšainu, ar mežonīgu biežņu pieaugušu gravu, bet tālāk bija klajš un labi pārredzams. Pīters saķēra Kastelu aiz rokas un vilka sev līdz gravā, kamēr viņi nonāca pie liela klinšu bluķa, aiz kura bija tāda kā ala, pilna ar krūmiem un garu, sakaltušu zāli. Viņi ieklupa zālē un paslēpās.

—   Izvelciet savu zobenu, — Pīters sacīja Kastelam. — Ja viņi mūs atradīs, mirsim, kā vīriem pienākas.

Kastels paklausīja un paņēma zobenu kreisajā rokā.

Viņi dzirdēja, ka laupītāji aizskrien garām pa ceļu. Tad, atģidu- šies, ka ir pazaudējuši savus upurus, tie, skaitā pieci vai seši, griezās atpakaļ un ņēmās pārmeklēt gravu. Taču bija pārāk tumšs, jo mēness stari te neiespiedās, un viņi nekā nevarēja atrast. Divi no tiem apstājās piecu soļu attālumā no bēgļiem un sāka runāties. Viens sacīja, ka tie vepri droši vien esot paslēpušies turpat pagalmā vai varbūt aizmukuši atpakaļ uz Motrilu.

—  Es nezinu, kur viņi paslēpušies, — atteica otrs, — bet šitā ir viena draņķīga padarīšana. Resnā Pedro roka ir pagalam, un, man rādās, viņš noasiņos līdz nāvei, divi puiši ir beigti vai tuvu pie miršanas, jo tas garkājainais anglis cērt kā nelabais, un kur tad vēl tie abi, kas iedzēra sazāļoto vīnu un laikam vairs nepamodīsies. Jā, pavisam draņķīgi, un tas viss tāpēc, lai tiktu pie dažiem dubloniem un izdabātu mācītājam. Bet, ja es šitos velnus dabūtu rokā, es … — viņš caur zobiem izgrūda šausmīgu draudu. — Zini ko, ielīdīsim krūmos ceļmalā un pagaidīsim, varbūt vini tomēr ir paslēpušies šeit.

Pīters dzirdēja, ko viņš teica, un brīdi vērīgi paklausījās. Visi pārējie vajātāji bija aizskrējuši atpakaļ pa ceļu. Pītera asinis vārījās, un dzelkšņu skrāpējumi nežēlīgi sāpēja. Neteikdams ne vārda, viņš iznāca no paslēptuves ar savu briesmīgo zobenu paceltā rokā.

Vīri ieraudzīja viņu un nostenējās aiz bailēm. Vienam no tiem tā bija pēdējā skaņa viņa mūžā. Otrs — tas, kurš nupat bija tik nikni draudējis, — apsviedās un cilpoja projām kā zaķis.

—   Apstājies! — Pīters griezīgi čukstēja, kad bija to panācis.

—  Apstājies un izpildi, ko solījies!

Neģēlis pagriezās un lūdzās žēlastību, taču veltīgi.

—   Tas bija nepieciešams, — Pīters pēc brīža sacīja Kastelam.

—  Jūs dzirdējāt: viņi taisījās mums uzglūnēt.

—   Man liekas, ka šai mājvietā nekad vairs nemēģinās ķerties klāt angļiem, — Kastels izdvesa, aizelsies skriedams Pīteram blakus.

XIV nodaļa INESA UN VIŅAS DĀRZS

Kādas divas stundas vai ilgāk Džons Kastels un Pīters kūlās tumsā pa Granadas ceļu, dažbrīd, kad ceļš bija līdzens, skriedami teciņiem, dažbrīd, kad tas bija nelāgs, iedami -soļiem un laiku pa laikam apstādamies, lai atvilktu elpu un paklausītos. Taču nakts bija pilnīgi klusa, šķita, ka neviens viņiem pakaļ nedzenas. Acīmredzot pārējie slepkavnieki bija vai nu izvēlējušies citu ceļu, vai arī nosprieduši, ka šī dēka tiem pietiekami dārgi maksājusi, un vairs nevēlējās sastapties ar Pīteru un viņa zobenu.

Beidzot pāri plašajam, miglas klātajam līdzenumam, ko ceļinieki tagad šķērsoja, sāka svīst gaisma. Tad uzlēca saule, izkliedēja miglu, un kādas divpadsmit jūdzes sev priekšā viņi ieraudzīja paceļamies Granadas pilsētu. Vīri pavērās arī viens otrā un redzēja, ka izskatās gaužām bēdīgi — aso dzelkšņu saskrāpēti, asinīm no- traipījušies, Pīters turklāt vēl ar kailu galvu, jo savu cepuri bija pazaudējis. Tagad, kad uzbudinājums bija pāri, viņš aiz negulēšanas, sāpēm un noguruma jutās pavisam slikti. Pie tam, saulei paceļoties augstāk, līdzenumā kļuva neganti karsts un tās svelmainie stari, krizdami uz Pītera neapsegto galvu, padarīja viņu galīgi durnu, tādēļ ceļinieki bija spiesti apstāties un no labības stiebriem un zāles novīt kaut ko līdzīgu cepurei. Tajā Pīters izskatījās tik ērmots, ka daži ceļā sastaptie mauri, kas devās uz darbu, noturēja viņu par prātā jukušu un metās bēgt.

Tomēr viņi joprojām vilkās uz priekšu, atspirdzinādamies ar ūdeni, kad vien izdevās to atrast labības lauku apūdeņošanas grāvjos, un noiedami stundā tikai mazliet vairāk par jūdzi. Pret pusdienlaiku tveice kļuva tik nepanesama, ka viņi bija spiesti apmesties uz atpūtu dažu palmām līdzīgu koku ēnā, un šeit, galīgi pārguruši, abi ieslīga snaudā.

Viņus pamodināja cilvēku balsis, un, pietrūkušies kājās, viņi izrāva zobenus, jo domāja, ka tos ir panākuši laupītāji no mājvietas. Taču nelietīgo bandītu vietā viņi savā priekšā ieraudzīja astoņus maurus, kas cēli sēdēja seglos uz baltiem zirgiem, ar turbāniem galvā un plīvojošos apmetņos, kādus Pīters vēl nekad savā mūžā nebija redzējis. Mauri ar savām rāmajām acīm nopietni un, kā šķita, ne bez žēluma noraudzījās uz abiem ceļiniekiem.

— Noglabājiet savus zobenus, senjori, — teica mauru grupas vadītājs nevainojamā spāņu valodā (tā vien likās, ka tas ir austrumnieku drānās ietērpies spānietis), — jo mūsu ir daudz un mēs esam spirgti, bet jūs esat tikai divi un pie tam ievainoti.

Pīteram un Kastelam neatlika nekas cits kā paklausīt.

—       Kaut gan nav lielas vajadzības jautāt, tomēr atbildiet.man, — maurs turpināja. — Jūs esat tie vīri no Anglijas, kas uzkāpa uz «San Antonio» un izglābās, kad tas nogrima, vai ne tā?

Kastels pamāja ar galvu un atbildēja:

—  Mēs uzkāpām uz tā, lai atrastu …

—       Nav svarīgi, ko jūs meklējat, — maurs viņu pārtrauca. — Augsti godājamu dāmu vārdus nedrīkst pieminēt svešinieku klātbūtnē. Bet pēc tam jūs mājvietā atkal iekļuvāt nepatikšanās, un šis garais senjors tur izturējās ļoti drošsirdīgi. Jā, mums tas viss ir zināms, un mēs apliecinām savu cieņu cilvēkam, kas tumsā prot tik labi rīkoties ar zobenu.

—        Pateicamies, — Kastels sacīja. — Bet kāda jums daļa gar mums?

—       Senjor, mūs sūtīja mūsu kungs, viņa ekselence marķīzs Mo- relja, lai mēs jūs uzmeklētu un aizvestu uz Granadu, kur būsiet viņa viesi.

—       Tātad garīdznieks ir izstāstījis. Es jau tā domāju, — Pīters nomurmināja.

—       Mēs lūdzam jūs sekot mums labprātīgi, jo negribam pielietot vardarbību pret tik drošsirdīgiem vīriem, — mauru grupas vadītājs turpināja. — Lūdzu, sēstieties divos no šiem zirgiem un jājiet mums līdz.

—        Es esmu tirgotājs, un man Granadā ir draugi, — Kastels atbildēja. — Vai mēs nevaram doties pie viņiem, ja nevēlamies izmantot marķīza viesmīlību?

—       Senjor, mums ir dota citāda pavēle, un šeit mūsu kunga marķīza vārds ir likums, ko nedrīkst pārkāpt.

—  Es domāju, ka Granadas karalis ir Boabdils, — Kastels sacīja.

—      Bez šaubām, senjor, karalis ir viņš un ar allaha žēlastību tāds arī paliks, bet marķīzs ir viņa asinsradinieks, pie tam, kopš noslēgts pamiers, marķīzs Morelja ir viņu augstību Spānijas karaļa un karalienes reprezentants mūsu pilsētā.

Pēc priekšnieka mājiena divi mauri nokāpa no saviem zirgiem, paveda tos uz priekšu un, pieturēdami kāpšļus, piedāvājās palīdzēt Pīteram un Kastelam uzkāpt seglos.

—   Neko nevar darīt, — Pīters noteica, — mums jāpadodas.

Un tā, diezgan neveikli uzrausušies zirgos, jo abi jutās kā salauzti, viņi jāja līdzi saviem sagūstītājiem.

Saule tagad jau slīdēja uz rieta pusi, jo viņi bija ilgi gulējuši, un, kad jātnieku grupiņa sasniedza Granadas vārtus, muedzini mošeju minaretos aicināja ticīgos uz vakara lūgšanu.

Pīteram par mauru lielo pilsētu radās tikai gaužām miglains un juceklīgs priekšstats, kad viņš, balti tērpto pavadoņu ielenkts, jāja pa to nezin uz kurieni. Šauras, līkumotas ieliņas, baltas mājas, aizslēģoti logi, pieklājīgu, klusējošu ļaužu bariņi, kuros redzēja tikai vīriešus, kas visi bija ģērbušies svešādajos, plīvojošajos tērpos un ziņkāri noraudzījās uz viņiem, smailas, ar ornamentiem rotātas arkas un liela, pasakaina celtne kalnā … Aiz sāpēm un pārguruma Pīters bija kā apdullis, kad jāja caur šo brīnumaino un impozanto pilsētu, pats izskatīdamies visai dīvains ar savām garajām kājām, asinīm notraipīto apģērbu un jocīgo zāles cepuri galvā.

Taču, lai cik ērmots bija viņa izskats, neviens par viņu nesmējās. Varbūt cilvēki zem šīs groteskās ārienes saskatīja kaut ko no Pītera īstās dabas vai arī bija dzirdējuši, kā viņš pratis cilāt zobenu mājvietā un uz kuģa. Lai nu kā, granadiešu attieksmē izpaudās tikai atturīga nepatika pret kristīgo un tai pašā laikā cieņa pret nelaimes piemeklētu drosminieku.

Beidzot, pēc ilga jājiena pret kalnu, viņi nonāca pie pils, kuras fasāde bija pavērsta pret milzīgu sarkana mūra cietoksni, kas šķita »paceļamies pāri visai pilsētai. Kā Pīters vēlāk uzzināja, tā bija Alambra. No pils to šķīra ieleja. Pils bija grandioza celtne, izvietota gar kvadrātveida laukuma trim malām un plašu dārzu ieskauta, kuros pret dzidrajām debesīm tiecās slaidu ciprešu galotnes. Viņi jāja cauri dārziem un daždažādiem vārtiem, līdz nonāca pagalmā, kur tiem pretī ar lāpām rokās izskrēja kalpotāji. Kāds palīdzēja Pīteram nokāpt no zirga, kāda atbalstīts, viņš uzgāja pa marmora pakāpieniem, kam līdzās čaloja strūklaka, un nokļuva lielā, vēsā telpā ar izrotātiem griestiem. Vairāk nekā Pīters neatcerējās.

Pagāja laiks, ilgs, ilgs laiks — gandrīz vesels mēnesis, iekams Pīters atkal skaidrām acīm ieraudzīja pasauli. Nevarētu teikt, ka viņš visu šo laiku būtu pavadījis pilnīgā nemaņā, jo brīžiem viņš bjja apjautis, ka atrodas tai pašā lielajā, vēsajā telpā, un manījis tuvumā cilvēkus, visbiežāk kādu skaistu, graciozu sievieti ar tumšām acīm un balta galvas auta ieskautu seju. Tā laikam bija viņa kopēja. Dažreiz Pīteram šķita, ka tā ir Margareta, taču viņš zināja, ka tas nevar būt, jo šī sieviete bija citāda. Viņš arī atcerējās, ka vienu vai divas reizes redzējis augstprātīgo, skaisto Moreljas seju noliecamies pār sevi, it kā tas ieinteresēts vērotu, vai slimnieks iz

dzīvos vai ne, un tad mēģinājis piecelties, lai cīnītos ar marķīzu, bet šās sievietes maigās, baltās, taču brīnumaini spēcīgās rokas viņu bija noguldījušas atpakaļ gultā.

Tagad, kad Pīters beidzot pilnīgi pamodās, viņš redzēja šo sievieti sēžam netālu no sevis. Uz viņas sejas no augšas krita pa kādu logu iespraucies saules stars, viņa sēdējaj atbalstījusi elkoni pret ceļgalu un zodu atspiedusi plaukstā, un raudzījās Pīterā ar liegu, domīgu skatienu. Tā viņa izskatās ļoti daiļa, — Pīters nodomāja un tad ierunājās savā neveiklajā spāņu valodā, jo nez kāpēc zināja, ka šī sieviete angliski nesapratīs.

—   Jūs neesat Margareta, — viņš sacīja.

Vienā acumirklī no sievietes maigajām acīm pagaisa sapņainā izteiksme, viņa sarosījās, piecēlās un pienāca pie gultas. Viņai bija ļoti graciozs augums, kas ejot līgani šūpojās.

—   Nē, nē, — sieviete teica, noliekdamās pār Pīteru un ar slaidajiem pirkstiem pieskardamās viņa pierei. — Mani sauc Inesa. Jūs vēl arvien murgojat, senjor.

—   Kāda Inesa? — Pīters vaicāja.

—   Tikai Inesa, — viņa atbildēja. — Inesa, sieviete, kas dzīvo Granadā, viss pārējais ir aizmirsts. Slimnieku kopēja Ineša, senjor.

—   Bet kur ir Margareta, angliete Margareta?

Šķita, ka pār sievietes seju nolaižas noslēpumainības plīvurs, un, kad viņa atbildēja, tās balss skanēja citādi, neīsti, vismaz Pīters ar saviem drudža uguns saasinātajiem jutekļiem to tā uztvēra.

—   Es nezinu nekādu anglieti Margaretu. Vai jūs mīlat viņu — šo Margaretu?

—   Jā, — Pīters atbildēja. — Viņu man nolaupīja. Es esmu sekojis viņai tāltālu un daudz izcietis. Vai viņa ir dzīva vai mirusi?

—   Es jums jau teicu, senjor, ka nekā nezinu, — sievietes balss atkal skanēja neviltoti, — vienīgi no jūsu murgošanas slimības laikā esmu nopratusi, ka jūs kādu mīlat.

Pīters uz brīdi iegrima domās, tad sāka atcerēties un atkal vaicāja:

—   Kur ir Kastels?

—   Kastels? Tas jūsu ceļabiedrs, vīrietis ar ievainotu roku, kurš izskatījās pēc ebreja? Es nezinu, kur viņš ir. Varbūt citā pilsētas daļā. Domāju, ka viņu aizsūtīja pie viņa draugiem. Nejautājiet man tādas lietas, es taču esmu tikai jūsu kopēja. Jūs bijāt ļoti slims, senjor! Paraugieties! — Viņa pasniedza Pīteram mazu pulēta sudraba spoguli, tad, redzēdama, ka viņš ir par vārgu, lai to paņemtu, pati paturēja spoguli viņam priekšā.

Pīters ieraudzīja savu seju un novaidējās, jo, izņemot sārto rētu uz vaiga, tā bija dzeltenbalta kā ziloņkauls un briesmīgi izģindusi.

—        Esmu laimīgs, ka Margareta mani tādu neredz, — viņš sacīja, pūlēdamies pasmaidīt. — Ar bārdu arī noaudzis un kādu vēl! Cienījamā, kā jūs varējāt kopt šādu riebekli?

—       Jūs man nelikāties riebīgs, — viņa maigi atbildēja. — Bez tam tas ir mans darbs. Bet jūs nedrīkstat runāt, jums jāatpūšas. Izdzeriet šo un paguliet, — Ineša pasniedza viņam sudraba pialu ar buljonu. Pīters tīri labprāt to izdzēra un atkal aizmiga.

Pēc dažām dienām, kad Pīters jau jutās krietni vien spirgtāks, skaistā kopēja ienāca un nosēdās līdzās gultai; viņas maigās austrumnieces acis pauda līdzjūtību.

—        Kas ir, Inesa? — Pīters vaicāja, ievērojis viņas pārvērtušos seju.

—        Senjor Pedro, toreiz, kad jūs pamodāties no savas ilgās nemaņas, jūs jautājāt man par kādu Margaretu. Redziet, es ievācu ziņas par šo donju Margaretu un nevaru nekā laba jums par viņu pavēstīt.

Pīters sakoda zobus un izdvesa:

—   Turpiniet, pasakiet man visļaunāko!

—   Šī Margareta ceļoja kopā ar marķīzu Morelju, vai ne?

—   Viņš to nolaupīja, — atbildēja Pīters.

—       Ak vai, var jau būt, bet šeit Spānijā un jo sevišķi pie mums Granadā tas nepasargā no negoda sievieti, par kuru zināms, ka tā ceļojusi kopā ar marķīzu Morelju.

—       Jo ļaunāk marķīzam Moreljam, kad es atkal viņu sastapšu,— Pīters bargi noteica. — Ko jūs varat man pastāstīt, Inesa?

Viņa paraudzījās Pītera drūmajā, kārnajā sejā ar interesi un, kā viņam šķita, bez nepatikas.

—       Mana vēsts, kā jau teicu, ir bēdīga. Sī senjora nesen atrasta beigta marķīza pils augstākā torņa pakājē, bet neviens nezina, vai viņa pati nokritusi vai nogrūsta.

Pīteram aizcirtās elpa. Kādu brīdi klusējis, viņš vaicāja:

—   Vai jūs redzējāt viņu mirušu?

—   Nē, senjor, bet citi redzēja.

—        Un lika jums pateikt man? Ineša, es tam neticu. Ja donja Margareta, mana līgava, būtu mirusi, es to zinātu, bet mana sirds saka, ka viņa ir dzīva.

—       Jums ir liela ticība, senjor, — atteica Ineša, nespēdama apslēpt apbrīna pieskaņu balsī, bet iebilst nekā neiebilda.

—       Jā, man ir ticība, — Pīters sacīja. — Nekā cita man vairs nav, un līdz šim tā ir bijusi labs balsts.

Pīters vairāk nerunāja par šo tematu, tikai pēc brītiņa jautāja:

—   Pasakiet, kur es atrodos?

—   Cietumā, senjor.

—       Oho, cietumā ar skaistu sievieti par cietumsargu un citām skaistām sievietēm… — Pīters norādīja uz daiļu meiču, kas bija kaut ko ienesusi istabā, — par kalponēm. Un arī pats cietums ir ļoti smalks, — viņš pameta acis uz marmoru, arkām un krāšņajiem griezumiem, kas bija visapkārt.

—       Ārā pie durvīm ir vīrieši, nevis sievietes, — Ineša smaidīdama atbildēja.

—        Domājams gan. Un gūstekņus var saistīt arī ar zīda virvēm, vai ne tā? Bet kam pieder šis cietums?

Viņa papurināja galvu.

—        Es nezinu, senjor. Droši vien mauru karalim. Jūs pats sacījāt, ka es esmu tikai cietumsargs.

—   Kas jums maksā?

—       Varbūt man nemaz nemaksā, senjor, varbūt es kalpoju aiz mīlestības, — Inesa uzmeta Pīteram ašu skatienu, — vai naida. — Viņas seja piepeši pārvērtās.

—   Taču ne aiz naida pret mani, es ceru, — Pīters sacīja.

—        Nē, senjor, ne aiz naida pret jums. Kādēļ lai es ienīstu jūs — cilvēku, kas ir bijis tik bezpalīdzīgs un tik laipns pret mani? — Un viņa mazliet palocīja celi pret Pīteru.

—        Patiešām — kādēļ gan? Pie tam es esmu jums pateicīgs par to, ka esat kopusi mani un atgriezusi dzīvē. Bet kāpēc tad jūs slēpjat patiesību bezpalīdzīgam cilvēkam?

Ineša aši pārlaida acis telpai. Patlaban tajā neviena'cita nebija. Viņa noliecās pār Pīteru un čukstēja:

—       Vai jūs nekad neesat bijis spiests slēpt patiesību? Nē, es izlasu to jūsu sejā, un jūs jau neesat sieviete — grēcīga sieviete.

Kādu brīdi viņi raudzījās viens otram acīs, tad Pīters jautāja:

—   Vai donja Margareta patiešām ir mirusi?

—        Es nezinu, — Inesa atbildēja, — man tā stāstīja. — Un, it kā baidītos sevi nodot, viņa pagriezās un ātri izgāja no istabas.

Ritēja dienas, Pīters mazpamazām atveseļojās un atguva spēkus. Bet vēl arvien viņam nebija izdevies noskaidrot, kur viņš atrodas un kāpēc ieslodzīts. Viņš zināja vienīgi to, ka tiek turēts kā cietumnieks greznā pilī vai — kas likās ticamāk, kaut gan

pārliecināties par to viņš nevarēja, jo telpas vienā pusē augstie logi bija aizmūrēti, — kādā pils spārnā. Izņemot daiļo Inešu un kādu mauru, kas vai nu bija kurls, vai nesaprata ne vārda spāniski, neviens pie viņa nenāca. Tiesa, šad tad parādījās arī citas sievietes, visas ļoti skaistas, bet tās bija kalpones un nedrīkstēja Pīteram tuvoties, tā ka viņš tās redzēja tikai pa gabalu.

Tādējādi Inesa bija Pītera vienīgais sarunu biedrs, un viņu attiecības kļuva visai draudzīgas, taču tikai līdz zināmai robežai, nesoli tālāk. Iepriekš aprakstītajā dialogā Ineša bija mazlietiņ pacēlusi plīvuru, kas slēpa viņas īstās domas, bet pagāja krietns laiks, kamēr Pīters iemantoja viņas uzticību. Vēl ilgi Inesa tinās noslēpumainībā. Dienu pēc dienas Pīters viņu izjautāja, un dienu pēc dienas, neizrādot ne mazāko īgnumu vai nepatiku, Ineša atvairīja viņa jautājumus. Viņi abi gluži labi zināja, ka cenšas viens otru pārspēt viltībā, taču līdz šim Inesai piederēja virsroka šai spēlē, kas viņu, kā šķita, pat uzjautrināja. Pīters mēdza ar viņu sarunāties par visu ko — par Spānijas valsti, par mauru galmu, par briesmām, kas, draud Granadai līdz ar lielā aplenkuma tuvošanos, un tā joprojām —, un par šiem jautājumiem Ineša sprieda ļoti saprātīgi, tā ka Pīters uzzināja daudz ko par politisko stāvokli Kastīlijā un Granadā, kā arī krietni papildināja savas spāņu valodas zināšanas.

Bet, kad viņš piepeši, kā mēdza to darīt atkal un atkal, pajautāja kaut ko par Morelju, Margaretu vai Džonu Kastelu, Inesas seja uzreiz pārvērtās un viņas lūpas noslēdzās klusēšanā.

—   Senjor, — kādu dienu viņa pasmiedamās teica Pīteram, —jūs iztaujājat mani par noslēpumiem, kurus es varbūt jums atklātu, ja jūs būtu mans vīrs vai mīļākais, bet jūs taču nevarat gaidīt, lai tos jums izpauž slimnieku kopēja, likdama uz spēles savu dzīvību. Tas nenozīmē, ka es vēlētos, lai jūs kļūstat par manu vīru vai mīļāko, — viņa piemetināja, īsi, nervozi iesmiedamās.

Pīters pavērās Inesā ar savām nopietnajām acīm.

—   Es zinu, ka jūs to nevēlaties, — viņš sacīja, — jo kā gan es varētu patikt tik pievilcīgai un daiļai sievietei kā jūs?

—   Bet anglietei Margaretai, šķiet, jūs patīkat, — Ineša .aši atbildēja dzēlīgā balsī.

—   Jūs gribējāt teikt — esmu paticis, ja jau viņa, kā jūs stāstījāt, ir mirusi, — Pīters atteica, un Ineša, aptverdama savu kļūdu, iekoda lūpā. — Bet, — viņš turpināja, — es gribu piebilst, kaut gan jums tas varbūt neko nenozīmē, ka jūs esat mani padarījusi par savu patiesu draugu.

—      Draugu! — viņa iesaucās, plaši ieplezdama savas lielās acis. — Ko jūs runājat? Vai tāda sieviete kā Ineša var atrast draugu vīrietī, kas jaunāks par sešdesmit gadiem?

—   Kā redzat, var, — atbildēja Pīters.

Un atkal, graciozi palocījusi celi, Ineša aizgāja, atstādama viņu neziņā.

Pēc divām dienām viņa ienāca Pītera istabā ļoti satraukta.

Es jau domāju, ka esat mani pilnīgi pametusi, un ļoti priecājos atkal jūs redzēt, jo tas kurlais maurs un šī greznā telpa man ir pagalam apnikuši. Es gribu ieelpot svaigu gaisu.

—       Es to zinu, — atbildēja Inesa, 7— un esmu atnākusi, lai pavadītu jūs pastaigā pa dārzu.

To dzirdot, Pīters aiz prieka palēcās un, paķēris savu zobenu,, kas viņam nebija atņemts, apjoza to.

—   Jums tas nebūs vajadzīgs, — Ineša sacīja.

—       Es domāju, ka arī tajā mājvietā man zobens nebūs vajadzīgs, bet iznāca citādi, — Pīters atteica.

Ineša pasmējās, tad pagriezās, uzlika roku viņam uz pleca un ierunājās nopietnā tonī."

—        Paklausieties, mans draugs, — viņa čukstēja, — jūs taču vēlaties pastaigāties svaigā gaisā un uzzināt to, kas jūs interesē, vai ne? Es gribu jums to pastāstīt, bet neuzdrīkstos runāt šeit, kur jebkuru brīdi mūs var pārsteigt spiegi, jo šīm sienām tik tiešām ir ausis. Kad mēs pastaigāsimies dārzā, jūs varbūt neuzskatīsiet to par briesmīgu mocību — aplikt roku man ap vidukli. Jums taču vēl ir vajadzīgs atbalsts.

—       Tā vispār nebūs mocība, ticiet man! — Pīters atbildēja, mazliet pasmaidīdams. Galu galā viņš taču bija vīrietis, pie tam jauns, un Inesas viduklis bija tikpat jauks kā visa viņas āriene. — Bet,— Viņš piebilda, — to var pārprast.

—       Tieši to jau es gribu. Nebaidieties, es pati nepārpratīšu, jo zinu, ka esmu jums pilnīgi vienaldzīga un jūs tikpat labprāt apskautu šo marmora kolonnu.

Pīters pavēra lūpas, lai iebilstu, bet Ineša neļāva viņam runāt.

—       Ak, necentieties liekuļot, to jūs patiešām neprotat! — viņa ērcīgi sacīja. — Ja jums būtu nauda, jūs droši vien piedāvātu man samaksu par kopšanu, un — kas zina — varbūt es to pieņemtu! Saprotiet, jums tas jādara, jānotēlo, ka esat manī iemīlējies, citādi mēs nevaram iet dārzā pastaigāties.

Pīters vēl vilcinājās, nojauzdams kādu sazvērestību, bet Ineša noliecās uz priekšu un, lūpām gandrīz skarot viņa ausi, vēl klusāk sacīja:

—   Es nevaru jums pateikt, kā, bet varbūt — es saku: varbūt — jūs dabūsiet redzēt donjas Margaretas mirstīgās atliekas un vēl kaut ko. Tātad, — pēc mirkļa viņa piebilda, rūgti iesmiedamās, — mēs staigāsim dārzā un visu laiku jūs skūpstīsiet mani, vai ne? Muļķa cilvēk! Nešaubieties vairāk, izmantojiet izdevību, tā varbūt ir pēdējā.

—   Izdevību? Skūpstīt jūs? Par kādu izdevību jūs runājat?

—   Gan jūs to uzzināsiet, — sacīja Ineša, paraustīdama plecus. — Nāciet!

Vēl šaubīdamies, Pīters sekoja viņai pāri lielajai telpai uz durvīm, kas atradās stūrī un bija izveidotas austrumnieciskas arkas veidā. To augšdaļā bija ierīkots novērošanas lodziņš.

Ineša atvēra šīs durvis. Aiz tām stāvēja sardzē garš maurs ar līku zobenu rokā. Ineša viņam kaut ko pateica, sargs salutēja ar zobenu un atļāva viņiem iziet uz vītņu kāpnēm, kas veda lejup. Viņi nokāpa pa tām. Apakšā bija citas durvis, pie kurām Ineša pieklauvēja četras reizes. Atšāvās bultas, pagriezās atslēgas, un melns vārtnieks atvēra durvis. Viņam aiz muguras stāvēja otrs maurs, ari ar kailu zobenu rokā. Viņi pagāja tam garām tāpat kā pirmajam sargam, nogriezās pa labi šaurā ejā, kuras galā bija daži pakāpieni, un nonāca pie trešajām durvīm. Te Inesa apstājās.

—   Nu, — viņa sacīja, — sagatavojieties pārbaudījumam!

—   Kādam pārbaudījumam? — jautāja Pīters, atbalstīdamies pret sienu, jo vēl arvien nejutās drošs uz kājām.

—   šim, — Inesa atbildēja, norādīdama uz savu vidukli, — un šim, — ar slaiko pirkstu galiem viņa pieskārās savām sulīgajām, sārtajām lūpām.— Vai nevēlaties mazliet iepraktizēties, mans nevainīgais angļu bruņiniek, iekams mēs izejam laukā? Jūsu izskats rada bažas, ka nespēsiet pietiekami veikli un pārliecinoši notēlot savu lomu.

—   Es domāju, — Pīters vēsi atteica, jo smieklīgā situācija viņu kaitināja, — ka man šāda praktizēšanās ir mazliet bīstama. Varu jums apnikt pirms laika. Es savu laimi izbaudīšu, kad būsim dārzā.

—   Tā jau es domāju, — Inesa sacīja, — bet pielūkojiet, jums sava loma jānotēlo labi, citādi būs jācieš man, kas jūsu dēļ tik daudz darījusi.

—   Droši vien tad ciest nāksies ari man, — viņš nomurmināja, taču pietiekami skaļi, lai Inesa dzirdētu.

—   Nē, draugs Pedro, — viņa sacīja, pagriezdamās pret Pīteru. — šāda veida spēlē allaž cieš sieviete. Viņa par to maksā, bet vīrietis aizlaižas projām un sāk jaunu spēli. — Un, vairāk nebildusi ne vārda, Inesa atvēra durvis, kas nebija ne aizslēgtas, ne apsargātas.

Aiz durvīm bija daži pakāpieni, un lejā pletās brīnišķīgs dārzs. Tajā auga augstas, torņveidīgas cipreses, apelsīnu koki un ziedoši krūmi, kas piepildīja maigo dienvidu gaisu ar smaržām. Lēzenos strūklaku baseinos no marmora lauvu mutēm šļācās ūdens. Sur tur bija ierīkotas lapenes ar akmens soliem un uz tiem nolikti mīksti, daudzkrāsaini spilveni. Tas bija īsti austrumniecisks stūrītis baudām un sapņiem, kādu Pīters nekad agrāk, pirms šai tveicīgajā novakarē te ienāca, nebija redzējis. Tik daudzas nedējas, kamēr gulēja slims, viņš nebija redzējis arī debesis un puķes. Dārzs bija pilnīgi noslēgts no ārpasaules, to apjoza augsts mūris, tikai vienā vietā tam pāri starp divu staltu ciprešu galotnēm slējās no sarkaniem akmeņiem būvēts tornis bez logiem.

— Tas ir harēma dārzs, — čukstēja Inesa, — kur ne viena vien _ izkrāsota favorīte ir lidinājusies īsas vasaras laimes stundas, līdz pienāca ziema un taurenītis bija pagalam. — To teikdama, viņa nolaida plīvuru pār seju un devās lejup pa pakāpieniem.

XV nodaļa pīters tēlo lomu

—   Pagaidiet! — sacīja Pīters, vilcinādamies portāla ēnā. — Man netīk šī spēle, Ineša, un es nesaprotu, kam tā vajadzīga. Kāpēc jūs nevarat pateikt savu sakāmo šeit?

—   Vai jūs esat prātu zaudējis? — Inesa gandrīz nikni atbildēja caur plīvuru. — Vai jūs domājat, ka man tas sagādā prieku — mīlināties ar saltu akmeni vīrieša izskatā, pret kuru man nav nekādu jūtu . . . vienīgi draudzība? — viņa aši piemetināja. — Ticiet man, senjor Pīter, ja jūs man nepaklausīsiet, tad nekad neuzzināsiet, ko es jums gribu teikt, jo tiks nolemts, ka neesmu izpildījusi savu uzdevumu, un pēc dažām minūtēm es nozudīšu jūsu acīm uz visiem laikiem, varbūt pat zaudēšu dzīvību. Bet jums jau tas neko nenozīmē… Izšķirieties ātri, es nevaru ilgi tā šeit stāvēt.

—   Es paklausīšu jums, lai dievs man piedod! — Pīters izmisis atbildēja no portāla puskrēslas. — Bet vai man patiešām …

—   Jā, jums tas jādara! — Inesa sparīgi atteica. — Dažam labam tas nemaz neliktos tik grūts pārbaudījums.

Tad viņa kautri pacēla plīvura stūrīti un, lūkodamās no tā apakšas, maigā, dzidrā balsī iesaucās:

—   Ak, piedodiet man, dārgais draugs! Es aizmirsu, ka jūs vēl esat ļoti vārgs un nespējat tikt man līdz. Lūdzu, atbalstieties pret mani! Es gan esmu trausla, taču varu būt noderīga. — Un viņa uzskrēja augšā pa pakāpieniem, lai jau pēc mirkļa atkal parādītos kopā ar Pīteru, kura roka atbalstījās uz viņas pleca.

—   Esiet uzmanīgs, — viņa sacīja, — šie pakāpieni ir tik slideni. — Pīters, kura bālā seja piepeši bija pietvīkusi, piekrītoši kaut ko nomurmināja. — Nebaidieties, — Ineša saldā balstiņā turpināja, — šis ir slepenais dārzs, kur neviens nevar noklausīties mīlētāju maigos vārdus un redzēt viņu apskāvienus, pat visgreizsirdīgākā sieviete ne. Tieši tādēļ senos laikos to dēvēja par sultāna sievu valstību. Tur dārza otrā malā ir baseini, kur viņas vasarā peldējās. Jūs baidāties no spiegiem? O, jā, pilī viņu ir daudz, bet raudzīties uz šo pusi pat harēma sargam vienmēr ir nozīmējis nāvi. šeit nav nekādu liecinieku, vienīgi puķes un putni.

Viņi nonāca pie galvenā celiņa un lēnām sāka iet pa to. Pītera roka vēl arvien gulēja uz Inesas pleca, viņa savu balto roku bija aplikusi pavadonim ap vidu un raudzījās viņam acīs. •

—   Noliecieties zemāk pār mani, — Inesa čukstēja, — jo jums ir tāda seja kā koka svētajam. — Pīters noliecās. — Tagad klausieties, — viņa turpināja. — Jūsu mīļotā ir dzīva un vesela. Noskūpstiet mani, šī ziņa ir to vērts. Aizveriet acis un iedomājieties, ka es esmu viņa.

Pīters atkal paklausīja un daudz labprātāk, nekā varēja sagaidīt.

—   Viņa ir gūstekne šai pašā pilī, — Inesa turpināja, — un marķīzs, kas neprātīgi viņā iemīlējies, jebkuriem līdzekļiem — godīgiem vai nekrietniem — grib panākt, lai viņa kļūtu par tā sievu.

—   Lai viņš ir nolādēts! — iesaucās Pīters un atkal apskāva Inešu.

—   Vēl pirms dažām dienām viņa domāja, ka jūs esat miris, bet tagad zina, ka esat dzīvs un atveseļojaties. Kastels, viņas tēvs, kas arī bija ieslodzīts, ir izbēdzis un slēpjas pie saviem draugiem. Pat Morelja nevar viņu atrast un domā, ka viņš atstājis Granadu. Bet viņš ir tēpat, un ar zelta palīdzību viņam ir izdevies sazināties ar savu meitu.

Inesa apstājās un savukārt ļoti maigi apskāva Pīteru. Tad viņi pagāja zem kokiem un drīz vien nonāca pie marmora baseiniem, kur, kā stāstīja, vasarās peldējušās sultāna sievas. Sī pils senāk bija piederējusi Granadas karaļiem, kas tagad dzīvoja Alambrā. Seit Inesa apsēdās uz sola un atraisīja apģērbu pie kakla, jo vakars bija ļoti tveicīgs.

—   Ko jūs darat? — Pīters bažīgi vaicāja, satraucies nelabas nojautās.

—   Atvēsinos, — viņa atbildēja. — Jūsu roka bija silta, un mēs varam pasēdēt šeit kādu brītiņu.

—   Labi, turpiniet savu stāstu, — Pīters sacīja.

—   Tas ir gandrīz galā, mans draugs. Vēl tikai piebildīšu: ja jūs vēlaties nosūtīt viņai kādu ziņu, varbūt es spēšu jums palīdzēt.

—   Jūs esat eņģelis! — viņš iesaucās.

—  Arī tā mēdz apzīmēt sūtni, vai ne? Turpiniet!

—   Pasakiet Margaretai: ja viņa kaut ko uzzina par šo mūsu pastaigu, lai netic.

—   āai jautājumā viņai var būt pašai savs viedoklis, — Inesa atturīgi atbildēja. — Zinu, kāds būtu manējais, ja es būtu viņas, vietā. Taču nezaudējiet velti laiku, mums drīz atkal jāsāk staigāt.

Pīters jautājoši pavērās viņā, nespēdams aptvert, kas slēpjas aiz šās spēles. Ineša acīmredzot saprata viņa skatienu un klusi,, nopietni sacīja:

—   Jūs brīnāties, ko tas viss nozīmē un kāpēc es tā rīkojos. Es. pateikšu jums, senjor, un jūs varat man ticēt vai neticēt. Varbūt jūs domājat, ka esmu jūsos iemīlējusies. Tas nebūtu nekāds brīnums, vai ne? Senajās pasakās allaž tā notiek — dāma kopj ievainoto kristiešu bruņinieku, iemīl viņu un tā tālāk.

—  Man tas ne prātā nav nācis. Es neesmu tik iedomīgs.

—   Es to zinu, senjor. Jūs esat pārāk labs cilvēks, lai būtu iedomīgs. Un es tā rīkojos nevis aiz mīlas pret jums vai kādu citu, bet aiz naida … Jā, aiz naida pret Morelju, — sažņaugdama savu mazo roku dūrē, Inesa caur zobiem izdvesa.

—   Es zinu, kas ir naids, — sacīja Pīters. — Bet… bet ko viņš ir nodarījis jums?

—   Nejautājiet man, senjor! Pietiek ar to, ka kādreiz es viņu mīlēju. Nekrietnais tēvs Enrike pārdeva mani viņam — ak, tas bija sen! —, un Morelja mani pazudināja, padarīja par to, kas es. esmu tagad. Es dzemdēju viņa bērnu, un … tas ir miris. Ak svētā dievmāte, mans puisītis ir miris, un kopš tā laika es esmu atstumtā un verdzene … jā, senjor, šeit Granadā ir arī vergi… atkarīga no Moreljas, maizes kumosa dēļ spiesta paklausīt viņa pavēlēm un apkalpot citas viņa mīļākās … es, kādreizējā favorīte, kas viņam apnikusi… Un šodien … Kāpēc gan lai es jums to stāstu? Jā, viņš ir novedis mani tik tālu, ka man jāskūpsta dārzā svešinieks, kas to nemaz nevēlas. — Un viņa skaļi iešņukstējās,

—       Nabaga bērns! Nabaga bērns! — Pīters iesaucās, maigi glāstīdams viņas roku ar saviem slaidajiem pirkstiem. — No šā brīža man ir vēl viens rēķins Moreljam, un es viņam likšu samaksāt arī to.

—   Jūs to darīsiet? — Inesa strauji vaicāja. — Ak, ja tā, esmu gatava jūsu labā mirt, jo dzīvoju vairs tikai tādēļ, lai atriebtos Moreljam. Un mana pirmā atriebība būs atņemt viņam jūsu cēlo iemīļoto, kuru viņš nolaupījis un mīl līdz neprātam, tāpēc ka viņa ir pirmā sieviete, kas tam pretojas, bet marķīzs taču uzskata sevi par neatvairāmu.

—   Vai jums ir kāds plāns? — Pīters jautāja.

—   Pagaidām vēl nav. Tas būs ļoti grūti. Es lieku uz spēles savu dzīvību, jo, ja Moreljam rastos aizdomas, ka esmu viņu nodevusi, viņš mani nogalinātu kā žurku un neturētu, sevi par ļaundari. Granadā tas netiek uzskatīts par grēku, senjor, un neviens par to neprasa norēķinus — it sevišķi, ja upuris ir sieviete no slepkavas mājas ļaudīm. Es jums jau sacīju: ja es būtu atteikusies no šīs spēles šovakar, Morelja tā vai citādi būtu no manis atbrīvojies un norīkojis manā vietā citu. Nē, pagaidām man vēl nav nekāda plāna, bet es esmu tā, ar kuras starpniecību senjors Kastels sazinās ar savu meitu. Es viņu atkal satikšu, satikšu arī donju Margaretu, un mēs kaut ko izgudrosim. Nē, nepateicieties man! Senjors Kastels maksā par maniem pakalpojumiem, un es ar prieku pieņemu viņa naudu, jo ceru kādreiz tikt laukā no šīs elles, un tad tā man noderēs. Tomēr ne par kādu naudu es neuzņemtos šādu risku, kaut arī patiesībā man ir vienalga, vai es dzīvoju vai eju bojā. Senjor, negribu jums slēpt — donja Margareta uzzinās par šo mūsu pastaigu, taču es viņai visu paskaidrošu.

—   Lūdzama, dariet to! — Pīters nopietni sacīja. — Izstāstiet viņai patiesību!

—   Jā, jā, es to apsolu. Es palīdzēšu jums abiem un viņas tēvam, un, ja vairs to nedarīšu, tad ziniet, ka esmu mirusi vai iemesta kazemātā, un paļaujieties tikai paši uz sevi. Jūsu mierinājumam es vēl varu pateikt — donjai Margaretai nekas ļauns nav noticis. Morelja viņu pārāk mīl un grib padarīt par savu sievu. Vai varbūt ir devis kādu zvērestu, tāpat kā ir zvērējis nenogalināt jūs, ko būtu varējis vai nezcik reižu izdarīt, kamēr jūs gulējāt slims un atradāties pilnīgi viņa varā. Reiz, kad jūs bijāt bez samaņas, viņš ienāca un stāvēja līdzās gultai ar dunci rokā, un mēs runājām par to. «Kādēļ jūs viņu nenogalināt?» es jautāju, zinādama, ka tā Vislabāk varu palīdzēt izglābt jūsu dzīvību. Viņš atbildēja: «Tāpēc, ka negribu apskaut savu sievu ar viņas mīļotā asinīm aptraipītām rokām, ja neesmu viņu nogalinājis godīgā cīņā. Es jau tur Londonā devu šādu zvērestu. Es to apsolīju dievam un savam svētajam patronam, cerēdams, ka tādējādi spēšu iegūt šo jaunavu godīgā cejā, un, ja es lauzīšu savu zvērestu, dievs man atmaksās šeit un viņā saulē. Izpildi manu pavēli, Ineša: kop viņu labi! Un, ja viņš mirtu, lai tas nav manas vainas dēļ.» Nē, viņš nenokaus jūs un nedarīs pāri viņai. Draugs Pedro, viņš to neuzdrīkstas.

—   Vai jūs nevarat kaut ko izdomāt? — Pīters jautāja.

—   Nevaru, pagaidām vēl ne. Sie mūri ir augsti, sargi tos uzrauga dienu un nakti, un aiz tiem ir plašā Granadas pilsēta, kur Moreljam pieder liela vara un kur neviens kristietis nevar paglābties. Bet viņš grib apprecēt viņu. Un kopā ar donju Margaretu ir šī glītā muļķīte, viņas kalpone, kas iemīlējusies marķīzā. Viņa pati man to pastāstīja tik briesmīgā spāņu valodā, kādu es savu mūžu nebiju dzirdējusi, bet šis stāsts ir par garu, lai to te atkārtotu. Un tēvs Enrike, kas gribēja, lai jūs noslepkavo mājvietā, tik ļoti mīl naudu … Ahā, šķiet, nupat man pavīdēja gaismas stariņš. Bet mums nav laika vairāk runāties, un man vajag mierīgi padomāt. Draugs Pedro, sagatavojieties skūpstiem, mums jāturpina sava spēle, un, atklāti sakot, jūs tēlojat vāji. Nu, lūdzu, aplieciet man roku! Tur tālāk ir mums paredzēts sols. Smaidiet un izliecieties mīlas pārņemts. Man nepietiek mākas, lai tēlotu par diviem. Nāciet, nāciet!

Roku rokā viņi iznāca no koku dziļās ēnas un garām sultāna sievu marmora baseiniem devās uz solu lapenē, kur bija nolikti spilveni un starp tiem lauta.

—  Apsēdieties pie manām kājām, — Inesa sacīja, noslīgdama uz sola. — Vai jūs protat dziedāt?

—   Kā gailis, — atbildēja Pīters.

—   Tad man jādzied jums. Labi, tas būs patīkamāk nekā tēlot iemīlējušos. — Un ļoti maigā balsī Inesa sāka dziedāt mauru mīlas dziesmiņas, pavadīdama uz lautas, bet Pīters, kam miesu māca nogurums un dvēseli urdīja nemiers, tēloja mīlētāju, cik nu labi spēja, līdz palēnām sabiezēja tumsa.

Beidzot, kad dārzā nekas vairs nebija saskatāms, Ineša beidza dziedāt un nopūzdamās piecēlās.

—   Izrāde beigusies, un priekškars nolaists, — viņa sacīja. — Un ir arī laiks jums doties iekšā, kļūst mitrs. Senjor Pedro, jūs esat gaužām vājš aktieris, bet lūgsim dievu, lai mūsu skatītāji būtu iecietīgi un pieņemtu vēlamo par īstenību.

—   Es neredzēju neviena skatītāja, — Pīters sacīja.

—   Bet viņi redzēja mūs, un nešaubos, ka drīz vien jūs pats par

to pārliecināsieties. Tagad iesim atpakaļ uz jūsu istabu, jo man jūs jāatstāj, lai kaut ko darītu jūsu … un arī sevis labā. Vai jums ir kas sakāms senjorām Kastelam?

— Nododiet viņam manas mīlestības un cieņas apliecinājumu. Pastāstiet, ka, pateicoties jums, kaut arī jūtos vēl mazliet vārgs, esmu atveseļojies no ievainojuma, ko dabūju uz kuģa, un saules dūriena sekām. Ja viņš var izgudrot kādu plānu, kā mums visiem izrauties no Moreljas varas un tikt projām no šās nolādētās pilsētas, es mūžīgi slavēšu viņa vārdu un jūsējo.

— Labi, es neaizmirsīšu. Esiet mierīgs. Rīt mēs atkal pastaigāsimies dārzā, bet nebaidieties — mīlētājus tēlot vairs nevajadzēs.

Margareta sēdēja pie atvērta loga savā skaistajā istabā Moreljas pilī, ģērbusies krāšņā spāniešu tērpā ar augstu apkakli, ko no vienas vietas klāja pērles. Viņa bija spiesta valkāt tādas drānas, kādās tās sagūstītājam labpatikās viņu ietērpt. Margaretas garie mati, ko saturēja dārgakmeņiem rotāta lenta, smagiem viļņiem krita pār pleciem, un rokas rimti gulēja klēpī. No sava augsta cietuma viņa skumji noraudzījās uz krēslaino un vareno Alambras milzeni pretējā kalnā un neskaitāmajām Granadas ugunīm, kas mirgoja tālu lejā. Turpat līdzās zem sudraba lampas, kas karājās pie griestiem, sēdēja Betija, arī grezni ģērbusies.

—   Kas ir, māsīc? — Betija jautāja, bažīgi pavērdamās Mar- garetā. — Tev taču tagad vajadzētu justies laim-īgākai, jo tu zini, ka Pīters ir dzīvs, gandrīz jau atveseļojies un atrodas šai pašā pilī. Tavam tēvam klājas labi, viņš ir droši noslēpies un kaļ plānus, kā mūs izglābt. Kāpēc tu esi tik bēdīga? Tev vajadzētu būt priecīgākai nekā senāk.

—   Tu gribi zināt, Betij? Tad es tev pateikšu. Es esmu pievilta. Pīters Broums, cilvēks, ko es uzskatīju jau gandrīz par savu vīru, krāpj mani.

—   Masters Pīters tevi krāpj? — iesaucās Betija un, muti iepletusi, blenza Margaretā. — Nē, tas nav iespējams. Es viņu pazīstu, viņš nav spējīgs tevi pievilt, jo pat acu neuzmet citai sievietei, ja to tu gribēji teikt.

—   Tu tā domā, Betij. Paklausies un spried pati. Vai atceries pēcpusdienu, kad marķīzs mūs uzaicināja aplūkot šīs pils brīnumus un es arī gāju, cerēdama, ka varbūt noskatīšu kādu taciņu, pa kuru mēs vēlāk varētu aizbēgt?

—   Protams, atceros, Margaret. Mēs nemaz tik bieži netiekam laukā no šā būra, lai es tādas reizes aizmirstu.

—  Tad tu atcerēsies arī, ka mēs iegājām ar augstu mūra žogu apjoztā dārzā, kur atrodas lielais tornis. Kopā ar marķīzu un šo pretīgo' garīdznieka tēvu Enriki es, domādama, ka tu mums seko, uzkāpu tornī, lai no augšas palūkotos uz apkārtni.

—   Kalpones mani nelaida, — Betija sacīja. — Tiklīdz jūs bijāt iegājuši iekšā, viņas aiztaisīja durvis un pavēlēja man gaidīt, kamēr jūs atgriezīsieties. Es par to tā saskaitos, ka gandrīz ieklupu vienai no viņām matos, jo baidījos tevi atstāt vienu kopā ar šiem diviem vīriešiem. Bet viņa, šī kaķene, izrāva dunci, un man nekāda ieroča nebija.

—   Tev jābūt piesardzīgākai, Betij, — sacīja Margareta, — lai kāda no šām pagānietēm nenodara tev ko ļaunu.

—   Nekā nebija! — atteica Betija. — Viņas baidās no manis. Pirms dažām dienām es vienu pārsteidzu klausāmies pie durvīm un nolidināju uz galvas lejā pa kāpnēm. Viņa sūdzējās marķīzam, bet šis tikai pasmējās, un tagad viņa guļ gultā ar plāksteri uz deguna. Turpini savu stāstu!

—   Mēs uzkāpām tornī, — Margareta sacīja, — un no pašas augšējās telpas skatījāmies ārā pa logiem, kas iziet uz dienvidiem pret kalniem un to līdzenumu, pār kuru mūs atveda no Motrilas. Tad garīdznieks, kas bija aizgājis pie ziemeļu sienas, kurā nav logu, un ielīdis kādā nišā, iznāca no tās ar ļaunu smīnu sejā un kaut ko pačukstēja marķīzam. Marķīzs pagriezās pret mani un sacīja: «Tēvs Enrike stāsta, ka no turienes esot redzama vēl jaukāka aina. Nāciet, senjora, paskatieties!» Es arī gāju, jo gribēju iespējami vairāk uzzināt par pils apkārtni. Viņi ieveda mani nelielā nišā, kas izbūvēta torņa biezajā mūrī. Tās sienā ir šaujamlūkām līdzīgas spraugas, iekšpusē diezgan platas, bet uz āru pavisam šauras, tā ka, šķiet, no lejas tās starp rupjajiem mūra akmeņiem nav saskatāmas. «Sī ir tā vieta,» marķīzs sacīja, «kur senos laikos Granadas karaļi, kas allaž ir bijuši greizsirdīgi, mēdza sēdēt un novērot savas sievas slepena'jā dārzā. Stāsta, ka viens no viņiem reiz ieraudzījis savu favorīti mīlināmies ar galma astrologu un noslīcinājis tos abus marmora baseinā dārza malā. Paskatieties, tur lejā staigā pārītis, kam ne prātā nenāk, ka mēs esam viņu mīlas zvērestu liecinieki.»

—   Es tāpat aiz gara laika negribīgi palūkojos lejup, — Margareta turpināja, — un ieraudzīju slaidu vīrieti mauru drānās staigājam apskāvušos ar kādu sievieti. Kad es jau grasījos novērsties, jo nevēlējos slepeni viņus novērot, sieviete pacēla seju, lai noskūpstītu savu pavadoni, un es šajā sievietē pazinu skaisto Inešu, kas šad tad ir mūs te apciemojusi un, manuprāt, izspiego mūs. Drīz vien vīrietis, savukārt noskūpstījis viņu, it kā vainīgs juzdamies, paskatījās apkārt, un es ieraudzīju arī viņa seju. Es to pazinu.

—   Kas tas bija? — jautāja Betija, kuru tenkas par mīlētājiem ļoti interesēja.

—      Neviens cits kā Pīters Broums, — Margareta mierīgi atbildēja, bet viņas balsī jautās izmisums. — Pīters Broums, ļoti bāls pēc nesenās slimības, taču nepārprotami viņš.

—   Pie visiem svētajiem! Es nebūtu domājusi, ka viņš ir uz to spējīgs! —Betija pārsteigta izdvesa.

—   Viņi neļāva man atiet no spraugas, — Margareta stāstīja tālāk, — un piespieda noskatīties visu līdz galam. Kādu brīdi pārītis uzkavējās pie baseina, kur viņus paslēpa koku puduris, bet tad atkal iznāca no tā un apmetās uz marmora sola. Sieviete dziedāja dziesmiņas, un vīrietis, maigi piekļāvies, sēdēja viņai pie kājām. Tā tas turpinājās, līdz kļuva tumšs un mēs aizgājām, atstādami viņus turpat. Nu, — viņa iešņukstēdamās piemetināja, — ko tu tagad teiksi?

—   Es teikšu, — atbildēja Betija, — ka tas nebija masters Pīters, jo viņam nepatīk svešas dāmas un slepeni dārzi.

—   Tas bija viņš, Betij, neviens cits!

—  Tad, māsīc, viņš bija sazāļots, piedzirdīts vai apburts, nevis tas Pīters, kuru mēs pazīstam.

—   Iespējams, ka šī ļaunā sieviete ir viņu apbūrusi, bet tas nav viņam nekāds attaisnojums.

Betija uz brīdi iegrima domās. Viņa vairs nešaubījās, ka Margareta patiešām redzējusi Pīteru, bet meičas sejas izteiksme liecināja, ka viņa šo apvainojumu neņem pārāk nopietni.

—   Nu, ja arī tā būtu, — viņa sacīja, — vīrieši, cik es viņus pazīstu, ir un paliek vīrieši. Pīters tik ilgu laiku ir bijis ieslodzīts kopā ar šo skaisto un valdzinošo koķeti, un nebija visai godīgi izspiegot viņu pa torņa spraugu. Ja viņš būtu mans iemīļotais, es par to nekā neteiktu.

—   Es nekā viņam neteikšu ne par to, ne ari par ko citu, — Margareta cieti atbildēja. — Starp mani un Pīteru Broumu visam beigas.

Atkal padomājusi, Betija sacīja:

—  Man tā vien liekas, ka tas ir kāds triks. Māsīc Margaret, tev taču teica, ka Pīters esot miris, vai ne tā? Un tad mēs uzzinājām, ka viņš nav vis beigts, bet ir tikai slims un atrodas tepat. Sie meli atklājās. Tagad tev stāsta un acīmredzot grib parādīt, ka Pīters ir neuzticīgs. Vai tikai šī sieviete to visu nenospēlēja ar nolūku?

—   Tādai spēlei vajadzīgi divi, Betij. Ja tu būtu redzējusi…

—  Ja es būtu redzējusi, es būtu sapratusi, vai viņi tikai tēlo vai ir pa īstam iemīlējušies, bet tu jau esi pārāk nepiedzīvojusi, lai spētu spriest. Ko teica marķīzs un tēvs Enrike, kad tu skatījies?

—   Gandrīz neko, tikai apmainījās smaidiem un beidzot, kad satumsa un mēs vairs nekā nevarējām redzēt, jautāja man, vai es nedomājot, ka būtu laiks iet projām, it kā nebūtu paši mani piespieduši tur palikt un būt par sava kauna aculiecinieci!

—   Tātad viņi tevi aizkavēja tur? Un arī paši aizveda uz turieni tieši īstajā laikā, bet mani nelaida tornī iekšā, lai es nebūtu kopā ar tevi, un tā tālāk. Nu, ja tevī ir kaut mazliet taisnīguma, tad tev jāuzklausa, ko teiks pats Pīters, iekams tu viņu nosodi.

—   Esmu viņu jau nosodījusi, — vēsi atteica Margareta. — Ak, kaut es labāk būtu mirusi! …

Margareta piecēlās un iegāja loga nišā. No torņa, kas atradās kalna galā, skatienam pavērās galvu reibinošs dziļums. Tāltālu lejā, divsimt pēdu zem viņas, mēness gaismā blāvi vīdēja ceļa baltā lente.

—   Tas nepavisam nebūtu grūti, — viņa sacīja, saspringti iesmiedamās, — tikai jāizliecas dziļi laukā pāri šim mūrim, tad straujš kritiens un mūžīga tumsa … vai varbūt gaisma, kas to lai zina?

—   Manuprāt, gaisma, — Betija atteica, atraudama Margaretu no loga, — elles uguns gaisma, pie tam pamatīga, jo tā būtu pašnāvība, nekas cits. Un pēc kā tu tur izskatītos uz tā ceļa? Māsīc, neesi muļķe! Ja tev ir taisnība, tad ne jau nu tev jālec ārā pa logu, bet, ja tu maldies, tad ar to tu padarītu stāvokli tikai vēl ļaunāku. Nomirt vienmēr pietiks laika, ja būs vajadzīgs, un varbūt šis brīdis pienāks drīz. Bet pagaidām es tavā vietā vispirms mēģinātu parunāt ar masteru Pīteru, kaut vai tikai tāpēc, lai pateiktu, ko tu par viņu domā.

—   Varbūt tev taisnība, — atbildēja Margareta, atslīgdama krēslā. — Bet es ļoti ciešu, tu nevari pat iedomāties, kā es ciešu!

—    Kāpēc nevaru? — Betija jautāja. — Vai tad tu esi vienīgā sieviete pasaulē, kas bijusi tāda muļķe un iemīlējusies? Vai es nevaru būt tāpat iemīlējusies kā tu? Tu smaidi un pie sevis domā, ka nabaga radiniecei Betijai nevar būt tādas pašas jūtas kā viņas bagātajai māsīcai. Bet ir, patiešām ir. Es zinu, ka marķīzs ir nelietis, tomēr mīlu viņu tikpat stipri, kā tu viņu ienīsti vai mīli Pīteru, jo nespēju citādi. Tā ir mana laime, un viss. Bet es netaisos mesties laukā pa logu, drīzāk es izsviedīšu laukā viņu un tā noslēgšu mūsu rēķinus. Zvēru, ka tā vai citādi es ar marķīzu norēķināšos, lai tas man maksātu ko maksādams, kaut vai pašu dārgāko — manu dzīvību. — Un Betija izslējās zem sudraba lampas ar tādu izteiksmi skaistajā, apņēmīgajā sejā, kas bija stipri līdzīga Margaretas sejai un'tomēr pavisam citāda, — ka Morelja, to redzēdams, droši vien būtu nožēlojis, ka izvēlējies šo sievieti par savu ieroci.

Margareta brīdi izbrīnījusies vērās māsīcā, tad, izdzirdusi soļus, pacēla acis un ieraudzīja savā priekšā skaisto spānieti vai maurieti (kas viņa īsti bija, Margareta nezināja) Inesu, to pašu sievieti, ko no paslēptuves tornī bija redzējusi pastaigājamies dārzā kopā ar Pīteru.

—   Kā jūs šeit iekļuvāt? — Margareta vēsi jautāja.

—        Pa durvīm, senjora, kas bija palikušas neaizslēgtas. Tas nav visai prātīgi, ja grib parunāties zem četrām acīm tādā vietā kā šī, — Inesa atbildēja, pazemīgi paklanīdamās.

—       Tās vēl arvien ir neaizslēgtas, — sacīja Margareta, norādīdama uz durvīm.

—        Nē, senjora, jūs maldāties, to atslēga ir manā rokā. Es lūdzu jūs, nelieciet savai biedrenei mani izsviest laukā, viņa ir tik spēcīga un viegli to izdarīs, bet man ir jums kas svarīgs sakāms, un jūs darītu gudri, ja mani uzklausītu.

Mirkli padomājusi, Margareta sacīja:

—   Runājiet, tikai īsi.

XVI nodaļa BETIJA RĀDA ZOBIŅUS

—   Senjora, — Ineša sacīja, — jūs turat uz mani Jaunu prātu.

—       Nē, — Margareta atbildēja, — jūs esat tāda, kāda esat. Kāpēc lai es vainotu jūs?

—   Nu, tad jūs ļaunojaties uz senjoru Broumu?

—       Varbūt, bet tā ir tikai mūsu pašu darīšana. Ar jums es nevēlos par to runāt.

—        Senjora, — Ineša turpināja, gurdi pasmaidīdama, — mēs abi esam bez vainas tajā šķietamajā idilē, ko jūs redzējāt.

—   Patiešām? Kurš tad ir vainīgais?

—   Marķīzs Morelja.

Margareta nekā neatbildēja, bet viņas acis izteica daudz.

—        Senjora, jūs man neticat, un par to nav ko brīnīties. Un tomēr es runāju taisnību. Tas, ko jūs redzējāt no torņa, bija spēle, kurā senjors Broums, kā varbūt pamanījāt, savu lomu tēloja gaužām nelabprāt un tikai manis pierunāts, jo es teicu, ka no tā atkarīga mana dzīvība. Es viņu kopu visu grūtās slimības laiku, un viņš nav nepateicīgs.

—   Tā man likās gan. Taču es jūs nesaprotu.

—   Senjora, es esmu verdzene šajā pilī, atstumta verdzene. Varbūt jūs varat uzminēt pārējo, tas šeit ir parasts stāsts. Man apsolīja brīvību, ja ģs, ko uzskata par skaistuli, savaldzināšu šā vīrieša sirdi un padarīšu viņu par savu mīļāko. Ja es to nespētu, tad droši vien mani pārdotu kā verdzeni vai varbūt sodītu vēl bargāk. Es piekritu — kāpēc gan ne? Man tas bija nieks. No vienas puses — dzīve, brīvība un bagātība, dižciltīgs bruņinieks un galants draugs uz īsu laiciņu, no otras — kaunastabs vai nāve, kas neizbēgami man draud tagad, ja tikšu pieķerta. Es viņu nesa- valdzināju, senjora, un, patiesību sakot, arī sevišķi necentos to izdarīt. Senjors Broums manī redzēja tikai savu kopēju, neko vairāk, un man viņš bija nopietni slims cilvēks, nekas vairāk. Pamazām mēs kļuvām labi draugi, un es uzzināju, ko viņš pārdzīvojis un kā šeit nokļuvis, uzzināju arī, ka šīs lamatas uzstādītas, lai jūs apmānītu un ievilinātu vēl dziļāk slazdā. Senjora, es nekā nevarēju viņam to visu paskaidrot, tajā telpā mūs pastāvīgi izspiegoja un man nebija izdevības atklāti parunāt. Bija vajadzīgs, lai senjors Broums izliktos manī iemīlējies, tādēļ es izvedu viņu dārzā un, labi zinādama, ka mūs novēro, liku viņam tēlot šo lomu, tādējādi šķietami piekrāpjot jūs.

—   Es tomēr vēl nesaproti, — Margareta jau maigāk sacīja. — Jūs sakāt, ka jūsu dzīvība vai labklājība atkarīga no šīs kaunpilnās intrigas. Bet kādēļ tad jūs man to atklājat?

—   Lai pasargātu no ciešanām jūs, senjora, glābtu savu draugu senjoru Broumu un atriebtos Moreljam.

—   Kā jūs to izdarīsiet?

—   Jūs abi tagad zināt patiesību, bet ar tālāko būs grūti. Tieši par to es atnācu ar jums parunāt, uzņemdamās lielu risku. Ja mans kungs nebūtu izsaukts uz mauru karaļa galmu, 'es nebūtu varējusi atnākt, un kuru katru mirkli viņš var atgriezties.

—   Vai jums ir kāds plāns? — vaicāja Margareta, strauji paliekdamās uz Inesas pusi.

—   Plāna pagaidām vēl nav, bet padomā man kaut kas ir. — Inesa pagriezās, paskatījās uz Betiju un piebilda: — šī lēdija ir jūsu radiniece, vai ne, kaut arī patāla un zemākas kārtas?

Margareta pamāja.

—   Jūs esat diezgan līdzīgas, — Inesa turpināja, — apmēram vienādas augumā un arī pēc figūras, kaut gan senjora Betija ir druknāka, ar zilām acīm un zeltainiem matiem, bet jums acis ir melnas un mati kastaņbrūni. Ar nolaistu plīvuru vai naktī nebūtu viegli jūs atšķirt, ja rokās būtu cimdi un jūs runātu tikai čukstus.

—   Jā, — sacīja Margareta. — Bet ko tas dod?

—   Te nu senjorai Betijai jānāk talkā, — Inesa atbildēja. — Senjora Betija, vai jūs sapratāt, ko mēs runājām?

—   šo to, bet gluži visu ne, — atbildēja Betija.

—   Tad lai jūsu kundze jums paskaidro, ko nesapratāt, un nedusmojieties uz mani, lūdzama, ja es zinu par jums un jūsu sirdslietām vairāk, nekā esat man stāstījusi. Donja Margareta, pasakiet viņai, ko es teicu.

Kad tas bija izdarīts, Inesa, mazliet padomājusi, lēni turpināja runāt, un Margareta pārtulkoja no spāņu valodas angliski visu, ko Betija nesaprata.

— Morelja Anglijā atklāja jums mīlestību, vai ne, senjora Betija? Un iekaroja jūsu sirdi, kā ir iekarojis jo daudzu sieviešu sirdis, tāpēc jūs noticējāt, ka viņš grib aizvest sev līdz un apprecēt jūs, nevis jūsu māsīcu. Tā bija, vai ne?

—   Kāda- jums gar to daļa, svešā sieviete? — Betija jautāja, pietvīkdama aiz dusmām.

—   Nekādas, bet es varētu pastāstīt dažu labu tādu pašu mīlestības stāstu, ja jums labpatiktos dzirdēt. Taču noklausieties līdz galam un tad atbildiet man uz vienu jautājumu vai varbūt labāk atbildiet uz jautājumu vispirms. Vai jūs gribētu atriebties šim augstdzimušajam blēdim?

—   Atriebties? -— Betija, sažņaugdama rokas dūrēs, izdvesa caur saviem veselīgajiem, baltajiem zobiem. — Es būtu gatava riskēt ar dzīvību, lai to izdarītu.

—   Tāpat kā es. Šķiet, šai ziņā mēs esam vienis prātis. Un man liekas, ka es varu jums parādīt ceļu uz to. Jūsu māsīca ir redzējusi kaut ko tādu, ko viņas kārtas sievietēm nepatīk redzēt. Viņa ir greizsirdīga, un sadusmota — vai vismaz bija, pirms es viņai pastāstīju patiesību. Jau šovakar vai rīt pie viņas ieradīsies Morelja un jautās: «Vai neesat pārdomājusi? Vai jūs vēl arvien man atsakāt vīrieša dēļ, kurš atdod savu sirdi pirmajai gaisīklei, kas viņu kārdina? Vai tagad jūs kļūsiet mana sieva?» Un ja nu viņa atbildētu «Jā!»? Pag, pag, neiebilstiet, ļaujiet man pateikt līdz galam! Un ja nu tad notiktu slepenas laulības un senjora Betija ar līgavas plīvuru dotos pie altāra, bet donja Margareta, kas ietērptos Betijas drēbēs, kopā ar senjoru Broumu un savu tēvu tiktu atlaista brīvībā?

Inesa apklusa un, rotaļādamās ar vēdekli, ko turēja rokā, vēroja abas sievietes. Kad viņas vārdi bija pārtulkoti, Margareta un Betija, šā pārdrošā un bīstamā sazvērestības plāna pārsteigtas, brīdi klusēdamas raudzījās Inesā un viena gtrā. Margareta ierunājās pirmā.

—   Tu nedrīksti to darīt, Betij, — viņa sacīja. — Kad marķīzs atklās, ka tā esi tu, viņš tevi nogalinās.

Bet Betija nemaz neklausījās Margaretā un domāja savu domu. Beidzot viņa pacēla acis un teica:

—   Māsīc, tikai aiz manas muļķības un godkāres tu iekļuvi šajā nelaimē, tādēļ es esmu tava parādniece. Vai nav tiesa? Es nebaidos no šā cilvēka, viņš baidās no manis. Un, ja nonāktu tik tālu, ka viņš grasītos mani nogalināt… lai Inesa aizlienē man savu dunci, varbūt es pirmā likšu to lietā. Bez tam … galu galā es mīlu marķīzu, lai kāds nelietis viņš ir, un varbūt vēlāk mēs salabsim, kas to var zināt? Un ja arī ne… Bet pasakiet man, Inesa, vai pēc šīs zemes likumiem es būšu viņa likumīga sieva?

—   Bez šaubām, — atbildēja Inesa, — ja garīdznieks būs jūs salaulājis un marķīzs uzvilcis jums pirkstā gredzenu un nosaucis jūs par savu sievu. Pēc tam kad svētības vārdi ir teikti, tikai pats pāvests var atraisīt šīs saites, taču, lai to panāktu, būs daudz kas jāpaskaidro, un diez vai Morelja, krietns baznīcas kalps, gribēs, ka par šo notikumu uzzina Romā.

—   Tā būs krāpšana, — iejaucās Margareta, — ļoti neglīta krāpšana.

—   Bet kā viņš piekrāpa tevi un mani, vai tas nebija nekrietni? — vaicāja Betija. —- Nē, es to darīšu, nebaidīdamās viņa dusmu, ja vien zināšu, ka tu ar Pīteru un tavs tēvs tiksiet brīvībā.

—   Kas notiks ar Inesu? — samulsusi jautāja Margareta.

—   Viņa par sevi pati parūpēsies, — Inesa atbildēja. — Varbūt, ja viss izies labi, jūs atļausiet man aizceļot kopā ar jums. Bet tagad es vairs ilgāk te nedrīkstu palikt. Es aiziešu pie jūsu tēva, senjora Kastela, un, ja viņš šim plānam piekritīs, mēs drīz atkal tiksimies. Starp citu, donja Margareta, jūsu līgavainis beidzot ir gandrīz pilnīgi vesels un sūta jums savas sirds sveicienus. Un mans padoms: kad Morelja ar jums runās, uzklausiet viņu jo laipni.

Dziļi palocījusies, Inesa aizslīdēja uz durvīm, atslēdza tās un izgāja no istabas.

Stundu vēlāk vecs ebrejs musulmaņu drānās un turbānu galvā veda Inesu pa blīvi apbūvēta Granadas rajona līkumotajām, ļaužu pilnajām ieliņām. Sis ebrejs acīmredzot te bija labi pazīstams, jo ceļā sastaptie pravieša sekotāji nelikās izbrīnījušies par viņa parādīšanos aizplīvurotas sievietes pavadībā un daži viņu goddevīgi sveicināja.

—   Šķiet, ka šie Muhameda dēli jūs mīl, tēvs Izrael, — Inesa sacīja.

—   Jā gan, mana dārgā, — vecais vīrs atbildēja un klusu paķiķināja. — Tāpēc, ka ir parādā man naudu, un es to atprasīšu, iekams sāksies lielais karš ar spāniešiem. Viņi ir gatavi ar savām bārdām noslaucīt ceļu manā priekšā, un tas būtu ļoti noderīgi mūsu drauga plāniem. Ak, tas, kam ir kronas kabatā, var uzlikt sev kroni galvā: šeit Granadā nauda spēj visu. Dodiet man gana naudas, un es nopirkšu paša mauru karaļa sievu.

—   Vai šim Kastelam tās ir daudz? — Inesa īsi jautāja.

—   Daudz makā un vēl vairāk pie parādniekiem. Viņš ir viens no bagātākajiem cilvēkiem Anglijā. Bet kāpēc tu jautā? Viņš par tevi neliksies ne zinis, jo viņu pārāk nomāc citas rūpes.

Inesa tikai rūgti iesmējās, taču neapvainojās par šiem vārdiem. Kāpēc gan? Nebija vērts.

—   Es zinu, — viņa nomurmināja, — bet tomēr ceru kaut ko nopelnīt un jautāju tāpēc, lai būtu droša, ka pietiks mums visiem.

—   Pietiks, es jau tev teicu, ka viņam naudas ir atliku likām,— vecais Izraels atbildēja, viegli pieklauvēdams pie kādām durvīm noplukušā sienā.

Tās kā uz burvja mājienu atvērās, un viņi pāri bruģētam pagalmiņam devās uz mauru stilā celtu, pussagruvušu ēku, kas atradās tā dziļumā.

—   Mūsu draugs Kastels, šobrīd gribēdams dzīvot noslēgti, ir noīrējis pagraba stāvu, — Izraels, klusi iesmiedamies, sacīja Inesai. — Laipni lūdzu, seko man, tikai piesargies no žurkām un vabolēm.

Viņš noveda Inesu lejup pa ļodzīgām kāpnēm velvētās ejās, kas bija pilnas ar vīna mucām, un, aizdedzinājis tievu vaska sveci, devās cauri tām, rūpīgi aizvērdams un noslēgdams aiz sevis visas durvis, līdz beidzot viņi nonāca pie mitras, zirnekļu tīmekļiem klātas sienas vīna pagraba tumšā stūrī. Te vecais vīrs apstājās un atkal klusi pieklauvēja, tāpat kā pie ārdurvīm. Tūlīt viens sienas posms izbīdījās uz āru, paverot spraugu, pa kuru viņi varēja ieiet.

—   Labi ierīkots, vai ne? — Izraels noķiķināja. — Kurš gan iedomāsies meklēt te ieeju, it īpaši, ja viņš ir vecā ebreja parādnieks? Nāc iekšā, manu skaistulīt, nāc!

Inesa sekoja viņam krēslainajā alā, un siena aiz viņiem atkal noslēdzās. Paņēmis Inesu pie rokas, Izraels vispirms nogriezās pa labi, tad pa kreisi, atslēdza kādas durvis, un — raugi! — viņi atradās skaisti iekārtotā istabā, ko apgaismoja vairākas lampas, jo logu tai, kā šķita, nebija.

—   Pagaidi šeit, — viņš teica Inesai, norādīdams uz dīvānu, kur atsēsties, — kamēr es atvedīšu savu īrnieku. — Un pats nozuda aiz aizkariem telpas viņā galā.

Drīz vien aizkari atkal pavērās un Izraels atgriezās kopā ar Kastelu, kas tagad bija tērpies mauru drānās un no mitināšanās pazemē izskatījās mazliet bāls, taču citādi pilnīgi vesels. Ineša piecēlās un nostājās viņa priekšā, atsviedusi plīvuru atpakaļ, lai viņš varētu redzēt tās seju. Kādu brīdi Kastels pētīja viņu ar savām asajām acīm, kas ievēroja itin visu, un tad sacīja:

—   Jūs esat tā dāma, kurai es ar šā mūsu drauga starpniecību nodevu savas vēstis nogādāšanai uz pili, vai ne? Lai to pierādītu, atkārtojiet man tagad visu, ko es liku pateikt.

Inesa paklausīja un izstāstīja viņam iepriekšējo ziņu saturu.

—    Pareizi, — Kastels sacīja, — bet kā lai es zinu, vai varu jums uzticēties? Cik saprotu, jūs esat vai esat bijusi šā Moreljas mīļākā, un tādu sievieti viņš var viegli izmantot kā spiedzi, lai mūs visus pazudinātu.

—   Vai nav par vēlu to jautāt, senjor? Ja man nevar uzticēties, tad jūs ar savējiem jau atrodaties pilnīgi manās rokās.

—    Nepavisam, mana dārgā, nepavisam! — iejaucās Izraels. — Te ir daudz lielu mucu, un, ja mums būs kaut mazākais iemesls šaubīties par tevi, viena no tām notēs reizē var noderēt par tavu zārku, kaut ari būtu žēl sabojāt labu vīnu.

Inesa pasmējās un atbildēja:

—    Taupiet savu vīnu un arī savu laiku. Morelja ir mani atstūmis, un es viņu ienīstu. Es gribu no viņa aizbēgt un nolaupīt viņam visdārgāko. Turklāt man ir vajadzīga nauda, lai vēlāk būtu no kā dzīvot, un jums man tā jādod, citādi es nekustināšu ne pirksta, vai labāk apsoliet man to, jo jūs, ebreji, turat vārdu, un es neprasīšu no jums ne graša, iekams nebūšu savu paveikusi.

—   Bet cik jūs prasīsiet tad, jaunkundz?

Inesa nosauca summu, un abi vīrieši, to dzirdot, iepleta acis.

—   Ja man būs lemts palikt dzīvai, tad es gribu dzīvot bagātībā, — Inesa sacīja.

—    Pilnīgi pareizi, — Kastels nomurmināja, — mēs saprotam. Bet tagad pasakiet mums, ko jūs darīsiet mūsu labā par šo naudu.

—    Es izkārtošu tā, ka jūs, jūsu meita donja Margareta un viņas līgavainis senjors Broums varēsiet sveiki un veseli atstāt Granadas mūrus, bet marķīzs Morelja apprecēs citu sievieti.

—   Kādu citu sievieti? Jūs? — Kastels ieintriģēts jautāja.

—   Nē, senjor, es ar viņu neprecētos pat par visu bagātību, kas pieder jums abiem. Tā būs jūsu kalpone un jūsu meitas radiniece skaistā Betija.

—   Kā jūs to panāksiet? — Kastels izbrīnījies iesaucās.

—   Abas māsīcas ir diezgan līdzīgas, senjor, kaut ari viņu asinsradniecība ir visai tāla. Paklausieties tagad, es jums pastāstīšu. — Un Inesa īsi paskaidroja, kas viņai padomā.

—   Drosmīga iecere, — sacīja Kastels, kad viņa bija beigusi, — bet, ja nu tas izdotos, vai šī laulība būs likumīga?

—   Domāju gan, — Ineša atbildēja, — ja garīdznieks iepriekš zinās — un viņu jau var uzpirkt — un līgava zinās. Bet, ja ari ne, kāda tam nozīme, jo vienīgi Roma var izlemt šo jautājumu, un, iekams nonāks tik tālu, mūsu visu liktenis jau būs skaidrs.

—   Roma … vai nāve, — Kastels noteica, un Ineša viņa acīs izlasīja, no kā tas baidās.

—   Jūsu Betija izmēģina savu laimi, — viņa lēni sacīja, — tāpat kā daža laba pirms viņas, un ne bez iemesla. Sai sievietei gars ir tikpat stiprs kā miesa. Morelja iekaroja Betijas sirdi un apsolīja viņu precēt. Tad viņš to izmantoja, lai nolaupītu jūsu meitu, un viņa uzzināja, ka tikusi pielabināta kā muļķa zostiņa, kuras aizsegā viņš notvēra savā tīklā balto gulbi. Kā jūs domājat, vai pēc tā visa Betijai nevar būt ar Morelju savi rēķini, Betijai, kuras vainas dēļ viņas mīļotā kundze un māsīca iekļuvusi visās šajās nepatikšanās? Ja Betija uzvarēs, viņa kļūs par Spānijas granda sievu, par marķīzi; ja zaudēs, nu, tad būs spēlējusi uz augstu likmi un vismaz atriebusies šim cilvēkam. Lai nu kā, viņa ir gatava uzņemties šo risku, un pa to laiku jūs visi jau būsiet gabalā.

Kastels šaubīdamies palūkojās uz Izraēlu. Tas nobraucīja savu balto bārdu un sacīja:

—   Lai šī sieviete izklāsta savu plānu. Viņa vismaz nav muļķe, un ir vērts to noklausīties, kaut gan es baidos, ka tas prasīs bargu naudu.

—   Es varu maksāt, — sacīja Kastels un pamāja Inesai, lai turpina.

Taču pagaidām viņai nebija daudz vairāk ko teikt. Viņiem tikai vajadzēja parūpēties, lai allaž pie rokas būtu labi zirgi, un nosūtīt vēstnesi uz Sevilju, kur bija pavēlēts doties «Margaretai», ar rīkojumu kapteinim sagatavoties aizbraukšanai, tā ka kuģis kuru katru brīdi varētu pacelt enkuru, ja viņiem izdotos līdz tam nokļūt.

Kad viņi bija to norunājuši, Inesa un Izraels devās projām, un Inesa aiznesa sev līdz ar zeltu pildītu maisiņu.

To pašu nakti Inesa Moreljas pils hallē, kas tika izmantota kā kapela, uzmeklēja Motrilas garīdznieku Enriki, teikdama, ka vēloties ar viņu parunāties un izsūdzēt grēkus, jo viņi bija veci draugi vai drīzāk gan veci ienaidnieki.

Viņa sastapa svēto tēvu ļoti sliktā omā. Izrādījās, ka Morelja savukārt turēja ļaunu prātu uz Enriki, jo bija uzzinājis, ka tas pievācis sev dārglietas no viņa naudas lādes, kas atradās uz «Sari Antonio». Tagad marķīzs pieprasīja tās atdot, turklāt uzvēla tēvam Enrikem atbildību par visu, ko ciema ļaudis nozaguši uz kuģa, jo bija neganti noskaities, ka viņš ļāvis Pīteram Broumam izglābties no jūras un nokļūt Granadā.

—   Tātad, tēvs, — Inesa sacīja, — jūs, kas domājāt ticis pie bagātības, atkal esat nabags.

—   Jā, mana meita. Tā mēdz notikt ar tiem, kas uzticas prinčiem. Es esmu padevīgi kalpojis marķīzam ilgus gadus, uzņemdamies dažu labu grēku uz savas dvēseles, cerībā, ka viņš, kas ir tik ļoti baznīcas ieredzēts, izgādās man kādu augstu amatu. Bet ko viņš, nepateicīgais, dara? Atņem man tos pāris spožos nieciņus, ko būtu aprijusi jūra vai pievācis kāds zaglis, ja es tos nebūtu atradis, un paziņo, ka esmu viņam parādā vēl visu pārējo, par ko es nekā nezinu.

—   Kādu amatu jūs gribat, tēvs? Man liekas, ka jums ir padomā kas noteikts.

—   Mana meita, viens draugs man atrakstīja no Seviljas: par simt zelta dubloniem viņš varētu izgādāt man sekretāra vietu svētajā inkvizīcijā, kur es kalpoju par ķeceru gūstītāju, pirms marķīzs mani padarīja par savu kapelānu un iedeva man Motrilas draudzi, kas nekā nav vērta, tāpat kā viņa daudzie tukšie solījumi. Par šiem nieciņiem es dabūtu trīsdesmit dublonu, divdesmit esmu iekrājis, un tagad es atjāju šurp, lai aizņemtos trūkstošos piecdesmit no marķīza, kam esmu izdarījis tik daudz labu pakalpojumu, kā tu, Inesa, pati labi zini. Un te nu ir šās centības beigas! — viņš dusmīgi nostenējās.

—   Ļoti žēl, — Inesa domīgi sacīja, — jo tie, kas kalpo inkvizīcijai, izglābj daudzas dvēseles, ieskaitot savējās, vai ne tā? Piemēram, — viņa turpināja, un garīdznieks sarāvās, — es atceros, ka viņi izglāba manas māsas dvēseli un būtu izglābuši arī manējo, ja es nebūtu bijusi — kā to lai pasaka? — brīva no visiem aizspriedumiem. Bez tam viņi dabū procentus no ļauno ķeceru mantas, kļūst bagāti un var tikt dzīvē uz augšu.

—   Tā ir, Inesa. Tā bija vienreizēja izdevība tādam cilvēkam kā man, kas tik ļoti nīst ķecerus. Bet kāpēc par to vēl runāt tagad, kad šis nolādētais, izvirtušais marķīzs … — garīdznieks aprāvās.

Inesa pavērās viņā un jautāja:

—        Tēvs, ja es sagādātu jums tos simt zelta dublonus, vai jūs kaut ko darītu manā labā?

Garīdznieka viltīgā seja atdzīvojās.

—   Es būtu gatavs darīt it visu, mana meita!

—   Pat ja tas sanaidotu jūs ar marķīzu?

—       Ja es tiktu par Seviljas inkvizīcijas sekretāru, marķīzam būtu vairāk jābaidās no manis nekā man no viņa. Tik tiešām jābaidās, jo nekādu draudzību es pret viņu nejūtu, — tēvs Enrike smīnēdams atbildēja.

—       Tad klausieties, tēvs! Es vēl neesmu izsūdzējusi grēkus, neesmu, piemēram, jums pastāstījusi, ka arī es ienīstu marķīzu un ne bez iemesla, kaut gan varbūt jums tas ir jau zināms. Bet atcerieties: ja jūs mani nodosiet, tos simt zelta dublonus jūs acīs neredzēsiet un par sekretāru Seviljā tiks iecelts kāds cits svēts vīrs. Bez tam jūs var piemeklēt vēl kas ļaunāks.

—       Turpini, mana meita, — garīdznieks glaimīgi sacīja, — es glabāšu to kā grēksūdzes noslēpumu.

Un Inesa izstāstīja viņam visu sazvērestības plānu, paļaudamās uz šā cilvēka mantkārību un sava spīvā naida varu pār viņu, jo pazina tēvu Enriki no skūtās galvas līdz grēcīgo kāju pirkstgaliem. Viņa noklusēja vienīgi to, kur dabūs šo naudu.

—        Tas nebūtu diezcik grūti, — tēvs Enrike sacīja, kad Inesa bija beigusi. — Ja pie manis atnāk neprecējies vīrietis un neprecēta sieviete, kam likums neaizliedz stāties laulībā, es viņus salaulāju, un, ja reiz gredzeni apmainīti un svētība dota, viņi ir savienoti līdz nāvei un tikai pāvests var tos šķirt.

—   Bet ja nu līgavainis domā, ka tiek salaulāts ar citu sievieti?

Garīdznieks paraustīja plecus.

—        Viņam gan vajadzētu zināt, ko viņš prec. Tā ir viņa darīšana, nevis baznīcas vai manējā. Vārdi jau nav jānosauc pārlieku skaļi, mana meita.

—        Bet vai jūs man iedosiet laulības dokumentu, kur šie vārdi būs skaidri ierakstīti?

—        Protams. Tev vai jebkuram citam. Kāpēc gan ne? Ja vien es būšu drošs, ka saņemšu norunāto samaksu …

Ineša pacēla plaukstu un parādīja desmit dublonus, kas gulēja kaudzītē zem tās.

—        Ņemiet, tēvs, — viņa teica, — tie netiks ieskaitīti nolīgtajā maksā. Tur, no kurienes tie nāk, ir vēl citi. Divdesmit jūs saņemsiet pirms laulībām, bet astoņdesmit tad, kad man Seviljā būs rokā tas dokuments.

Tēvs Enrike savāca monētas, iebāza tās kabatā un sacīja:

—   Es uzticos tev, Inesa.

—   Jā, — viņa aiziedama atbildēja, — tagad, kad jūs esat paņēmis naudu un mūsu abu kakli ir vienā cilpā, mums nekas cits neatliek kā paļauties vienam uz otru. Esiet šeit, tēvs, rīt šai pašā laikā, varbūt man atkal vajadzēs izsūdzēt grēkus, jo — ak vai! — šī, kā jūs pats labi zināt, ir grēcīga pasaule.

XVII nodala SAZVĒRESTĪBA

Nākamajā rītā pēc šīm sarunām, tikko Margareta un Betija bija pabrokastojušas, pie viņām ieradās Inesa un, tāpat kā iepriekšējā reizē, aizslēdza aiz sevis durvis.

—   Senjoras, — viņa mierīgi sacīja, — es esmu nokārtojusi to, par ko vakar runājām, un sagatavojusi lugas pirmo cēlienu, tālāk tā jāraksta jums. Tagad mani atsūtīja pateikt, ka augstdzimušais marķīzs Morelja vēlas satikt jūs, donja Margareta, un pēc stundas būs šeit. Tātad mums laika nav daudz.

—   Pastāstiet, ko jūs esat izdarījusi, Inesa! — sacīja Margareta.

—   Es sastapos ar jūsu cienījamo tēvu, donja Margareta. Te ir viņa vēstule jums, ko pēc izlasīšanas gan labāk iznīciniet. — Viņa pasniedza Margaretai papīra sloksni, uz kuras Kastela rokrakstā angliski bija rakstīts:

«Mīļotā meita!

šī sieviete, kurai tu, manuprāt, vari uzticēties, bija pie manis un pastāstīs tev par mūsu vienošanos. Es atbalstu viņas plānu, kaut arī risks ir liels. Tava māsīca ir drosmīga jaunava, taču es nespiežu viņu uz šo bīstamo spēli. Viņai pašai jāizšķiras. Es no savas puses apsolu: ja viņa paliks dzīva un mēs izglābsimies, es nekad neaizmirsīšu, ko viņa mūsu labā darījusi. Atsūti man savu atbildi ar šo pašu vēstnesi. Lai dievs stāv mums visiem klāt un paliec sveika?

Dž. K.»

Margareta izlasīja šo vēstuli vispirms klusu, tad skaļi Betijai priekšā, pēc tam saplēsa to sīkos gabaliņos un izmeta laukā pa torņa logu.

—   Runājiet! — viņa sacīja. Un Ineša izstāstīja viņai visu.

—  Vai jūs varat paļauties uz šo garīdznieku? — Margareta noklausījusies jautāja.

—   Viņš ir pēdīgais nelietis, to es labi zinu, taču domāju, ka varu, — Inesa atbildēja. — Vismaz tikām, kamēr kāposti ēzelim vēl deguna priekšā, tas ir, kamēr viņš nav dabūjis visu naudu. Pie tam viņš jau ir iepinies, paņemdams rokasnaudu. Bet, pirms runājam tālāk, man jāzina: vai šī lēdija piedalās? — Inesa norādīja uz Betiju.

—   Jā, es piedalos, — atteica Betija. — Es neatkāpšos no saviem vārdiem. No šīs spēles pārāk daudz kas atkarīgs. Es apzinos, cik bīstama ir mana loma tajā, taču, — viņa lēni piebilda, apņēmīgi sakniebdama lūpas, — man ir daudz nesamaksātu rēķinu, un es neesmu kaut kāda spāņu vaska lellīte, kas ļauj ar sevi visādi izrīkoties … kā daža laba, — Betija uzmeta ašu skatienu pazemīgajai Inesai. — Pirms marķīzs tiks galā ar mani, viņš vēl dabūs pamatīgi trūkties!

Kad Inesa bija izlobījusi Betijas vārdu jēgu, viņa sajūsmināta pacēla savas maigās acis un nomurmināja spāņu sakāmvārdu par to, «kas notiksies, ja Belcebuls ar Sātanu reiz šaurā ejā satiksies».

Pēc tam kad bija galīgi izlemts, ka sazvērestība notiks, kaut arī Margareta tai piekrita gaužām nelabprāt, jo baidījās par Betijas likteni, Inesa, būdama atjautīga un pieredzējusi sieviete, ņēmās viņas pamācīt dažādās praktiskās gudrībās, kā abu nenoliedzamo līdzību vēl pastiprināt, bet atšķirības iespējami notušēt. Sim nolūkam viņa solījās pagādāt īpašu matu mazgāšanas līdzekli un sejas krāšļus, kā arī parūpēties par apģērbu.

—   Tas viss maz ko līdzēs, — sacīja Betija, palūkojusies uz sevi un tad uz daiļo Margaretu. — Lai kā mēs pārvērstu savu ārieni, tik un tā neviens teli nenoturēs par stirnu, kaut arī tās abas ganītos vienā pļavā. Taču atnesiet vien tos savus zieķus, es darīšu, ko varēšu. Bet domāju gan, ka labāk par tiem man palīdzēs biezs plīvurs un slēgtas lūpas, kā arī garš tērps, kas paslēps manas kājas.

—  Jums ir brīnišķīgas kājas, — Inesa pieklājīgi sacīja un klusībā pie sevis piebilda: — Tās jūs droši aiznesīs turp, kur gribat nokļūt.

Tad Inesa pievērsās Margaretai un atgādināja, ka marķīzs vēlas viņu redzēt un gaida atbildi.

—   Es negribu satikties ar viņu viena, — Margareta noteikti sacīja.

—      Bet citādi būs neērti, — iebilda Inesa. — Man šķiet, viņš grib jums teikt vārdus, kas nebūtu jādzird citiem, it īpaši šai senjorai, — viņa pamāja uz Betijas pusi.

—   Es negribu satikties ar viņu viena! — Margareta atkārtoja.

—   Bet, donja Margareta, lai viss norisinātos tā, kā mēs norunājām, jums jāsatiekas ar marķīzu un jādod viņam tāda atbilde, kādu viņš tīko saņemt. Man šķiet, ka varēs izkārtot pēc jūsu prāta. Pagalms lejā ir diezgan liels. Kamēr jūs ar marķīzu runāsieties vienā malā, mēs ar senjoru Betiju pastaigāsimies otrā, pietiekami tālu, lai nekas nebūtu dzirdams. Viņai vajag papildināties spāņu valodā, un tā būs laba izdevība sākt mūsu nodarbības.

—   Kas man viņam jāsaka? — Margareta nervozi jautāja.

—   Es domāju, — Inesa sacīja, — ka jums jāseko brīnišķīgā aktiera senjora Pītera paraugam un jānotēlo sava loma tikpat labi, kā redzējāt tēlojam viņu, vai pat labāk, ja iespējams.

—  Mana loma gan būs pavisam citāda, — vēsi atteica Margareta, un viņas sejai pārslīdēja rūgto atmiņu ēna.

Inesa pasmaidīja un sacīja:

—   Jā, protams, jūs varat izlikties greizsirdīga, jo tas mums, sievietēm, ir gluži dabiski, piekāpties tikai pamazām un pieprasīt par savu «jāvārdu» noteiktu cenu.

—   Kas tad man jāprasa?

—   Manuprāt, jums jāuzstāda noteikums, ka jūs salaulās jūsu konfesijas garīdznieks un ka šā garīdznieka parakstīts paziņojums par notikušajām laulībām tiks nosūtīts Seviljas arhibīskapam un viņu majestātēm karalim Ferdinandam un karalienei Isabellai. Protams, jums katrā ziņā arī jāprasa, lai senjors Broums un jūsu tēvs senjors Kastels līdz ar māsīcu Betiju pirms laulībām drošā pavadonībā atstātu Granadu un jūs pati savām acīm pa torņa logu varētu noraudzīties, kā viņi izjāj pa pils vārtiem. Zvēriet Moreljam, ka pēc tam tās pašas dienas vakarā jūs būsiet ar mieru salaulāties un kļūsiet viņa sieva. Tai laikā ceļinieki Fūs jau gabalā. Pēc ceremonijas es saņemšu no garīdznieka parakstītos dokumentus un sekošu viņiem, atstājot viltus līgavu, lai spēlē tālāk savu lomu, kā var.

Margareta vēl arvien šaubījās — viņai šis plāns šķita pārāk sarežģīts un bīstams. Kamēr viņa pārlika, pie durvīm atskanēja klauvējiens.

—  Tā ir zīme man, ka Morelja pagalmā gaida jūsu atbildi, — Inesa sarosījās. — Nu, kāda tā būs? Atcerieties, ka ne jums, ne pārējiem nav citas iespējas izkļūt no šās apsargātās pilsētas, vismaz es tādas neredzu.

—   Esmu ar mieru, — Margareta steigšus sacīja. — Lai dievs stāv mums visiem klāt, jo mums būs vajadzīga viņa palīdzība.

—   Un jūs, senjora Betija?

—  Ak, es jau sen esmu izlēmusi, — vēsi atbildēja Betija. — Ja arī mēs iekritīsim, tas mūsu stāvokli nepadarīs daudz ļaunāku.

—   Labi! Tikai jūs abas notēlojiet savas lomas, kā pienākas. Galu galā tas nemaz nebūs tik grūti, jo no garīdznieka nav jābaidās un marķīzam šāda blēdība nemūžam neienāks prātā. Nolieciet laulības no šīsdienas par nedēļu, jo man vēl daudz kas jāpārdomā un jāsagatavo. — To pateikusi, Ineša izgāja no istabas.

Pusstundu vēlāk Margareta sēdēja zem marmora pagalma vēsās arkādes līdzās Moreljam, bet otrpus čalojošās strūklakas, pienācīgā attālumā no viņiem, ēnā. šurpu turpu pastaigājās Betija un Ineša.

—   Jūs likāt mani ataicināt šurp, marķīz,— sacīja Margareta, — un, būdama jūsu gūstekne, es biju spiesta paklausīt. Ko jūs vēlaties no manis?

—   Donja Margareta, vai jūs nevarat to iedomāties? — marķīzs nopietni jautāja. — Labi, es jums pateikšu, lai jūs neiedomātos aplam. Vispirms es vēlreiz un atkal gribu lūgt jūsu piedošanu par noziegumiem, uz kuriem mani pamudinājusi mīlestība, mana kvēlā mīlestība pret jums. Vēl vakar ap šo laiku es skaidri zināju, ka velti gaidīt pretmīlestību. Bet šodien es uzdrošinos cerēt, ka var būt arī citādi.

—   Kāpēc tā, marķīz?

—   Vakar vakarā jūs nolūkojāties uz slepeno dārzu un redzējāt tur pastaigājamies divus cilvēkus. Lūk, tur ir viens no šiem diviem, — marķīzs pamāja uz Inesas pusi. — Vai man turpināt?

—  Nē, — Margareta atbildēja neskanīgā balsī un paslēpa seju rokās. — Tikai pasakiet man, kas ir šī sieviete, — un viņa savukārt paskatījās uz Inesu.

—   Vai tas ir nepieciešams? — marķīzs jautāja. — Labi, ja jūs vēlaties zināt: viņa ir augstdzimusi spāniete, ko kopā ar māsu bija sagūstījuši mauri. Kāds garīdznieks, kas ieinteresējās par tās māsu, pievērsa manu uzmanību viņai, un es viņu atpirku no mauriem. Tā kā vecāki bija miruši un viņai nebija kur iet, tā no brīva prāta palika manā namā. Nenosodiet pārāk bargi šādas lietas, pie mums tas ir diezgan parasts gadījums. Būdama attapīga sieviete, šī Inesa ir bijusi man ļoti noderīga, ar viņas palīdzību esmu daudz ko uzzinājis. Taču pēdējā laikā viņai dzīve šeit ir apnikusi, viņa vēlas atstāt Granadu, un par dažiem pakalpojumiem es esmu tai apsolījis brīvību.

—   Vai mana līgavaiņa kopšana bija viens no šiem pakalpojumiem, marķīz?

Morelja paraustīja plecus.

—   Domājiet, kā jums tīk, senjora. Es piedodu Inesai viņas nepiedienīgo uzvešanos, jo beidzot viņa ir atklājusi jums patiesību par cilvēku, kura dēļ esat tik daudz cietusi. Margaret, sakiet man, vai arī tagad, zinādama, kāds viņš īstenībā ir, jūs gribat palikt tam uzticīga?

Margareta piecēlās, pagājās dažus soļus, tad atgriezās un jautāja:

—   Vai jūs esat labāks par šo zemisko vīrieti?

—   Domāju, ka jā, Margaret, jo, kopš pazīstu jūs, jūtos kā apskaidrots, esmu atstājis savu veco «es» pagātnē un kļuvis pilnīgi cits cilvēks. Un, ja arī esmu grēkojis, tad vienīgi jūsu dēļ. Lūdzama, uzklausiet mani! Es nolaupīju jūs, tas tiesa, taču neesmu jums darījis pāri un nekad to nedarīšu. Jūsu dēļ es saudzēju arī jūsu tēvu, kad būtu pieticis ar vienu mājienu, lai novāktu viņu no ceļa. Es ļāvu viņam izbēgt no ieslodzījuma un paslēpties pie Granadas ebrejiem, taču man ir zināms, kur viņš atrodas. Es liku rūpīgi kopt Pīteru Broumu, lai viņš paliktu dzīvs, kaut gan varēju jebkuru brīdi ļaut viņam nomirt. Es izglābu šo cilvēku, lai vēlāk nebūtu sev jāpārmet, ka mana mīlestība pret jums vainojama viņa nāvē. Nu jūs redzējāt, kāds ir šis Pīters Broums. Ko jūs teiksiet tagad? Vai vēl arvien jūs mani atraidāt? Palūkojieties uz mani,— marķīzs izslējās visā savā staltajā augumā, — un pasakiet, vai šādu vīrieti sievietei būtu jākaunas saukt par savu vīru? Turklāt atcerieties, ka šeit, Spānijā, es varu jums daudz ko dot. Jūs būsiet ļoti ievērojama dāma šai zemē un nākamībā, — viņš daudznozīmīgi piebilda, — varbūt pat vēl kas vairāk. Margaret, karš tuvojas, šī pilsēta un visas bagātās mauru zemes nonāks Spānijas rokās, un tad es būšu šā novada gubernators, gandrīz karalis.

—   Bet ja es atsakos? — vaicāja Margareta.

—   Tad, — marķīzs bargi sacīja, — jūs paliksiet šeit, un jūsu neuzticīgais līgavainis paliks šeit, un jūsu tēvs paliks šeit, un jūs visus piemeklēs tāds pats liktenis kā tūkstošiem kristīgo gūstekņu, kas smok Alambras pazemes cietumos. Mana misija te drīz būs galā, un es došos projām, lai līdz ar citiem Spānijas grandiem piedalītos dižajā kaujā kā viens no pirmajiem starp mūsu katolisko majestāšu karavadoņiem. Taču es negribu jūs iebiedēt, es gaidu jūsu sirds atsaucību, jo alkstu pēc jūsu mīlas un dārgas mūža draudzības un vēlos, ja tas būs manos spēkos, pasargāt jūs un jums tuvos cilvēkus no visa ļauna.

—   Jūs vēlaties viņus pasargāt no ļauna? Vai tad, ja es došu savu piekrišanu, jūs atbrīvosiet viņus? Manu tēvu, senjoru Broumu un māsīcu Betiju, kuras «jāvārdu», nevis manējo, jums pienāktos lūgt, ja jūs būtu tik krietns, kā izliekaties.

—   To es nevaru, — marķīzs pietvīkdams atbildēja. — Dievs mans liecinieks, es negribēju nodarīt viņai pāri, tikai izmantoju viņas labvēlību, lai varētu būt jūsu tuvumā un iegūt ziņas par jums. Patiesību sakot, es šo Betiju biju iedomājies mazliet citādu.

—   Vai tad šeit, Spānijā, mans kungs marķīz, nav godīgu sieviešu?

—   Maz, ļoti maz, donja Margareta. Es maldījos, noturēdams Betiju par vienkāršu kalponīti, un, ja vajadzīgs, esmu gatavs dot viņai jebkuru gandarījumu.

—   Izņemot to, kāds pienāktos sievietei, kuru esat solījis precēt un kura mūsu zemē varētu pieprasīt, lai jūs turat savu solījumu, vai pienaglot jūs pie kaunastaba. Taču jūs man neatbildējāt. Vai viņi būs brīvi?

—   Brīvi kā vējš … jo sevišķi senjora Betija, — marķīzs, mazliet pasmaidot, piebilda. — Taisnību sakot, šās sievietes acīs ir kaut kas tāds, kas brīžiem mani biedē. Šķiet, viņa nav no tām, kas spēj aizmirst. Stundu pēc mūsu laulībām jūs pa savu logu varēsiet noraudzīties,' kā viņi visi trīs drošā apsardzībā atstāj pili, lai dotos, kurp paši vēlas.

—   Nē, — Margareta iebilda, — tā es neesmu ar mieru. Ja es piekritīšu, tad tikai ar tādu noteikumu, ka vispirms redzēšu viņus aizjājam. Tās pašas dienas vakarā, kad saule būs norietējusi, es samaksāšu jums par viņu brīvību.

—   Tātad jūs piekrītat? — Morelja nepacietīgi jautāja.

—   Šķiet, man tas jādara, marķīz. Mans līgavainis ir kļuvis man neuzticīgs. Mēnesi vai ilgāk esmu bijusi gūstekne jūsu pilī, kurai, cik saprotu, nav laba slava, un, ja es atsacīšos, mūs visus, jūs teicāt, iemetīs pazemes cietumā, un mēs tiksim pārdoti verdzībā vai mirsim kā mauru gūstekņi. Mans kungs marķīz, es esmu likteņa un jūsu varā, un man nav citas izejas. Tieši par nedēļu no šās dienas es kļūšu jūsu sieva, taču nevainojiet mani, ja izrādīsies, ka esmu citāda, nekā jūs domājat, tāpat kā jums iznāca ar manu māsīcu, kuru jūs pievīlāt. Līdz tam laikam es lūdzu netraucēt mani. Ja gribēsiet par kaut ko vienoties vai nodot man rīkojumus, šī sieviete Ineša jums pakalpos, es zinu viņas tikumu.

—       Es visnotaļ paklausīšu jums, donja Margareta, — Morelja pazemīgi atbildēja. — Vai jūs nevēlaties satikt savu tēvu vai varbūt … — viņš aprāvās.

— Ne vienu, ne otru, — atteica Margareta. — Es uzrakstīšu viņiem vēstules un nosūtīšu ar šo Inešu. Kādēļ man vēl sastapties ar viņiem, — viņa ar rūgtumu piebilda, — ja esmu atvadījusies no senajām dienām, kad biju brīva un laimīga, un gatavojos kļūt par sievu augstdzimušajam marķīzam Moreljam, šim godājamajam spāņu grandam, kurš apmānīja nabaga meiteni ar melīgiem precību solījumiem un izmantoja viņas lētticību un mīlestības aklumu, lai ievilinātu mani slazdā un aizvestu no mājām? Mans kungs, es atvados no jums līdz jaunnedēļai! — Un, iznākusi no arkādes pie strūklakas, Margareta skaļi uzsauca Betijai, lai tā pavada viņu uz torņa istabām.

Nedēļa, ko Margareta izkaulēja marķīzam, bija pagājusi. Viss bija sagatavots. Ineša bija parādījusi Moreljam viņa līgavas vēstules tēvam un Pīteram Broumam, kā arī atbildes, kurās viņi dedzīgiem vārdiem lūdzās Margaretu atteikties no šāda soļa. Taču bija vēl arī citas vēstules un citas atbildes, kuras Inesai ne prātā nenāca rādīt marķīzam.

Bija pēcpusdiena. Ceļam apsegloti ātri zirgi un grupa pavadoņu jau stāvēja pils pagalmā, bet Kastels ar Pīteru, pārģērbušies par mauriem, sargu uzraudzībā gaidīja kādā no tuvējām istabām. Betija, tērpusies mauru sievietes drānās un nosegusi seju ar biezu plīvuru, stāvēja pretī Moreljam, pie kura Ineša bija viņu aizvedusi.

—   Es atnācu jums pateikt, — Betija sacīja, — ka šovakar pēc saulrieta, kad būs pagājušas trīs stundas kopš mūsu aizjāšanas gar viņas logu, mana māsīca un kundze gaidīs jūs, lai tiktu salaulāta ar jums, bet, ja jūs uzdrošināsieties traucēt viņu ātrāk, tad viņa vispār nekļūs par sievu ne jums, ne kādam citam.

—   Es paklausīšu, — Morelja atbildēja. — Jums, senjora Betija, es lūdzu piedošanu un ceru, ka pieņemsiet šo dāvanu kā zīmi, ka esat man piedevusi, — zemu paklanīdamies, viņš pasniedza Betijai skaistu pērļu kaklarotu.

—   Es to pieņemu, — rūgti iesmiedamās, atteica Betija, — jo tā var man noderēt naudas vietā, lai atgrieztos Anglijā. Taču es nepiedodu jums, marķīz Morelja, un brīdinu jūs, ka mūsu rēķini paliek nenokārtoti. Varbūt es vēl piedzīvošu dienu, kad gūšu gandarījumu. Jūs domājat, ka esat uzvarējis, bet dievam debesīs ir zināmi visi cilvēku ļaunie darbi, un viņš tā vai citādi allaž liek par tiem samaksāt. Tagad es iešu atvadīties no savas māsīcas Marga- retas, bet jums es nesaku ardievas, jo domāju, ka mēs vēl satiksimies. — Betija iešņukstēdamās nolaida lejup plīvura malu, ko sarunas laikā bija mazliet pacēlusi, un kopā ar Inešu izgāja no istabas. Aiz sliekšņa viņa iečukstēja tai ausī: — Viņam nebūs ne mazākās patikas vēlreiz atvadīties no Betijas Dīnas.

Abas sievietes iegāja Margaretas istabā un aizslēdza aiz sevis durvis. Margareta, ietinusies vaļīgā rītatērpā, sēdēja uz zema dīvāna līdzās savai līgavas rotai, kas laistījās sudrabā un dārgakmeņos.

—  Aši, aši! — Ineša uzsauca Betijai. Tā steigšus norāva savas mauru drānas un ap galvu aptīto garo, plandošo plīvuru. Nu kļuva redzams, ka viņas matu krāsa ir pārvērtusies no dzeltenas par kastaņbrūnu, bet zilās acis, ieēnotas ar tumšu krāsvielu un no iepilinātām zālēm kļuvušas mirdzošas, izskatījās melnas kā Margare- tai. Un pats brīnumainākais — zoda labajā pusē un aizmugurē uz kakla Betijai bija uzradušās dzimumzīmītes jeb skaistuma mušiņas, tieši tādas pašas kā Margaretai tajās vietās no dzimšanas! īsi sakot, tā kā abām māsīcām augumi bija ļoti līdzīgi, kaut arī Betija likās mazliet druknāka, ne visai spilgtā gaismā atšķirt viņas pat bez plīvura nenāktos viegli, jo Ineša lieliski pieprata sieviešu izskata pārvēršanas mākslu un šoreiz pūliņu nebija žēlojusi.

Tagad Margareta ietērpās baltajās mauru drānās un biezajā plīvurā, kas pilnīgi paslēpa viņas seju, atstājot brīvu tikai mazu spraudziņu iepretim acīm, bet Betija ar Inesas palīdzību uzvilka krāšņo, dārgakmeņiem izrotāto līgavas tērpu, kas bija Moreljas kāzu dāvana, un paslēpa nokrāsotās cirtas zem pērlēm nokaisītā plīvura. Desmit minūtēs viss bija kārtībā, ieskaitot pat dunci, ko Betija apjoza zem sava tērpa, un abas pārģērbušās sievietes nu stāvēja, vērdamās viena otrā.

—   Ir laiks iet, — vedināja Inesa.

Pēkšņi Margareta sāka protestēt:

—   Man nepatīk šī blēdība un nekad nav patikusi! Kad Morelja to atklās, viņš būs drausmīgi nikns un nogalinās Betiju. Es nožēloju, ka piekritu šai sazvērestībai.

—   Tagad ir par vēlu nožēlot, senjora, — Inesa sacīja.

—  Vai nav iespējams izdarīt tā, ka arī Betija tiktu projām? — Margareta izmisusi jautāja.

—  Varbūt ir, — atbildēja Inesa. — Pēc senas paražas pirms laulībām es pasniegšu vīna kausu līgavainim un līgavai. Marķīza kausā vīnam būs piejauktas zāles, jo viņš nedrīkst šovakar pārāk

skaidri redzēt. Nu, es varētu sagatavot stiprāku brūvējumu, tā ka pēc pusstundas viņš vairs neapjēgtu, vai ir salaulāts vai ne, un tad varbūt Betijai izdotos aizbēgt kopā ar mani un vēlāk piebiedroties jums. Taču tas ir ļoti riskanti, un, ja mūs atklās, tad, protams, vīnamaiss ies pušu un pagraba grīda pludos sarkana!

Nu iejaucās Betija:

— Esi mierīga, māsīc! Ja kāda asinīm lemts līt, tad tur neka nevar līdzēt, un vismaz tev nebūs tās jāuzslauka. Es netaisos bēgt projām no šā cilvēka, drīzāk viņš muks no manis. Es izskatos labi šai tavā smalkajā tērpā un gribu to ilgi valkāt. Nu, ejiet, ejiet, iekams kāds nāk mani meklēt. Tu nebēdājies par mani! Es gulšos tādā gultā, kādu pati esmu saklājusi, un, ja notiks visļaunākais, man kabatā ir nauda … vai kaut kas tai līdzvērtīgs, un mēs atkal tiksimies Anglijā. Nodod no manis sirsnīgus sveicienus masteram Pīteram un savam tēvam un, ja es viņus vairs neredzēšu, saki, lai piemin ar labu vārdu Betiju Dīnu, kas viņiem sagādāja tik daudz raižu.

Tad, apskāvusi Margaretu ar savām spēcīgajām rokām, viņa to vairākkārt noskūpstīja un izstūma pa durvīm.

Bet, kad Margareta ar Inešu bija aizgājušas, Betija apsēdās un mazliet paraudāja; tad, apķērusies, ka karstās asaras var izšķīdināt krāsu uz sejas, nosusināja tās, piegāja pie loga un sāka lūkoties ārā.

Pēc brīža viņa no savas augstās nišas redzēja sešus mauru jātniekus aizjājam pa balto ceļu uz nocietināto vārtu pusi. Tiern sekoja divi vīrieši un viena sieviete, visi trīs staltos zirgos, arī ģērbušies kā mauri, un vēl seši jātnieki. Vārti tika atdarīti, cilvēku grupa izjāja cauri tiem un devās augšup pa nokalni. Kalngalā sieviete apturēja zirgu, pagriezās un pavēcināja ar kabatas lakatiņu. Betija atbildēja uz šo sveicienu, un pēc mirkļa jātnieku stāvi nozuda viņas skatienam. Viņa bija palikusi viena.

Savu mūžu Betijai laiks nebija šķitis velkamies tik lēni kā šajā pēcpusdienā. Pēc divām stundām, vēl arvien stāvēdama turpat pie loga, viņa redzēja atgriežamies mauru jātniekus un saprata, ka viss kārtībā un Margareta, tās līgavainis un tēvs laimīgi uzsākuši savu ceļojumu. Tātad viņa nebija veltīgi riskējusi ar savu dzīvību.

XVIII nodala SVĒTĀ ERMANDADA [7]

Pa gariem gaiteņiem, caur plašām, greznām zālēm, pāri vēsiem marmora pagalmiem steidzās Ineša un Margareta. Tas bija kā sapnis. Ejot cauri kādai istabai, kur sievietes auda gobelēnus vai tāpat dīki vadīja laiku un ziņkāri noraudzījās uz viņām, Margareta dzirdēja vienu no tām jautājam kaimiņienei:

—   Kāpēc donjas Margaretas māsīca viņu pamet?

Tā atbildēja:

—   Tāpēc, ka pati ir iemīlējusies marķīzā un nespēj vairs palikt šeit.

—   Muļķīte! — sacīja pirmā sieviete. — Viņa ir skaista meiča, un viņai būtu vajadzējis pagaidīt tikai dažas nedēļas.

Inesa un Margareta gāja garām vaļējām durvīm, kas veda uz paša Moreljas istabām. Viņš stāvēja durvīs un noraudzījās uz abām sievietēm. Kad viņas bija tieši pretī, šķita, it kā marķīzam būtu radušās kādas šaubas vai iešāvies kas prātā, jo viņš cieši tās uzlūkoja un paspēra soli uz priekšu, bet tad, pārlicis vai varbūt atcerējies Betijas aso mēli, apstājās un novērsās. Sīs briesmas bija garām!

Beidzot, neviena neaizturētas, viņas nonāca pagalmā, kur gaidīja pavadoņi un zirgi. Turpat zem arkas stāvēja Kastels ar Pīteru. Kastels angliski sveicināja Margaretu un caur plīvuru viņu noskūpstīja, bet Pīters, kas nebija savu līgavu redzējis tuvumā mēnešiem ilgi — kopš tā vakara, kad devās uz Dedemu —, vai aprija viņu ar acīm un soli pa solim virzījās tuvāk, gribēdams viņai pieskarties un pārliecināties, vai tā tiešām ir Margareta vai tomēr tikai Betija. Uzminējusi Pītera nodomu un baidīdamās, ka viņš var visu atklāt, Ineša, kas patlaban ar garu spraudadatu piestiprināja savu atrisušo plīvuru, uzgrūdās'viņam virsū, it kā būtu paklupusi, un spēcīgi iedūra ar adatu tam rokas dilbā, nomurminādama: «Muļķi!» Pīters lādēdamies atlēca sānis, sargs pavīpsnāja, un Ineša lūdza Pīteram piedošanu.

Kastels palīdzēja Margaretai iesēsties seglos, tad uzkāpa savā zirgā, tāpat kā Pīters, kas vēl arvien berzēja sadurto dilbu, bet vairs neuzdrīkstējās pat paskatīties uz Margaretas pusi. Inesa atvadoties familjāri pasniedza Margaretai roku kā līdzīgai, nočivinādama dažus mīļvārdiņus, ar kādiem parasti mēdz apmainīties spāņu sievietes. Pienāca Moreljas pils sardzes virsnieks un saskaitīja aizjājējus.

—   Divi vīrieši un viena sieviete, — viņš sacīja. — Skaits pareizs, tikai es nevaru redzēt sievietes seju.

Šķita, ka viņš tūlīt pavēlēs Margaretai pacelt plīvuru, bet Ineša viņam uzsauca, ka mauru klātbūtnē tas būšot nepiedienīgi. Virsnieks pamāja un atļāva doties ceļā.

Viņi izjāja cauri pils arkai uz ceļa un drīz vien nonāca pie lieliem vārtiem mūra valnī. Sargs izprašņāja pavadoņus, nopētīja ceļiniekus un, saņēmis dāvanu no Kastela, atdarīja viņu priekšā vārtus, piebilzdams, ka tie esot laimīgi kristieši, kas dzīvi tiekot ārā no Granadas. Tādi viņi patiešām arī bija.

Uzkalnā Margareta pagriezās un pamāja ar mutautiņu pret augsto torņa logu, ko tik labi pazina. Atbildot tajā noplandījās cits mutautiņš, un, domādama par vientuļo Betiju, kas tur noraudzījās uz viņiem, gaidot savas pārdrošās dēkas iznākumu, Margareta turpināja ceļu, klusi liedama asaras zem plīvura. Kādu stundu viņi jāja, nepārmīdami gandrīz ne vārda, kamēr nonāca pie ceļu krustojuma. Viens no tiem veda uz Malagu, otrs — uz Sevilju.

šeit mauri apturēja zirgus un, pateikuši, ka tiem pavēlēts viņus pavadīt tikai līdz šai vietai, noprasīja, pa kuru ceļu viņi domājot doties tālāk. Kastels atbildēja, ka viņi jās uz Malagu. Mauru virsnieks to atzina par prātīgu rīcību, jo uz šā ceļa viņi mazāk riskējot sastapties ar klejojošiem laupītājiem, kas sevi dēvējot par kristiešu karotājiem un nokaujot vai aplaupot visus ceļiniekus, kuri nonākot to rokās. Tad Kastels pasniedza virsniekam dāvanu, ko viņš pieņēma tik cienīgi, it kā parādītu devējam lielu laipnību, un, ceremoniāli atvadījušies, viņi šķīrās.

Kolīdz mauri attālinājās, trīs ceļinieki sāka jāt uz Malagas pusi, bet jau pēc maza gabaliņa, pārliecinājušies, ka neviens viņus neredz, taisni pāri laukiem izjāja uz Seviljas ceļa. Beidzot viņi bija vieni un, apstājušies pie kādas kristiešu uzbrukumā nodedzinātas mājas sienām, pirmoreiz varēja brīvi sarunāties. Ak, kas tas bija par laimīgu brīdi visiem!

Pīters pievirzījās Margaretai līdzās un iesaucās:

—   Runā, mīļotā! Vai tā tiešām esi tu?

Bet Margareta, nelikdamās zinis par Pīteru, pasliecās pretī Kastelam, apķēra ar roku tēva kaklu un caur plīvuru apbēra viņu skūpstiem, slavēdama dievu, ka viņi piedzīvojuši šo sastapšanos.

Pīters savukārt mēģināja noskūpstīt Margaretu, bet viņa strauji pajājās uz priekšu, tā ka Pīters gandrīz izvēlās no segliem.

—   Esi piesardzīgs, Pīter, — viņa sacīja, — citādi tava skūpstīšanās kāre sagādās tev jaunas nepatikšanas.

Sapratis, par ko Margareta runā, Pīters tumši pietvīka un sāka garu skaidrošanu.

—   Pietiek, pietiek! — viņa pārtrauca Pīteru. — Es zinu visu, jo pati jūs redzēju. — Tad atmaigusi pateica Pīteram dažus mīļus apsveicināšanās un pateicības vārdus un pasniedza roku, ko viņš noklāja skūpstiem.

—   Mums steigšus jādodas tālāk, bērni, — sacīja Kastels. — Līdz krodziņam, kur Izraels pagādājis mums naktsmājas, ir ap divdesmit jūdžu. Runāsimies pa ceļam.

Un viņi arī runājās, cik nu tas bija iespējams, jājot ātrā gaitā pa sliktu ceļu.

Ceļinieki steidzās, cik varēdami, un sasniedza ventu jeb mājvietu tieši līdz ar tumsas iestāšanos. Ieraugot to, viņi skaļā balsī pateicās dievam, jo šī mājvieta atradās aiz mauru robežām un nu viņiem no Granadas varas vairs nebija jābaidās. Saimnieks, pus- spānietis un kristīgais, viņus jau gaidīja, jo bija saņēmis vēstuli no Izraēla, ar kuru uzturēja veikalnieciskus sakarus. Viņš ierādīja ceļiniekiem divas istabas, visai vienkāršas, bet pietiekami ērtas, pasniedza labas vakariņas un vīnu, kā arī aprūpēja un pabaroja viņu zirgus. Tad novēlēja viņiem labu nakti, teikdams, lai guļot mierīgi, jo viņš ar saviem ļaudīm būšot modri un brīdināšot par jebkurām briesmām.

Taču ceļinieki vēl ilgi neaizmiga, jo bija taču tik daudz kas runājams — it īpaši Pīteram un Margaretai. Viņi jutās bezgala laimīgi, ka izglābušies, kaut arī varbūt ne uz ilgu laiku. Tomēr viņu prieku, gluži kā kapu zvans svētku līksmību, aptumšoja doma par Betiju un liktenīgajām laulībām, kurās nule viņai jau vajadzēja būt notēlojušai savu lomu. Margareta noslīga ceļos un lūdzās debesis, lai svētie stāvētu klāt viņas māsīcai lielajās briesmās, kuras tā nokļuvusi viņu dēļ, un Pīters nekautrējās piebiedroties Margaretai šai lūgšanā. Pēc tam viņi sirsnīgi apkampās un beidzot devas pie miera — Kastels ar meitu vienā istabā, Pīters otrā.

Pusstundu pirms rītausmas Pīters jau bija kājās un, kamēr Kastels ar Margaretu brokastoja un iesaiņoja saimnieka sagatavoto pārtiku, sarīkoja zirgus ceļam. Tad arī viņš mazliet iekoda un iestiprinājās ar vīnu, un līdz ar gaismas svīdu, samaksājuši^ saimniekam savu tēriņu un paņēmuši līdz viņa vēstules citu mājvietu saimniekiem, trīs bēgļi steigšus devās tālāk pa Seviljas ceļu, ar dziļu atvieglojumu konstatēdami, ka pagaidām neviens tiem pakaļ nedzenas.

Visu to dienujaiku pa laikam uz īsu brīdi apstādamies, lai atpūstos paši un atpūtinātu zirgus, viņi bez jebkādiem starpgadījumiem jāja pa auglīgu līdzenumu un braslu vietās vai pa tiltiņiem šķērsoja vairākas upes. Vakarā ceļinieki sasniedza senu pilsētiņu Ok- sunu, kas atradās uzkalnā un bija redzama jau vairāku stundu jājiena attālumā. Tā kā bija jau tumšs, mauru drānās tērptie svešinieki nepiesaistīja ļaužu'uzmanību un laimīgi nokļuva līdz mājvietai, kur viņiem bija ieteikts apmesties. Tās saimnieks gan aizdomīgi noskatīja viņu drēbes, taču, nopratis, ka šiem viesiem naudas ir papilnam, uzņēma viņus laipni un novietoja atsevišķās istabās. Kastels bija domājis Oksunā iegādāties spāņu drēbes, bet sakarā ar kaut kādiem svētkiem tur tovakar visi veikali bija slēgti un nopirkt neko nevarēja. Tā kā viņi katrā ziņā gribēja nokļūt Seviljā nākamās dienas vakarā, cerēdami tumsā nemanīti tikt uz sava kuģa «Margareta», kas bija noenkurojies upē, Kastela vēstneša brīdināts būt gatavībā gaidāmajam ceļojumam, tad izjāt no Oksunas vajadzēja jau pirms rītausmas. Tā nu iznāca, ka, par nelaimi, kā vēlāk izrādījās, viņiem nebija iespējams apmainīt savas mauru drānas pret kristiešu apģērbu.

Viņi bija arī cerējuši, ka šeit, Oksunā, tos panāks Inesa, kas solījās, tiklīdz vien varēs, tiem piebiedroties, un pastāstīs, kas noticis Granadā pēc viņu aizjāšanas no turienes. Taču Inesa neieradās. Mierinādami sevi ar domu, ka, lai kā Inesa steigtos, tai būtu grūti tik drīz panākt viņus, kas devušies ceļā vairākas stundas iepriekš, Kastels, Pīters un Margareta atstāja Oksunu krietni pirms rītausmas, kad visi vēl gulēja.

Pēc dažām jūdzēm plašais līdzenums beidzās, un cauri olīvu birzīm viņi uzjāja pakalnā, kur auga korķozoli. Te ceļinieki apstājās, lai paēstu un pabarotu zirgus. Kad viņi jau grasījās doties tālāk, Pīters, palūkojoties apkārt, ieraudzīja starp kokiem pazibam 'savu duci vai vairāk draudīga izskata jātnieku, kas acīmredzot gribēja nogriezt viņiem ceļu.

— Laupītāji! — Pīters iesaucās. — Uz priekšu!

Palaiduši aulēkšiem savus zirgus, kas gan bija jau mazliet paguruši, taču ļoti ātri, Kastels, Pīters un Margareta aizjoņoja šiem jātniekiem garām, iekams tie paguva izjāt uz ceļa. Uzbrucēji kliedza, lai padodas, un, kad bēgļi neapstājas, izšāva dažas bultas un sāka dzīties viņiem pakaļ. Noauļojuši lejup pa nokalni, Kastels, Pīters un Margareta nonāca ielejā, aiz kuras atkal pacēlās ar korķozoliem apauguši pauguri. Ieleja bija jūdzes trīs plata un vietumis slīkšņaina. Tomēr viņi turējās krietni priekšā vajātājiem, kurus uzskatīja par bandītiem, un cerēja, ka tie atstāsies vai starp kokiem pazaudēs viņus no acīm. Taču, kad glābiņš šķita jau tuvu, viņi piepeši ieraudzīja sev priekšā tieši uz ceļa otru tikpat draudīga izskata bandu, kurā bija vīru divpadsmit.

—   Lamatas! — Pīters iesaucās. — Mums jāizlaužas cauri, tā ir vienīgā iespēja! — Viņš iecirta savam zirgam piešus sānos un izrāva zobenu.

Noskatījis, kur pretinieku ķēde visvājākā, Pīters samērā viegli izdrāzās tai cauri, taču nākamajā acumirklī izdzirdēja Margaretas kliedzienu un, apcirties apkārt, redzēja, ka viņas zirgs paklupis un ka viņa un Kastels ir laupītāju rokās. Rupjie tēvaiņi jau bija sagrābuši Margaretu, un viens no tiem lūkoja noraut plīvuru no viņas sejas. Niknumā iebļaudamies, Pīters metās nekaunam virsū un tik spēcīgi blieza ar savu zobenu, ka tā asmens, pāršķēlis ķiveri, sadragāja galvaskausu un vīrs nogāzās zemē nāvīgi ievainots vai miris, vēl joprojām sažņaudzis rokā Margaretas plīvuru.

Tad pieci vai seši bandīti uzbruka Pīteram un, kaut arī viņš ievainoja vēl vienu, izrāva viņu no segliem. Pīters nokrita uz muguras, un bandīti saklupa apkārt, lai viņu nobeigtu. Dunči un zobeni jau zvārojās pār Pītera krūtīm un viņš teica ardievas dzīvei, kad piepeši izdzirdēja balsi, kas pavēlēja uzbrucējiem atstāties un sasiet gūsteknim rokas. Tas veicīgi tika izdarīts, un Pīteram lika piecelties kājās. Viņš ieraudzīja savā priekšā nevis Morelju, kā gandrīz bija gaidījis, bet svešinieku, kam zem rupjā apmetņa vīdēja lepnas bruņas. Tas acīmredzot bija kāds augsts virsnieks.

—   Kā tu, maurs būdams, uzdrošinies nogalināt Svētās Ermandadas kareivjus pašā karaļa zemes sirdī? — viņš jautāja, norādīdams uz beigto vīru.

—   Es neesmu maurs, — Pīters atteica savā lauzītajā spāņu valodā. — Esmu kristīgais, kas izbēdzis no Granadas, un es pacēlu roku pret šo cilvēku tāpēc, ka viņš apvainoja manu līgavu. Jūs manā vietā būtu rīkojies tāpat, senjor. Es nezināju, ka viņš ir Ermandadas kareivis, es noturēju viņu par parastu lielceļa laupītāju.

Šķita, ka Pītera vārdi, ciktāl virsnieks tos saprata, viņam patika, bet, iekams tas paguva ko bilst, iejaucās Kastels:

—  Virsnieka kungs, šis senjors ir anglis un neprot labi jūsu valodu …

—  Toties viņš prot labi rīkoties ar zobenu, — virsnieks sacīja, uzmezdams skatienu beigtā kareivja pāršķeltajai ķiverei un galvai.

—   Ja, ser, viņš ir karavīrs tāpat kā jūs, un rēta tā sejā liecina, ka viņš cīnījies daudzās kaujās. Viņš runā patiesību, ser. Mēs esam kristīgie gūstekņi, kas izbēguši no Granadas, un kopā ar manu meitu, kurai, ceru, jūs nedarīsiet pāri, dodamies uz Sevilju, lai lūgtu viņu žēlīgo majestāšu aizstāvību un rastu iespēju atgriezties Anglijā.

—  Jūs neizskatāties pēc angļa, — virsnieks sacīja. — Jūs izskatāties pēc marāna.

—   Savu ārieni cilvēks neizvēlas, ser. Es esmu tirgotājs Kastels no Londonas. Mans vārds ir labi pazīstams Seviljā un visā Spānija, jo es plašos apmēros tirgojos ar šo zemi. Ja es. tiktu pie jūsu karaļa, viņa augstība pats to apstiprinātu. Lai jūs nemulsina mūsu dranas, mes bijām spiesti tā apģērbties, lai varētu aizbēgt no Granadas. Es ļoti lūdzu jūs, ļaujiet mums doties uz Sevilju!

—   Senjor Kastei, — virsnieks atbildēja, — es esmu kapteinis

Arrano Puevla, un, tā kā jūs neapstājāties, kad mēs jums uzsaucām, un nogalinājāt vienu no maniem labākajiem kareivjiem, jums katrā ziņā jādodas uz Sevilju, taču kopā ar mani, nevis uz savu roku. Jūs esat mani gūstekņi, bet nebaidieties — ne pret jums, ne jauno dāmu vardarbība netiks lietota. Jums par saviem nodarījumiem būs jāstājas karaļa tiesas priekšā un tur jāizstāsta savs patiesais vai melu stāsts.

Pēc tam kad Pīteram un Kastelam bija atņemti zobeni, viņiem atļāva atkal sēsties zirgos, un viņi visi trīs turpināja ceļu uz Sevilju kā gūstekņi.

—  Mums vismaz vairs nav jābaidās no laupītajiem, — Margareta sacīja Pīteram, — un mēs esam laimīgi paglābušies no šo vīru zobeniem.

—   Jā gan, — Pīters, smagi nopūzdamies, atbildēja, — bet es cerēju, ka šonakt mēs gulēsim uz <rMargaretas», kas trauksies pa

upi uz jūru, nevis spāņu cietumā. Taču liktenis ir lēmis citādi — jau otrreiz es tevis dēļ esmu nokāvis cilvēku, un atkal viss sāksies no gala. Laime ir mūs pametusi!

—   Varēja būt vēl ļaunāk, un es neko tev nepārmetu, — atteica Margareta, atcerēdamās rupjās rokas, kas bija viņu sagrābušas, un nogalināto kareivi, ko tā biedri apglabāja turpat ceļmalā.

Visu garo dienu viņi jāja saules svelmē pa auglīgu, iekoptu līdzenumu Seviljas virzienā. Jau iztālēm skatienu piesaistīja Hi- ralda — kādreizējās mauru mošejas minarets, kas pacēlās simtiem pēdu augstumā virs lielās pilsētas. Beidzot pret vakaru viņi sasniedza Seviljas austrumu nomali, izjāja tai cauri, tad iejāja pa lieliem vārtiem un sāka līkumot pa ielu labirintu.

—   Kurp jūs mūs vedat, kapteini Arrano? — Kastels pēc brīža jautāja.

—   Uz Svētās Ermandadas cietumu, kur jūs gaidīsiet tiesu par viena tās kareivja nokaušanu, — virsnieks atbildēja.

—   Es lūdzu dievu, kaut mēs ātrāk tur nokļūtu, — Pīters sacīja, paraudzīdamies uz Margaretu, kas no pārguruma līgojās savos seglos kā puķe vējā.

—   Es ari, — Kastels nomurmināja, pamezdams skatienu uz draudīgajām ļaužu sejām visapkārt. Tie bija uzzinājuši, ka viņi nogalinājuši spāņu karavīru, un, noturēdami viņus par mauriem, bariem sekoja jātnieku pulciņam, nikni vērdamies gūstekņos vai lamādami tos par neticīgajiem. Reiz, kad viņi šķērsoja laukumu, kāds garīdznieks pūlī iekliedzās: «Nokaujiet tos!» un vairāki rupji tēvaiņi metās uz priekšu, lai norautu viņus no zirgiem. Kareivji tikai ar pūlēm atvairīja uzbrucējus.

Tad pūlis sāka gūstekņus apmētāt ar atkritumiem, tā ka drīz vien viņu baltās drānas bija notraipītas un notašķītas. Kāds vīrs svieda akmeni un trāpīja Margaretai pa plaukstas locītavu. Viņa iekliedzās un izlaida pavadu no rokām. Tas karstasinīgajam Pīteram lika iesvilties dusmās, un, iekams kareivji paguva iejaukties, viņš jau bija sviedējam līdzās un tā iebelza pa ģīmi, ka vīrs novēlās gar zemi. Kastels domāja, ka nu viņus noteikti nositīs,; taču pūlis tikai smējās un atskanēja kliedzieni: — Varens sitiens, maur! Tam neticīgajam ir smaga roka!

Arī virsnieks nesadusmojās. Kad pakritušais vīrs uzrausās kājās ar dunci rokās, viņš, izrāvis savu zobenu, ar plakanisku sitienu to atkal noguldīja gar zemi un sacīja Pīteram:

—   Neaptraipiet savas rokas ar šo prasto lopu, senjor!

Tad viņš pagriezās un pavēlēja kareivjiem, kas jāja pa priekšu, izklīdināt pūli.

Izkjuvuši no Jaužu ielenkuma, viņi vēl ilgi līkumoja pa sānieli- ņām, izvairīdamies no galvenajām ielām, līdz beidzot nonāca pie lielas, drūmas celtnes un pa režģotiem dzelzs vārtiem, kas atdarījās viņu priekšā un tūlīt atkal aizvērās, iejāja tās pagalmā. Te gūstekņiem pavēlēja nokāpt no zirgiem un tos aizveda projām. Kapteinis Arrano sāka runāties ar cietuma komandantu. Tas bija vīrs ar stingru, bet ne ļaunu seju un visai ieinteresēti viņus nopētīja. Pēc brīža komandants pienāca pie gūstekņiem un apvaicājās, vai viņiem esot nauda, ko samaksāt par istabām; pretējā gadījumā viņš būšot spiests tos novietot kopējās kamerās.

Kastels atbildēja apstiprinoši un kā apliecinājumu saviem vārdiem izvilka piecus zelta gabalus, ko pasniedza kapteinim Arrano, lūgdams izdalīt šo naudu kareivjiem kā pateicību par to, ka viņi tos apsargājuši ceļā uz šejieni. Tad Kastels vēl piebilda — pietiekami skaļi, lai visi dzirdētu —, ka viņš gribētu izsniegt kompensāciju ari tā vīra piederīgajiem, kuru Pīters nelaimīgā kārtā nogalinājis. So paziņojumu kareivji uzņēma ar acīmredzamu atzinību. Viens no viņiem solījās to pavēstīt mirušā biedra atraitnei un visu vārdā pateicās Kastelam. Pēc atvadīšanās no kapteiņa Arrano, kas teica, ka tiesā viņi vēl tikšoties, Kastelu, Pīteru un Margaretu cauri cietuma garu garajiem gaiteņiem aizveda uz divām istabām — viena no tām bija maza, otra krietni lielāka, abas ar aizrestotiem logiem —, iedeva ūdeni, lai viņi varētu nomazgāties, un pateica, ka drīz tiks atnestas vakariņas.

Pēc kāda brīža cietumsargi ienesa gaļu, olas un vīnu, un izsalkušie ceļinieki, ieraugot šādu azaidu, jutās visai priecīgi. Kamēr viņi ēda, ieradās cietuma komandants ar notāru un, kad maltīte bija pabeigta, sāka viņus iztaujāt.

— Mūsu stāsts ir garš, — Kastels sacīja, — bet ar jūsu atļauju es to pastāstīšu, tikai, lūdzami, ļaujiet manai meitai, donjai Margaretai, doties pie miera, jo viņa ir galīgi pārguruši. Ja gribēsiet, varēsiet viņu izprašņāt rīt.

Komandants laipni to atvēlēja, un Margareta, apskaudama tēvu, atsvieda plīvuru no sejas. Viņas skaistuma pārsteigti, komandants un notārs acis vien noblisināja. Tad, pasniegusi Pīteram roku, ko viņš noskūpstīja, un ar reveransu atvadījusies no komandanta un notāra, viņa devās uz blakus istabu gulēt.

Kad Margareta bija aizgājusi, Kastels pastāstīja, kā marķīzs Morelja nolaupījis viņa meitu — izdzirdot šo vārdu, komandants plati iepleta acis — un atvedis no Londonas uz Granadu, kā viņi, Margaretas tēvs un līgavainis, tai sekojuši un beidzot visi laimīgi izbēguši. Taču par viltus līgavu Betiju un sazvērestību pret Mo- relju viņš nebilda ne vārda. Saprazdams, ka labāk tūlīt runāt skaidru valodu, Kastels pateica savu vārdu un nodarbošanos, kā arī nosauca savus partnerus un kompanjonus Seviljā — proti, Ber- naldesa firmu, kas komandantam bija labi pazīstama, — un lūdza paziņot tās vadītājam senjorām Huanam Bernaldesam par viņu aizturēšanu un atļaut tam nākamajā rītā viņus apmeklēt. Kastels uzsvēra, ka viņi nav nekādi blēži vai dēku meklētāji, bet ir godīgi Anglijas pavalstnieki, kas nokļuvuši nelaimē, un vēlreiz lika saprast, ka labprāt samaksās par katru viņiem parādītu laipnību vai izdarītu pakalpojumu. Komandants vērīgi uzklausīja visu, ko Kastels sacīja.

Viņš arī apsolīja sazināties ar savu priekšniecību un, ja tai nebūšot iebildumu, aizsūtīt kādu cilvēku pie senjora Bernaldesa ar lūgumu nākamajā dienā atnākt uz cietumu. Beidzot komandants ar notāru aizgāja, un, kad cietumsargi bija nokopuši galdu un aizslēguši durvis, Kastels un Pīters nolikās viņiem uzklātajās gultās, sirdī pateikdamies dievam, ka atrodas Seviljā, kaut arī cietumā.

Tonakt viņi patiešām gulēja labi un nākamajā rītā pamodās visai spirgti. Tūlīt pēc brokastīm atkal atnāca cietuma komandants un līdz ar viņu senjors Huans Bernaldess, Kastela kompanjons Spānijā un šifrēto vēstuļu rakstītājs, ar kuru Kastels pēdējo reizi bija redzējies Anglijā pirms dažiem gadiem. Tas bija drukns vīrs ar mierīgu, gudru seju, diezgan mazrunīgs pēc dabas.

Pasveicinājis Kastelu ar uzsvērtu cieņu, kas nepalika komandantam nepamanīta, Bernaldess lūdza, vai viņš nevarētu parunāties ar ieslodzītajiem vienatnē. Komandants neiebilda un devās projām, teikdams, ka atgriezīšoties pēc stundas. Tiklīdz durvis aiz viņa bija aizvērušās, Bernaldess sacīja:

—   Dīvainā vietā mēs sastopamies, Džon Kastei, taču es par to pārāk nebrīnos, jo dažas jūsu vēstules ar mūsu draugu ebreju starpniecību nonāca līdz manīm. Jūsu kuģis «Margareta», sagatavots ceļojumam, stāv upē, un, lai novērstu aizdomas, es palēnām to sāku piekraut ar precēm Anglijai. Bet, kā jums uz tā nokļūt, tur es nezinu padoma. Taču nezaudēsim dārgo laiku! Pastāstiet man visu pēc kārtas, neko nenoklusējot.

Kastels ar Pīteru steigšus izstāstīja, kā risinājušies notikumi, un Bernaldess klusēdams klausījās. Kad viņu stāsts bija galā, Bernaldess sacīja Pīteram:

—   Gaužām žēl, jaunais kungs, ka jūs pacēlāt zobenu pret šo kareivi, jo tagad nepatikšanas, kas jau gandrīz bija beigušās, sāksies no jauna un būs vēl lielākas. Marķīzs Morelja šai zemē ir ļoti varens vīrs. To liecina kaut vai tas fakts, ka viņu majestātes sūtīja šo cilvēku uz Londonu noslēgt ar jūsu karali vienošanos attiecībā uz ebrejiem, kas pēc izraidīšanas no Spānijas meklētu patvērumu Anglijā. Nekas labs nav sagaidāms, un man jūs jābrīdina, ka viņu majestātes ienīst ebrejus, it īpaši marānus, kas šeit, Seviljā, jau tiek sadedzināti dučiem. — Un Bernaldess zīmīgi paskatījās uz Kastelu.

—   Jūtos visnotaļ vainīgs, — Pīters sacīja, — bet šis nekauņa rupji aizskāra Margaretu, un es, to redzēdams, kļuvu traks aiz dusmām un nespēju novaldīties. Sī ir jau otrā reize, kad, aizstāvēdams viņu, iekļūstu nepatikšanās. Turklāt es šo kareivi noturēju par bandītu.

—   Mīlestība ir slikts diplomāts, — atbildēja Bernaldess, atturīgi pasmaidīdams, — un izlietu ūdeni vairs nesasmelsi. Kas izdarīts, tas izdarīts. Es mēģināšu panākt, lai jūs visus trīs izsauc tieši pie viņu majestātēm, kad tie parīt noklausīsies iztiesājamās lietas. Jums labāk stāties pašas karalienes priekšā nekā nonākt kāda al- kalda rokās. Viņai ir laba sirds, ja tikai izdodas to aizkustināt, vienīgi pret ebrejiem un marāniem viņa žēlastības nepazīst, — Bernaldess atkal pameta skatienu uz Kastelu. — Turklāt naudas jums netrūkst, un šeit, Spānijā, mēs ar zeltu bruģējam ceļu uz debesīm, — viņš piebilda, likdams saprast, ka ar naudu var uzpirkt visaugstākās amatpersonas.

Neko vairāk parunāt viņi nepaspēja, jo atgriezās komandants, kas pavēstīja, ka senjora Bernaldesa apciemojuma laiks beidzies, un apvaicājās, vai viņi paguvuši visu izrunāt.

—   Ne gluži, — Margareta sacīja. — Godājamais komandant, vai jūs neatļautu senjorām Bernaldesam atsūtīt man kristīgo drānas? Es negribu stāties jūsu tiesnešu priekšā šajā netīrajā pagānu apģērbā. Domāju, ka arī mans tēvs un senjors Broums to nevēlas.

Komandants pasmējās, apsolījās to nokārtot un pat atļāva Bernaldesam vēl piecas minūtes uzkavēties, lai viņi varētu norunāt, kādas drēbes šurp sūtāmas. Pēc tam komandants kopā ar Bernal- desu aizgāja, atstājot viņus vienus.

Tikai tad, kad Bernaldess bija jau projām, viņi atģidās, ka aizmirsuši pavaicāt, vai nav kas dzirdēts par Inesu, kurai bija iedota Bernaldesa adrese. Tā kā viņš pats par to nekā nebija bildis, viņi nosprieda, ka Ineša Seviljā vēl nav ieradusies, un atkal, baiļodamies neziņā, minēja, kas varētu būt noticis Granadā pēc viņu aizjāšanas.

Tonakt viņus piemeklēja jaunas rūgtas bēdas. Tūlīt pēc vakariņām ieradās cietuma komandants un pavēstīja, ka saņēmis tiesas pavēli senjoru Broumu, kas apsūdzēts slepkavībā, nošķirt no pārējiem. Lai kā viņi lūdzās, Pīters, Margaretai mirkstot asarās, tika aizvests uz atsevišķu kameru.

XIX nodaļa BETIJA MAKSĀ PARĀDUS

Betija Dīna bija bezbailīga sieviete, un drūmas nojautas viņu nemocīja. Dzimusi dižciltīgā, bet nabadzīgā ģimenē, viņa divdesmit sešus gadus bija pati lauzusi sev ceļu šai cietsirdīgajā pasaulē un iemācījusies pielāgoties apstākļiem. Veselīga, spēcīga, sīksta, ar mīlestībai atvērtu sirdi un romantiskām slieksmēm, bet savā veidā godīga, viņa saglabāja možu garu dzīves baltās un nebaltās dienās, prata noturēties virs ūdens jebkurā vētrā un nepalika parādā nevienam.

Un tomēr tās garās stundas, ko viņa pavadīja vienatnē augstajā torņa istabā, gaidīdama, kad tiks aicināta spēlēt savu viltus līgavas lomu, bija visgrūtākās viņas mūžā. Betija apzinājās, ka šis viņas solis ir savā ziņā apkaunojošs un var beigties traģiski, un tagad, ar vēsu prātu visu apdomājusi, pati brīnījās, kādēļ par to izšķīrusies. Viņa bija iemīlējusies spānietī gandrīz no pirmā skatiena, taču, patiesību sakot, tā viņai bija gadījies arī agrāk ar citiem vīriešiem. Marķīzs tēloja galanta pielūdzēja lomu, kamēr Betija, galīgi savaldzināta, visā nopietnībā atdeva viņam savu sirdi, aklā apmātībā ticēdama, ka, par spīti kārtu un stāvokļa atšķirībai, šis augstmanis viņu patiesi grib padarīt par savu sievu.

Tad pienāca rūgtā vilšanās diena, kad Betija uzzināja, ka bijusi noderīga marķīzam — kā Ineša izteicās Kastelam — tikai par māņu putnu, lai sagūstītu balto gulbi — viņas māsīcu un kundzi; tā diena, kad viņa tika apmānīta ar vēstuli, ko vēl arvien glabāja uz savām krūtīm, un satriekta pati dzirdēja marķīzu nosaucam viņu par muļķi. Tad Betija savā sirdī bija zvērējusi atriebties Moreljam, un nu bija pienācis brīdis izpildīt šo zvērestu un par nekrietnu krāpšanu atmaksāt ar krāpšanu.

Vai viņa vēl arvien mīlēja šo cilvēku? To Betija nevarēja pasacīt. Viņš tai joprojām patika, kā allaž bija paticis, un tādos gadījumos sievietes daudz ko piedod. Taču tonakt viņu noteikti nevadīja mīlestība. Vai tā bija atriebības kāre? Varbūt. Katrā ziņā viņa vēlējās Moreljam aci pret aci pateikt: «Redziet, uz kādu viltību ir spējīga pat iznerrota muļķe!»

Taču Betija nebūtu to darījusi vienīgi atriebības dēļ, viņa būtu marķīzam atspēlējusies kaut kā citādi. Nē, Betijas rīcības īstais motīvs bija vēlēšanās dzēst savu parādu Margaretai, Pīteram un Kastelam, kas ilgus gadus bija devis viņai pajumti. Tikai Betijas vainas dēļ viņus bija piemeklējušas visas šīs nelaimes, un taisnīgums prasīja, lai viņa tos atkal izpestītu, pat ja būtu jāsamaksā ar savu dzīvību un sievietes cieņu. Bet varbūt viņai tā lika rīkoties visi trīs šie dzinuļi — vēl neizgaisusī mīlestība pret Morelju, tieksme atriebt sevi un vēlēšanās izraut viņa laupījumu tam no rokām. Lai nu kā, reiz uzsākusi šo spēli, Betija gribēja to novest līdz galam, vienalga, cik briesmīgs tas būtu.

Saule norietēja, Betiju apņēma tumsa, un viņa iedomājās, ka diez vai rītausmu vairs sagaidīs. Betijas drosmīgā sirds nodrebēja, un viņa sažņaudza rokā dunci, kas bija paslēpts zem greznā, Margaretai šūdinātā tērpa, mirkli šaubīdamās, vai nebūtu prātīgāk ietriekt to pašai savās krūtīs, negaidot, kad pieviltais līgavainis trakās dusmās viņu nogalinās. Un tomēr ne — nomirt vienmēr pietiks laika, ja tam tā būs jānotiek.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un Betijas drosme, kas gandrīz bija viņu pametusi, atkal atgriezās. O, viņa vēl parādīs šim spānietim, ka angļu sieviete, kurai viņš licis noticēt, ka ir viņa ilgotā mīļotā, var būt viņa pavēlniece! Katrā ziņā viņš vismaz dabūs dzirdēt patiesību, iekams tiks galā ar Betiju!

Betija atslēdza durvis, un ienāca Inesa ar lampu rokās. Tās gaismā viņa ar savām rāmajām acīm vērīgi nopētīja Betiju.

—   Līgavainis ir gatavs, — viņa lēni sacīja, lai Betija varētu saprast, — un atsūtīja mani pēc jums. Vai jūs baidāties?

—   Nepavisam, — atbildēja Betija. — Bet pastāstiet man, kā viss noritēs.

—   Marķīzs mūs sagaidīs pils kapelas priekštelpā, un tur es kā mājas pirmā sieviete visas saimes vārdā pasniegšu jums abiem vīna kausus. Iegaumējiet, jūsējais būs tas, ko turēšu kreisajā rokā. Pielieciet to pie mutes un izdzeriet, neatsedzot seju, un nebilstiet neviena vārda, lai Morelja nepazītu jūsu balsi. Tad mēs ieiesim kapelā, kur gaidīs tēvs Enrike. Arī visi pils ļaudis būs tur. Bet šī zāle ir liela un lampas patumšas, tā ka neviens jūs nepazīs. Tolaik jau arī sazāļotais vīns būs sācis iedarboties uz Moreljas smadzenēm, un, ja vien runāsiet klusi, jūs droši varēsiet pateikt: «Es, Betija, dodos laulībā ar tevi, Kārlos …», nevis: «Es, Margareta …» Kad ceremonija būs beigusies, marķīzs jūs aizvedīs uz jaunlaulātajiem sagatavotajām istabām, un, ja mans vīns darīs savu darbu godam, viņš šonakt gulēs jo saldi. Es dabūšu no garīdznieka laulības dokumentus, vienu eksemplāru atdošu jums, pārējos paturēšu. Pēc tam… — Inesa apklusa un paraustīja plecus.

—   Kas notiks ar jums? — vaicāja Betija, kad bija apjēguši visu teikto.

—   Es kopā ar garīdznieku jau šonakt pat došos ceļā uz Sevilju, kur viņu gaida apsolītā samaksa. Viņš gan ir nelāgs pavadonis sievietei, kas turpmāk grib būt godīga un bagāta, tomēr labāk tāds nekā nekāds. Varbūt mēs Seviljā vēl tiksimies, varbūt arī ne. Jūs zināt, kur meklēt mani un pārējos: senjora Bernaldesa namā. Nu, ir laiks! Vai jūs esat gatava kļūt par spāņu marķīzi?

—   Protams! — Betija vēsi atteica, un abas devās uz durvīm.

Viņas soļoja cauri tukšām zālēm un gaiteņiem, un laikam gan

neviena austrumnieciska sazvērestība, kas jebkad notikusi šajā pilī, nebija tik pārdroša un neprātīga kā šī. Iegājušas kapelas  priekštelpā, viņas nostājās ārpus gaismas loka, ko meta pie griestiem piekarinātās lampas. Drīz atvērās durvis, un pa tām ienāca Morelja divu savu sekretāru pavadībā. Viņš kā parasti bija ģērbies krāšņā melna samta tērpā, ap kaklu viņam bija zelta ķēdes ar dārgakmeņiem un pie krūtīm, kā augstmanim piedienas, mirdzēja zvaigznes un ordeņi. Nekad vēl — vismaz tā šķita Betijai — Morelja nebija izskatījies tik lepns un skaists. Viņš bija arī laimīgs, jo domājās beidzot sagaidījis brīdi, kad izdzers tik ļoti kāroto prieka kausu. Jā, marķīza seja liecināja, ka viņš ir laimīgs, un Betija, to ievērojusi, juta pamostamies sirdsapziņas pārmetumus. Viņš sveicinot dziļi paklanījās, un Betija atbildēja ar reveransu, noliecot savu slaido, graciozo stāvu tik zemu, ka ceļgals gandrīz skāra grīdu. Tad Morelja pienāca klāt un čukstēja viņai ausī:

—   Visudaiļākā, visumīļākā! Es pateicos debesīm, kas man ļāvušas piedzīvot šo priekpilno stundu pēc daudzām grūtām un bīstamām takām. Visudārgākā, es vēlreiz lūdzu piedošanu par visām raizēm un ciešanām, ko esmu jums sagādājis. Ticiet man, tikai jūsu dēļ es tā rīkojos, jo mīlu jūs, kā reti kāda sieviete tikusi mīlēta. Jūs esat mana vienīgā, un jums, tikai jums es piederēšu līdz savai nāves stundai! Ak, nedrebiet un nevairieties manis, zvēru, ka nevienai sievietei visā Spānijā nebūs labāka un padevīgāka vīra! Jūs vienu es lološu, dienu un nakti nenogurdams pūlēšos, lai paceltu jūs augstā godā un izpildītu katru jūsu vēlēšanos. Daudz laimīgu gadu mēs pavadīsim roku rokā, līdz beidzot mierīgi aizmigsim un tiksim guldīti blakus, lai brīdi dusētu un atkal pamostos debesīs, kuru žēlastība šovakar nāk pār mani. Atcerēdamies pagājušo, es šobrīd nelūdzu no jums daudz, taču, ja vēlaties sniegt man līgavas dāvanu, kas man būs dārgāka par kroņiem un karaļvalstīm, tad sakiet, ka esat man visu piedevusi, un par zīmi tam paceliet savu plīvuru un noskūpstiet mani uz lūpām.

Betija trīcēdama klausījās Moreljas runā, no kuras īsti saprata tikai pašas beigas. Sādu pārbaudījumu viņa nebija paredzējusi. Taču vajadzēja izturēt arī to, jo runāt viņa neuzdrošinājās. Saņēmusi dūšu un atcerēdamās, ka viņi atrodas ārpus gaismas loka, Betija, it kā aiz kautrības brīdi pavilcinājusies, pacēla savu pērlēm izrotāto plīvuru, tā ēnā paliecās uz priekšu un ļāva Moreljam noskūpstīt sevi uz lūpām.

Tas nu bija garām, plīvurs atkal nolaists, un līgavainim nekādas aizdomas neradās.

«Es esmu laba aktrise,» Inesa pie sevis nodomāja, «bet šī sieviete tēlo labāk nekā stīvais Pīters. Diez vai es pati būtu varējusi tik lieliski nospēlēt.»

Tad, maigajām acīm kvēlojot spēji uzvirdušā greizsirdībā un naidā, jo arī viņa kādreiz bija mīlējusi šo cilvēku, Inesa pacēla rokās zelta kausus ar vīnu, pienāca klāt — tik skaista savā izšūtajā austrumnieces tērpā —, noslīga uz ceļgala un pasniedza tos līgavainim un līgavai. Morelja paņēma kausu no Inesas labās rokas, Betija — no kreisās. Jau apskurbis no pirmā mīlas skūpsta, marķīzs nemaz nepamanīja ļaunuma izteiksmi, kas pavīdēja viņa atstumtās verdzenes sejā. Betija, zem plīvura pacēlusi kausu pie mutes, pieskārās tam ar lūpām un pasniedza atpakaļ Inesai, bet Morelja, iesaucies: — Es dzeru par jums, mana dārgā līgava, visu- daiļākā un dievinātākā no sievietēm! —, iztukšoja savu kausu līdz dibenam un pa roku galam pasvieda to Inesai kā dāvanu. Sarkanā vīna lāses no kausa malām uzšļakstījās uz viņas baltā tērpa kā asiņu pilieni.

Inesa pazemīgi paklanījās un noliecās, lai paceltu dārgo trauku; kad viņa atkal izslējās, tās acīs naida vietā dzirkstīja uzvaras prieks.

Morelja satvēra savas līgavas roku un abu sekretāru un Inesas pavadībā devās uz aizkariem klāto kapelas ieeju. Tie pašķīrās viņu priekšā, un viņi iesoļoja plašajā telpā, kur bija sapulcējušies visi pils ļaudis, ap simt cilvēku. Staltais pāris izgāja cauri godbijībā noliekušos kalpotāju spalerai un, neredzamu dziedātāju saldo balsu pavadīts, tuvojās altārim, kur gaidīja garīdznieks. Abi nometās ceļos uz zeltā izšūtiem spilveniem, un sākās laulību ceremonija. Betijai pirkstā tika uzmaukts gredzens — šķita, ka līgavainis tikai ar pūlēm atrada viņas roku —, vīrietis ņēma sievieti par sievu, sieviete ņēma vīrieti par vīru. Moreljas balss skanēja kā aizsmakusi,

Betijas — klusi, un neviens no tiem, kas klausījās, nesadzirdēja, kādus vārdus viņi nosauca.

Arī tas nu bija garām. Garīdznieks paklanījās un svētīja jauno pāri. Turpat altāra sveču gaismā viņi parakstīja dažus papīrus. Tēvs Enrike ierakstīja tajos salaulāto vārdus un arī pats parakstījās, uzkaisīja svaigajam rakstam smiltis un ielika dokumentus Inesas izstieptajā rokā. Moreljam nemanot, viņa vienu iedeva Betijai, bet pārējos divus noglabāja sev uz krūtīm. Tad Ineša un garīdznieks noskūpstīja rokas marķīzam un tā sievai un lūdza atļauju atstāt viņus. Morelja nenoteikti pamāja ar galvu, un jau pēc desmit minūtēm dzirdīgas ausis būtu varējušas saklausīt divus zirgus strauji aizauļojam Seviljas virzienā.

Pāžu un lāpnešu pavadībā abi jaunlaulātie devās cauri krēslainām, lepnām zālēm. Līgavas seju klāja plīvurs, viņa šķita noslēpumaina un liktenim padevīga; līgavaiņa acis neizteiksmīgi vērās tukšumā kā cilvēkam, kas staigā pa miegam. Tā viņi aizgāja līdz savai guļamistabai, un kokgriezumiem rotātās durvis aizvērās aiz viņiem.

Agri no rīta kalpones, kas gaidīja šās istabas tuvumā, ar sudraba gonga skaņām tika aicinātas iekšā. Divas no tām iegāja un ieraudzīja savā priekšā Betiju, tagad bez plīvura, ietinušos vaļīgā rītatērpā. Viņa sacīja:

— Mans vīrs marķīzs vēl guļ. Palīdziet man apģērbties un sagatavojiet viņam vannu un brokastis!

Sievietes izbrīnījušās blenza viņā, jo tagad, kad krāsa no sejas bija nomazgāta, skaidri pazina, ka šī ir senjora Betija, nevis donja Margareta, kuru, kā tika dzirdēts, taisījās precēt marķīzs. Taču Betija asi tām uzkliedza savā kroplajā spāņu valodā, mudinādama pasteigties, jo viņa gribot būt jau saposusies, kad pamodlšoties vīrs. Kalpones paklausīja, un, kad Betija bija gatava, viņa kopā ar tām izgāja lielajā hallē, kur bija sapulcējušies daudzi no pils ļaudīm, lai suminātu jaunlaulātos. Betija padeva visapkārt laburītu, piesarkusi un smaidoša pavēstīja, ka drīz vien iznākšot arī pats marķīzs, un pavēlēja tikām katram darīt savus ikdienas darbus.

Betija tik labi tēloja savu lomu, ka nevienam no kalpotājiem, lai cik pārsteigti tie bija, nenāca ne prātā apšaubīt viņas stāvokli vai tiesības, jo galu galā pats kungs jau viņiem nebija teicis, kuru no angļu lēdijām viņš precēs. Betija marķīza un savā vārdā vēl izdalīja arī naudas balvas zemākajiem kalpotājiem un pēc tam pabrokastoja kopā ar visiem, paceldama vīna kausu uz klātesošo veselību un pieņemdama viņu apsveikumus un laimes vēlējumus.

Veiksmīgi tikusi ar to galā, Betija, joprojām smaidīdama, atgriezās jaunā pāra guļamistabā, cieši aizvēra durvis aiz sevis, apsēdās krēslā netālu no gultas un gaidīja pašu spīvāko cīņu — cīņu, no kuras bija atkarīga viņas dzīvība.

Palūk — Morelja sakustējās! Uzslējies sēdus, viņš neizpratnē raudzījās apkārt un berzēja pieri. Tad viņa acis apstājās pie Betijas, kas stalti un cienīgi sēdēja augstajā krēslā. Betija piecēlās, pienāca klāt un, nosaukdama Morelju par savu vīru, noskūpstīja viņu. Vēl īsti nepamodies, viņš atbildēja uz šo skūpstu. Betija atkal apsēdās krēslā un vēroja viņa seju.

Tā nemitīgi mainījās. Tajā pavīdēja pārsteigums, izbailes, izbrīns, apjukums, līdz beidzot viņš angliski jautāja:

—     Betij, kur ir mana sieva?

—    šeit! — atbildēja Betija.

Morelja ar acīm ieurbās viņā.

—            Nē, es vaicāju par cfonju Margaretu, jūsu māsīcu un manu kundzi, ar kuru vakarvakarā salaulājos. Kā jūs šert gadījāties? Es domāju, ka jūs vairs neesat Granadā.

Betija izlikās pārsteigta.

—            Es jūs nesaprotu, — viņa sacīja. — Tā bija mana māsīca Margareta, kas vakar atstāja Granadu. Es paliku šeit, lai apprecētos ar jums. Jūs pats likāt Inesai ar mani vienoties par laulībām.

Morelja iepleta muti līdz ausīm.

—            Es liku Inesai ar jums vienoties? Svētā dievmāte! Ko jūs ar to gribat sacīt?

—            Ko gribu sacīt? — Betija pārjautāja. — To, ko saku. Ceru, — viņa sašutusi piecēlās kājās, — ka jūs nebūsiet uzdrošinājies atkal ar mani izspēlēt ļaunu joku!

—           Joku! — Morelja nomurmināja. — Ko šī sieviete runā! Vai tas viss ir sapnis, vai arī es esmu sajucis prātā?

—            Sapnis, man šķiet. Jā, noteikti sapnis, jo cilvēks, ar kuru es vakar tiku salaulāta, nepavisam nebija jucis. Paskatieties! — Betija atrullēja viņa priekšā laulību dokumentu, ko bija parakstījuši garīdznieks, Morelja un viņa pati un kas apliecināja," ka Karloss, marķīzs Morelja, tādā un tādā datumā Granadā likumīgi salaulāts ar senjoru Elizabeti Dīnu no Londonas, Anglijā.

Morelja to divreiz izlasīja, tad novaidēdamies atslīga spilvenos. Betija atkal noglabāja pergamentu uz savām krūtīm.

Pēc brīža šķita, ka marķīzs patiešām jūk prātā. Viņš ārdījās, lādējās, grieza zobus, grābstījās pēc zobena, ar ko nogalināt Betiju

vai pats sevi, taču neatrada to. Betija visu laiku sēdēja klusu un tikai raudzījās viņā kā dzīvs likteņa iemiesojums.

Beidzot viņš aprimās. Nu bija pienākusi Betijas kārta.

—     Paklausieties! — viņa sacīja. — Tur Londonā jūs apsolījāties mani precēt. Man ir paglabāts šis solījums, rakstīts ar jūsu paša roku. Paklausot jūsu aicinājumam, es atbēgu kopā ar jums uz Spāniju. Ar jūsu sakarnieces un bijušās mīļākās starpniecību mēs slepus sazinājāmies un vienojāmies par šīm laulībām. Man tika paskaidrots, ka jūs kaut kādu savu apsvērumu dēļ nevēlaties runāt par šo jautājumu manas māsīcas Margaretas klātbūtnē un nevarat ar mani salaulāties, iekams viņa, viņas tēvs un līgavainis nav atstājuši Granadu. Tā nu es teicu viņiem ardievas un aiz mīlestības pret jums paliku šeit viena, tāpat kā aiz mīlestības pret jums aizbēgu no Londonas. Un vakarvakarā mēs tikām savienoti. To zina visi jūsu kalpotāji, jo nupat es pabrokastoju kopā ar viņiem un pieņēmu apsveikumus. Un tagad jūs uzdrošināties … jūs uzdrošināties man sacīt, ka es, jūsu sieva, es, marķīze Morelja, neesmu jūsu sieva! Labi, ejiet un pasakiet to saviem ļaudīm, tad dzirdēsiet, kā šie jūsu vergi kliegs jums: «Kauns, kauns!» Ejiet un pasakiet to savam karalim un saviem bīskapiem, jā, un arī viņa svētībai pašam pāvestam un uzklausiet, ko viņi atbildēs. Lai cik varens, lai cik bagāts jūs esat, viņi ieslodzīs jūs trako mājā vai cietuma.

Morelja klausījās, klanīdamies gultā šurpu turpu, tad pietrūkās un lādēdamies metās Betijai virsū, bet pēkšņi viņa acu priekšā pazibēja dunča asmens.

—     Uzklausiet mani! — Betija turpināja, kad viņš bailēs no saltā tērauda atsprāga atpakaļ. — Es neesmu verdzene un neesmu vaja sieviete. Jūs mani nenogalināsiet un arī nepadzīsiet. Es esmu jūsu likumīga sieva un tagad vienlīdzīga ar jums, jā, miesā un garā pat stiprāka nekā jūs, un es visiem spēkiem aizstāvēšu savas tiesības dieva un cilvēku priekšā.

—     Protams, — Morelja sacīja, negribot apbrīnodams Betijas dūšu, — protams, jūs neesat vāja. Un esat atmaksājusi man par visu ar uzviju. Bet varbūt jūs nemaz neesat tāda gudriniece, kā es domāju, tikai stūrgalvīga muļķe, un šī nolādētā Inesa ir sadomājusi nokārtot ar mani savus rēķinus. Ak, tas nav izturams! — viņš pakratīja gaisā dūri. — Es biju pārliecināts, ka tieku salaulāts ar donju Margaretu, un tagad viņas vietā ieraugu jūs … jūs!

—    Apklustiet! — Betija uzkliedza. — Jūs, nekauņa! Vispirms jūs metaties pie rīkles savai jaunajai sievai un pēc tam apvainojat viņu, teikdams, ka gribētu būt salaulāts ar citu. Apklustiet, vai arī es atslēgšu durvis, sasaukšu visus pils ļaudis un viņu priekšā atkārtošu jūsu briesmīgos vārdus! — Un, izslējusies visā augumās Betija izaicinoši nostājās līdzās marķīza gultai.

Morelja, kura pirmais niknums bija noplacis, domīgi un pat ar zināmu cieņu lūkojās viņā.

—     Man liekas, — viņš sacīja, — ka jūs, mana brašā Betija, būtu ļoti noderīga sieva jebkuram vīrietim, kas grib dzīvē tikt uz augšu, ja vien viņš nemīlētu citu sievieti un nebūtu pārliecināts, ka ir apprecējis to. No jūsu vārdiem es sapratu, ka durvis ir aizslēgtas, un, ja drīkstu minēt, — atslēgu jūs esat noglabājusi pie sevis. Un arī duncis jums ir. Bet man ir smacīgi šai istabā, un es gribu tikt laukā.

—    Kur jums jāsteidzas? — vaicāja Betija.

—    Teiksim, sastapt Inesu.

—     Ko? — viņa iesaucās. — Jūs jau gribat atkal sākt lakstoties ar šo sievieti? Vai tik ātri jau aizmirsis, ka esat precējies?

—     Rādās, ka man nebūs ļauts to aizmirst. Labi, runāsim lietišķi. Es vēlos uz kādu laiku atstāt Granadu un bez skandāla. Kādi ir jūsu noteikumi? Atcerieties, divām prasībām es nepiekritīšu: es nepalikšu šeit kopā ar jums, un jūs mani nepavadīsiet. Un vēl atcerieties: kaut gan jums ir duncis, no jūsu puses nebūs prātīgi pārlieku ar to jokoties.

—     Tāpat kā no jūsu puses nebija prātīgi aizmānīt mani uz «San Antonio», — atbildēja Betija. — Neko darīt, mūsu medus mēnesis nav sācies visai saldi, un es neiebildīšu, ja jūs uz kādu laiku aizceļosiet …, lai sameklētu Inešu. Zvēriet, ka jums nav ļaunu nolūku pret mani, ka jūs nemēģināsiet man laupīt dzīvību vai godu un ka nekādā veidā neierobežosiet manu brīvību un varu šeit Granadā. Zvēriet to pie Kristus krusta!

Viņa noņēma sudraba krucifiksu, kas karājās pie sienas virs gultas, un pasniedza to marķīzam. Betija zināja, ka Morelja ir ļoti ticīgs un, ja būs zvērējis pie krusta zīmes, tad neuzdrošināsies lauzt savu zvērestu.

—    Bet ja es nezvērēšu? — viņš īgni jautāja.

—     Tad, — atbildēja Betija, — jūs paliksiet šeit, līdz to darīsiet, lai arī jums nezkā gribētos tikt projām. Es esmu šorīt paēdusi, jūs neesat, man ir duncis, jums nav. Un esmu pārliecināta, ka pašreizējā situācijā neviens neuzdrošināsies mūs traucēt, bet pa to laiku Ineša un jūsu draugs garīdznieks būs tikuši tik tālu, ka jūs tos vairs nespēsiet panākt.

—     Labi, es zvērēšu, — sacīja Morelja, noskūpstīja krucifiksu un nosvieda to zemē. — Jūs varat palikt šeit un valdīt manā mājā

Granadā. Es nedarīšu jums nekā jauna un nekādā veidā jūs netraucēšu. Bet, ja jūs atstāsiet Granadu, tad mēs krustosim zobenus.

—    Jūs gribat teikt, ka esat nolēmis pamest šo pilsētu? Labi, šeit ir papīrs un tinte. Esiet tik laipns un uzrakstiet pavēli savu mauru karaļa teritorijā atrodošos muižu pārvaldniekiem jūsu prombūtnes laikā visus ienākumus nodot man un rīkojumu kalpotājiem it visās lietās man paklausīt.

—     Tūlīt redzams, ka jūs esat uzaugusi tirgotāja namā, — sacīja Morelja, kodīdams spalvu un vērodams šo sievieti, kas bija vai nu vanags, vai balodis, bet lieliski prata vīt sev siltu lizdu.

—    Ja es garantēšu jums šīs tiesības un ienākumus, vai tad jūs liksiet mani mierā un nekādas citas prasības neuzstādīsiet?

Nu Betija, nospriedusi, ka Kastels un Margareta paši zinās, kā vajadzības gadījumā izmantot dokumentus, ko Inesa bija aizvedusi sev līdz, un saprazdama — ja pašā sākumā prasīs no marķīza pārāk daudz, tad var pēkšņi nomirt, kā ar dažu labu Granadā gadījies, — atbildēja:

—    Jūs gribat lēti atpirkties no pieviltas sievietes, taču man arī ir savs lepnums un es nebāzīšos, kur mani negrib. Lai tad paliek tā. Līdz tam brīdim, kamēr jūs pats mani uzmeklēsiet vai aicināsiet pie sevis, es jūs netraucēšu, ja vien turēsiet mūsu norunu. Tagad uzrakstiet man pilnvaru, parakstiet to un paaiciniet savus sekretārus, lai apstiprina jūsu parakstu.

—    Kāds vārds man tajā jānorāda? — viņš jautāja.

—     Marķīzes Moreljas, — atbildēja Betija, un marķīzs, iedomājies, ka šādam dokumentam nebūs nekādas vērtības, ja izdosies pierādīt, ka viņa nav tā sieva, paklausīja.

Kaut kā viņam bija jātiek vaļā no šīs sievietes. Protams, viņš varētu likt slepus Betiju nogalināt, bet pat Granadā tā izrīkoties ar sievieti, ko pats tikko apprecējis, nebija iespējams bez nepatikšanām. Turklāt Betijai bija draugi un viņam netrūka ienaidnieku, kas noteikti saceltu troksni, ja viņa nozustu. Nē, viņš parakstīs papīru un cīnīsies ar šo sievieti vēlāk, jo patlaban nedrīkst zaudēt laiku. Margareta bija izslīdējusi no viņa rokām, un, ja viņai izdosies aizbēgt no Spānijas, tad skaidrs, ka viņš to nekad vairs neredzēs. Kas zina, varbūt viņa jau ir aizbēgusi vai salaulājusies ar Pīteru Broumu. Sī doma Morelju padarīja vai traku. Pret viņu sarīkota sazvērestība; viņš ir piekrāpts, aplaupīts, piemuļķots. Taču — viņam vēl paliek cerība … un atriebība. Viņš vēl var cīnīties ar Pīteru un to nogalināt. Viņš var nodot Kastelu, šo ebreju, inkvizīcijai. Viņš var atrast iespēju vienoties ar garīdznieku

Enriki un Inesu un, ja liktenis būs labvēlīgs, dabūt Margaretu atkal savā varā.

O, jā, viņš parakstīs jebkuru papīru, ja vien tas dos viņam brl. vību un uz kādu laiku paglābs no šās kalpones, kas sevi dēvē par viņa sievu, no šās stūrgalvīgās, stiprās un viltīgās anglietes, kuru viņš bija gribējis izmantot par ieroci un kura nu viņu pašu bija par tādu padarījusi.

Tātad — Betija diktēja un Morelja rakstīja, jā, tik tālu nu bija nonācis, ka viņa diktēja, viņš rakstīja un arī parakstījās. Dokuments bija visaptverošs. Tas deva augsti godājamajai marķīzei Moreljai tiesības vīra prombūtnes laikā šeit, Granadā, it visās lietās rīkoties viņa vārdā. Tajā bija noteikts, ka visi ienākumi un pejņa, kas pienākas marķīzam, jānodod viņai, ka visiem kalpotājiem un padotajiem jāklausa viņai kā pašam marķīzam un ka viņas parakstam ir tāds pats spēks kā viņējam.

Kad dokuments bija uzrakstīts un Betija to rūpīgi izburtojusi, lai pārbaudītu, vai viss ir pareizi un nekas nav izlaists, viņa atslēdza durvis un ar gonga sitienu aicināja šurp Moreljas sekretārus, kam vajadzēja apliecināt sava kunga parakstu. Tie tūlīt ieradās un klanīdamies izteica savus laimes vēlējumus, ko Morelja klusībā nozvērējās tiem vēl kādreiz bargi pieminēt.

—     Man uz kādu laiku jāaizceļo, — viņš sacīja. — Aplieciniet manu parakstu uz šā dokumenta, kas dod tiesības pārvaldīt manu māju un rīkoties ar manu īpašumu, kamēr es pats būšu projām.

Sekretāri izbrīnījušies pavērās marķīzā un paklanījās.

—    Vispirms izlasiet to skaļi, — sacīja Betija, — lai mans vīrs un pavēlnieks var būt drošs, ka tajā nav kļūdu.

Viens no sekretāriem sāka lasīt. Viņš vēl nebija beidzis, kad saniknotais Morelja no gultas uzkliedza:

—     Lasiet ātrāk un aplieciniet parakstu, tad ejiet un lieciet sagatavot man zirgus un eskortu, jo es tūliņ došos ceļā!

Sekretāri lielā steigā apstiprināja parakstu un izgāja po istabas.

Betija ar dokumentu rokā sekoja viņiem. Lielajā hallē, kur bija sapulcējušies pils ļaudis, gaidīdami iznākam savu kungu, viņa lika vienam no sekretāriem to nolasīt priekšā, kā arī pārtulkot mauru valodā, lai it visi saprastu. Tad viņa noglabāja šo papīru blakus laulību dokumentam un, atsēdusies ļaužu vidū, vēlēja tiem sagatavoties augsti godājamā marķīza sumināšanai.

Ilgi nebija jāgaida. Drīz vien Morelja izdrāzās no guļamistabas kā vērsis arēnā. Betija piecēlās un ar reveransu sveicināja viņu. Paklausot Betijas mājienam, visi klātesošie pēc austrumnieku paražas zemu noliecās sava pavēlnieka priekšā. Morelja uz mirkli sastinga, atkal atgādinādams vērsi, kad tas ierauga pikadorus un grasās mesties tiem virsū, tad apvaldīja niknumu un, klusu lādēdamies, aizslāja ļaudīm garām.

Desmit minūtes vēlāk — jau trešo reizi pēdējo divdesmit četru stundu laikā — no Moreljas pils aizauļoja zirgi Seviljas virzienā.

— Draugi, — kad Morelja bija aizjājis, Betija sacīja savā lauzītajā spāņu valodā, — manu vīru marķīzu ir piemeklējušas bēdas. Sieviete, vārdā Ineša, kam viņš, šķiet, ļoti uzticējās, ir aizbēgusi un nozagusi viņa vislielāko dārgumu, un tā nu es, marķīza jaunlaulātā sieva, esmu pamesta šeit viena un nelaimīga, kamēr viņš sadzīs zaglei pēdas.

XX nodaļa SPĀNIJAS ISABELLA

Nākamās dienas otrā pusē Kastela kompanjons Bernaldess atkal ieradās Ermandadas cietumā, atvezdams līdz drēbnieku, kādu sievieti un ar drēbēm pilnu lādi. Komandants lika abiem pavadoņiem pagaidīt, kamēr viņa paša uzraudzībā šīs drēbes pārmeklēs, bet Bernaldesu atļāva tūlīt aizvest pie ieslodzītajiem. Tiklīdz viņi palika vieni, Bernaldess pavēstīja:

—    Jūsu marķīzs ir salaulāts.

—     Kā jūs to zināt? — Kastels vaicāja.

—    No sievietes, vārdā Ineša, kas kopā ar garīdznieku pagājušo nakti ieradās Seviljā un iedeva man paša Moreljas parakstītu dokumentu par viņa laulībām ar Betiju Dinu. Es to līdz nepaņēmu, jo, ja mani pārmeklētu, tas tiktu atņemts. Bet Inesa pati, pārģērbusies par šuvēju, ir atnākusi šurp. Ja viņu te ielaidīs, neizrādiet pārsteigumu. Varbūt viņa varēs donjai Margaretai šo to pastāstīt, ja viņām atļaus, tērpus pielaikojot, palikt divatā. Pēc tam Inesai jānoslēpjas, lai paglābtos no Moreljas atriebības, taču es zināšu, kur viņu sameklēt, ja būs vajadzīgs. Jūs visi rīt stāsieties karalienes tiesas priekšā, ari es tur būšu un tad uzrādīšu šo dokumentu.

Tikko Bernaldess bija paguvis to pateikt, ienāca cietuma komandants kopā ar drēbnieku un Inesu. Inesa noliecās reveransā un, slepus uzmetusi Margaretai savu maigo acu skatienu, nolūkojās viņos ar ziņkāri, it kā nekad nebūtu šos cilvēkus ne redzējusi, ne pazinusi.

Kad drēbes bija izkravātas, Margareta lūdza komandantu atļaut viņām abām iziet blakus istabā, lai tās pielaikotu, jo iepriekš viņai mērs neesot noņemts.

Komandants atbildēja, ka, tā kā gan šuvēja, gan drēbes jau pārmeklētas, viņam iebildumu neesot. Margareta kopā ar Inešu, kas stiepa veselu klēpi drānu, devās uz otru istabu.

Viņas nevarēja būt drošas, ka pa kādu slepenu lodziņu netiek novērotas, tādēļ tūlīt ķērās pie uzlaikošanas, un Ineša, turēdama mutē alojes ērkšķus, ko tajos laikos šuvējas lietoja spraudadatiņu vietā, izstāstīja Margaretai visu, kas noticis līdz tam brīdim, kad viņa aizbēgusi no Granadas. Kad Inesa aprakstīja, kā viltus līgava pacēlusi plīvuru un noskūpstījusi līgavaini, Margaretai izbrīnā aizrāvās elpa.

—    Ak, kā viņa to spēja! — Margareta nočukstēja. — Es uz vietas būtu noģībusi.

—     Viņai ir liela dūša, šai Betijai… lūdzu, pagriezieties pret gaismu, senjora … es pati nebūtu notēlojusi labāk… šķiet, kreisais plecs ir mazliet uzrauts … Viņš, apreibušais muļķis, neko nenojauta, kaut tobrīd vēl nebija iedzēris manu vīnu, un pēc tam jau nu vairs neapjēdza ne tik… Senjora saka, ka tērps padusēs par ciešu? Nu, varbūt mazliet, bet šī drāna stiepjas. Man tikai gribētos zināt, kas notika pēc tam. Jūsu māsīca ir tas vērsis, uz kuru es lieku savu naudu, un es ticu, ka viņa uzvarēs. Tā ir sieviete ar dzelzs nerviem. Bijuši man tādi, es jau sen būtu kļuvusi par marķīzi Morelju vai arī dabūjusi sev citu marķīzu … Svārki sēž lieliski. Senjoras augums šai tērpā izskatās daiļāks nekā jebkad. Nu, gan jau, gan mēs uzzināsim visu, nav velti ko raizēties.. Starp citu, Bernaldess man samaksāja, turklāt prāvu summu, tā ka jums nevajag man pateikties. Es to darīju tikai naudas dēļ… un aiz naida. Tagad es paslēpšos, jo negribu, ka man apgriež sprandu, bet Bernaldess zinās, kur mani atrast, ja būšu vajadzīga. Garīdznieks? Ah, viņš nav bīstams. Mēs piespiedām viņu parakstīt kvīti par naudas saņemšanu. Turklāt man liekas, ka viņš jau ir dabūjis kāroto inkvizīcijas sekretāra vietu un tūlīt ķēries pie savu pienākumu pildīšanas, jo inkvizitoriem darba atliku likām, spīdzinot ebrejus un ķecerus, laupot viņu mantu, un abas šīs nodarbības viņam būs īsti pa prātam. Visu ceļu līdz Seviljai es jāju kopā ar viņu, un šis glumais neģēlis mēģināja ap mani lakstoties, bet es viņam pienācīgi sadevu, — Ineša pasmaidīja, it kā atcerēdamās ko patīkamu. — Taču gluži sanīsties es negribēju, jo — kas zina? — viņš var vēl būt noderīgs. Klau, komandants mani sauc. Vienu mirkli, ekselence, vienu mirklīti vēl! Jā, senjora, daži sīki labojumi, un šis tērps jums būs kā uzliets! Jau šovakar jūs to saņemsiet atpakaļ pilnīgā kārtībā, un pēc šā parauga ēs piegriezīšu pārējos, ko esat pasūtījusi. Ak, pateicos jums, senjora, jūs esat pārāk laipna pret nabaga meiteni! — Tad Inesa nočukstēja: — Lai svētā dievmāte jūs pasargā un turpmāk dod Pīteram lielāku dedzību mīlestībā! — un, apkrāvusies ar drānām, klanīdamās izgāja pa durvīm, kuras komandants jau bija atvēris.

Ap pulksten deviņiem nākamajā rītā ieradās viens no cietumsargiem un paziņoja, ka Margaretai un viņas tēvam jādodas uz tiesu. Margareta bažīgi jautāja, vai turp vedīs arī senjoru Broumu, bet cietumsargs -atbildēja, ka viņam par to nekas neesot zināms, jo senjors Broums atrodoties bīstamu noziedznieku kamerā, kuru viņš neapkalpojot.

Tā nu, apģērbušies savās jaunajās drēbēs, kas bija vissmalkākās, kādas vien varēja dabūt, un šūdinātas pēc pēdējās Seviljas modes, Margareta un Kastels sekoja cietumsargam un tika izvesti pagalmā. Sev par lielu prieku, Margareta tur ieraudzīja Pīteru, kas sargu pavadībā viņus gaidīja, arī ģērbies kristiešu drēbēs, ko viņi bija lūguši tam sagādāt uz Kastela rēķina. Margareta pieskrēja Pīteram klāt — neviens viņu neaizkavēja — un, aizmirsusi kautrību, ļāva sevi apskaut visu acu priekšā. Uz Margaretas jautājumu, kā Pīteram klājies, kopš viņi izšķirti, tas drūmi atbildēja:

—    Ne visai labi, jo es nezināju, vai mēs jebkad vairs tiksimies. Turklāt mans cietums ir pazemē, kur caur restēm iespraucas tikai nedaudz gaismas, un tajā ir žurkas, kas neļāva man gulēt, tā ka es gandrīz visu nakti pavadīju nomodā, domājot par tevi. Bet uz kurieni mūs tagad vedīs?

—    Karalienes tiesas priekšā, man šķiet. Ņem manu roku un turies cieši man blakus, tikai neskaties manī, acis iepletis. Vai kaut kas nav kārtībā ar manu apģērbu?

—    Nē, — Pīters atbildēja, — es tā raugos tāpēc, ka tu tajā izskaties tik daiļa. Vai tu nevarēji uzlikt plīvuru? Sajā galmā noteikti ir vēl arī citi marķīzi.

—    Tikai maurietes nēsā plīvurus, Pīter, un tagad mēs atkal esam kristīgie. Paklausies — šķiet, neviens no sargiem nesaprot angliski —, es tikos ar Inešu, un viņa ļoti mīļi apvaicājās par tevi. Nesarksti, nesarksti, vīrietim tas neklājas! Vai arī tu viņu redzēji? Ak, nē? Nu, viņa ir aizbēgusi no Granadas, kā bija nodomājusi, un Betija ir salaulāta ar marķīzu.

—    šīs laulības nebūs spēkā, — Pīters sacīja, galvu kratīdams, — jo ir notikusi krāpšana, un es baidos, ka Betijai, nabadzītei, būs par to jāsamaksā! Taču viņa mums ļoti palīdzēja, kaut gan, ja runājam par cietumiem, tad Granadā man klājās labāk nekā šajā žurku bedrē.

—    Jā, protams, — Margareta nevainīgi atteica, — tur tev bija dārzs, kur pastaigāties, vai ne tā? Nē, neskaisties uz mani! Vai zini, ko Betija izdarījusi? — Un Margareta pastāstīja Pīteram, kā Betija pacēlusi plīvuru un noskūpstījusi Morelju, bet šis pat neno- jautis, ka tiek apmānīts.

—    Tas nav nekāds brīnums, — Pīters sacīja, — jo jaunas sievietes, ja nokrāsojušās, izskatās gaužām līdzīgas pustumšā telpā …

—    Vai dārzā, — Margareta piemetināja.

—    Brīnums ir tas, — Pīters turpināja, neievērodams Margaretas dzēlienu, — ka Betija vispār bija ar mieru skūpstīt šo cilvēku. Divkosīgais nelietis! Vai Inesa tev stāstīja, kā Morelja ar viņu apgājies? To iedomājoties vien, mani pārņem niknums.

—     Bet, Pīter, tev taču viņš nebija jāskūpsta. Un par pāridarī- jumiem Inesai, kaut gan tu, protams, par tiem zini vairāk nekā es, domāju, viņa ir marķīzam atmaksājusi ar uzviju. Bet paskaties — tur priekšā ir Alkasara. Vai tā nav brīnišķīga pils? Zini, to uzcēluši mauri.

—    Man vienalga, kas to cēluši, — Pīters atteica, — un man tā šķiet tāda pati kā jebkura cita pils, tikai lielāka. Es zinu vienīgi to, ka mani tur tiesās par tā rupjā tēviņa galvas pāršķelšanu … un ka varbūt mēs abi redzamies pēdējo reizi, jo droši vien mani nosūtīs uz galerām, ja ne vēl ļaunāk.

—    Ak, nerunā tā! Man tāda doma ne prātā nav nākusi. Tas nav iespējams! — Margareta iesaucās, un viņas tumšās acis pieriesās asarām.

—     Pagaidi, kad ieradīsies šis tavs marķīzs un apsūdzēs mūs, tad redzēsi, kas ir un kas nav iespējams, — Pīters pārliecināti sacīja. — Taču mēs esam izturējuši ne vienu vien vētru, nezaudēsim arī tagad cerību.

šai brīdī viņi sasniedza Alkasaras pili, uz kuru viņu ceļš no cietuma bija vedis cauri apelsīnu dārziem. Te pie vārtiem sargi viņus izšķīra. Tad cauri pagalmam, kur šurpu turpu tekalēja ļaudis, viņus ieveda milzīgā zālē ar marmora kolonnām un zeltītiem greznojumiem — tā sauktajā Taisnības zālē. Telpas viņā galā tronī, kas bija novietots uz .grezniem tepiķiem noklāta paaugstinājuma, augstmaņu un padomnieku vidū sēdēja krāšņi tērpta dāma pusmūža gados. Viņai bija zilas acis un rudi mati, gaiša, atklāta seja, bet ļoti atturīgas un nosvērtas manieres.

—  Karaliene, — sargs nočukstēja, atdodams godu. Kastels un Pīters zemu paklanījās, Margareta noliecās reveransā.

Tikko bija izskatīta kāda lieta, un karaliene Isabella, apspriedusies ar saviem padomniekiem, rāmā balsī īsos vārdos pasludināja spriedumu. Runājot viņas maigās, zilās acis apstājās pie Margaretas un, it kā tās daiļuma savaldzinātas, bridi uzkavējās, tad pārslīdēja Pītera garajam stāvam un turpat līdzās stāvošajam Kastelam. Ieraugot melnīgsnējo, ebrejam līdzīgo vīru, karaliene mazliet sarauca uzacis.

Iepriekšējā lieta bija pabeigta, un piecēlās nākamie prasītāji, bet karaliene, noraidoši pamājusi ar roku un vēl arvien lūkodamās uz Margaretu, noliecās, kaut ko pajautāja vienam no tiesas sekretāriem un deva tam kādu rīkojumu. Sekretārs piecēlās un uzaicināja «Džonu Kastelu, Margaretu Kastelu un Pīteru Broumu no Anglijas» stāties tiesas priekšā, lai atbildētu par Luisa Basa, Svētās Ermandadas kareivja, nogalināšanu.

Viņi tūlīt tika izvesti priekšā un visi trīs nostājās rindā iepretim paaugstinājumam. Sekretārs sāka lasīt apsūdzību.

—   Pagaidiet, mans draugs! — karaliene viņu pārtrauca. — Sie apsūdzētie ir mūsu labā brāļa Anglijas Henrija pavalstnieki un varbūt nesaprot mūsu valodu, kaut gan viens no viņiem, man šķiet, — Isabella uzmeta ašu skatienu Kastelam, — nav dzimis Anglijā vai vismaz pēc izcelšanās nav anglis. Pajautājiet, vai viņiem ir vajadzīgs tulks.

Jautājums tika uzdots, un viņi visi atbildēja, ka prot spāņu valodu, tikai Pīters vēl piebilda, ka runā spāniski diezgan vāji.

—  Acīmredzot jūs esat tas bruņinieks, kas tiek apsūdzēts šā nozieguma izdarīšanā, — Isabella sacīja, lūkodamās Pīterā.

—  Jūsu majestāte, es neesmu bruņinieks, esmu tikai vienkāršs eskvairs, Pīters Broums no Dedemas, Anglijā. Mans tēvs, sers Pīters Broums, gan bija bruņinieks, bet viņš krita kaujā manā acu priekšā, kad mēs cīnījāmies par Ričardu pie Bosvortas. Tur es dabūju šo ievainojumu, — Pīters norādīja uz rētu savā sejā, — taču bruņinieku kārtā iecelts netiku.

Isabella mazliet pasmaidīja un jautāja:

—   Un kā jūs nokļuvāt Spānijā, senjor Pīter Broum?

—  Jūsu majestāte, — atbildēja Pīters, kam Margareta šad un tad nāca talkā, kad viņš nezināja kādu spāņu vārdu, — šī lēdija man līdzās ir tirgotāja Džona Kastela meita un mana saderinātā …

—   Tad jūs esat iekarojis ļoti daiļas jaunavas mīlestību, senjor, — karaliene viņu pārtrauca. — Bet turpiniet!

—  Viņu un viņas māsīcu, senjoru Dīnu. Londonā nolaupīja kāds cilvēks, kurš, cik saprotu, ir karaļa Ferdinanda brāļadēls un bija sūtnis Anglijas galmā. Tur viņš saucās par senjoru d'Agilaru, bet šeit, Spānijā, ir marķīzs Morelja.

—   Nolaupīja! Marķīzs Morelja! — iesaucās karaliene.

—   Jā, jūsu majestāte, viņš tās aizvilināja uz savu kuģi un nolaupīja. Mēs ar senjoru Kastelu sekojām viņām, abordējām marķīza kuģi un mēģinājām sievietes atbrīvot, bet kuģis pie Motrilas nogrima. Marķīzs viņas aizveda uz Granadu, un arī mēs devāmies uz turieni, kaut gan es, kuģim bojā ejot, tiku smagi ievainots. Tur, marķīza pilī, mēs daudzas nedēļas bijām gūstekņi, bet galu galā izbēgām. Mēs gribējām nokļūt līdz Seviljai un lūgt jūsu majestāšu aizstāvību. Lai izbēgtu, mēs bijām pārģērbušies par mauriem, un ceļā mums uzbruka bars vīru, kurus mēs noturējām par laupītājiem, jo bijām brīdināti no šādiem ļaundariem. Viens no tiem rupji uzmācās donjai Margaretai, es viņam bliezu ar zobenu un nelaimīgā kārtā viņu nogalināju. Par šo netīšo slepkavību es tagad stāvu jūsu priekšā. Jūsu majestāte, es nezināju, ka viņš ir Svētās Ermandadas kareivis, un lūdzu piedot manu pārkāpumu, kas izdarīts aiz nezināšanas, bailēs un dusmās. Mēs labprāt samaksāsim kompensāciju par šo nelaimīgo nāves gadījumu.

Zālē kāds iesaucās:

—   Labi teikts, angli!

Tad karaliene sacīja:

—   Ja tas viss ir patiesība, tad es domāju, ka mēs nedrīkstam jūs pārāk bargi tiesāt, senjor Broum. Bet kā lai mēs zinām, vai jūs runājat patiesību? Jūs, piemēram, teicāt, ka augstdzimušais marķīzs Morelja nolaupījis divas dāmas, bet man šķiet neticami, ka viņš būtu spējīgs tā rīkoties. Kur tad ir tā otrā dāma?

—   Es domāju, — Pīters atbildēja, — viņa tagad ir marķīza Moreljas sieva.

—   Sieva?! Kas to var apliecināt? Marķīzs nav mums darījis zināmu savu nodomu precēties, kā tas ir pieņemts.

Tad priekšā izgāja Bernaldess, nosauca savu vārdu un nodarbošanos, pateica, ka viņš ir angļu tirgotāja Džona Kastela kompanjons, un, izvilcis Moreljas, Betijas un garīdznieka Enrikes parakstīto laulību apliecību, pasniedza to karalienei, piebilzdams, ka saņēmis šā dokumenta divus eksemplārus ar sūtni no Granadas un vienu nodevis Seviljas arhibīskapam.

Karaliene, ielūkojusies dokumentā, pasniedza to saviem padomniekiem. Viņi ļoti vērīgi to izpētīja, un viens no viņiem sacīja, ka dokuments izskatoties neparasts pēc formas un varot būt viltots.

Karaliene bridi padomāja un tad teica:

—   Tā tas ir, un mēs varam noskaidrot patiesību tikai vienā ceļā. Mēs pavēlam ataicināt šurp mūsu brālēnu, augstdzimušo marķīzu Morelju, senjoru Dīnu, kas it kā esot viņa sieva, un Motrilas garīdznieku Enriki, kurš viņus salaulājis. Kad viņi visi būs ieradušies, mans vīrs karalis un es izskatīsim šo lietu, bet, lai tad varētu spriest taisnu tiesu, līdz tam mēs nevēlamies nekā vairāk par to dzirdēt.

Nu priekšā iznāca cietuma komandants un jautāja, ko lai dara ar apcietinātajiem angļiem, kamēr ieradīsies liecinieki no Granadas. Karaliene atbildēja, ka tiem jāpaliek viņa uzraudzībā, un vēlēja ar ieslodzītajiem apieties labi. Pīters lūdza, vai viņu nevarētu pārvietot uz ērtāku kameru, kur būtu mazāk žurku un vairāk gaismas. Karaliene pasmaidīja un to apsolīja, taču piebilda, ka Pīteram joprojām jābūt atšķirtam no viņa līgavas, kura var dzīvot kopā ar savu tēvu. Tad, ievērojusi sarūgtinājuma izteiksmi Margaretas un Pītera sejā, Isabella piemetināja:

—  Taču es atļauju viņiem tikties ik dienas cietuma dārzā.

Margareta noliecās reveransā un pateicās karalienei. Tā ļoti žēlsirdīgi sacīja:

—   Nāciet šurp, senjora, un pasēdiet brītiņu pie manisl — Isabella norādīja uz zemu soliņu līdzās tronim. — Kad būšu tikusi galā ar tiesas lietām, vēlos ar jums mazliet parunāties.

Margareta uzkāpa uz paaugstinājuma un apsēdās uz grezni izšūtā soliņa pie viņas majestātes kreisās rokas. Kā brīnumdaiļa parādība viņa tur pacēlās pāri pūlim, tik karaliska savā skaistumā un cēlumā. Bet Kastelu un Pīteru aizveda atpakaļ uz cietumu, kaut gan, redzot visapkārt tik daudz galantu augstmaņu, Pīteram nepavisam negribējās aiziet.

Pēc kāda brīža, kad tiesāšana bija galā, karaliene atlaida visus galminiekus, vēlēdama palikt tikai dažiem virsniekiem, kas stāvēja attālāk no troņa, un pievērsās Margaretai:

—   Tagad, daiļā jaunava, izstāstiet man visu kā sieviete sievietei un nebaidieties, ka jūsu atklātība tiks izmantota, kad spriedīs tiesu par jūsu līgavaini. Pret jums pašu, vismaz pagaidām, nekādas apsūdzības nav. Vispirms pasakiet man, vai jūs patiesi esat saderināta ar šo garo džentlmeni un vai patiesi viņam pieder jūsu sirds?

—   Jā, tā ir, jūsu majestāte, — atbildēja Margareta, — un mēs viens otra dēļ esam daudz cietuši. — Tad iespējami īsos vārdos Margareta pastāstīja, ko viņi pārdzīvojuši, un karaliene nopietni klausījās.

—  Ļoti dīvains stāsts, un, ja tā ir patiesība, tad marķīzs Morelja patiešām rīkojies apkaunojoši, — viņa sacīja, kad Margareta bija beigusi. — Bet kā gan varēja notikt tā, ka Morelja, kas gribēja piespiest jūs kļūt par viņa sievu, tagad ir salaulājies ar jūsu māsīcu? Jus kaut ko no manis slēpjat, — karaliene cieši paraudzījās Margaretā.

—   Jūsu majestāte, — Margareta atbildēja, — man bija kauns stāstīt pārējo, taču es uzticēšos jums un to darīšu, lūgdama jūsu karalisko piedošanu, ja jūs atzīsiet, ka mēs, atrazdamies bezizejas stāvoklī, esam rīkojušies slikti. Mana māsīca Betija Dīna atmaksāja Moreljam ar viltu pret viltu. Viņš iekaroja Betijas sirdi un solījās viņu apprecēt, un Betija, riskēdama ar savu dzīvību, nostājās pie altāra manā vietā, tā dodama mums iespēju aizbēgt.

—   Drosmīga rīcība, kaut arī ne visai godīga, — sacīja karaliene. — Es tikai šaubos, vai šādas laulības būs spēkā. Bet par to lai spriež baznīca, tā nav mana darīšana. Protams, ir grūti dusmoties uz jums. Kā jūs teicāt: ko Morelja jums solīja, kad Londonā lūdza jūsu roku?

—  Jūsu majestāte, viņš solīja pacelt mani augstā godā, varbūt pat… — Margareta saminstinājās, — tajā tronī, kur sēžat jūs.

Isabella sarauca pieri, tad pasmējās un, noskatīdama Margaretu no galvas līdz kājām, sacīja:

—  Jums tas lieliski piederētos, tik tiešām varbūt labāk nekā man. Bet ko viņš vēl teica?

—  Jūsu majestāte, viņš sacīja, ka ne visi mīlot karali, viņa tēvoci, bet viņam, marķīzam, esot daudz draugu, kas atceroties, ka karaļa tēvs, Moreljas vectēvs, noindējis viņa tēvu. Un vēl: ka viņa māte esot mauru princese un viņš varot izmantot mauru palīdzību vai arī kādā citā ceļā sasniegt savu mērķi.

—   Tā, tā, — karaliene noteica. — Kaut arī Morelja ir krietns baznīcas dēls un mans vīrs viņu ļoti mīl, man viņš nekad nav paticis, un es pateicos jums par brīdinājumu. Taču man neklājas runāt ar jums par tādām augstām lietām, kaut gan šķiet, ka vienam otram šai ziņā ir citādi uzskati. Daiļā Margareta, vai jūs nevēlaties man kaut ko lūgt?

—  Jā, jūsu majestāte. Es lūdzu jūs būt žēlsirdīgai pret manu mīļoto līgavaini, kad viņš stāsies jūsu tiesas priekšā. Viņam it strauja daba un smaga roka, un tādi cilvēki kā viņš, kam bruņnie- ciskums ir asinīs, nespēj mierīgi noskatīties, ka rupji vīrieši apvaino viņu dāmas un rauj tām nost drēbes. Un vēl es lūdzu aizsargāt mani pret Morelju, lai viņam netiktu atļauts ne man pie

skarties, ne pat runāt ar mani; jo, lai cik augstdzimis un dižmanīgs viņš ir, es viņu ienīstu kā indīgu čūsku.

—   Es teicu, ka gribu noskaidrot patiesību un lemt taisnu tiesu, daiļā Anglijas Margaret, — karaliene smaidīdama sacīja, — taču domāju, ka tas, ko jūs lūdzat, neliks noslīdēt apsējam no taisnības dievietes acīm. Ejiet un esiet mierīga! Ja jūs esat teikusi man patiesību, par ko es nešaubos, un ja lēmēja būs Spānijas Isabella, senjorām Broumam sods nebūs bargs un marķīzs Morelja-,' šis spāņu prinča un kaut kādas neticīgo princeses ārlaulības dēls, — šos vārdus karaliene izrunāja ar lielu rūgtumu, — pat ar savu ēnu jūs neapgrūtinās. Taču es brīdinu jūs, ka karalis, mans vīrs, gluži dabiski, mīl šo cilvēku un nelabprāt vērsīsies pret viņu. Sakiet man, jūsu līgavainis taču ir drošsirdīgs vīrs, vai ne?

—   Ļoti drošsirdīgs, — Margareta smaidīdama atbildēja.

—   Un viņš varētu, jājot zirgā, rīkoties ar šķēpu, ja šis strīds būtu jāizšķir cīņā?

—   Jā, jūsu majestāte, un cilāt zobenu arī, tikpat labi kā citi bruņinieki, kaut gan tikai nesen ir atspirdzis no slimības. Ne viens vien par to pārliecinājās Bosvortas kaujā.

—  Labi. Bet tagad atvadīsimies, — karaliene pasniedza Margaretai roku skūpstam. Tad, pasaukusi divus virsniekus, lika tiem pavadīt Margaretu uz cietumu un tur pateikt, ka jaunajai dāmai ir atļauts sūtīt vēstis un rakstīt karalienei, kad vien viņa vēlas.

Tās pašas dienas vakarā Morelja ieauļoja Seviljā. Viņš būtu tur ieradies jau daudz ātrāk, bet, tā kā mauri, kas bija pavadījuši Pīteru, Margaretu un Kastelu līdz ceļu krustojumam, stāstīja, ka redzējuši viņus aizjājam Malagas virzienā, tad vispirms devās uz šo pilsētu. Tur bēgļus neatradis, viņš griezās atpakaļ un sadzina viņu pēdas līdz Seviljai. Te viņš drīz vien uzžināja visu, kas noticis, arī to, ka pirms desmit stundām uz Granadu nosūtīti jātnieki ar pavēli marķīzam Moreljam ierasties Seviljā kopā ar Betiju, ko viņš apprecējis.

Nākamajā rītā Morelja lūdza audienci pie karalienes, bet tika noraidīts, un karalis, viņa tēvocis, bija aizceļojis. Tad Morelja mēģināja dabūt atļauju apmeklēt Margaretu cietumā, taču ne augstais stāvoklis, ne vara, ne arī nauda neatslēdza viņa priekšā tā durvis. Tāda esot karalienes pavēle, viņam paskaidroja, un viņš saprata, ka turpmāk jārēķinās ar Isabellu kā ar ienaidnieku. Tad Moreljā pamodās atriebības tieksme, un viņš sāka meklēt Inešu un Motrilas garīdznieku Enriki, taču izrādījās, ka Inesa bija nozudusi bez pēdām, bet svētais tēvs atradās drošībā aiz inkvizīcijas sienām. Ārpus tām viņš nerādījās, un nepiederīgais, lai cik augstu stāvokli tas ieņemtu, iekļūt inkvizīcijā un tikt klāt tās amatpersonai nevarēja. Pārskaities un sarūgtināts, Morelja apspriedās ar advokātiem un draugiem, jo saprata, ka pret viņu tiks celta apsūdzība un jābūt gatavam aizstāvēties. Vēl joprojām viņš cerēja, ka varbūt tomēr izdosies atdabūt Margaretu. Moreljas rokās bija viena laba kārts, ko viņš tagad nolēma izspēlēt. Viņš zināja, ka Kastels ir ebrejs, kas ilgus gadus izlicies par kristīgo, un pret tādiem Seviljā žēlastības nebija. Varbūt, izmantojot bailes par tēva likteni, viņš spēs ietekmēt Margaretu, kuru iegūt tagad kāroja kar- stāk nekā jebkad.

Katrā ziņā Morelja bija gatavs to izmēģināt un laist darbā jebkurus, pat viszemiskākos līdzekļus, lai tikai nepieļautu, ka Margareta apprecas ar viņa sāncensi Pīteru Broumu. Bija vēl arī cerība, ka šo Pīteru par Ermandadas kareivja nogalināšanu ieslodzīs cietumā vai pat sodīs ar nāvi.

Tā nu Morelja nopietni gatavojās lielajai cīņai un gaidīja Betijas ierašanos Seviljā, jo aizkavēt to nespēja.

XXI nodala BETIJA AIZSTĀV SAVAS TIESĪBAS

Bija pagājušas septiņas dienas. Visu šo laiku Margareta un viņas tēvs mierīgi pavadīja cietumā, juzdamies tur gandrīz kā viesi, nevis ieslodzītie. Pie viņiem brīvi drīkstēja nākt apmeklētāji, to vidū arī Huans Bernaldess, Kastela draugs un kompanjons, kurš viņiem pastāstīja visu, kas notika ārpusē. Ar Bernaldesa starpniecību Kastels nosūtīja Betijai pretī vēstnešus, kam bija uzdots viņai pastāstīt, kāds ir stāvoklis, un brīdināt par tiesu, kur tiks izskatīta viņas lieta.

Drīz vien vēstneši atgriezās un ziņoja, ka «marķīze Morelja» ceļo uz Sevilju ar lielu greznību, spožas svītas pavadīta, pateicas par brīdinājumu un cer godam sevi aizstāvēt.

To dzirdot, Kastels iepleta acis un Margareta nosmējās, jo, kaut arī viņa nezināja visu, kas norisinājās Granadā, bija pārliecināta, ka Betijai kaut kādā veidā izdevies Morelju piespiest pie sienas un tam nebūs viegli ar viņu spēkoties. Taču, kā Betija tikusi pie lielas svītas, to Margareta nevarēja iedomāties. Tomēr, baidīdamās, ka Betijai ceļā neuzbrūk vai kā citādi nenodara ļaunu, viņa uzrak

stīja karalienei pazemīgu vēstulīti, kurā lūdza aizsargāt viņas māsīcu no visām iespējamām briesmām, kas tai varētu draudēt, iekams viņa stājusies majestāšu priekšā un nodevusi savu liecību.

Pēc stundas Margareta saņēma atbildi, kas pavēstīja, ka šī dāma atrodas karalienes aizbildnībā un jau nosūtīta apsardze, kas viņu pavadīs un aizsargās pret jebkuru uzbrukumu; lai sagādātu dāmai lielākas ērtības, viņai sagatavota mītne cietoksnī ārpus Seviljas, kuru apsargās dienu un nakti un no kurienes viņu atvedīs uz tiesu.

Pīters joprojām tika turēts atsevišķā kamera, bet ik dienas pusdienlaikā Margaretai un Kastelam bija atļauts ar viņu satikties mūra žoga ieskautajā cietuma dārzā, kur tie varēja izrunāties pēc sirds patikas. Tur Pīters arī katru dienu vingrinājās visās vīru cīņas mākslās, it īpaši paukošanā, kur par partneriem viņam bija citi cietumnieki un zobenu vietā kalpoja nūjas.

Bez tam Pīters drīkstēja izmantot savu zirgu, ar kuru bija atjājis no Granadas. Cietuma pagalmā viņš sacentās turnīros ar komandantu un citiem džentlmeņiem un pierādīja, ka šai cīņas veidā ir pārāks par visiem. Pīters vingrinājās aizrautīgi un ar lielu dedzību, jo Margareta bija viņam pastāstījusi, kādu mājienu devusi karaliene, un viņš gribēja atgūt savu bijušo izveicību, kā arī izkopt līdz pilnībai māku rīkoties ar visiem ieročiem, kādus lietoja Spānijā.

Tā ritēja laiks, līdz kādā pēcpusdienā cietuma komandants viņiem pavēstīja, ka Pītera tiesāšana notiks nākamajā dienā un ka Kastelam ar Margaretu arī jāierodas tiesā kā lieciniekiem. Mazliet vēlāk atnāca Bernaldess un pastāstīja, ka karalis atgriezies Seviljā un kopā ar karalieni būs klāt šai tiesas procesā, par kuru pilsētā jau tiekot daudz runāts, jo Moreljas laulības izraisījušas vispārēju ziņkāri un par tām klīstot dažnedažādas baumas.

Bernaldess nešaubījās, ka Margareta un viņas tēvs tiks atbrīvoti un Avarēs doties uz savu kuģi, kas gatavs aizbraukšanai; turpretī par Pītera izredzēm viņš nekā nezināja sacīt, jo viss bija atkarīgs no tā, kā karalis skatīsies uz Pītera nodarījumu, pie tam Morelja bija karaļa brāļadēls, kaut arī neatzīts, un baudīja viņa labvēlību.

Pēc tam Kastels ar Margaretu izgāja dārzā un sastapa tur Pīteru. Viņš tikko bija atgriezies no turnīra, pietvīcis aiz piepūles, un izskatījās ļoti vīrišķīgs un skaists. Margareta paņēma viņu aiz rokas, paveda sānis urn izstāstīja jaunās vēstis.

— Es priecājos par to! — Pīters sacīja. — Jo drīzāk šī jezga sāksies, jo drīzāk tā beigsies. Bet, mana dārgā, — viņa seja kļuva ļoti nopietna, — Moreljam ir liela vara šai zemē, un es esmu pārkāpis tās likumus, tā ka neviens nezina, kāds būs iznākums. Mani var notiesāt uz nāvi vai ilgu ieslodzījumu, vai ari, ja man dos iespēju cīnīties, es varu krist kaujā. Jebkurā gadījumā mēs tiksim izšķirti uz kādu laiku vai pavisam. Ja tā notiktu, lūdzama, nepaliec šeit ne cerībā mani izglābt, ne cita iemesla dēj, jo, kamēr tu būsi Spānijā, Morelja neliksies mierā un mēģinās dabūt tevi savā varā, turpretī Anglijā tu būsi droša no viņa.

Dzirdot šos vārdus, Margareta skaji iešņukstējās, jo doma, ka Pīteram var klāties ļauni, lika viņas sirdij sažņaugties.

—   Es tev allaž paklausīšu, — viņa sacīja, — bet kā gan es varu atstāt tevi, dārgais, kamēr tu esi dzīvs? Un, ja tev, pasarg dievs, būtu jāmirst, kā lai es spēju dzīvot tālāk bez tevis? Tad labāk es drīz vien tev sekošu.

—   Es to negribu, — sacīja Pīters. — Es gribu, lai tu nodzīvotu savas dienas līdz galam un sastaptos ar mani mūžībā, kad pienāks laiks, bet ne ātrāk. Un vēl es teikšu tev: ja kādreiz pēc gadiem tu sastaptu krietnu cilvēku un vēlētos ar viņu apprecēties, tad dari to, jo.es zinu, ka tu nekad neaizmirsīsi mani, savu pirmo mīlestību, un ka bez šīs pasaules ir vēl citas pasaules, kur nav ne precēšanās, ne laulības saišu. Lai mana mirusī roka smagi negulst pār tevi, Margaret!

—  Tomēr, — Margareta cēlā sašutumā atbildēja, — tas tā būs, jo mana sirds pieder tev. Tu vari būt drošs, Pīter, — kaut arī nāve mūs šķirtu, es palikšu mūžam tev uzticīga.

—   Paldies tev! — Pīters sacīja, atviegloti nopūzdamies, jo doma, ka Margareta varētu kļūt par sievu kādam citam pat pēc viņa nāves, bija tam nepanesama, kaut arī savā godīgumā un vienkāršībā pats bija viņai to vēlējis, baidīdamies, ka citādi Margaretas turpmākā dzīve būs bez jebkāda prieka.

Tad ziedoša krūma pavēnī viņi apskāvās, kā apskaujas cilvēki, kas nezina, vai kādreiz vēl skūpstīs viens otru, un šķīrās, jo saule jau tuvojās rietam.

Nākamajā rītā Kastelu un Margaretu atkal veda uz Alkasaras pili, bet šoreiz Pīters negāja kopā ar viņiem. Lielā Taisnības zāle jau bija pilna ar padomniekiem, virsniekiem, ziņkārības šurp atvilinātiem augstmaņiem un dāmām, kā arī citiem interesentiem un personām, kam bija kāds sakars ar izskatāmo lietu. Taču pagaidām Margareta nekur neredzēja ne Morelju, ne Betiju, un arī karalis un karaliene vēl nebija ieņēmuši savas vietas uz troņa. Pīters jau stāvēja aiz barjeras, no abām pusēm sargu ielenkts, un, kad Kastelu un Margaretu veda uz viņiem norādītajiem krēsliem turpat līdzās, ar smaidu un galvas mājienu viņus sveicināja. Tiklīdz viņi bija nonākuši pie savām vietām, atskanēja fanfaras un pa durvīm zāles dibensienā roku rokā iesoļoja Spānijas valdnieki Ferdinands un Isabella. Visi klātesošie piecēlās kājās, zemu paklanījās un palika stāvam, kamēr viņu majestātes apsēdās.

Karalis, kuru mūsu varoņi tagad redzēja pirmo reizi, bija drukns, enerģiska izskata vīrietis ar gaišu vaigu, laipnām acīm un augstu pieri, taču Margaretai viņa seja šķita mazliet viltīga — tāda cilvēka seja, kurš nekad neaizmirst savas intereses. Tāpat kā karaliene, viņš bija ģērbies greznā, ar zeltu izšūtā tērpā, ko rotāja Aragonas ģerboņi, rokā viņam bija zelta scepteris ar briljantu galā, un pie sāniem kā apliecinājums tam, ka viņš ir karotājs valdnieks, karājās garš zobens ar krustveida rokturi. Smaidot viņš atbildēja uz savu pavalstnieku goddevīgo sveicienu, paceldams roku pie cepures un palocīdamies. Tad karaļa skatiens apstājās pie daiļās Margaretas, un pagriezies viņš augstā, spalgā balsī jautāja karalienei, vai šī esot tā dāma, ko Morelja apprecējis, un, ja tā būtu, kādēļ gan marķīzs gribot no viņas atbrīvoties.

Isabella atbildēja, ka, cik viņai zināms, šo senjoru Morelja tīkojis apprecēt, bet, kā pats apgalvojot, aiz pārpratuma apprecējis citu. Sī skaistule īstenībā esot saderināta ar apsūdzēto, kas stāvot viņu priekšā. Visi, kas dzirdēja karalienes atbildi, sāka smieties.

šai brīdī tiesas zālē ienāca marķīzs Morelja savu draugu un dažu garās mantijās tērpušos advokātu pavadībā, ģērbies kā parasti melnā samtā un izgreznojies ar spožiem ordeņiem. Galvā viņam bija melna samta cepure, no kuras nokarājās liela pērle. So cepuri viņš nenoņēma pat tad, kad paklanījās karalim un karalienei, jo bija viens no nedaudzajiem Spānijas grandiem, kas drīkstēja nenoņemt galvassegu viņu majestāšu priekšā. Tie atbildēja uz marķīza sveicienu — Ferdinands draudzīgi pamādams, Isabella vēsi palocīdamās —, un arī viņš apsēdās tam paredzētajā vietā. Tieši šai brīdī pūlis zāles viņā galā sakustējās un varēja dzirdēt vienu no tiesas kalpotājiem saucam:

— Ceļu! Atbrīvojiet ceļu marķīzei Moreljai!

Izdzirdis šo vārdu, marķīzs, kura acis kā piekaltas kavējās pie Margaretas, dusmīgi saviebās un piecēlās kājās, it kā gribētu protestēt, bet aiz muguras stāvošais advokāts viņam kaut ko pačukstēja, un viņš atkal apsēdās.

Ļaužu pūlis pašķīrās, un Margareta pagriezusies ieraudzīja procesiju, kas pa izveidojušos eju virzījās cauri zālei. Daži tur bija tērpušies bruņās, citi — baltās mauru drānās, ko rotāja marķīza Moreljas vapenis — sarkans ērglis. Pašā centrā soļoja slaida, skaista dāma, kuras trenu nesa divas maurietes. Virs viņas pieres mirdzēja diadēma, gaišie mati bija izlaisti, no pleciem lejup krita purpura apmetnis, daļēji aizsegdams krāšņo, ar pērlēm izšūto tērpu, ko Morelja bija dāvinājis Margaretai, un ap balto, atsegto kaklu vizēja pērļu virkne — marķīza kompensācija Betijai par nodarītajām pārestībām.

Margareta raudzījās, aiz brīnumiem acis ieplētusi, bet Kastels, kas sēdēja līdzās, nomurmināja:

—   Tā ir mūsu Betija! Tik tiešām — drēbes ceļ cilvēku!

Jā, tā neapšaubāmi bija Betija, kaut arī, atceroties viņu vienkāršajā vilnas ģērbā vecajā namā Holbornā, nebija viegli pazīt nabaga radinieci šajā lepnajā, majestātiskajā dāmā, kas izskatījās tā, it kā visu mūžu būtu staigājusi pa piļu marmora grīdām un grozījusies augstmaņu un karalieņu sabiedrībā. Nesatricināmi mierīga viņa cēli soļoja cauri lielajai zālei, neskatīdamās ne pa labi', ne pa kreisi, ifeievērodama ļaužu sačukstēšanos visapkārt un nelikdamās redzam pat Morelju un Margaretu, kamēr nonāca brīvajā telpā viņpus barjeras, kur stāvēja Pīters un sargi, kas, blenzdami viņā, steigšus pavirzījās sānis. Tur Betija trīsreiz noliecās reveransā — divreiz karalienes priekšā, vienreiz karaļa, tās vīra, priekšā, tad pagriezās un paklanījās marķīzam, kurš nodūra acis un ignorēja viņas sveicienu, pēc tam palocījās Kastelam un Pīteram un beidzot, piegājusi pie Margaretas, pavērsa vaigu, lai māsīca to noskūpstītu. Margareta ar pienācīgu pazemību to izdarīja un iečukstēja Betijai ausī:

—   Kā jūtas jūsu gaišība?

—   Labāk, nekā justos tu manā vietā, —Betija čukstus atbildēja, mazlietiņ piemiegdama kreiso aci. Tad Margareta izdzirdēja karali paklusu sakām karalienei:

—   Kāda krāšņa sieviete — gluži kā pāvs! Paraugieties uz viņas stāvu, uz šīm lielajām acīm! Morelja ir pārlieku izvēlīgs.

—  Varbūt viņam gulbji tīk labāk par pāviem, — karaliene tāpat pusbalsī atteica, pamezdama skatienu uz Margaretu, kuras apgarotais un izsmalcinātais daiļums kontrastā ar staltās māsīcas žilbinošo ārieni šķita vēl jo pievilcīgāks. Tad Isabella ar rokas mājienu norādīja Betijai viņas vietu. Betija apsēdās, viņas svīta nostājās aizmugurē, un tulks novietojās līdzās.

—  Es esmu mazliet nesaprašanā, — sacīja karalis, ļaudams skatienam pārslīdēt no Moreljas uz Betiju, tad no Margaretas uz Pīteru, jo acīmredzot situācijas komisms nepalika viņam nepamanīts. — Kas tad īsti mums šeit jāizspriež?

Piecēlās viens no likumzinātājiem jeb alkaldiem un pateica, ka viņu majestātēm jāizskata apsūdzība pret angli, kurš saukts tiesas priekšā par Svētās Ermandadas kareivja nogalināšanu, taču acīmredzot ar šo lietu esot saistītas vēl citas.

—  Tā šķiet gan, — atteica karalis. — Piemēram, apsūdzība par mums draudzīgas zemes pavalstnieku aizvešanu no šīs zemes teritorijas, prasība anulēt kādas laulības, pretprasība pasludināt šīs laulības par likumīgām un dievs vien zina, kas vēl… Labi, ņemsim pēc kārtas. Sāksim ar šo garo angli.

Pirmais Pītera lietā uzstājās prokurors, izklāstīdams apsūdzību tādā pašā veidā, kā jau iepriekš bija stāstīts karalienei. Kapteinis Arrano nodeva liecību par kareivja nogalināšanu, bet, Pītera advokāta iztaujāts, acīmredzot neturēdams Jaunu prātu uz apsūdzēto, atzina, ka minētais kareivis izturējies rupji pret donju Margaretu un ka minētais Pīters, būdams šai. zemē svešinieks, varējis viegli noturēt viņus par laupītājiem vai pat mauriem. Turklāt viņš nevarot apgalvot, ka anglis šo kareivi nogalinājis ar nolūku.

Tad savu liecību nodeva Kastels, pēc tam Margareta, runādama vienkārši un aizkustinoši. Kad viņa pastāstīja, ka Pīters ir viņas saderinātais līgavainis, ar kuru viņa nākamajā dienā būtu salaulājusies, ja netiktu ļaunprātīgi aizvesta projām no Anglijas, un ka viņa saukusi Pīteru palīgā, kad kareivis viņu sagrābis un norāvis plīvuru, zālē atskanēja līdzjūtīga murdoņa un karalis ar karalieni sāka savā starpā sarunāties, vairs sevišķi neieklausīdamies Margaretas tālākajos vārdos.

Tad viņu majestātes apspriedās ar abiem tiesnešiem, kas sēdēja līdzās, pēc tam karalis pacēla roku un paziņoja, ka viņi pieņēmuši lēmumu, proti: ievērojot apstākļus, kādos kareivis nogalināts, anglis tiek attaisnots, jo nav nekādu pierādījumu, ka viņš būtu to darījis ar iepriekšēju nolūku vai zinājis, ka šis vīrs ir Svētās Ermandadas kareivis. Tādēļ yiņš tiek atbrīvots ar noteikumu, ka samaksās nogalinātā atraitnei zināmu naudas kompensāciju, kas, izrādās, ir jau izdarīts, un vēl nelielu summu, lai noturētu aizlūgumus par mirušā dvēseli.

Pīters sāka pateikties par žēlīgo spriedumu, bet karalis, līdz galam viņā nenoklausījies, jautāja, vai kādam no klātesošajiem būtu kas sakāms sakarā ar pārējām šodien izskatāmajām prasībām. Tūlīt piecēlās Betija un lūdza vārdu. Ar tulka starpniecību viņa paziņoja, ka saņēmusi viņu majestāšu pavēli ierasties galmā un ir gatava atbildēt uz jebkuru jautājumu vai pret viņu vērstu apsūdzību.

—   Kāds ir jūsu vārds, senjora? — karalis vaicāja.

—   Elizabete, marķīze Morelja, dzimusi Elizabete Dīna, no senās un dižciltīgās Dinu dzimtas, pēc tautības angliete, — Betija skaidrā un noteiktā balsī atbildēja.

Karalis pamāja un jautāja:

—   Vai kāds apstrīd šās dāmas titulu un izcelšanos?

—   Es! — sacīja marķīzs Morelja, kas visu laiku nebija bildis ne vārda.

—   Kāds jums pamats to darīt, marķīz?

—   Visai dibināts pamats, — atbildēja Morelja. — Viņa nav marķīze Morelja, jo, salaulādamies ar viņu, es biju pārliecināts, ka tā ir cita sieviete. Viņa nav no senas un dižciltīgas dzimtas, jo bija tikai kalpone šā tirgotāja Kastela mājā Londonā.

—   Tas neko nepierāda, marķīz, — karalis viņu pārtrauca. — Manu dzimtu, es domāju, var saukt par senu un dižciltīgu, — lai nu kurš, bet jūs to neapšaubīsiet, — un tomēr arī es esmu tēlojis kalpa lomu kādā notikumā, kuru droši vien mūsu karaliene atceras … — Sis publikai labi saprotamais mājiens izraisīja zālē skaļus smieklus, un līdz ar visiem pasmējās arī Isabella. [8] — Lai apstrīdētu laulību likumību un kādas personas dižciltību, — turpināja karalis, — jābūt pierādījumiem. Bet vai šī dāma tiek apsūdzēta tādā noziegumā, kas liegtu viņai aizstāvēties?

—   Nē, — Betija aši atbildēja, — mana vienīgā vaina ir tā, ka esmu nabaga, un mans noziegums — ja to var uzskatīt par noziegumu — apprecēšanās ar šo cilvēku, marķīzu Morelju.

Zālē atkal atskanēja smiekli.

—   Neliekas gan, kundze, ka jūs tagad būtu nabaga, — sacīja karalis, palūkodamies uz Betijas grezno, dārgakmeņiem rotāto tērpu. — Un mēs šeit precēšanos drīzāk sliecamies uzskatīt par ģeķību, nevis noziegumu. — Sie vieglprātīgie vārdi lika karalienei mazliet saraukt pieri. — Bet, — karalis tūlīt piebilda, — pierādiet savas tiesības, kundze, un piedodiet man, ka līdz tam es nesaucu jūs par marķīzi.

—   Te ir mans pierādījums, majestāte, — sacīja Betija, izvilkdama laulību dokumentu un pasniegdama to apskatīšanai.

Tiesneši un viņu majestātes izlasīja dokumentu, un karaliene piezīmēja, ka tā dublikāts viņai jau uzrādīts un nodots attiecīgām instancēm.

—   Vai garīdznieks, kas izdarīja laulāšanu, ir šeit? — jautāja karalis.

Piecēlās Bernaldess, Kastela pilnvarotais, un paziņoja, ka ga- rldznieks gaida ārpusē, taču noklusēja, cik dārgi nācies samaksāt par tā ierašanos.

Viens no tiesnešiem lika garīdznieku iesaukt iekšā, un drīz vien zālē klanīdamies ienāca lapsas ģīmis tēvs Enrike. Marķīzs dusmīgi nozibsnīja ar acīm uz viņa pusi. Nodevis zvērestu, tēvs Enrike pateica, ka viņš bijis garīdznieks Motrilā un marķīza Moreljas kapelāns, bet tagad esot svētās inkvizīcijas sekretārs Seviljā. Atbildot uz tālākiem jautājumiem, viņš liecināja, ka pēc paša līgavaiņa vēlēšanās un ar tā pilnīgu piekrišanu tādā un tādā datumā Granadā salaulājis marķīzu ar šo dāmu, kura tagad stāv viņu priekšā un kuras vārds, kā viņam zināms, ir Betija Dīna. Tā kā līgava katrā ziņā vēlējusies saņemt uz rokas laulību oficiālu apstiprinājumu, viņš izgatavojis to dokumentu, kas tagad šeit tiesā uzrādīts un ko tūlīt pēc ceremonijas marķīzs un pārējie parakstījuši turpat Moreljas pils kapelā Granadā. Pēc tam viņš atstājis Granadu un devies uz Sevilju, lai stātos inkvizīcijas sekretāra amatā, ko svētā baznīca viņam piešķīrusi kā apbalvojumu par veiksmīgi uzrakstīto traktātu pret ķeceriem. Tas būtu viss, kas viņam šai lietā zināms.

Nu piecēlās Moreljas advokāts un noprasīja tēvam Enrikem, kas viņam devis ar laulībām saistītos rīkojumus. Garīdznieks atbildēja, ka marķīzs pats ar viņu par šo jautājumu nekad tieši neesot runājis, vismaz līgavas vārdu nekad neesot pieminējis; visu kārtojusi Ineša.

Nu iejaucās karaliene, vaicādama, kur ir šī senjora Ineša un kas viņa tāda. Garīdznieks atbildēja, ka senjora Ineša ir spāniete, viena no marķīza Granadas pils kalpotājām, kas visnotaļ baudījusi sava pavēlnieka uzticību. Viņa esot jauna un skaista, bet nekā vairāk par šo sievieti viņš nevarot pastāstīt. Kur Ineša atrodoties patlaban, viņš nezinot, kaut gan abi kopā atjājuši uz Sevilju. Varbūt marķīzs to zinot.

Garīdzniekam ļāva atiet malā, un nu kā lieciniece uzstājās Betija, ar tulka palīdzību izstāstīdama tiesai visu no sākuma par savām attiecībām ar Morelju. Viņa iepazinusies ar šo cilvēku Londonā, kad dzīvojusi senjora Kastela namā, un viņš tūlīt sācis pievērst viņai uzmanību un iekarojis viņas sirdi, bet pēc tam aicinājis viņu bēgt tam līdzi uz Spāniju un solījies apprecēt. Kā pierādījumu saviem vārdiem Betija parādīja Moreljas rakstīto vēstuli. Tā tika pārtulkota un pasniegta tiesai ieskatam. Acīmredzot visiem šī vēstule šķita gaužām kompromitējoša, kaut arī nebija parakstīta ar marķīza īsto vārdu. Tad Betija pastāstīja, ar kādas blēdības palīdzību viņas abas ar māsīcu Margaretu aizvilinātas uz Moreljas kuģi un kā pēc tam marķīzs atteicies Betiju precēt, apgalvodams, ka mīlot Margaretu, nevis viņu, taču tā šķitusi tikai aizbildināšanās, lai izvairītos pildīt savu solījumu. Viņa nezinot, kāpēc marķīzs aizvedis projām arī māsīcu Margaretu, domājams, vienkārši tāpēc, ka nebijis vairs iespējams aizgādāt viņu malā no kuģa.

Tad Betija aprakstīja ceļojumu uz Spāniju, uzsvērdama, ka visu laiku turējusi marķīzu pienācīgā attālumā, jo uz kuģa nebijis garīdznieka, kas viņus varētu salaulāt, turklāt viņa sirgusi ar jūras slimību un ļoti kaunējusies par to, ka ievilkusi savu māsīcu un kundzi tādās nepatikšanās. Viņa izstāstīja, ka senjori Kastels un Broums ar citu kuģi dzinušies marķīzam pakaļ un vētras laikā abordējuši karavelu. Tālāk sekoja stāsts par karavelas bojā eju, viņu aizvešanu uz Granadu un dzīvi marķīza pilī. Beidzot Betija pastāstīja, kā pie viņas ieradusies Ineša ar precību priekšlikumu un kā viņa piekritusi laulībām ar tādu noteikumu, ka māsīca Margareta, senjors Kastels un senjors Broums tiks atlaisti brīvībā. Viņi aizjājuši no Granadas, un laulības notikušas, kā bijis norunāts. Pirms tām marķīzs apskāvis viņu vairāku cilvēku, proti, Inesas un divu savu sekretāru, klātbūtnē. Abi pēdējie atrodoties šeit un varot apliecināt, ka viņa runājot patiesību.

Pēc laulībām un dokumentu parakstīšanas Betija devusies līdzi marķīzam uz viņa apartamentiem, kur līdz tam nekad savu kāju nebijusi spērusi, bet no rīta, viņai par lielu pārsteigumu, marķīzs paziņojis, ka tam steidzīgi jāaizceļo viņu majestāšu uzdevumā. Taču pirms došanās ceļā marķīzs uzrakstījis Betijai, lūk, šo te dokumentu, kas pilnvaro marķīzi Morelju vīra prombūtnes laikā saņemt visus ienākumus un pārvaldīt viņa īpašumus Granadā. Tas ticis nolasīts priekšā pils ļaudīm paša marķīza klātbūtnē. Betija izpildījusi viņa norādījumus, pieņēmusi naudu, izsniegusi kvītis un vispār rīkojusies marķīza Granadas pilī kā pilntiesīga saimniece, kamēr saņēmusi viņu majestāšu pavēli ierasties Seviljā.

—   Tam mēs varam ticēt, — karalis sausi piezīmēja. — Un tagad, marķīz, ko jūs uz to visu atbildēsiet?

—  Mana atbilde neizpaliks, — atteica Morelja, viss trīcēdams aiz niknuma. — Bet vispirms atļaujiet manam advokātam uzdot šai sievietei dažus jautājumus.

Tā nu advokāts ķērās pie iztaujāšanas, taču nevarētu teikt, ka viņš dabūja virsroku pār Betiju. Pirmais jautājums attiecās uz Betijas apgalvojumu, ka viņa ir no senas un dižciltīgas dzimtas. Atbildot uz to, Betija, elpu neatvilkdama, noskaitīja tiesai veselu virkni savu senču, no kuriem pats pirmais, sjers Dīns de Dīns, ieradies Anglijā kopā ar Normandijas hercogu Vilhelmu Iekarotāju.

Tā pēcteči, viņa apzvērēja, minētie Dīni de Dīni, būdami Anglijas karaļu favorīti un paaudzi pēc paaudzes cīnīdamies par tiem, iemantojuši augstu stāvokli un lielu varu.

Soli pa solim Betija savā izklāstā nonāca līdz Baltās un Sarkanās rozes karam, kura laikā viņas vectēvs, uzticīgs sava karaļa bruņinieks, zaudējis visas savas zemes un titulus, tā ka viņas tēvs, kura vienīgais bērns Betija tagad ir dižciltīgās Dīnu de Dīnu dzimtas pēdējā atvase, nokļuvis nabadzībā un atstumtībā. Tomēr viņš apprecējis sievu, kas cēlusies no vēl ievērojamākas ģimenes nekā pats, dižciltīgas anglosakšu dzimtas tiešu pēcteci, kuras dzīslās ritējušas daudz senākas asinis nekā iekarotājiem normaņiem.

Pīters un Margareta pārsteigti klausījās Betijas daiļrunībā, bet šajā vietā pēc karalienes mājiena iejaucās apmulsusi tiesa, ar galvenā alkalda starpniecību lūgdama liecinieci neturpināt savas ģenealoģijas izklāstu, jo visiem esot pilnīgi skaidrs, ka viņas dzimta tikpat dižciltīga kā citas angļu dzimtas.

Tālāk advokāts Betijai jautāja par viņas attiecībām ar Morelju Londonā, un viņa tik sīki un tēlaini aprakstīja marķīza izdarības, ka galu galā arī šo stāstu viņai neļāva pabeigt, Gluži tāpat gāja ar nākamajiem jautājumiem. Lai cik gudrs bija Moreljas advokāts, Betija, brīžiem runādama angliski, brīžiem spāniski, bērtin apbēra viņu ar vārdiem un trāpīgām atbildēm, tā ka nabaga vīrs, nespēdams tikt ar viņu nekādā galā, apsēdās savā vietā, pieri slaucīdams un pie sevis lādēdamies.

Tad tika nopratināti marķīza sekretāri, pēc tam vairāki viņa kalpotāji. Kaut arī diezgan nelabprāt, tie apstiprināja visu Betijas stāstīto, arī to, ka marķīzs pirms laulībām līgavu apskāvis un tobrīd plīvurs bijis pacelts.

Tā Betija beidza savu aizstāvību, lūgdama tiesības vēlreiz izteikties, pēc tam kad būs noklausījusies marķīza liecību.

Karalis, karaliene un alkaldi kādu brīdi apspriedās, jo acīmredzot viņu vidū nebija vienprātības: vieni domāja, ka šī lieta jāizbeidz un jānodod citam tribunālam, citi uzskatīja par pareizāku turpināt. Beidzot karaliene sacīja, ka vismaz marķīzam Moreljam vēl vajadzētu dot vārdu, jo varbūt viņš varēšot pierādīt, ka viss šis dīvainais stāsts ir tīrā falsifikācija un ka viņš nemaz nav atradies Granadā laikā, kad it kā notikušas šīs laulības.

Karalis un alkaldi piekrita. Marķīzs nodeva zvērestu un, sākot savu stāstījumu, atzina, ka šis atgadījums viņa dzīvē gan nepiederot pie tādiem, ko varētu ar lepnumu publiski izklāstīt. Viņš pastāstīja, kā pirmoreiz sastapis Margaretu, Betiju un Pīteru publiskas ceremonijas laikā Londonā, kā no pirmā acu uzmetiena iemīlējies Margaretā un pavadījis viņu mājup uz viņas tēva, tirgotāja Džona Kastela namu.

Vēlāk viņš atklājis, ka šis Kastels, kas bērnībā kopā ar tēvu aizbēdzis no Spānijas, ir nekristīts ebrejs, bet izliekas par kristieti. (Sis paziņojums izraisīja tiesā lielu sensāciju, un karalienes seja kļuva barga.) Tiesa, Kastels apprecējis kristīgu sievieti, viņa meita Margareta tikusi kristīta, audzināta kristīgā ticībā un esot uzticama tās piederīgā. Margareta arī nemaz neesot zinājusi, ka viņas tēvs ir ebrejs, — par to marķīzs bijis pārliecināts, citādi, protams, būtu atmetis nodomu viņu apprecēt. Viņu majestātes gan sapratīšot, ka zināmu iemeslu dēļ viņš centies izdibināt visu patiesību par Anglijā dzīvojošajiem ebrejiem. Viņš par to jau rakstījis viņu augstīfiām, tikai sakarā ar kuģa bojā eju un sarežģījumiem mājas dzīvē vēl nepaguvis personiski ziņot par savas misijas rezultātiem.

Turpinādams savu stāstu, marķīzs atzinās, ka patiešām uzsācis flirtu ar kalponi Betiju, lai piekļūtu Margaretai, kuras tēvs, kaut ko nojauzdams par viņa misiju, izturējies pret viņu ar neuzticību. Taču šās sievietes tikumība esot apšaubāma.

Nu Betija pietrūkās kājās un skaļi sacīja:

— Es paziņoju, ka marķīzs Morelja ir nelietis un melis! Manā mazajā pirkstiņā ir vairāk tikumības nekā visā viņa miesā … un viņa mātes arī! — Sis mājiens lika marķīzam tumši pietvīkt, bet Betija, pagaidām apmierināta ar šo trāpīgo dzēlienu, atkal apsēdās.

Morelja bildinājis Margaretu, bet tā atteikusies kļūt par viņa sievu, — kā noskaidrojies, tāpēc, ka bijusi saderināta ar savu attālu radinieku — senjoru Pīteru Broumu, trakgalvi un kausli, kas jau Londonā iekļuvis nepatikšanās, jo nogalinājis kādu cilvēku, un tagad Spānijā nokāvis Svētās Ermandadas kareivi. Tad nu savā izmisumā, būdams dziļi iemīlējies un apzinādamies, ka varēs Margaretai piedāvāt augstu stāvokli un bagātību, marķīzs nācis uz domām nolaupīt viņu, bet, lai to izdarītu, bijis spiests pret savu gribu aizvest līdz arī Betiju.

Pēc daudziem piedzīvojumiem viņi nonākuši Granadā. Tur marķīzam radusies izdevība parādīt donjai Margaretai, ka šis senjors Pīters Broums, atrazdamies ieslodzījumā, uzsācis mīlas sakarus ar viņa kalpotāju Inešu, kas te tikusi pieminēta, bet tagad bez pēdām nozudusi.

Nu Pīters vairs neizturēja, pielēca kājās un, visiem dzirdot, nosauca marķīzu par meli, piebilzdams, ka ir gatavs to pierādīt cīņā,

ja vien būtu izdevība, taču karalis pavēlēja viņam apsēsties un klusēt.

Pārliecinājusies par sava iemīļotā neuzticību, marķīzs turpināja, donja Margareta beidzot piekritusi kļūt par viņa sievu ar tādu noteikumu, ka viņas tēvam, senjoram Broumam un viņas kalponei Betijai Dinai tiks atļauts atstāt Granadu …

—   Kur viņus aizturēt, — piezīmēja karaliene, — jums nebija nekādu tiesību, marķīz. Izņemot varbūt vienīgi tēvu — Džonu Kastelu, — viņa zīmīgi piebilda.

Jā, tik tiešām viņam nebijis tiesību to darīt,— marķīzs godbijīgi atzina.

—  Tātad šim solījumam precēties nebija ne likumīga, ne morāla pamata, — karaliene skarbi sacīja, un alkaldi piekrītoši pamāja, apstiprinādami viņas secināijumu.

Marķīzs tomēr uzdrošinājās pret to iebilst, sacīdams, ka donja Margareta pati tā vēlējusies. Dienā, kad noliktas laulības, gūstekņi atlaisti brīvībā un, pārģērbušies mauru drānās, aizjājuši no Grana- das, bet tagad viņš zinot, ka viltīgā Ineša, droši vien Kastela un viņa draugu ebreju uzpirkta, slepus izkārtojusi tā, ka aizbēgusi donja Margareta, nevis kalpone Betija, ar kuru viņš pēc tam ticis salaulāts, būdams pārliecināts, ka tā ir Margareta.

Līgavas apskaušana pirms ceremonijas notikusi patumšā telpā, un viņš domājot, ka Betijas seja un mati bijuši nokrāsoti, lai tā izskatītos līdzīga Margaretai. Viņš esot arī pārliecināts, ka tradicionālais vīna kauss, ko viņš izdzēris pirms došanās pie altāra, bijis sazāļots, jo pašu laulību ceremoniju viņš atceroties ļoti miglaini un tālāk vispār neatceroties vairs nekā līdz brīdim, kad nākamajā rītā pamodies ar sāpošu galvu un ieraudzījis Betiju sēžam blakus gultai. Tad marķīzs paskaidroja, kā Betija tikusi pie pilnvaras, ko te uzrādījusi, — proti, būdams tobrīd traks aiz dusmām un sarūgtinājuma un apzinādamies, ka, paliekot tur vēl ilgāk, izdarīs noziegumu un nogalinās šo sievieti, kas viņu tik nelietīgi piekrāpusi, viņš uzrakstījis šo papīru vienīgi tāpēc, lai varētu no tas aizbēgt. Viņu majestātes būšot ievērojušas, ka pilnvara izdota uz marķīzes Moreljas vārda. Tā kā šīs laulības neesot spēkā, tādas marķīzes Moreljas vispār neesot. Tādēļ arī šis dokuments neko nenozīmējot. Tāda esot patiesība, un tas viss, kas viņam sakāms.

XXII nodala DŽONA KASTELA LIKTENIS

Pabeidzis savu liecību, marķīzs Morelja apsēdās. Karalis un karaliene brīdi sačukstējās, tad galvenais alkalds jautāja Betijai, vai viņai būtu kādi jautājumi marķīzam.

Betija cienīgi piecēlās un mierīgā balsī pateica savu atbildi, ko tulks atkārtoja spāniski.

—  Jā, man ir daudz jautājumu, — viņa sacīja, — taču es nepazemošu sevi, uzdodama kaut vienu vienīgu, iekams dubļi, ar ko marķīzs mani apmētāja, nebūs nomazgāti, bet tos, manuprāt, var nomazgāt tikai ar asinīm. Viņš apšaubīja manu tikumību un pēc tam paziņoja, ka mūsu laulības nav spēkā. Būdama sieviete, es nevaru prasīt, lai viņš apstiprina savus apgalvojumus cīņā ar zobeniem, taču domāju, ka pēc visiem goda likumiem man ir tiesības lūgt atļauju meklēt sev aizstāvi — ja vientuļai sievietei svešā zemē izdotos tādu atrast —, kas aizstāvētu manu labo vārdu pret zemiskiem un neģēlīgiem apmelojumiem.

Klusumā, kas iestājās pēc Betijas vārdiem, atskanēja Pītera balss:

—   Es lūdzu jūsu majestāšu atļauju būt par šo aizstāvi. Jūsu majestātes pēc viņa paša stāsta būs sapratušas, ka šis marķīzs ir nodarījis man vislielāko pārestību, kādu viens cilvēks otram var nodarīt. Turklāt viņš nekrietni meloja, sacīdams, ka es neesot uzticīgs savai saderinātajai līgavai, donjai Margaretai, un man noteikti ir tiesības atmaksāt viņam par šiem meliem. Visbeidzot — es paziņoju, ka uzskatu senjoru Betiju par krietnu un godīgu sievieti, ko nekad nav skārusi kauna ēna, un, būdams viņas tautietis un radinieks, vēlos aizstāvēt viņas labo vārdu visas pasaules priekšā. Es šeit esmu svešzemnieks, kam maz draugu, varbūt pat neviena, taču negribu ticēt, ka jūsu majestātes liegs man tiesības uz gandarījumu, ko visā pasaulē šādā gadījumā viens muižnieks var prasīt no otra. Es izaicinu marķīzu Morelju uz nāvīgu cīņu bez žēlastības uzvarētajam, un šeit ir manu vārdu apliecinājums!

Šķērsodams brīvo telpu aiz barjeras, Pīters novilka savu ādas cimdu un iesvieda to Moreljam tieši sejā, pārliecināts, ka pēc šāda apvainojuma tas nevarēs atteikties no cīņas.

Morelja izgrūda lāstu un tvēra pēc sava zobena, bet nepaguva to izraut, jo tiesas kalpotāji metās viņu savaldīt un karalis bargā balsī pavēlēja izbeigt ķildošanos valdnieku klātbūtnē.

—      Lūdzu jūsu piedošanu, majestāte, — Morelja izdvesa, — bet jūs taču redzējāt, kā šis anglis izturējās pret mani, Spānijas grandu.

—   Jā, — iejaucās karaliene, — bet mēs ari dzirdējām, kā jūs, Spānijas grands, esat izturējies pret šo Anglijas muižnieku un kādu apsūdzību pret viņu izteicāt. Šķiet, donja Margareta tai netic.

—   Protams, nē, jūsu majestāte, — Margareta sacīja. — Ļaujiet arī man liecināt, es varu daudz ko paskaidrot par marķīza stāstīto. Es nekad neesmu gribējusi precēt ne viņu, ne kādu citu, izņemot šo vienu, — viņa pieskārās Pītera rokai, — un viss, ko mans' līgavainis vai es darījām, tika darīts tālab, lai izkļūtu no ļaunajām lamatām, kurās bijām ievilināti.

—  Mēs tam ticam, — karaliene pasmaidot atbildēja un sāka apspriesties ar karali un alkaldiem.

Ilgu laiku viņi sarunājās tik klusu, ka zālē neviens nevarēja nekā sadzirdēt, un šad tad palūkojās gan uz vienu, gan otru šās dīvainās prāvas dalībnieku grupu. Apspriešanā tika pieaicināti arī daži garīdznieki, un Margaretai tā šķita slikta zīme. Beidzot lēmums bija pieņemts, un viņas majestāte Kastīlijas karaliene, runādama paklusā, mierīgā balsī un nosvērtā tonī, pavēstīja spriedumu. Vispirms pievērsusies Moreljam, viņa sacīja:

—  Mans kungs marķīz, jūs izvirzījāt ļoti smagu apsūdzību pret dāmu, kas apgalvo, ka esot jūsu sieva, un pret angli, kura saderināto līgavu jūs, kā pats atzināties, ar varu un viltu nolaupījāt. Sis džentlmenis savā un abu šo dāmu vārdā nepārprotamā veidā izaicināja jūs uz cīņu līdz nāvei. Vai jūs pieņemat šo izaicinājumu?

—   Es būtu gatavs ar prieku to pieņemt, jūsu majestāte, — Morelja nīgri atbildēja. — Manu drošsirdību līdz šim neviens nav apšaubījis, taču es nedrīkstu aizmirst, ka esmu … — viņš saminsti- nājās, tad turpināja: — … Kā jūsu majestātēm zināms, es esmu spāņu grands un vēl kas vairāk, tādēļ man nepiedienas krustot zobenus ar ebreju tirgotāja klerku — tāds bija šā vīra tituls un stāvoklis Anglijā.

—   Uz sava kuģa <San Antonio» jūs varējāt cīnīties ar mani! — Pīters skarbi iesaucās. — Kādēļ tad jūs kaunāties pabeigt to, ko nekaunējāties iesākt? Turklāt es nesu vārdu, kas ticis turēts godā manā zemē, un uzskatu, ka mīlestībā un kaujā esmu cienīgs, būt par pretinieku jebkuram sieviešu zaglim un bastardam šai karalistē.

Karalis un karaliene atkal apspriedās par šo kārtu starpības jautājumu, kas tajos laikos viņu zemē bija visai svarīgs. Tad Isabella sacīja:

—   Tas ir tiesa, nevar prasīt, lai spāņu grands cīnītos divkaujā ar vienkāršu ārzemnieku. Reiz marķīzs Morelja ir cēlis šādu iebildumu, mēs to atbalstām un paziņojam, ka viņa gods liek noraidīt šo izaicinājumu. Taču mēs redzam viņa vēlēšanos to pieņemt un esam gatavi darīt visu, kas mūsu spēkos, lai dotu viņam iespēju cīnīties un lai neviens nevarētu sacīt, ka spānietis, kas ļauni izturējies pret angli un savu valdnieku klātbūtnē publiski uzaicinats dot gandarījumu ar ieročiem rokās, savas augstās kārtas dēļ atteicies no divkaujas. Senjor Pīter Broum, ja jūs pieņemtu no mūsu rokām to, ko citi jūsu tautieši ar lepnumu ir pieņēmuši, mēs, ticēdami, ka esat drošsirdīgs un krietns vīrs no dižciltīgas dzimtas, iecelsim jūs Svētā Jago ordeņa bruņinieku kārtā, līdz ar to piešķirot jums tiesības kā līdzīgam satikties un arī cīnīties ar jebkuru Spānijas augstmani, ja vien viņš nav tiešs karaļu pēctecis, uz ko, mūsuprāt, visvarenais un lepnais marķīzs Morelja nepretendē.

—   Es pateicos jūsu majestātēm, — Pīters pārsteigts sacīja, — par godu, ko man parādāt. Ja mans tēvs būtu lauzis uzticības zvērestu un kaujā pie Bosvortas cīnījies otrā pusē, tad man par bruņinieku nebūtu jākļūst aiz jūsu majestāšu žēlastības. Taču savā pašreizējā stāvoklī esmu jums ļoti pateicīgs, jo tagad augstdzimu- šais marķīzs Morelja neuzskatīs par pazemojumu izšķirt mūsu ilgo strīdu tā, kā viņš vēlētos.

—   Nāciet šurp un nometieties ceļos, senjor Pīter Broum! — sacīja karaliene, kad Pīters bija beidzis runāt.

Viņš paklausīja, un Isabella, paņēmusi karaļa zobenu, iesvētīja viņu par bruņinieku, trīsreiz uzsizdama ar to pa Pītera labo plecu un sacīdama:

—   Piecelieties, ser Pīter Broum, Svētā Jago ordeņa bruņiniek un Spānijas don!

Pīters piecēlās, paklanījās un, atkāpdamies atmuguriski, kā prasīja etiķete, gandrīz novēlās no paaugstinājuma. Daži to uzskatīja par labu zīmi Moreljam.

—   Ser Pīter, — karalis sacīja, — mūsu ceremonijmeistars noteiks jūsu divcīņas laiku un veidu, kāds jums abiem ar marķīzu būtu visērtākais. Līdz tam mēs pavēlam jums abiem atturēties no nepiedienīgiem vārdiem vai rīcības vienam pret otru, jo drīz jums būs jātiekas vaigu vaigā, lai nāvīgā cīņā uzzinātu dieva spriedumu. Tā kā vienam no pretiniekiem tajā būs jāmirst, mēs liekam jums pie sirds: sagatavojiet savas dvēseles stāties tā kunga troņa priekšā. Mēs esam visu pateikuši.

Publika acīmredzot domāja, ka tiesa beigusies, un daudzi jau grasījās atstāt zāli, taču karaliene pacēla roku un sacīja:

—   Ir vēl citi jautājumi, par kuriem mums jāpaziņo spriedums. Sī senjora, — Isabella norādīja uz Betiju, — kā mēs sapratām, lūdz, lai viņas laulības ar marķīzu Morelju atzīst par likumīgām, bet marķīzs savukārt prasa, lai viņa laulības ar minēto senjoru pasludina par spēkā neesošām. Taču šo jautājumu izšķirt nav mūsu varā, jo laulības ir baznīcas sakraments. Tādēļ mēs atstājam tā izlemšanu viņa svētībai pašam pāvestam vai viņa legātam, kas ar savu gudrību atradīs vispareizāko spriedumu, ja ieinteresētās puses vēlēsies savu strīdu nodot viņa tiesai. Pagaidām mēs pasludinām un pavēlam: līdz tam laikam, kamēr viņa svētība pāvests nebūs izlēmis citādi, šī senjora, dzimusi Elizabete Dīna, it visur mūsu pārvaldītajās zemēs jāatzīst par marķīzi Morelju un attiecīgi jāuzņem, bet viņas godājamam vīram visu savu dzīves laiku jāsagādā tai pienācīgi līdzekļi. Pēc marķīza nāves, ja no Romas netiktu saņemts nekāds spriedums šai lietā, viņa mantos un iegūs savā valdījumā to daļu marķīza zemju un īpašumu, kas pēc šīs karalistes likumiem sievai pienākas.

Kamēr Betija pateicībā klanījās viņu majestātēm, tā ka dārgakmeņi uz viņas ņiebura trīsuļoja, bet Morelja dusmīgi viebās, līdz viņa seja kļuva līdzīga melnam negaisa mākonim virs kalniem, publika sačukstēdamās atkal sāka celties augšā no krēsliem, lai izklīstu. Karaliene vēlreiz pacēla roku, jo spriedums vēl nebija galā.

—   Mums jāuzdod viens jautājums drosmīgajam seram Pīteram Broumam un donjai Margaretai, viņa saderinātajai. Vai jūs joprojām vēlaties stāties laulībā viens ar otru?

Pīters palūkojās uz Margaretu, Margareta — uz Pīteru, viens otra domas izlasīdami acīs, un Pīters skanīgā balsī atbildēja:

—   Jūsu majestāte, tā ir mūsu abu karstākā vēlēšanās.

Karaliene mazliet pasmaidīja, tad jautāja:

—   Un vai jūs, senjor Džon Kastei, piekrītat un atļaujat savai meitai precēties ar šo bruņinieku?

—   Jā, protams, piekrītu, — Kastels nopietni atbildēja. — Ja nebūtu iejaucies šis cilvēks, — viņš pameta spīva naida pilnu skatienu uz Morelju, — viņi jau sen būtu vīrs un sieva. Tādēļ arī, — Kastels nozīmīgi piebilda, — visa nelielā mantība, kas man Anglijā piederēja, ir nodota uzticamu aizbildņu rokās un novēlēta viņiem abiem un viņu bērniem, tā ka es tagad esmu atkarīgs no viņu žēlastības.

—   Labi, — karaliene sacīja. — Ir palicis vēl tikai viens vienīgs jautājums. Vai jūs abi vēlaties tikt salaulāti pirms marķīza Moreljas un sera Pītera Brouma divkaujas? Padomājiet, donja Margareta, iekams atbildat, jo, ja jūs salaulāsieties, tad drīz vien varat

kļūt atraitne, bet, ja atliksiet laulības, tad varbūt nekad nebūsiet viņa sieva.

Margareta ar Pīteru pārmija dažus vārdus, tad Margareta atbildēja abu vārdā.

—   Ja mans mīļotais kritīs, — viņa sacīja, maigajai balsij aizkustinājumā trīcot, — mana sirds tik un tā slīgs sērās un būs salauzta. Es vēlos nodzīvot atlikušās mūža dienas, nesdama viņa vārdu, lai, zinot manas neremdināmās bēdas, neviens mani vairs neapgrūtinātu ar savu mīlestību. Es gribu palikt viņam uzticīga arī debesīs.

—   Labi teikts, — karaliene sacīja. — Mēs paziņojam, ka jūs tiksiet salaulāti mūsu Seviljas katedrālē tajā pašā dienā, kad marķīzs Morelja un sers Pīters Broums cīnīsies divkaujā. Lai nenotiktu nekādi mēģinājumi nodarīt jums vienam vai otram ko ļaunu, — Isabella pašķielēja uz Morelju, — jūs, senjora Margareta, būsiet mana viešņa līdz tam brīdim, kad dosieties pie altāra, bet jūs, ser Pīter, atgriezīsieties Svētās Ermandadas cietumā un jūsu paša drošības labad paliksiet mūsu apsardzībā, taču jums būs atļauts satikties, ar ko vien vēlaties, un iet, kad un kurp vēlaties.

Karaliene apklusa, un tūlīt negaidīti atskanēja karaļa asā, smalkā balss.

—   Mēs esam izlēmuši bruņniecības un laulību jautājumus, — viņš sacīja, — bet ir vēl viens jautājums, par kuru es negribu ļaut runāt mūsu karalienes maigajām lūpām. Tas skar augstākas sfēras nekā abi iepriekšējie — proti, cilvēku dvēseļu mūžīgo dzīvošanu un Kristus baznīcas nesatricināmību zemes virsū. Mums tika paziņots, ka šis te cilvēks, Džons Kastels, tirgotājs no Londonas, ir nešķīstenis ebrejs, kas pašlabuma dēļ visu mūžu izlicies par kristieti un izmanījies apprecēt kristīgu sievieti. Turklāt viņš ir mūsu pavalstnieks, jo dzimis Spānijā, un tādēļ padots šās karalistes laicīgai un garīgai jurisdikcijai.

Karalis ieturēja pauzi. Margareta un Pīters izbijušies vērās viens otrā. Vienīgi Kastels stāvēja kluss un mierīgs, kaut gan viņš labāk par tiem nojauta, kas sekos.

—   Mēs viņu netiesāsim, — karalis turpināja, — jo neesam pilnvaroti izspriest šādus augstus jautājumus, taču mēs darīsim to, kas mums jādara, — nodosim viņu svētajai inkvizīcijai, lai tur viņš stājas tiesas priekšā!

Margareta skaļi iekliedzās. Pīters lūkojās apkārt, it kā palīdzību meklēdams, kaut gan zināja, ka velti to gaidīt. Nekad savā mūžā viņš nebija juties tik satriekts. Morelja pirmoreiz šajā dienā pasmaidīja. Vismaz no viena ienaidnieka viņš nu tiks vaļā. Bet Kastels piegāja pie Margaretas un maigi noskūpstīja viņu. Tad paspieda roku Pīteram un sacīja:

—   Nogalini to zagli, — viņš pameta skatienu uz Morelju. — Es zinu, tu to izdarīsi un izdarītu arī tad, ja tev būtu jācīnās ar desmit tādiem kā viņš. Un esi labs vīrs manai meitai — ak, es jau zinu, ka tu tāds būsi, jo es prasīšu tev norēķinus par visu, kad tiksimies tur, kur nav ne ebreju, ne kristīgo, ne garīdznieku, ne karaļu. Tagad stāvi kluss un samierinies ar nenovēršamo, kā to daru es. Man vēl ir kas sakāms, pirms es šķiros no jums un šīs pasaules. Jūsu majestātes, es nedomāju taisnoties, un, kad mani pratinās jūsu inkvizīcijas tiesneši, to uzdevums būs viegls, jo es nevēlos neko noliegt un runāšu patiesību, taču ne aiz bailēm vai tāpēc, ka bītos ciešanu. Jūsu majestātes, jūs teicāt, ka šie divi cilvēki, kas kopš dzimšanas ir pietiekami labi kristieši, tiks salaulāti. Es gribētu jautāt, vai mans noziegums pret baznīcu, kurā tieku apsūdzēts, nevar būt par iemeslu viņu izšķiršanai vai kā citādi viņiem kaitēt.

—   Sai ziņā jūs varat būt mierīgs, Džon Kastei, — karaliene steigšus atbildēja, it kā gribētu pateikt savu, iekams karalis vai kāds cits pagūst ko iebilst, — jo mēs esam devuši savu karalisko vārdu. Ar jūsu nodarījumu viņiem nav nekāda sakara, un, lai kāds būtu spriedums jums, tas neapdraudēs ne viņus pašus … ne ari viņu īpašumu, — Isabella lēni piemetināja.

—   Liels solījums, — nomurmināja karalis.

—   Tas ir mans solījums, — Isabella noteikti atbildēja, — un es to turēšu par katru cenu. Sie divi tiks salaulāti, un, ja sers Pīters divkaujā paliks dzīvs, viņi sveiki un veseli atstās Spāniju. Nekādu jaunu apsūdzību pret viņiem nedrīkst izvirzīt nevienā mūsu karalistes tiesā, un nevienam arī nav brīv, atsaucoties uz mums vai mūsu pilnvarotu personu, tos vajāt vai aizturēt kādā citā valstī vai uz jūras. Lai šie mani vārdi tiek uzrakstīti, viena kopija parakstīta un noglabāta arhīvā, bet otra izsniegta donjai Marga- retai.

—   Jūsu majestāte, — Kastels sacīja, — es pateicos jums! Tagad, ja man būs jāmirst, es miršu laimīgs. Taču es uzdrošinos pateikt: ja jūs nebūtu to apsolījusi, mans nolūks bija nogalināt sevi šeit jūsu acu priekšā, jo par tādu grēku var likt ciest vienīgi pašam grēciniekam, nevienam citam. Un vēl es saku: šī inkvizīcija, ko jūs esat nodibinājuši, iznīcinās Spāniju un sagraus pīšļos tās varenību!

Kastels apklusa, un, kad publika aptvēra viņa pārdrošo vārdu jēgu, zāli pāršalca tāda kā baiļu nopūta. Tad pūlis viņam aiz muguras pašķīrās, un atbrīvotajā ejā, soļodami pa divi blakus, parādījās ar kapucēm un maskām aizsegusies mūki un grupiņa sargkareivju, kas acīmredzot bija jau tepat kādā stūrī gaidījuši. Tie pienāca klāt Džonam Kastelam, pieskārās viņa plecam, saslēdzās ap viņu ciešā lokā, it kā paslēpdami pasaules acīm, un pēc brīža viņš jau bija nozudis.

Pītera atmiņas par šo savādo dienu Alkasaras pilī Seviljā uz visiem laikiem palika diezgan miglainas un izplūdušas. Un tas nebija nekāds brīnums. Dažu stundu laikā tur izšķīrās viņa liktenis — viņš stājās tiesas priekšā, sagatavojies uz visbargāko spriedumu, un tika attaisnots. Viņš redzēja Betiju, kas no necilas kalpones bija pārvērtusies par majestātisku un lepnu marķīzi, kā kāpurs pārvēršas par košu tauriņu, dzirdēja, cik pašapzinīgi viņa šai dīvainajā prāvā izklāstīja savas prasības pret vīru, kurš bija viņu piekrāpis un kuru tā savukārt bija piekrāpusi, un kā galu galā, pateicoties savai atjautībai un rakstura stingrībai, vismaz pagaidām guva uzvaru.

Kā Betijas un Margaretas aizstāvis Pīters izaicināja Morelju uz divkauju, un, kad tas atteicās cīnīties ar netitulētu pretinieku, karaliene Isabella, kas neapšaubāmi gribēja izmantot Pīteru kā ieroci pret Morelju, kura slepenos godkārīgos plānus Margareta bija tai atklājusi, piepeši piešķīra viņam augsto Svētā Jago ordeņa bruņinieka titulu, ko Pīters gan sevišķi nekāroja, bet nekādā citādā ceļā nebūtu varējis iegūt.

Vēl vairāk: beidzot piepildījās Pītera karstākā vēlēšanās — viņam tika dota iespēja godīgā, atklātā kaujā sastapties ar savu ienaidnieku, ko viņš pamatoti ienīda, un cīnīties ar to līdz nāvei bez jebkādas žēlastības. Turklāt Pīteram tika apsolīts, ka pēc dažām dienām Margareta kļūs viņa sieva, kaut arī varbūt jau pēc stundas būs jāšķiras uz mūžu, un ka līdz tam laikam viņi abi būs pasargāti no Moreljas ļaunprātības un nodevības. Karaliene arī apsolīja: lai kas notiktu, nekad un nevienā zemē pret viņiem vairs nevar celt apsūdzību par to, ko viņi izdarījuši Spānijā.^

Bet tad, kad viss šķita tik labi beidzies, — par priekšā stāvošo divkauju Pīters daudz nedomāja, jo bija pieradis būt allaž gatavs cīņai, — un viņa kauss, tīrs no dubļiem un mielēm, kūsāja līdz malām pilns ar sarkano kaujas prieka un mīlestības vīnu jau pie pašām lūpām, liktenis šo saldo malku pēkšņi pārvērta par indi un žulti. Kastels, viņa līgavas tēvs, cilvēks, ko viņš mīlēja, tika iemests inkvizīcijas pagrabos, no kurienes — Pīters to labi zināja — tas varēja iznākt vairs tikai vienreiz — dzeltenā ģērba, «atņemts laicīgai varai», lai lēnām mirtu uz sārta Kvemadero, kur sadedzināja ķecerus.

Ko gan dos uzvara pār Morelju, ja debesis viņam piešķirs spēku uzvarēt? Kas tās būs par kāzām, ko apzīmogos un svētīs līgavas tēva mokpilnā nāve inkvizīcijas sārta liesmās? Vai viņš jebkad spēs aizmirst šā upura dūmu smaku? Kastels bija drošsirdīgs vīrs, nekāda spīdzināšana nepiespiedīs viņu atteikties no savas pārliecības. Jāšaubās pat, vai viņš maz pūlēsies noliegt savu ticību, — viņš, kuru tēvs ar gudru ziņu bērnībā licis nokristīt un kurš šo apmānu turpinājis, lai varētu mierīgi tirgoties, apprecēt kristīgu sievieti un dzīvot ar to. Nē, Kastels bija nolemts nāvei, un Pīters nespēja glābt viņu no inkvizīcijas un karaļa, kā balodis nespēj glābt savu lizdu no izsalkušiem vanagiem.

Ak, šī pēdējā aina! Visu savu mūžu Pīters nespēs to aizmirst — milzīgā, ornamentiem rotātā zāle ar apgleznotajām arkām un marmora kolonnām; pēcpusdienas saules stari, kas iespīdēja pa logiem un plūsmoja kā asinis uz mūku melnajiem ģērbiem, kad viņi ar savu laupījumu atkal ienira arkādes puskrēslā, no kurienes bija tam uzglūnējuši; Margaretas izmisīgais kliedziens un pelnu pelēkā seja, kad tēvu atrāva no meitas un viņa ģībonī saļima uz Betijas dārgakmeņos mirdzošajām krūtīm; ļaunais smīns uz Moreljas lūpām; karaļa saltais smaids; žēlums karalienes acīs; pūļa satrauktā sačukstēšanās; ātrās, īsās advokātu replikas; rakstveža spalvas čirkstēšana, kad tas, vienaldzīgs pret visu, izņemot savu darbu, parakstīja spriedumu; un it kā pāri tam visam — nāves sūtņu ielenktais Kastels, nesaliekts, izaicinošs, nesatricināmi mierīgs, izgaistošs arkādes tumsā, nolemts kapa stingajām skavām.

XXIII nodaļa TĒVS ENRIKE UN MAIZNIEKA KRĀSNS

Bija pagājusi nedēļa. Margareta dzīvoja pilī, un Pīters bija viņu tur divreiz apciemojis. Margaretas sirds lūza aiz žēlabām, un pat tas, ka viņi tiks salaulāti nākamajā sestdienā, kad bija nolikta arī Pītera un Moreljas divkauja, nesagādāja viņai nekādu prieku vai mierinājumu, jo dienu vēlāk, svētdien, Seviljā vajadzēja notikt «Ticības aktam» jeb autodafē, kurā ļaunie ķeceri — ebreji, mauri un baznīcas zaimotāji — izpirks savus noziegumus: vieni uz sārta Kvemadero, ķeceru sadedzināšanas vietā ārpus pilsētas, citi ar sava smagā grēka publisku nožēlošanu, kam sekos mūža ieslodzijums viennlcā, bet daži tiks nožņaugti, pirms viņu miesas atdos liesmām. Bija zināms, ka Džonam Kastelam lemts būt par galveno personu šajā ceremonijā.

Raudādama rūgtas asaras, Margareta uz ceļiem lūdzās karalieni apžēloties. Taču šīs asaras neietekmēja Isabellas sirdi vairāk kā ūdens pilieni dimantu. Visos citos jautājumos karaliene mēdza būt diezgan pieļāvīga, bet, kad runa bija par ticības lietām, viņā pamodās lapsas viltība un tīģera nežēlība. Karaliene bija pat sašutusi par Margaretas uzvešanos. Vai tad viņas labā vēl neesot pietiekami daudz darīts? Vai viņa, Isabella, neesot devusi savu karalisko vārdu, ka apsūdzētajam, ja viņu atzīs par vainīgu, netiks atņemts īpašums, kas tam pieder Spānijā, un ka nekādas represijas, kas pēc likuma un paražām jācieš šādu noziedznieku bērniem, Margaretu neskars? Vai viņa netiks publiski salaulāta ar savu līgavaini, un vai nav apsolīts, ka viņa kopā ar Pīteru, ja tas divkaujā paliks dzīvs, varēs ar godu atstāt Spāniju? Netiek pat prasīts, lai Margareta noskatītos, kā viņas tēvs izpērk savu grēku. Kā krietnai kristietei Margaretai gan vajadzētu priecāties, ka tēvam tiek dota iespēja samierināt savu dvēseli ar dievu un kalpot par piemēru citiem viņa nolādētās ticības piederīgajiem. Vai tad arī viņa esot ķecere?

Sašutusi Isabella nevarēja vien rimties, un Margareta klusiņām aizslīdēja projām, pie sevis prātodama, vai var būt pareiza tāda ticība, kas liek bērnam apsūdzēt un nodot mokām savus vecākus. Kur tas ir teikts Pestītāja un viņa apustuļu rakstos? Un, ja nav2 kas to izdomājis?

—  Glāb viņu! Glāb viņu! — Margareta izmisumā čukstēja Pīteram. — Glāb viņu, citādi, es zvēru, lai kā tevi mīlu, lai cik likumīgi mēs būtu salaulāti, tu nekad nebūsi mans vīrs!

—   Tas ir cietsirdīgi, — atbildēja Pīters, bēdīgi šūpodams galvu, — jo es taču viņu nenodevu šiem velniem, un mēģinājums viņu glābt var beigties ar to, ka mani piemeklēs tāds pats liktenis. Taču es darīšu visu, kas cilvēka spēkos.

—   Nē, nē! — Margareta izmisusi iesaucās. — Nedari neko tādu, kas tevi var novest briesmās!

Taču Pīters jau bija aizgājis, nenogaidīdams viņas atbildi.

Bija nakts, un Pīters sēdēja kādas Seviljas maiznīcas slepenā kambarītī. Bez viņa tur vēl atradās tēvs Enrike — tagad svētās inkvizīcijas sekretārs, bet ģērbies laicīgās drānās —, Inesa, Bernaldess un vecais ebrejs Izraels no Granadas.

—   Es atvedu viņu šurp, nav svarīgi, kā, — sacīja Inesa, norādīdama uz Enriki. — Tas bija diezgan riskanti un nepatīkami. Un kāds no tā labums?

—   Itin nekāda, — tēvs Enrike dzedri atbildēja. — Vienīgi tas, ka es dabūju desmit zelta gabalus.

—   Tūkstoš dublonu, ja mūsu draugs tiks brīvībā sveiks un vesels, — vecais ebrejs Izraels iestarpināja. — Dievs augstais debesīs! Padomājiet tikai, tūkstoš dublonu!

Sekretāra acis alkatīgi iedzirkstījās.

—   Man tie gluži labi noderētu, — viņš sacīja, — un elle jau varētu vēl kādus desmit gadiņus iztikt bez viena netīra ebreja, taču es nezinu, kā to izdarīt. Es zinu tikai to, ka jūs visi viņam piebiedrosieties. Tas ir liels noziegums — mēģināt uzpirkt svētās inkvizīcijas kalpotāju.

Bernaldess nobālēja, Izraels sāka kodīt nagus, bet Inesa uzsita garīdzniekam uz pleca.

—   Vai jūs taisāties mūs nodot? — viņa maigā "balsī jautāja. — Paklausieties, draugs, es šo to saprotu no indēm un zvēru jums: ja jūs to mēģināsiet, tad nepaies ne nedēļa, kad būsiet pagalam, sarāvies deviņos līkumos, un neviens nekad neuzzinās, no kurienes inde nākusi. Vai ari es jūs noburšu — ne velti ilgus gadus esmu dzīvojusi starp mauriem —, tā ka jums uzblīdīs galva, miesas izdēdēs un jūs, neapjēgdams, ko runājat, zaimosiet baznīcu, kamēr arī jūs par ķecerību izcepinās uz sārta.

—   Nobursiet mani? — Enrike nodrebēdams sacīja. — Jūs to esat jau izdarījusi, citādi manis šeit nebūtu.

—   Nu tad, ja nevēlaties nokļūt viņpasaulē pirms laika, — Inesa turpināja, vēl arvien mīlīgi plikšķinādama viņam pa plecu, — domājiet un atrodiet izeju, uzticamais svētās inkvizīcijas kalpotāj!

—   Tūkstoš dublonu! Tūkstoš zelta dublonu! — ķērca vecais Izraels. — Bet, ja jūs mūs piekrāpsiet, tad agrāk vai vēlāk, tūlīt vai pēc mēneša, šogad vai nākamgad — nāve, lēna un mokpilna nāve!

Nu Enrike gauži notrūkās. Niknie skatieni, kas urbās viņā, iedvesa bijāšanu. Ar šiem cilvēkiem jokoties nedrīkstēja.

—   Jums no manis nav jābaidās, — viņš sacīja.

—   Priecājos, ka beidzot jūs saprotat, dārgais draugs, — teica Inesas maigā, izsmējīgā balss. Viņa stāvēja mūkam aiz muguras kā ļaunais ģēnijs un atkal mīlīgi uzsita viņam uz pleca, šoreiz ar dunča kailo asmeni. — Un nu aši izklāstiet savu plānu! Ir jau vēls, un visiem svētiem vīriem laiks būt gultā.

—   Man nav nekāda plāna. Lieciet mani mierā! — Enrike dusmīgi atbildēja.

—   Ļoti jauki, dārgais draugs, ļoti jauki! Tad es teikšu jums arlabunakti vai labāk gan ardievu, jo šai pasaulē mēs laikam vis vairs neredzēsimies.

—   Kurp jūs dosieties? — mūks bažīgi vaicāja.

—   Uz pili, lai satiktu marķīzu Morelju un vienu viņa draugu, pareizāk sakot, radinieku. Uzklausiet, ko es teikšu. Man ir cerības izpelnīties piedošanu par savu līdzdalību tajās viltus laulībās, ja spēšu pierādīt, ka kāds nekrietns garīdznieks gluži labi zināja, ko viņš salaulā. Nu, es varu to pierādīt — jūs droši vien atceraties zīmīti, ko man rakstījāt, — un, ja es to izdarīšu, kas tad notiks ar šo garīdznieku, kurš iemantojis Spānijas granda un viņa augst- dzimušā radinieka naidu?

—   Es esmu svētās inkvizīcijas sekretārs, neviens neuzdrošināsies aizskart mani, — Enrike izdvesa.

—  Oho! Man šķiet, ka atradīsies cilvēki, kas uzņemsies šo risku. Piemēram, karalis.

Tēvs Enrike atslīga krēslā. Tagad viņš saprata, ko Ineša domājusi, runājot par Moreljas augstdzimušo radinieku, un saprata arī, ka ir notverts lamatās.

—   Svētdienas rītā, — viņš dobjā čukstā iesāka, — procesija virzīsies pa pilsētas ielām uz laukumu, kur tiks nolasīts sprediķis tiem, ko vedīs tālāk uz Kvemadero. Ap pulksten astoņiem tā nogriezīsies uz krastmalu un nelielu gabaliņu ies gar upi. Skatītāju tur būs maz, jo šai vietā tiem nav ērti pulcēties, un arī ceļš nebūs apsargāts. Nu, ja kāds ducis apņēmīgu vīru, pārģērbušies par zemniekiem, tur gaidītu ar laivu, varbūt viņiem izdotos … — Enrike aprāvās.

Nu pirmoreiz ierunājās Pīters, kas visu laiku bija tikai vērojis un klausījies.

—   Tādā gadījumā, jūsu svētība, kā šie apņēmīgie vīri varēs pazīt, kurš ir tas upuris, kas viņiem jāglābj? — viņš jautāja.

—   Ķeceris Džons Kastels, — atbildēja Enrike, — sēdēs ēzeļa mugurā, ieģērbts aitādas kaunasvārkā, uz kura uzkrāsoti velni un viņa paša degoša galva — ļoti izteiksmīgi zīmējumi, jo es, pie- prazdams šo māku, pats tur pieliku savu roku. Turklāt Kastelam vienīgajam būs cilpa ap kaklu, pēc kuras viņu varēs pazīt.

—   Kāpēc viņš sēdēs uz ēzeļa? — Pīters nikni jautāja. — Vai tāpēc, ka jūs savu upuri esat tiktāl nomocījuši, ka viņš nespēj paiet?

—   Nē, nē! — mūks iesaucās, saraudamies no Pītera zvērojošā skatiena. — Kastels vispār netika pratināts, moku rats nevienu pašu reizi Uepagriezās, zvēru jums, ser bruņiniek! Kam gan tas būtu vajadzīgs, ja viņš vaļsirdīgi atzīst sevi par nešķīsteni ebreju?

—   Esiet piesardzīgāks savos izteicienos, draugs! — iejaucās Inesa, atkal familiāri uzsizdama Enrikem uz pleca. — šeit klāt ir tādi cilvēki, kas par ebrejiem nedomā tik slikti kā jūs tur savā svētajā namā, bet arī prot rīkoties ar moku ratu un var iztaisīt visai parocīgu rīku no dēļa un pāris tapām, kas atrodas blakus istabā. Izturieties pieklājīgi, augsti mācītais priesteri, citādi var gadīties, ka jūs izstiepsieties par krietnu pēdu garāks, iekams atstāsiet šo māju.

—   Turpiniet! — Pīters norūca.

—   Bez tam, — tēvs Enrike drebelīgi piebilda, — pienāca pavēle, ka viņu nedrīkst spīdzināt. Inkvizitori gan gribēja to darīt, jo domāja — protams, maldīgi —, ka viņam ir līdzdalībnieki, kuru vārdi jādabū zināt, bet pavēlē bija sacīts: tā kā Kastels tik ilgus gadus dzīvojis Anglijā un Spānijā ieradies tikai nesen, viņam tādu nevarot būt. Tādēļ viņš ir sveiks un vesels kā rutks. Stāsta, ka vēl nekad neviens grēkus nenožēlojis ebrejs, lai cik bagāts un cienījams, neesot devies uz sārtu tik labā stāvoklī.

—   Jo labāk jums, ja jūs nemelojat, — noteica Pīters. — Turpiniet!

—   Nekā vairāk man nav ko sacīt. Varu tikai vēl piebilst, ka es procesijā soļošu līdzās viņam kopā ar diviem sargiem un, ja viņu mums nogrābs un pie rokas nebūs laivas, kurā dzīties pakaļ, mēs, protams, nekā nespēsim izdarīt. Mēs, garīdznieki, taču esam miera ļaudis un varam pat mesties bēgt, redzot rupju vardarbību.

—   Es ieteiktu jums mesties projām labi ātri un tālu, — sacīja Pīters. — Bet, Inesa, kāda jums garantija, ka šis jūsu draugs mūs nenodos? Viņš ir spējīgs piekrāpt jebkuru.

—  Tūkstoš dublonu… tūkstoš dublonu! — vecais Izraels murmināja kā miegains papagailis.

—  Viņam var ienākt prātā izspiest vēl vairāk no mūsu līķiem. Nu, Inesa, jūs vislabāk izprotat šo spēli. Sakiet, kā lai mēs piespiežam viņu turēt vārdu?

—  Ar nāvi, man šķiet, — iejaucās Bernaldess, saprazdams, kādas briesmas viņam draud kā Kastela kompanjonam un draugam un bēgšanai sagatavotā kuģa <rMargareta» formālajam īpašniekam. — Mēs tagad zinām visu, kas vajadzīgs. Ja ļausim viņam aiziet, agri vai vēlu viņš mūs nodos. Novāksim viņu no ceļa, es saku, un līķi sadedzināsim krāsnī.

Nu Enrike nokrita ceļos un, stenēdams un asaras liedams, sāka lūgties žēlastības.

—   Kāpēc jūs tā vaimanājat? — jautāja Inesa, vērdamās viņā ar domīgu skatienu. — Sī nāve būs daudz vieglāka nekā tā, kādā jūs, paštaisnie, liekat mirt daudziem par jums krietnākiem vīriešiem, jā, un sievietēm arī. Es domāju, ka senjors Bernaldess dod prātīgu padomu. Labāk būs, ja mirsiet jūs viens, nevis mēs visi un vēl citi. Jūs taču saprotat, ka mēs nevaram jums uzticēties. Vai kādam ir virve?

Enrike nometās uz grīdas Inesas priekšā un, skūpstīdams viņas tērpa malu, visu svēto vārdā lūdzās apžēloties par cilvēku, kas iekļuvis šajās briesmās aiz mīlestības pret viņu.

—   Aiz mīlestības pret naudu, jūs gribējāt sacīt, riebekli! — Inesa sacīja, iesperdama mūkam ar kāju. — Es biju spiesta klausīties jūsu mīlas šļupstos, kad mēs kopā ceļojām šurp, un arī agrāk, bet šeit man tas nav jādara, un, ja jūs vēlreiz par to bildīsiet, tad dzīvs nonāksiet maiznieka krāsnī. Jūs esat daudz ko aizmirsis, bet man ir liels rēķins ar jums kārtojams. Pirms Morelja, atalgodams par cītību, iecēla jūs Motrilas garīdznieka amatā un pieņēma par savu kapelānu, jūs kalpojāt svētajā inkvizīcijā šeit Seviljā, vai ne tā? Bet man bija māsa … — Inesa nometās ceļos un iečukstēja viņam ausī kādu vārdu.

Enrike izdvesa kaucienam līdzīgu skaņu.

—   Es nebiju vainīgs viņas nāvē! — viņš protestēja. — Viņu nodeva svētās inkvizīcijas rokās kāds, kas turēja uz viņu ļaunu prātu un sniedza nepatiesu liecību.

—   Jā, es zinu. Jūs bijāt tas, kas turēja uz viņu ļaunu prātu, un jūs, nelietīgā čūskas dvēsele, devāt nepatiesu liecību. Un jūs bijāt arī tas, kas nupat nesen piedāvājās vēl papildus liecināt pret Kas- telu, un pastāstījāt, ka jūsu mājā Motrilā viņš pagājis garām krustā sistā tēlam, to negodinādams. Jūs pats mudinājāt savus priekšniekus sarīkot Kastela nopratināšanu, apgalvodams, ka viņš ir bagāts un viņam ir bagāti draugi, tā ka varēs izspiest daudz naudas, no kuras jūs cerējāt dabūt savu daļu. O, jā, es zinu visu. Pat tas, kas notiek svētās inkvizīcijas pagrabos, nonāk līdz Inesas ausīm. Nu, vai jūs vēl arvien domājat, ka maiznieka krāsns jums par karstu?

Tagad Enrike aiz šausmām vairs nespēja izteikt ne vārda. Viņš tupēja uz grīdas, cieši vērdamies šajā nežēlīgajā sievietē ar maigo balsi. Viņa bija to padarījusi par muļķi un savu ieroci, atvilinājusi šonakt šurp un ienīda viņu, pamatoti ienīda līdz sirds dziļumiem. Tad ierunājās Pīters.

—      Labāk nesmērēsim rokas ar šā radījuma asinīm, — viņš sacīja. — Nožņaugt žurku nav nekāds lielais prieks, un varbūt viņš ir izsekots. Es domāju, atstāsim viņa tiesāšanu dieva ziņā. Inesa, vai nav kādas citas izejas?

Inesa mirkli padomāja, tad pabikstīja tēvu Enriki ar kāju un sacīja:

—   Piecelieties, svētās inkvizīcijas svēto sekretār, un uzrakstiet man mazu papīriņu. Tas jums nebūs grūti. Te ir spalvas un papīrs. Es diktēšu.

—   «Dievinātā Inesa! Tava tik gaidītā vēstule ir laimīgi nonākusi manās rokās šajā nolādētajā svētajā namā, kur mēs atbrīvojam ķecerus no grēkiem, lai glābtu viņu dvēseles, un no bagātības, kas noder mums pašiem …»

—  Es nevaru to rakstīt, — Enrike stenēja. — Tā iF visbriesmīgākā ķecerība.

—   Nē, tikai patiesība, — atteica Ineša.

—   Ķecerība un patiesība … mjā, bieži vien tas ir viens un tas pats. Mani par to sadedzinās.

—   Tieši tāda ir bijusi daudzu ķeceru pārliecība. Viņi ir varonīgi gājuši nāvē par savu patiesību, kāpēc gan arī jūs to nevarētu? Paklausieties, — Inesa vēl nopietnāk turpināja, — vai nu jūs uz- ņemsieties risku nokļūt uz sārta Kvemadero, kur nemaz nenonāksiet, ja mūs nenodosiet, vai arī tiksiet sadedzināts — ne tik svinīgi, toties labāk — tepat maiznieka krāsnī pusstundas laikā! Ahā! Es zināju, ka jūs daudz nevilcināsieties. Rakstiet tālāk savu vēstuli, augsti mācītais skrīveri! Vai uzrakstījāt, ko es diktēju? Jā. Tagad turpiniet:

—   «Es ņēmu vērā visu, ko tu raksti par tiesu Alkasarā viņu majestāšu klātbūtnē. Ceru, ka šī angliete galu galā uzvarēs. Tas bija varen jauks joks, ko es izspēlēju ar augstdzimušo marķīzu Granadā. Tik veikli nostrādāta blēdība nekad nav notikusi pat šeit. Nu, man ar viņu bija lieli rēķini, un tagad esmu tos pilnam nokārtojis. Man būtu gribējies redzēt marķīza sajūsmināto seju, kad viņš otrā rītā ieraudzīja savu jaunlaulāto sievu, šo kalponi, un saprata, ka kundze ir aizbēgusi kopā ar citu vīrieti. Karaļa brāļadēls, kas pats tīko kādreiz kļūt par karali, apprecējis angļu kalponi! Labi, ļoti labi, dārgo Ines!

Tagad par šo ebreju Džonu Kastelu. Domāju, ka ir iespējams to nokārtot, protams, par krietnu atlīdzību, jo, kā zini, es neko par velti nedaru. Tātad …»

Tālāk Inesa apbrīnojami izmanīgi nodiktēja Enrikes ieteikto Kastela glābšanas plānu, kas lasītājam ir jau zināms, un nobeidza vēstuli šādi:

— «Sie inkvizitori ir cietsirdīgi zvēri, kaut gan naudu tie mīl vēl vairāk nekā asinis. Visas viņu runas par cenšanos ticības labā ir kā vējš aiz kalniem. Ticība viņiem rūp tikpat maz, cik kalnam vējš, vai, teiksim, man. Viņi gribēja spīdzināt šo nabaga vīru, domādami, ka no viņa sāks birt naudiņa, bet es paziņoju, kur pienākas, un šis prieks tika aizliegts. Visudārgākā, man tagad jābeidz, jo laiks ķerties pie darba, bet es ceru, ka sastapšu tevi, kā norunāts, un mēs pavadīsim jautru vakaru. Pasveicini nesen salaulāto marķīzu no manis, ja satiec, un daudz jo mīļu sveicienu tev pašai.

Tavs Enrike

P. S. Sis amats laikam nebūs tik ienesīgs, kā es cerēju, tādēļ esmu priecīgs, ka varu mazliet nopelnīt ārpusē, lai nopirktu tev dāvanu, kas liks tavām daiļajām acīm iemirdzēties.»

—   Tā! — Inesa maigi sacīja. — Manuprāt, tas ir pilnīgi pietiekami, lai jūs trīskārt sadedzinātu. Dodiet man izlasīt, gribu redzēt, vai skaidri uzrakstīts un parakstīts, kā pienākas,, jo šādos gadījumos rokrakstam ir liela nozīme. Jā, būs labi. Un tagad ielāgojiet: ja kaut kas nebūs tā, kā norunājām, tas ir, ja cienījamais Džons Kastels netiks izglābts vai par mūsu mazo sazvērestību kāds uzodīs, šī vēstule tūlīt pat nokļūs tur, kur pienākas, un viens mums zināms inkvizīcijas sekretārs vēlēsies, kaut nebūtu nācis šai pasaulē. Saprotiet, — viņa piebilda šņācošā čukstā, — jūs mirsiet mokās, collu pa collai, kā mira mana māsa!

—   Tūkstoš dublonu, ja viss izdosies labi un jūs būsiet dzīvs, lai tos pieprasītu, — ķērcoši sacīja vecais Izraels. — Es savus vārdus atpakaļ neņemu. Nāve, kauns un mokas vai tūkstoš dublonu. Tagad viņš zina mūsu noteikumus. Aizsieniet atkal viņam acis, senjor Bernaldes, un ātrāk vediet projām, lai vairāk neindē te gaisu. Bet vispirms tu, Ineša, ej un labi noglabā to vēstuli.

Tai pašā naktī divi apmetņos ietinušies stāvi, Pīters un Bernaldess, mazā laiviņā aizīras pie «Margaretas», kas bija noenkurota upē. Piesējuši laivu, viņi uzkāpa uz kuģa un iegāja kajītē.

Druknais angļu kapteinis Smits viņus jau gaidīja. Krietnais vīrs bija gaužām priecīgs redzēt Pīteru un cieši viņu apskāva, jo kopš tā izmisīgā mēģinājuma abordēt «San Antonio» viņi nebija tikušies.

—   Vai jūsu kuģis ir gatavs iziet jūrā, kaptein? — Pīters vaicāja.

—   Gatavāks par gatavu, — Smits atbildēja. — Kad es saņemšu pavēli uzvilkt buras?

—   Tad, kad uz kuģa ieradīsies tā īpašnieks, — Pīters sacīja.

—   Nu, tad mēs šeit stāvēsim, kamēr sapūsim. Viņš taču ir kritis inkvizīcijas ķetnās. Kas jums padomā, Pīter Broum? Ko jūs esat izdomājis? Vai ir kādas izredzes?

—  Jā, kaptein, šķiet, ir gan, ja vien jums te uz kuģa atradīsies ducis vīru ar īstu angļu tvērienu.

—   Atradīsies ducis un vēl pāris pa virsu. Bet kāds ir jūsu plāns?

Pīters viņam izstāstīja.

—   Nav slikti, — Smits sacīja, uzsizdams ar savu smago dūri pa ceļgalu, — bet riskanti… ļoti riskanti! Tā Ineša ir viena vērtīga meiča. Es būtu gatavs viņu apprecēt, par spīti viņas pagātnei.

Pīters iesmējās, iedomādamies, kāds dīvains pāris tas būtu.

—   Vispirms noklausieties līdz galam, — viņš sacīja. — Nākamo sestdien mēs ar mistris Margaretu tiksim salaulāti katedrālē, pēc tam, ap saulrieta laiku, es ar marķīzu Morelju sastapšos divkaujā lielajā vēršu cīņas arēnā. Jums kopā ar pusduci savu vīru jābūt tur klāt. Redziet, es varu uzvarēt, bet varu arī krist…

—   Nē, nekad! — kapteinis iesaucās. — Es nedodu ne pāri vecu zābaku par šā smalkā spānieša izredzēm. Reiz ticis viņam klāt, jūs to samīcīsiet kā mencu.

—   Dievs vien to zina! — atteica Pīters. — Ja es uzvarēšu, tad mēs abi ar sievu teiksim ardievas viņu majestātēm un dosimies uz krastmalu, kur gaidīs laiva. Jūs mūs aizvedīsiet uz «Margaretu». Ja es kritīšu, jūs paņemsiet manu līķi un līdz ar manu atraitni tādā pašā veidā nogādāsiet uz kuģa, jo es paziņošu, ka vēlos, lai mani iebalzamē vīnā, aizved uz Angliju un tur apbedī. Vienalga, kāds būs kaujas iznākums, jūs tūlīt pacelsiet enkuru un pabrauksiet mazliet lejup pa upi, aiz līkuma, lai ļaudis domātu, ka esat aizbraukuši pavisam. Tumsā līdz ar paisumu jūs atgriezīsieties šai upes daļā un apstāsieties aiz vecajiem, pamestajiem kuģiem. Ja gadījumā kāds ko jautās, sakiet, ka daži jūsu matroži vēl nav ieradušies uz kuģa un tam bija jāatgriežas, lai sagaidītu viņus, vai ari izdomājiet citu ieganstu. Ja es vairs nebūšu dzīvs un nevarēšu jūs vadīt, jūs no rīta kopā ar desmit divpadsmit labākajiem jūrniekiem izcelsieties malā tajā vietā, ko rit šis džentlmenis jums parādīs. Jums jābūt labi apbruņotiem un jāsadabū spāniešu apmetņi, lai nepiesaistītu uzmanību un ļaudis jūs noturētu par dīkdieņiem no kāda kuģa, kuri izkāpuši krastā noskatīties procesiju. Es jums jau pastāstīju, kā varēsiet pazīt masteru Kastelu. Kad viņu ieraudzīsiet, metieties klāt, zveliet pa galvu katram, kas mēģinās jūs aizturēt, ieraujiet Kastelu laivā un airējiet, cik jaudas, uz kuģi. Tas, tiklīdz manīs jūs tuvojamies, pacels enkuru un uzvilks buras, tā ka tūlīt varēs strauji uzņemt gaitu lejup pa straumi, ja vēl vējš palīdzēs. Tāds ir plāns, bet vienīgi dievs zina, kā tas izdosies! Viss atkarīgs no viņa un jūsu vīriem. Vai jūs piedalīsieties šai bīstamajā spēlē aiz mīlestības pret krietnu cilvēku un mums pārējiem? Ja masters Kastels tiks izglābts, jūs visi būsiet bagāti līdz mūža galam.

—   Jā, — kapteinis atbildēja, — še jums mana roka! Tik tiešām, kā mani sauc Smits, mēs viņu izrausim no tās elles, ja cilvēku spēkos ir to izdarīt, un ne jau nu naudas dēļ. Ak, Pīter, gaidīdami jūs un mūsu kundzi, mēs esam tik ilgi te kvernējuši dīkā, ka būsim tīri priecīgi izlocīt kaulus. Katrā gadījumā tur daži spānieši atstieps kājas, iekams tiks galā ar mums, un, ja mēs ciestu sakāvi, uz kuģa būs palicis mans palīgs un pietiekami daudz matrožu, kas to sveiku un veselu aizvedīs līdz Tilberijai. Taču mēs uzvarēsim. Pēc nedēļas mēs visi jau zēģelēsim mājup pāri Biskajam, un trīssimt jūdžu atstatumā nebūs neviena spānieša. Visi — jūs, jūsu kundze un ari masters Kastels. Es to zinu! Kad es jums saku: zinu!

—   Kā jūs to zināt? — Pīters ieinteresēts jautāja.

—   Vakarnakt nosapņoju. Es redzēju jūs un mistris Margaretu sēžam mīļi apskāvušos kā divus balodīšus, bet pats runājos ar saimnieku. Rietēja saule, un pūta spēcīgs dienvidu dienvidrietumu vējš, vēstīdams vētru. Kad es jums saku: es redzēju tādu zīmīgu sapni, bet man sapņi rādās reti.

XXIV nodaļa PIEKŪNS UZBRŪK

Bija Margaretas un Pītera kāzu diena. Tērpies baltās bruņās, ko viņam bija atsūtījusi karaliene kā dāvanu un zīmi, ka vēlē veiksmi cīņā ar Morelju, Pīters izjāja no savas mītnes cietumā un karaliskās gvardes eskorta pavadībā devās uz pili. Ap kaklu viņam bija lentē iekārts Svētā Jago bruņinieka ordenis, vairogu un balta apmetni rotāja vapenis ar uzbrūkoša piekūna attēlu, bet aiz muguras jāja ieroču nesējs — kāds augsts virsnieks —, kas turēja rokā viņa šķēpu un spalvām greznoto ķiveri. Nonācis pie pils vārtiem, Pīters apstājās un gaidīja, kā bija vēlēts. Drīz vien vārti atvērās un parādījās Margareta, kas sēdēja stalta aidinieka mugurā un bija ģērbusies baltā, ar sudrabu bagātīgi izrakstītā tērpā. Plīvurs bija pacelts, tā ka varēja redzēt viņas seju. Margaretu pavadīja grupa jaunu meiteņu baltos zirgos, un blakus viņai, ārējā spožumā gandrīz aizēnodama līgavu, ar visu savu svītu jāja Betija jeb — vismaz pagaidām — marķīze Morelja.

Kaut Margareta nekad nevarēja būt citāda kā daiļa, šobrīd, apsveicinoties ar savu līgavaini pils vārtu priekšā, viņa izskatījās nomākta un bāla. Un kāds gan brīnums, jo viņa taču zināja, ka pēc dažām stundām Pītera dzīvība tiks likta uz spēles visspīvākajā cīniņā un rīt viņas tēvu dzīvu sadedzinās uz sārta Kvemadero.

Viņi satikās un sasveicinājās; tad, sudraba taurēm skanot, spožā procesija sāka virzīties cauri Seviljas šaurajām ielām. Margareta un Pīters nepārmija gandrīz ne vārda, jo viņu sirdis bija pārāk pilnas, lai runātu, un viss, kas sakāms, jau pasacīts, tagad atlika tikai nogaidīt, kā risināsies notikumi. Turpretī Betija, kuru prāva daļa skatītāju noturēja par līgavu, tāpēc ka viņa izskatījās daudz laimīgāka par Margaretu, negribēja klusēt. Viņa pārmeta Margaretai, ka tā savā kāzu dienā nemaz neesot priecīga.

—  Ak, Betij, Betij! — Margareta atteica. — Kā es varu būt priecīga, ja manu sirdi māc rītdienas smagums?

—   Rauj jupis to rītdienas smagumu! — iesaucās Betija. — Man pietiek ar šodienas nastu, un tā nav nemaz tik nepatīkama. Nekad mēs vairs nepiedzīvosim šādu reizi, kad jājam, ļaužu apbrīnojošo skatienu pavadītas, un visas Seviljas sievietes apskauž mūs, mūsu skaistumu un karalienes labvēlību pret mums.

—   Man šķiet, tā esi tu, ko tauta apbrīno un apskauž, — sacīja Margareta, pamezdama skatienu uz krāšņo sievieti sev līdzās, kuras skaistums aizēnoja viņas pašas neparasto daiļumu, vismaz šādā ielas procesijā, gluži kā saules gaismā roze aizēno liliju.

—   Nu, — atbildēja Betija, — ja tas ir tā, tad tikai tāpēc, ka es visu uzņemu vieglāk un smaidu, kaut arī mana sirds asiņo. Galu galā tev ir vairāk cerību nekā man. Tavam vīram jācīnās divkaujā līdz nāvei, manējam arī, bet, starp mums runājot, es domāju, ka Pīteram ir lielākas izredzes uzvarēt. Viņš ir ļoti nepiekāpīgs, šis tavs Pīters, un brīnum stiprs, pārāk spīvs un stiprs pretinieks jebkuram spānietim.

—      Nu, tā jau arī vajadzētu notikt, — Margareta sacīja, vāri

pasmaidīdama. — Pīters ir tavs aizstāvis, un, ja viņš zaudēs, tavs gods būs apkaunots ar kalpones un vieglas sievietes zīmogu.

—   Kalpone es biju vai kaut kas tamlīdzīgs, — Betija domīgi atbildēja, — un gar manu tikumu ir daļa tikai man pašai un dievam debesīs, taču ar to es varu iespraukties pa tādām durvīm, kas citiem paliek slēgtas. Tā ka tas mani diezko neuztrauc. Es vairāk raizējos par citu: ja mans aizstāvis uzvarēs, viņš nokaus manu vīru.

—   Tātad tu nevēlies, lai Morelja tiek nogalināts? — vaicāja Margareta, uzmezdama Betijai ašu skatienu.

—   Nē, nevēlos vis, — Betija atbildēja, balsij mazliet ietrīcoties, un uz mirkli novērsa seju. — Zinu, ka viņš ir nelietis, bet, saproti, es no sākta gala esmu šo nelieti mīlējusi, tāpat kā tu ienīduši, un nespēju citādi. Es gribētu, kaut viņam būtu jācīnās ar pretinieku, kam mazliet vieglāka roka nekā Pīteram. Turklāt, ja Morelja būs miris, viņa mantinieki noteikti sāks ar mani tiesāties.

—   Lai nu kā, taču tavs tēvs rīt netiks sadedzināts, — sacīja Margareta, pavērsdama citā virzienā šo sarunu, kas, patiesību sakot, bija diezgan kutelīga.

—   Nē, māsīc, ja mans tēvs saņēma par visu pēc nopelniem, — kaut arī tas, ko stāstīju par mūsu senčiem, ir tīrā patiesība, — tad viņš jau sen ir sadedzināts un vēl joprojām deg šķīstītavas ugunīs … taču, dievs mans liecinieks, es ne žagariņa negribu piemest viņa sārtā. Bet masters Kastels nemaz netiks sadedzināts, tā ka par to nevajag tik gauži bēdāties.

—   Kāpēc tu tā runā? — vaicāja Margareta, kas par Kastela glābšanas plānu Betijai nebija stāstījusi.

— Nezinu, bet esmu pārliecināta, ka Pīters viņu kaut kā izpestīs. Uz Pīteru var paļauties. Ciets, nelokāms un mazrunīgs kā koka gabals, viņš ir drošs balsts grūtā brīdī. Bet paraugies — mēs jau tuvojamies katedrālei. Vai tā nav brīnišķīga? Un pie vārtiem gaida liels ļaužu pūlis. Smaidi, māsīc! Māj ar galvu un smaidi, tāpat kā es!

Viņi piejāja pie galvenās ieejas. Pīters, nolēcis no zirga, palīdzēja savai līgavai izkāpt no segliem. Sastājusies pienācīgā kārtībā, procesija, kuras priekšgalā soļoja baznīcas kalpotāji ar zižļiem, iegāja majestātiskajā celtnē. Margareta šajā katedrālē vēl nekad nebija bijusi un nekad vairāk to neredzēja, taču tā palika viņai atmiņā dzīvi un spilgti uz visu mūžu. Stingais vēsums un pēkšņā puskrēsla pēc saules spožuma, septiņi milzīgie jomi jeb ailes, kas aizstiepās bezgalībā pa labi un pa kreisi, skatienam gaistošās jumta velves, pret kurām kā milzīgi koki pret debesīm cita aiz citas augšup tiecās kolonnas, drūmās ēnas, šķeltas gaismas strēlēm no augstajiem, šaurajiem logiem, altāru zaigojošais zelts, dziedāto psalmu skaņas, mirušo kapenes — tas viss valdonīgi apņēma viņu, saviļņoja prātu un iespiedās uz laiku laikiem neizdzēšamā atmiņā.

Lēnām viņi devās uz priekšu garām korim un tuvojās katedrāles centrālās kapelas lielā altāra pakāpieniem. Seit, starp kori un altāri, bija sapulcējusies draudze jo kuplā skaitā, un pašā priekšā pa labi goda krēslos plecu pie pleca sēdēja viņu majestātes Spānijas karalis un karaliene, kas bija nolēmuši pagodināt šo ceremoniju ar savu klātbūtni. Vēl vairāk: kad pienāca līgava, karaliene Isabella, parādīdama īpašu žēlsirdību, piecēlās no savas vietas un, paliekusies uz priekšu, noskūpstīja viņu uz vaiga. Koris dziedāja, svinīgi skanēja mūzika. Tā bija varen spoža izrāde — šīs viņas laulības, kas notika varbūt pašā slavenākajā Eiropas dievnamā. Taču Margareta, raudzīdamās uz mirdzošajās sutanās tērptajiem bīskapiem un garīdzniekiem, kas bija te sapulcēti viņai par godu un slīdēja šurpu turpu noslēpumainajās laulību rituāla izdarībās, domāja par citu tikpat svinīgu ceremoniju, kas notiks rīt Seviljas lielākajā laukumā, kur šie paši augstie baznīcas vīri saviem līdzcilvēkiem — varbūt arī viņas tēvam — pasludinās nežēlīgo spriedumu tikt salaulātiem ar liesmām.

Plecu pie pleca līgava un līgavainis nometās ceļos greznā altāra priekšā, vīraka dūmu mākulīšiem uzvirmojot augšup no kvēpināmajiem traukiem un izgaistot krēslainajās velvēs, tāpat kā rītdienas upuru dūmi pacelsies augšup un izgaisīs debesīs. Nu viņi tiek salaulāti, beidzot Pīters ir Margaretas vīrs, ko viņa ieguvusi pēc tik daudzām briesmām, lai varbūt atkal pazaudētu, pirms vēl pār zemi satumsīs vakars. Garīdznieki skandēja psalmus, grezni tērptais bīskaps noliecās pār viņiem un nomurmināja laulību ceremoniāla vārdus, Margaretai pirkstā tika uzmaukts gredzens, jaunlaulātie deva uzticības zvērestu, saņēma svētību un bija vīrs un sieva, līdz nāve tos šķirs — nāve, kas stāvēja viņiem tik tuvu šai dzīves piepildījuma stundā. Tad viņi abi, grēkus izsūdzējuši jau no paša rīta, palika vieni uz ceļiem altāra priekšā un baudīja svēto vakarēdienu, vienu noslēpumainu rituālu apzīmogodami ar otru tādu pašu.

Viss bija galā. Piecēlušies kājās, Pīters un Margareta pagriezās un roku rokā brīdi palika stāvam, kamēr koris saldās balsīs dziedāja brīnumjauku melodiju. Margareta pārlaida acis draudzei un pēkšņi ieraudzīja Moreljas melnīgsnējo seju. Viņš stāvēja mazliet atstatu no pārējiem savu pavadoņu vidū un vēroja Margaretu. Tad marķīzs pienāca klāt un, zemu paklanījies, čukstēja viņai:

—   Mēs spēlējam dīvainu spēli, lēdij Margaret, un es sev jautāju: kā tā beigsies? Vai es šovakar būšu miris, vai jūs būsiet atraitne? Un kur sākās šī spēle? Ne šeit, es domāju. Un kur, ak, kur gan šīs sēklas, ko mēs sējam, nesīs augļus? Nedomājiet par mani pārāk ļauni, jo es jūs mīlēju, bet jūs mani ne.

Un, atkal paklanījies, vispirms Margaretai, tad Pīteram, Morelja devās projām, nepievērsdams uzmanību Betijai, kas stāvēja turpat blakus, vērdamās viņā ar savām lielajām acīm, it kā arī viņa minētu, kāds būs šās spēles iznākums.

Karalis un karaliene galminieku pavadībā izgāja no katedrāles; jaunlaulātie viņiem sekoja. Viņi atkal sēdās savos zirgos un dienvidu saules spozmē jāja caur uzgavilējošo pūli atpakaļ uz pili. Tur tos gaidīja kāzu mielasts, kurā jaunā pāra galds bija novietots tikai mazliet zemāk par viņu majestāšu galdu. Mielasts bija ilgs un bagātīgs, taču Pīters un Margareta tikpat kā nekā neēda, un, izņemot pirmo tradicionālo kausu, viņu lūpas vīnam nepie- skārās. Beidzot nopūta taures, viņu majestātes piecēlās un karalis savā augstajā, skanīgajā balsī paziņoja, ka viņš no saviem viesiem neatvadās, jo ļoti drīz visi atkal satiksies citā vietā, kur drosmīgais jaunais vīrs, muižnieks no Anglijas, aizstāvēs savas radinieces un tautietes godu, cīnīdamies divkaujā ar vienu no pirmajiem Spānijas grandiem, kurš šo sievieti apvainojis. Tas vis nebūs turnīrs tāpat prieka pēc, bet cīņa līdz viena pretinieka nāvei, jo abu šo bruņinieku naids ir dziļš un nesamierināms un tādi viņu divkaujas noteikumi. Viņš, karalis, nevar vēlēt panākumus ne vienam, ne otram, bet ir pārliecināts, ka visā Seviljā neatradīsies tādas sirds, kas neizjustu vienlīdz lielu cieņu kā pret uzvarētāju, tā uzvarēto, un ir ari pārliecināts, ka abi pretinieki cīnīsies godprātīgi, kā drosmīgiem Spānijas un Anglijas bruņiniekiem piedienas.

Tad atkal nopūta taures, un daži augstmaņi, kas bija izvēlēti par Pītera pavadoņiem, klanīdamies pienāca viņam klāt un sacīja, ka laiks posties. Jaunlaulātie piecēlās un, kad apkārtējie ļaudis, ziņkārām acīm viņus vērodami, bija pagājuši nostāk, pārmainīja dažus vārdus.

—   Mums jāšķiras, — Pīters sacīja, — un es nezinu, ko tev teikt.

—   Nesaki nekā, vīrs, — atbildēja Margareta, — lai tavi vārdi nepadara mani vāju. Ej tagad un esi drosmīgs — tu cīnīsies par savu, Anglijas un manu godu. Dzīvs vai miris — tu paliksi man dārgs, un dzīvi vai miruši mēs atkal reiz satiksimies un būsim kopā uz visiem laikiem. Lai manas lūgšanas tevi pavada, ser Pīter,

manas lūgšanas un mana mūžīgā mīlestība, un lai tās dod spēku tavai rokai un drošību tavai sirdij.

Tad, nevēlēdamās Pīteru apskaut visu acu priekšā, Margareta noliecās dziļā reveransā, tā ka celis gandrīz skāra grīdu, bet Pīters savukārt zemu paklanījās viņai. Tā bija savāda un cēla šķiršanās — vismaz tā šķita klātesošajiem. Un, paņēmusi Betiju aiz rokas, Margareta aizgāja.

Bija pagājušas divas stundas. Plaza de Toros, kur vajadzēja cīnīties Pīteram ar Morelju, jo pilsētas lielo laukumu, kurā parasti notika turnīri, baznīcas kalpi jau gatavoja rītdienas autodafē, bija ļaužu pārpildīts kā reti kad. Sajā milzīgajā amfiteātrī, ko varbūt bija uzbūvējuši vēl romieši, mēdza rīkot daždažādas spēles, arī tais laikos visai iecienītās vēršu cīņas un citas pusmežonīgas izpriecas. Divpadsmit tūkstoš skatītāju varēja apsēsties uz soliem, kas loku aiz loka pacēlās visapkārt plašajai arēnai, bet šodien tur diez vai būtu iespējams atrast kādu brīvu vietu. Pati arēna, pietiekami gara, lai zirgi varētu ieskrieties un pret vidu sasniegt pilnu ātrumu, bija nokaisīta ar baltām smiltīm, kā tas droši vien tika darīts arī tajos laikos, kad te cīnījās gladiatori. Virs galvenās ieejas iepretī arēnas centram savas goda vietas bija ieņēmuši karalis un karaliene ar galminiekiem, un to vidū, tikai mazliet aizmugurē, aizsegusi seju ar savu līgavas plīvuru, sēdēja Margareta, cēla un nekustīga kā statuja. Tieši viņiem pretī arēnas otrā galā, ložā savu kalpotāju vidū, laistīdamās zeltā un dārgakmeņos, lepna un nesatricināmi mierīga sēdēja Betija — dāma, kuras goda dēļ bija jānotiek šai divcīņai līdz nāvei. Visu šeit sapulcējušos ļaužu tūkstošu acis šķita pievērstas viņai, un, gaidot turnīra sākumu, visi runāja par viņu, daudzajām balsīm saplūstot dobjā murdoņā, kas atgādināja viļņu murdoņu jūras krastā naktī.

Atskanēja fanfaras, un pēc tam iestājās klusums. Zeltītos apmetņos tērptu heraldu pieteikts, pa galveno ieeju arēnā izjāja Kar- loss, marķīzs Morelja, ar saviem pavadoņiem. Viņš sēdēja skaista, melna zirga mugurā un bija tērpies ogļu melnās bruņās un ķiverē, ko rotāja melnu strausa spalvu pušķis. Uz sarkanā vairoga bija attēlots ērglis ar kroni, kas norādīja uz viņa augsto titulu, un zemāk uzrakstīta lepnā devīze: «Ko es sagrābju, to saplosu.» Iznesīgs un stalts viņš aizauļoja līdz arēnas vidum, tad izslēja zirgu pakaļkājās un, likdams tam uz divām kājām pagriezties pret valdnieku ložu, sveicināja viņu majestātes, paceldams savu garo, ar tēraudu apkalto šķēpu. Publika viņam skaļi uzgavilēja. Pēc tam

Morelja ar pavadoņiem aizjāja uz savu starta vietu arēnas ziemeļu malā.

Atkal atskanēja fanfaras. Parādījās heralds, un aiz viņa — balta zirga mugurā, tērpts baltās bruņās, kas vizuļoja saulē, ar baltām spalvām pie ķiveres, ar lejup traucošos zelta piekūnu un devīzi: «Par mīlestību un godu» uz vairoga — sera Pītera Brouma garais, iespaidīgais stāvs. Arī viņš izjāja arēnas centrā un, bez jebkādas dižošanās, rāmi kā uz ceļa pagriezis zirgu, pacēla salūtam savu šķēpu. Tagad publika klusēja, jo šis bruņinieks bija svešzemnieks, taču karavīri, kas atradās skatītāju vidū, nosprieda, ka viņš izskatoties pēc tāda, ko nebūs viegli uzvarēt.

Trešo reizi nopūta fanfaras, un abi bruņinieki, pametuši savas vietas, izjāja viņu majestāšu priekšā un apstājās plecu pie pleca, lai noklausītos divkaujas noteikumus, ko skaļā balsī nolasīja galvenais heralds. Noteikumi bija īsi. Jācīnās līdz viena pretinieka nāvei, ja karalis vai karaliene ar uzvarētāja piekrišanu nepavēlēs ātrāk pārtraukt kauju. Cīnīties var zirgos vai bez zirgiem, ar šķēpiem, zobeniem vai dunčiem, taču salauztu ieroci nedrīkst aizstāt ar jaunu un nedrīkst mainīt arī zirgu vai bruņas. Uzvarētājs ar pie-, nācīgu godu tiks pavadīts no kaujas vietas un varēs doties, kurp vēlas, kā Spānijas karalistē, tā ārpus tās, un pret viņu vairs nedrīkst celt nekādu apsūdzību, nedz arī to vajāt ar asinsatriebību. Kritušā bruņinieka līķis tiks atdots viņa draugiem apbedīšanai ar pienācīgu godu. Sās kaujas iznākums nekādā veidā neietekmēs garīgās vai laicīgās tiesas spriedumu, kad pēc vienas vai otras puses pieprasījuma tiks izšķirts strīda jautājums starp dāmu, kas uzskata sevi par marķīzi Morelju, un augstdzimušo marķīzu Mo- relju, kurš, kā šī dāma apgalvo, esot viņas vīrs.

Kad noteikumi bija nolasīti, pretiniekiem noprasīja, vai viņi tiem piekrīt, un abi skaļā balsī atbildēja: «Jā!» Tad heralds, runādams sera Pītera Brouma, Svētā Jago ordeņa bruņinieka un Spānijas dona, vārdā, svinīgi izaicināja -augstdzimušo marķīzu Morelju uz divkauju līdz nāvei, jo tas apvainojis viņa radinieci angļu lēdiju Elizabeti Dinu, kura apgalvojot, ka esot marķīza sieva, likumīgi savienota ar to svētā laulībā, kā arī rīkojies negodīgi un izturējies apvainojoši pret viņu pašu, seru Pīteru Broumu, un viņa sievu lēdiju Margaretu Broumu. Kā izaicinājuma zīmi heralds nosvieda zemē cimdu. Marķīzs Morelja to pacēla ar sava šķēpa galu un pārsvieda sev pār plecu, tā pieņemdams izaicinājumu.

Nu pretinieki nolaida ķiveru vizīrus, kas līdz tam bija pacelti, un viņu pavadoņi, pienākuši klāt, pārbaudīja bruņu piesprādzē- jumu, ieročus, zirgu iemauktus un seglu jostas. Paziņojuši, ka viss ir nevainojamā kārtībā, viņi paņēma zirgus aiz iemauktiem un aizveda katru uz savu arēnas galu. Pēc karaļa mājiena atskanēja taures signāls, pavadoņi palaida iemauktus un atlēca malā. Vēlreiz nopūta taure, bruņinieki pievilka pavadas, pacēla vairogus un, noliekušies pār zirgu kakliem, izslēja uz priekšu savus šķēpus.

Pār gaidošo skatītāju pūli nogūlās saspringts klusums gluži kā pār jūru naktī, un tad šo klusumu pāršķēla trešais taures signāls. Margaretai tas izklausījās kā paša likteņa balss. No divpadsmit tūkstoš mutēm izlauzās nopūta, līdzīga vēja brāzmai pār jūru, un, iekams tā noklusa, no arēnas galiem kā bultas no stopa, kā zibeņi no mākoņa duelanti drāzās viens pretī otram, zirgu ātrumam pieaugot ar katru soli. Rau, viņi sastapās! Abi šķēpi triecās pret vairogiem, un abi jātnieki salīgojās seglos. Šķēpu asie gali pasitās sānis vai augšup, un bruņinieki attapušies aizauļoja viens otram garām, dabūjuši triecienu, bet neievainoti. Arēnas galā viņu pavadoņi saķēra zirgus aiz iemauktiem un apgrieza. Pirmā tūre bija galā.

Atkal nopūta taures, atkal viņi metās uz priekšu un pēc mirkļa sastapās arēnas vidū. Tāpat kā pirmoreiz, šķēpi trāpīja pa vairogiem; trieciens bija tik spēcīgs, ka Pītera šķēps sašķīda gabalos, bet Moreljas šķēpa gals, pārslīdējis pretinieka vairoga augšmalai, ieķērās Pītera vizīra restēs. Grūdiena spēks gāza Pīteru atpakaļ, viņš atmuguriski slīga arvien zemāk, kamēr gandrīz jau bija nospiests guļus uz zirga krustiem. Pēdējā mirklī, kad šķita, ka viņš neglābjami nogāzīsies zemē, ķiveres siksnas pārtrūka. Tā tika norauta viņam no galvas, un Morelja aizjoņoja garām, nesdams to uz sava šķēpa gala.

—   Piekūns krīt! — kliedza skatītāji. — Viņš tūlīt novelsies no zirga!

Bet Pīters tomēr nenovēlās. Atbrīvojies no briesmīgā spiediena, viņš nometa savu salauzto šķēpu un, pieķēries pie seglu siksnas, ierausās atpakaļ seglos. Morelja mēģināja apturēt savu rumaku, lai tūlīt grieztos apkārt un uzbruktu anglim, pirms tas pagūst atjēgties, taču ugunīgais dzīvnieks nebija apstādināms, iekams ne- nonāca ļaužu seju sienas priekšā arēnas galā. Pēc brīža abi duelanti atkal tuvojās viens otram, bet Pīteram vairs nebija šķēpa un ķiveres, un Moreljas šķēpa galā karājās pretinieka ķivere, ko viņš veltīgi bija pūlējies nokratīt.

—   Izvelciet savu zobenu! — no publikas angliski kliedza Pīteram — tas bija Smits ar saviem jūrniekiem —, un viņš jau dzīrās to darīt, bet tad laikam atrada labāku padomu, jo atstāja zobenu guļam makstī un, iecirtis piešus baltajam zirgam sānos, kā viesulis drāzās virsū Moreljam.

— Piekūnam gals klāt! — auroja publika. — Ērglis uzvar! Ērglis uzvar!

Un patiešām šķita, ka tam tā jānotiek. Morelja tēmēja ar savu šķēpu tieši Pītera neaizsargātajā sejā, bet tad pēkšņi Pīters izlaida pavadu no rokas un zvēla ar savu vairogu pa šķēpa galā plīvojošo balto spalvu pušķi, kas bija norauts no viņa paša galvas. Viņš bija labi aprēķinājis: spalvas pasitās augšup, tiesa, pavisam nedaudz, taču pietiekami, lai viņš, pieplacis pie segliem, varētu aizjoņot neskarts bīstamajam šķēpam pa apakšu. Un tajā mirklī, kad pretinieki atradās tieši līdzās, gaisā pazibēja Pītera garā, spēcīgā roka, sagrāba Morelju kā tērauda spīlēs un izrāva no segliem. Melnais zirgs aizdrāzās tālāk bez jātnieka, bet baltais turpināja savu skrējienu ar dubultu nastu.

Izmisīgā tvērienā Moreljas rokas sagrāba Pītera kaklu, un, saķērušies vienā murskulī, baltās un melnās bruņās tērpīie ķermeņi cīkstīdamies zvārojās šurpu turpu, pārbiedētajam zirgam lēkšojot pa arēnu, līdz, pēkšņi zaudējuši līdzsvaru, tie abi kopā nogāzās smiltīs un apdulluši palika guļam.

—   Kurš ir uzvarējis? — pūlī nošalca vaicājums.

—   Abi pagalam! — citi atbildēja.

Paliekusies uz priekšu savā krēslā, Margareta norāva plīvuru un raudzījās uz arēnu ar nāves bālu, pārakmeņojušos seju.

Palūk! Viņi sakustējās un, kā nokrituši kopā, tā kopā ari piecēlās — piecēlās neievainoti. Tad atlēca nost viens no otra, izrāva garos zobenus un, kamēr viņu pavadoņi tvarstīja zirgus un aizvāca no arēnas salauztos šķēpus, nostājās cīņas pozīcijā. Tā kā Pīteram nebija ķiveres, viņš pacēla augšup vairogu, lai aizsargātu galvu, un, mierīgs kā allaž, gaidīja uzbrukumu.

Morelja metās viņam virsū, un tā zobens, asi nošķindēdams, atdūrās pret tēraudu. Pirms Morelja paguva atgūties, Pīters cirta pretī, bet Morelja saliecās ceļos un zobens nošņāpa tikai viņa ķiveres melno spalvu pušķi. Zibens ātrumā spānieša asmens triecās Pītera sejā, bet anglis veikli palēcās sānis un palika neskarts. Morelja atkal uzbruka, un šoreiz viņa cirtiens bija tik spēcīgs, ka, lai gan Pīters paguva to uztvert ar vairogu, zobens pāršķēla vairoga stūri un skāra neaizsargāto kaklu un plecu, ievainodams viņu. Uz baltajām bruņām parādījās sarkanas asinis, un Pīters grīļodamies atkāpās.

—   Ērglis uzvar! Ērglis uzvar! Spānija un ērglis! — kliedza desmit tūkstoš rīkļu.

Tad uz mirkli iestājās klusums, un tajā piepeši atskanēja viena vienīga dzidra sievietes balss, kurā Margareta pat šobrīd pazina Inesas balsi:

—   Nē, piekūns uzbrūk!

Sā kliedziena skaņas vēl vibrēja gaisā, kad Pīters, acīmredzot sakāves draudu un sāpju satracināts, izgrūda savu kaujas saucienu: «Slava Broumiem!» un, sakopojis visus spēkus, metās virsū Moreljam kā izbadējies vilks Zils tērauds pazibēja saulē, tad triecās lejup, un — raugi! — puse spānieša ķiveres novēlās smiltīs, Morelja streipuļodams kāpās atpakaļ… un izlaida no rokām savu vairogu. .

—  Tas tik bija cirtiens! Varens cirtiens! — auroja pūlis. — Piekūns! Piekūns!

Pīters redzēja nokritušo vairogu un vai nu aiz bruņnieciskuma, kā domāja uzgavilējošā publika, vai tāpēc, lai atbrīvotu kreiso roku, aizsvieda arī savējo. Satvēris zobenu ar abām rokām, viņš atvēzējās pret spānieti. No šā brīža, kaut arī Pīteram nebija ķiveres, par cīņas iznākumu vairs nevarēja būt nekādu šaubu. Betija bija nosaukusi Pīteru par spīvu pretinieku ar smagu roku, un nu viņš pierādīja šo vārdu patiesīgumu. Tvirts un spirgts kā pirmajā cīņas tūrē, viņš zvēla cirtienu pēc cirtiena nelaimīgajam spānietim, tā ka viņa zobena atsitieni pret lielisko Toledo tēraudu atgādināja kalēja vesera ritmiskos klaudzienus uz laktas. Tie bija briesmīgi cirtieni, taču labais tērauds izturēja, un Morelja, kas aizstāvējās, cik spēja, grīļodamies, tomēr nepakrizdams kāpās atpakaļ, līdz beidzot nonāca ložas priekšā, kurā sēdēja viņu majestātes un Margareta.

Pašķielējis uz to pusi, Pīters sirdī nolēma, ka tieši šeit un tagad viņš pabeigs cīniņu. Atvairījis Moreljas izmisīgo mēģinājumu trāpīt viņam galvā, Pīters metās spānietim virsū ar tādu sparu, ka pat zobens saliecās, un, kaut arī nespēja caursist melnās bruņas, gandrīz nogāza viņu no kājām. Morelja tenteriski atsprāga atpakaļ, un Pīters, sagriezis zobenu gaisā un iesaucies: «Margaret!», blieza viņam vēlreiz no visa spēka. Kā zibens — ātrs, ass, acis žilbinošs — Pītera zobens triecās lejup. Morelja pacēla roku, lai to atvairītu, taču veltīgi! Viņa zobens pārlūza, ķivere sašķīda, plati iepletis rokas, viņš smagi nogāzās zemē un palika guļam, gandrīz nekustēdamies.

Uz mirkli iestājās klusums; tad to pāršķēla spalga sievietes balss, kas sauca:

— Piekūns ir uzvarējis! Angļu vanags ir uzvarējis!

Nu sacēlās neiedomājams troksnis, pūlī cits caur citu skanēja kliedzieni: «Viņš ir miris!», «Nē, viņš kustas!», «Nogalini to!», «Žēlo viņu, viņš labi cīnījās!»

Pīters stāvēja, atspiedies uz sava zobena, un raudzījās uz sakauto ienaidnieku. Tad pavērās augšup uz viņu majestātēm, bet tie sēdēja nekustīgi, nedodami nekādu zīmi. Pīters tikai redzeja, ka Margareta aizmugurē mēģina piecelties un grib kaut ko sacīt, bet sieviešu rokas viņu novelk atpakaļ sēdeklī. Dziļš klusums nolaidās pār skatītāju tūkstošiem, kas gaidīja cīņas beigas. Pīters palūkojās uz Morelju. Ak vai! — viņš vēl bija dzīvs, jo pretī izslietais zobens un stiprā ķivere bija mazinājusi Pītera baismīgā cirtiena spēku. Morelja bija tikai ievainots trīs vietās un apdullināts.

— Kas man jādara? — Pīters dobjā balsī jautāja karalim un karalienei ložā virs viņa.

Nu karalis, kas šķita aizkustināts, dzīrās iejaukties, bet karaliene paliecās uz priekšu, kaut ko viņam pačukstēja, un viņš palika klusu. Abi valdnieki klusēja. Viss saspringti gaidošais pūlis klusēja. Saprazdams, ko nozīmē šis draudīgais klusums, Pīters nosvieda savu zobenu un izvilka dunci, lai pārgrieztu Moreljas kaklabruņu siksnas un ar pēdējo dūrienu izbeigtu viņa mokas.

Sai brīdī viņš izdzirdēja troksni, kas nāca no arēnas pretējās malas, un, palūkojies uz to pusi, ieraudzīja visdīvaināko skatu savā mūžā. Tur pāri ložas margām veikli kā kaķis rāpās kāda sieviete, tad nolēca zemē kā kaķis no desmit pēdu augstuma un, saturēdama ap ceļgaliem garo tērpu, ātri skrēja šurpu. Tā bija Betija! Bez šaubām, Betija! Betija savā krāšņajā tualetē, ar šķindošām rotām un plīvojošiem matiem. Pīters izbrīnījies blenza uz viņu. Visi pārsteigti lūkojās viņā. Pēc pusminūtes Betija bija klāt un, nostājusies līdzās gulošajam Moreljam, izdvesa:

—  Neaiztieciet viņu! Es jums saku, neaiztieciet viņu!

Pīters nezināja, ko darīt, un devās uz priekšu, lai parunātu ar Betiju, bet viņa ar bezdelīgas ašumu aizšāvās pie Pītera zobena, kas gulēja smiltīs, paķēra to, vienā lēcienā bija atkal blakus Moreljam un, vicinādama zobenu gaisā, kliedza:

—   Jums vispirms būs jācīnās ar mani, Pīter!

Vēl vairāk — Betija metās Pīteram virsū ar viņa paša zobenu tik sparīgi, ka viņš bija spiests palēkt sānis, lai izvairītos no cirtiena. Nu pret debesīm uzvirda dārdošu smieklu šalts. Jā, pat Pīters pasmējās, jo kaut kas tāds Spānijā vēl nebija redzēts. Kad smiekli norima, Betija, kuras balss nebija no klusajām, savā kroplajā spāņu valodā atkal kliedza:

—   Lai viņš papriekš nogalina mani, pirms nokauj manu vīru! Atdodiet man manu vīrul

—  Manis pēc ņemiet viņu, — Pīter's atbildēja, un Betija, aizmetuši zobenu, izmisuma spēka uzplūdos pacēla samaņu zaudējušo spānieti savās stiprajās, baltajās rokās kā bērnu un, atbalstījusi viņa asiņojošo galvu pret plecu, mēģināja aiznest projām, bet nejaudāja.

Publikai skaļi gavilējot, Pīters ar izmisīgu žestu nosvieda savu dunci un vēlreiz griezās pie viņu majestātēm. Karalis piecēlās un pacēla roku, pie viena pamādams Moreljas pavadoņiem pārņemt viņu savā ziņā. Betija, saprazdama, ka tā pienākas, ļāva tiem rīkoties.

—   Marķīze Morelja, — sacīja karalis, pirmoreiz uzrunādams Betiju ar šo titulu, — jūsu gods ir nomazgāts, jūsu aizstāvis ir uzvarējis, un šī spīvā cīņa bija līdz nāvei. Kas jums būtu sakāms?

—   Nekas, — atbildēja Betija, — izņemot to, ka es mīlu šo cilvēku, kaut gan viņš ir izturējies ļauni pret mani un citiem. Kā es to jau paredzēju, krustojot zobenus ar PIteru, viņš ir saņēmis pēc nopelniem. Atkārtoju: es mīlu viņu, un, ja Pīters grib viņu nogalināt, tad lai vispirms nogalina mani.

—   Ser Pīter Broum, — karalis sacīja, — jums pašam jāizlemj. Mēs nododam šā cilvēka dzīvību jūsu rokās. Dāviniet to viņam vai atņemiet.

Pīters brīdi padomāja un atbildēja:

—   Es dāvināšu viņam dzīvību, ja viņš atzīs šo dāmu par savu īsto un likumīgo sievu, apsolīsies dzīvot līdz mūža galam kopā ar to un vairs necelt pret viņu nekādas apsūdzības.

—  Kā viņš to var izdarīt, muļķi, — iesaucās Betija, — ja jūs ar savu lielo zobenu esat izsitis Viņam visu sajēgšanu?

—  Varbūt, — Pīters pazemīgi bilda, — kāds cits to izdarīs viņa vietā.

—   Jā, — sacīja Isabella, pirmoreiz paceldama balsi, — es to darīšu. Marķīza Moreljas vārdā es visu šeit sapulcējušos ļaužu priekšā dodu jums šādu solījumu, don Pīter Broum. Un piebilstu: ja marķīzs paliks dzīvs un iedomāsies lauzt šo solījumu, kas dots, lai glābtu viņu no nāves, tad viņa vārds kritīs kaunā, tiks zaimots un apsmiets. Pasludiniet to, heraldi!

Heraldi nopūta taures, un viens no viņiem skaļā balsī paziņoja karalienes lēmumu. Skatītāji to uzņēma ar ovācijām, saukdami, ka izlemts labi un viņi esot šā solījuma liecinieki.

Tad Morelju, kas vēl arvien bija nesamaņā, viņa pavadoņi aiznesa projām, un Betija savā asinīm notraipītajā tērpā viņu pavadīja, soļodama līdzās. Pīteram pieveda klāt viņa zirgu, un, kaut arī ievainots, viņš uzlēca seglos un aulēkšos apjāja visapkārt arēnai, skanot tādai aplausu vētrai, kādu šī vieta vēl nebija piedzīvojusi. Tad, pacēlis sveicienā zobenu, viņš kopā ar saviem pavadoņiem pēkšņi nozuda vārtos, pa kuriem pirmīt bija iejājis.

Tik neparasti beidzās šī divkauja, kas vēlāk ieguva apzīmējumu «Ērgļa un angļu piekūna cīniņš».

XXV nodala Kā «MARGARETA» IZLAUZĀS UZ JūRU

Bija vakars. Pīters, vārgs no asiņu zaudējuma, tikko spēdams pakustēties, atvadījās no viņu majestātēm Spānijas valdniekiem. Tie apveltīja Pīteru ar daudziem laipniem vārdiem, nosauca par bruņniecības ziedu un piedāvāja viņam augstu stāvokli, ja viņš vēlētos stāties to dienestā. Bet Pīters pateicās un sacīja «nē», jo bija Spānijā pārāk daudz cietis, lai paliktu dzīvot šai zemē. Tad karalis un karaliene noskūpstīja viņa sievu, daiļo Margaretu, kas kļāvās pie sava ievainotā vīra kā efeja pie ozola, pat ne uz mirkli negribēdama šķirties no dārgā cilvēka, kuru gandrīz vairs nebija cerējusi apskaut dzīvu. Jā, viņu majestātes noskūpstīja Margaretu, un karaliene, noņēmusi no sava kakla dārgu rotu, aplika to viņai kā atvadu dāvanu un novēlēja būt laimīgai ar tādu drošsirdīgu vīru.

—  Ak, jūsu majestāte! — Margareta sacīja, tumšajām acīm pie- riešoties ar asarām. — Kā es varu būt laimīga, ja man jādomā par rītdienu?

Isabellas vaigs sastinga, un viņa atbildēja:

—   Donja Margareta Brouma, esiet pateicīga par to, ko šī diena jums devusi, un nezūdieties par rītdienu un to, ko tā taisnīgi atņems. Tagad ejiet, un lai dievs stāv jums abiem klāt!

Pīters ar Margaretu devās projām, un mazais pulciņš angļu jūrnieku, kas, ietinušies spāņu apmetņos, bija sēdējuši amfiteātrī, smagi pūtuši, kad ērglis uzbruka, un gavilējuši, kad piekūns uzvarēja, tumsas aizsegā aizveda vai drīzāk gan aiznesa Pīteru uz laivu turpat netālu no Plaza de Toros. Viņi iekāpa laivā neviena nepamanīti, jo publika un pat Pītera pavadoņi domāja, ka viņš ar sievu atgriezies pilī, kā bija teicies darīt. Tiklīdz viņi sasniedza «Margaretu», tā pacēla enkuru, it kā dotos projām, un patiešām arī pabrauca gabaliņu lejup pa straumi, taču aiz upes līkuma atkal noenkurojās un palika tur pa nakti.

Smaga bija šī nakts, un tajā neatradās vietas mīlestībai un mīlētāju maigumam. Vai gan par to varēja domāt Pīters un Margareta, kas bija pagalam nomocījušies šaubās un bailēs, dienā pārdzīvojuši tādus šausmu brīžus un tādu neizsakāmu prieku? Turklāt Pītera ievainojums bija smags un dziļš, kaut ari viņa vairogs bija mazinājis Moreljas cirtiena spēku un zobena gals laimīgā kārtā trāpījis plecā tā, ka nebija skartas artērijas vai kauls. Tomēr Pīters bija zaudējis daudz asiņu, un kapteinis Smits, kurš izrādījās labāks ķfrurgs, nekā varētu domāt, spriežot pēc viņa raupjajām rokām, atrada par vajadzīgu brūci izmazgāt ar spirtu, kaut arī tas sagādāja Pīteram sāpes, un aizšūt ar zīdu.T^īteram bija arī lieli zilumi uz roku dilbiem un gurniem, turklāt, krītot no baltā zirga kopā ar Morelju, sasista mugura.

Lielāko nakts daļu spēkus zaudējušais Pīters pavadīja pusmiegā, pusnomodā, un, kad uzlēca saule, viņš, ar pūlēm piecēlies no savas guļvietas, tik vien spēja kā nomesties ceļos līdzās Marga- retai un piebiedroties viņas lūgšanām, lai tēvs tiktu izglābts no nežēlīgo Spānijas garīdznieku rokām.

Pa nakti kapteinis Smits, izmantodams paisumu, bija atvedis savu kuģi atpakaļ un noenkurojis Pītera norādītajā vietā aiz pamestajiem vrakiem, pie tam iepriekš ar gudru ziņu licis aizkrāsot tā vārdu «Margareta» un uzkrāsot citu — «Santa Maria». Tā sauca apmēram tāda paša lieluma un veida burinieku, kuru, kā tika dzirdēts, gaidīja ienākam ostā. Vai nu tādēļ, vai tāpēc, ka tajā laikā upē bija daudz kuģu, neviens no ostas dienestniekiem neievēroja viņu atgriešanos vai, ja arī kāds ievēroja, neuzskatīja to par tik svarīgu notikumu, lai ziņotu priekšniecībai. Tik tālu viss gāja labi.

Pec Enrikes vārdiem, ko apstiprināja citur dabūtās ziņas, lielajai «Ticības akta» procesijai vajadzēja iznākt krastmalā ap pulksten astoņiem, kādus simt jardus virzīties pa to un tad iegriezties ielā, kas veda uz jau sagatavoto laukumu, kur tiks nolasīts sprediķis, noturēta mesa un «šķīstītie» ķeceri ieslodzīti būros, lai vestu sadedzināšanai uz Kvemadero.

Sešos no rīta Smits iesauca kajītē tos divpadsmit vīrus, ko bija izraudzījies sev par palīgiem. Pīters Margaretas klātbūtnē siki izstāstīja jūrniekiem rīcības plānu un Džona Kastela un viņa meitas lēdijas Margaretas vārdā lūdza viņus uzņemties šo risku un nežēlot pūliņu, lai glābtu no tik šausmīgas nāves savu saimnieku, ko viņi mīl un godā.

Jūrnieki visi kā viens zvērēja, ka izdarīs to, jo viņu angļu asinis kūsāja niknumā, un neviens pat nepieminēja lielo atlīdzību, kas bija apsolīta tiem, kuri paliks dzīvi, kā arī bojā gājušo ģimenēm. Tad viņi pabrokastoja, apjoza savus zobenus un dunčus un ietērpās spāniešu apmetņos, kaut gan, patiesību sakot, arī tajos šie Esek- sas un Londonas puiši pēc spāniešiem diezko vis neizskatījās. Kad laiva bija nolaista, Pīters uzstāja, lai viņu nones tajā, jo, lai cik slikti jutās, gribēja pats doties jūrniekiem līdzi. Taču kapteinis Smits, kuram Margareta laikam bija ko bildusi, piecirta kāju uz klāja un pateica, ka šeit noteicējs ir viņš un to nepieļaus. Ievainots cilvēks, viņš sacīja, būtu tikai par apgrūtinājumu pārējiem, kam jau tā mazajā laivā tik tikko pietiek vietas, un nespētu neko palīdzēt ne krastā, ne uz ūdens. Turklāt mastera Pītera seja esot pazīstama tūkstošiem ļaužu, kas vakar to redzējuši amfiteātrī, un viņu noteikti sazīmēšot, bet neviens šādā reizē īpaši neievērošot duci jūrnieku, kuri izcēlušies malā, lai noskatītos procesiju. Galu galā Pīters rīkošoties prātīgi, palikdams uz kuģa, jo tādā gadījumā, ja viņiem tur krastā kas misētos, te būšot par maz cilvēku, lai «Margaretu» ar vislielāko ātrumu aizvadītu līdz jūrai un pāri tai uz Angliju.

Taču Pīters palika pie sava. Nu Margareta apķērās viņam ap kaklu un jautāja, vai Pīters gan domājot, ka viņai būšot labāk zaudēt abus reizē — tēvu un vīru, kā varot notikt, ja glābšanas mēģinājums neizdotos. Tikai tad Pīters, būdams gauži vārgs un sāpju nomocīts, piekāpās. Kapteinis Smits nodeva pēdējos rīkojumus savam palīgam un, ar rokas spiedienu atvadījies no Pītera un Margaretas, kopā ar saviem divpadsmit vīriem nokāpa laivā. Turēdamies veco kuģu aizsegā, viņi apmeta līkumu un tad īrās uz krastu, it kā nāktu no pavisam cita kuģa.

Krastmala nebija tālāk par loka šāviena attālumu, un no «Margaretas» klāja vienā vietā pa spraugu starp diviem vecajiem kuģiem to varēja gluži labi novērot. Pīters un Margareta apsēdās zemē aiz falšborta un ar neizsakāmām bažām raudzījās turpu, bet kāds acīgs matrozis uzrāpās novērošanas punktā mastā, no kura bija redzama lielākā daļa pilsētas un pat vecā mauru pils, kur tagad mitinājās inkvizīcija. Drīz vien matrozis ziņoja, ka procesija sākusi kustēties, — viņš redzot tās karogus un cilvēkus pie logiem un uz namu jumtiem. Arī katedrāles zvans sāka lēni zvanīt. Jāgaida bija ilgi ilgi. Pa to laiku mazais jūrnieku pulciņš spāniešu apmetņos izkāpa krastā un pievienojās nedaudzajiem skatītājiem, kas bija tur sapulcējušies. Vairums publikas — tūkstoši un atkal tūkstoši — drūzmējās lielajā laukumā un tam tuvējās ielās.

Beidzot, kad katedrāles pulkstenis nosita astoņi, tā dēvētais triumfa gājiens parādījās krastmalā. Pašā priekšā soļoja grupa kareivju ar šķēpiem; tiem sekoja garīdznieks, kas nesa ar melnu krēpu aizplīvurotu krucifiksu; aiz viņa gāja vairāki citi garīdznieki sniegbaltos tērpos, kuri simbolizēja viņu nevainojamo šķīstību. Tad nāca cilvēki ar koka vai ādas veidoliem, kas attēloja vīriešus un sievietes, kuri, aizbēgdami uz citām zemēm vai nāves valstībā, bija izglābušies no inkvizīcijas ķetnām. Tālāk sekoja četru vīru grupiņas, kas katra nesa zārku ar kāda miruša ķecera līķi vai kauliem; tā kā dzīvā grēcinieka vairs nebija, viņa mirstīgās atliekas, tāpat kā nenotverto ķeceru attēlus, vajadzēja nodot liesmām, lai parādītu, ko inkvizīcija būtu ar viņu izdarījusi, ja varētu, pie tam šis akts tai deva tiesības sagrābt ķecera mantu.

Tālāk soļoja grēku nožēlnieki ar noskūtām galvām un basām kājām, daži tumšos apmetņos, citi ar sarkanu krustu apzīmogotos dzeltenos ģērbos, ko sauca par sanbenito. Viņiem sekoja skumjš bariņš «šķīstījamo» ķeceru, kas bija nolemti sadedzināšanai vai nožņaugšanai pie kaunastaba. Šiem nabaga radījumiem mugurā bija zamarras — aitādas kaunasvārki, no vienas vietas apkrāsoti ar velniem un viņu pašu degošām sejām, galvā uzliktas tā sauktās korozas — ar liesmu mēlēm izzīmētas cepures, pēc formas līdzīgas bīskapu mitrām — un mutes aizbāztas ar koka sprūdiem, lai viņi ar savām ķecerīgajām runām nesamaitātu tautu. Rokās viņi nesa tievas vaska svecītes, ko līdzās ejošie mūki laiku pa laikam no jauna aizdedzināja, ja tās nodzisa.

Pīteram un Margaretai sirds salēcās, ieraugot šās ķēmīgās grupas beigās uz ēzeļa jājam kādu vīru tādā pašā kaunasvārkā un cepurē, bet vēl ar cilpu ap kaklu. Tātad tēvs Enrike brja runājis taisnību — tas neapšaubāmi bija Džons Kastels. Kā sapnī viņi redzēja to virzāmies uz priekšu šajā kaunaģērbā un aiz viņa grezni tērpušos ierēdņus, inkvizitorus, augstmaņus, inkvizīcijas padomes locekļus, kuriem aizmugurē plandījās karogs, tā dēvētais ticības svētais karogs.

Nu uz ēzeļa sēdošais cilvēks jau bija iepretim mazajam jūrnieku pulciņam, un, kā likās, kaut kas atgadījās ar ēzeļa apseglojumu, jo dzīvnieks apstājās un kāds vīrs sekretāra ģērbā piegāja tam klāt, laikam lai pievilktu atlaidušos siksnu. Tādējādi viss procesijas gals bija spiests apstāties, bet priekšējie aizsoļoja tālāk pa krastmalu un nogriezās gar ielas stūri. Lai nu kas tur bija noticis, ķecerim vajadzēja nokāpt zemē un viņš rupji tika norauts no lopiņa muguras. Ēzelis, iepriecināts, ka ticis vaļā no nastas, izslēja galvu un skaļi nobrēcās.

No nelielā skatītāju pūlīša, kas stāvēja malā, atdalījās vairāki cilvēki, it kā steigtos palīdzēt, un viņu vidū bija daži tādās cepurēs, kādas valkāja «Margaretas» matroži. Ierēdņi un augstmaņi aizmugurē kliedza: «Uz priekšul Uz priekšu!», ēzeli un ķeceri ielen- kušo ļaužu grupiņa pavirzījās vairāk uz upes pusi, bet sargi aizskrēja atpakaļ, lai paskaidrotu, kas lēcies. Tad piepeši izcēlās sajukums, kura cēloni no kuģa nebija iespējams noteikt. Nākamajā acumirklī Margareta un Pīters, vēl joprojām uztraukumā žņaugdami viens otra roku, redzēja, ka vīru, kas bija sēdējis uz ēzeļa, aši aizvelk lejā pa krastmalas kāpnēm, pie kurām stāv «Margaretas» laiva.

Arī kapteiņa palīgs pie stūres rata to redzēja. Viņš tūlīt iepūta savā svilpē, dodams zīmi pārcirst enkura ķēdi — pacelt enkuru nebija laika —, un matroži, kas gaidīja pie rājām, palaida vaļīgāk dažu buru saites, tā ka kuģis gandrīz tūlīt sāka kustēties.

Tagad krastmalā notika cīniņš. Kastels un lielākā daļa jūrnieku jau bija laivā, bet citi vēl kāvās ar garīdzniekiem un apbruņotajiem inkvizīcijas kalpotājiem, kas centās piekļūt nolaupītajam ķecerim.

Kāds garīdznieks ar zobenu rokā aizmanījās matrožiem garām un arī iemetās laivā. Beidzot visi angji bija ielēkuši laivā, izņemot vienu — pašu kapteini Džeikobu Smitu, kuram uzbruka trīs pretinieki. Airi bija izslieti, taču biedri viņu gaidīja. Smits cirta ar zobenu, un viens pretinieks nogāzās. Viņš pagriezās, lai skrietu uz laivu. Divi inkvizīcijas kalpotāji maskās metās viņam virsū, viens uzklupa mugurā, otrs ieķērās kaklā. Ar izmisīgu piepūli Smits ielēca ūdenī, ieraudams tos abus līdzi. Vienu viņi vairāk neredzēja, jo Smits to nodūra; otrs uzpeldēja līdzās laivai, kas bija jau dažus jardus no krasta, kāds no jūrniekiem tam iebelza ar airi pa galvu, un viņš nogrima.

Arī Smits bija nozudis, un Pīters ar Margaretu domāja, ka viņš ir noslīcis. Acīmredzot tā domāja arī jūrnieki, jo sāka irties pro-

jām, bet tad piepeši no ūdens izslējās liela, brūna roka, ieķērās laivas pakaļgalā, un rupja balss nobrēca:

—  Airējiet vien, puiši! Ar mani viss kārtībā!

Jūrnieki airēja tik sparīgi, ka oškoka airi saliecās kā loki. Divi sagrāba garīdznieku, kas bija ielēcis laivā, un iesvieda upē. Kādu brīdi tas bļaudams vēl ķepurojās un grābstījās ar rokām pa gaisu, jo neprata peldēt, tad nogrima. Nu laiva bija sasniegusi upes vidus- teci un īrās apkārt pirmajam vrakam, aiz kura jau parādījās «Mar- garetas» priekšgals, jo pūta spēcīgs vējš un burinieka ātrums pieauga ar katru sekundi.

—  Nolaidiet trapu un sagatavojiet tauvas! — Pīters kliedza.

Tas tika izdarīts, un bija arī pats pēdējais brīdis, jo nākamajā

acumirklī laiva jau atsitās pret kuģa sāniem. Vīri satvēra virves

un ieķērās tajās, bet kapteinis Smits turējās, iekrampējies laivas pakaļgalā, pa pusei slīkdams, jo ūdens šļācās viņam pār galvu.

—   Vispirms glābiet viņu! — kliedza Pīters. Viens no matrožiem noskrēja pa trapu un pasvieda Smitam virvi ar cilpu galā. Smits to satvēra un pamazītiņām uzdabūja sev ap krūtīm. Tad komandas vīri ar joni ķērās pie virves un vilkšus izvilka kapteini augšā uz klāja, kur viņš palika guļam, smagi dvašodams un spļaudams ūdeni un putas. Tagad kuģis jau traucās uz priekšu tik ātri, ka Margaretai vai sirds stājās aiz bailēm, ka laivu neparauj apakšā un neno- gremdē.

Bet šie angļu jūrnieki prata savu amatu. Mazpamazām, manipulēdami ar tauvām, viņi laivu iegrozīja tā, ka tās priekšgals nonāca tieši pretī trapam. Tad viņi palīdzēja Kastelam aizkļūt līdz tam. Kastels ieķērās kāpšļos un, stipru roku balstīts, soli pa solim rāpās augšup, līdz beidzot viņa baismā, ar velniem izkrāsotā cepure, sakritusies seja ar baltu joslu noskūtās bārdas vietā un atvērtā mute, kurā vēl arvien rēgojās koka sprūds, parādījās virs falšborta, atgādinot no pekles izsprukuša velna ģīmi, kā vēlāk izteicās kapteiņa palīgs. Vīri pārcēla Kastelu pāri treliņiem, un viņš nemaņā ieslīga savas meitas rokās. Tad cits pēc cita uz kuģa uzkāpa pārējie — netrūka neviena, taču divi bija ievainoti un asinīm noplūduši. Jā, atgriezās it visi — dievs tos bija laimīgi atvedis atpakaļ uz «Margaretas» klāja.

Kapteinis Smits izspļāva pēdējo ūdens palieku no savām iekšām, tad uzsauca, lai atnes kausu vīna, un tūlīt to izdzēra. Pīters un Margareta izvilka sasodīto sprūdu no tēva mutes un ielēja viņam rīklē malku spirta. Purinādamies kā liels suns pēc peldes, bet neteikdams ne vārda, Smits aizslāja pie stūres rata un pārņēma to no palīga rokām savējas, jo kuģošana pa šo upi prasīja lielu māku un neviens tās gultni nepazina tik labi kā viņš. Tagad «Margareta» atradās iepretim slavenajam Zelta tornim, un uz viņiem tika izšauts no lielgabala, taču lādiņš aizgāja garām.

— Skatieties! — iesaucās Margareta, norādīdama uz jātniekiem, kas auļoja gar upes krastu uz dienvidiem.

—  Jā, — Pīters sacīja, — tie steidzas brīdināt fortus. Lai dievs dod, ka vējš pieturētos, jo mums jāizlaužas līdz jūrai.

Vējš pieturējās, tas pat vēl pieņēmās spēkā un pūta no ziemeļiem. Bet, ak — gara un briesmu pilna bija šī diena! Stundu pēc stundas viņi traucās lejup pa upi, kas kļuva arvien platāka, — garām ciematiem, kur ļaužu pūlīši, ieraudzījuši kuģi, vicināja ieročus, garām tuksnesīgiem purvājiem, zemienēm un priežu klātiem krastiem.

Kad viņi sasniedza Bonansu, saule jau bija noslīdējusi zemu, un, kad aiz muguras palika Sanlukara, tā tuvojās rietam. Priekšā, platajā upes deltā, kur balti viļņi gāzās pār šaurajiem sanesu sēkļiem, parādījās divas lielas galeras, kas acīmredzot gribēja nogriezt viņiem ceļu. Tās bija ļoti ātras galeras, un šķita, ka izglābties nav iespējams.

Margaretai un Kastelam vēlēja noiet apakšējā kajītē, komandas vīri ieņēma savas vietas, un Pīters stīviem locekļiem aizlīda uz kuģa pakaļgalu, kur nelokāmais Smits stāvēja pie stūres rata, neļaudams nevienam citam tam pieskarties. Kapteinis palūkojās debesīs, palūkojās uz krastu un atklāto jūru aiz sēkļiem. Tad viņš pavēlēja uzvilkt visas buras un drūmi pablenza uz abām galerām, kas kā dzinējsuņi meža stigā uzglūnēja viņiem, turēdamās šaurajā kanālā starp sēkļu mutuļojošajām bangām, caur kurām neviens kuģis nevarēja izbraukt.

—   Ko jūs darīsiet? — Pīters jautāja.

—  Master Pīter, — Smits caur zobiem atbildēja, — kad jūs vakar cīnījāties ar to spānieti^ es nejautāju, ko jās darīsiet. Turiet muti un ļaujiet man darīt savu darbu!

«Margareta» bija ātrs kuģis, bet nekad vēl tā nebija traukusies tādā ātrumā. Aizmugurē gaudoja vējš, kas tagad jau bija pārvērties īstā aukā. Resnie masti liecās kā makšķeru kāti, takelāža čīkstēja un stenēja zem vēja izspīlēto buru smaguma, kreisā borta treliņi slīdēja gandrīz pa pašu ūdens virsu, tā ka Pīters bija spiests nogulties zemē uz klāja, jo nostāvēt nebija iespējams, un vēroja, kā ūdens nesas garām trīs pēdu attālumā no viņa.

Galeras iegriezās tieši «Margaretas» ceļā. Pusjūdzi priekšā tās nostājās purnu pret purnu, labi zinot, ka neviens kuģis nevar tikt pāri bangās putojošajam seklumam, un gaidīja brīdi, kad «Margareta», neredzēdama citas izejas, samazinās ātrumu, lai tad abor- dētu šo angļu burinieku un apkautu tā nelielo apkalpi. Smits izkliedza kādu komandu savam palīgam, un tūlīt pat, sārti atvizēdams norietošās saules staros, grotmasta galā uzvijas Anglijas karogs. To ieraugot, jūrnieki skaļi uzgavilēja. Smits nokliedza nākamo komandu, un tika pacelts pēdējais klīvers. Tagad kreisais borts brīžam pavisam ienira ūdeni, un Pīters juta, ka saļais ūdens apsvilina viņa nobrāzto muguru.

Tā kuģis «Margareta» samazināja ātrumu, un tā tas padevas Spānijas lielajām galerām!

Galeru kapteiņi netaisījās griezt ceļu. Viņi nevarēja saprast, vai šis svešzemnieks ir traks vai arī galīgi nezina upes farvateru. Viņš taču uzskries sēklī un pazudinās kuģi ar visiem cilvēkiem. Spānieši nekustējās ne no vietas un gaidīja, kad tiks nolaists šis koši plandošais karogs un izspīlētās buras, bet Smits pat nedomāja to darīt. Kā saniknots vērsis «Margareta» nesās tieši virsū galerām. Kad tā bija vairs tikai kādas ceturtdaļjūdzes attālumā un joprojām nemainīja kursu, galeru kapteiņi beidzot saprata, ka angļi netaisās noiet dibenā vieni. Kā vērsis ar aizmiegtām acīm «Margareta» negantā ātrumā drāzās taisni uz priekšu.

Uz galerām sacēlās uztraukums, atskanēja svilpes, kliedzieni, uzraugi metās lejā un sāka pātagot vergus, paceltie airi, atmirdzēdami sarkani norietošās saules staros, šāvās lejup, ar mežonīgu sparu šķeļot ūdeni. Galeru priekšgali atvirzījās viens no otra un attālinājās — piecas pēdas, desmit pēdu, varbūt divpadsmit pēdu. Un tad tieši pa šo šauro brīvā ūdens joslu kā lingas sviests akmens, kā loka raidīta bulta izdrāzās cauri vēja spārniem nestā «Margareta».

Kas notika? Jautājiet to Sanlukaras zvejniekiem un Bonansas pirātiem, kuri paaudžu paaudzēs stāsta šo notikumu. Lielie airi salūza kā niedres, vergi no trieciena sakrita kaudzē, savainoti un sadauzīti, kreisās puses galeras augsto klāju «Margaretas» stiprās rājas noplēsa nost kā papīra skrandas, no otras galeras sāniem uzvērpās gaisā skaidu mutulis, un «Margareta» izlauzās cauri.

Kapteinis Smits palūkojās atpakaļ, kur grima abi milzīgie airu kuģi, kā ievainoti gulbji griezdamies apkārt un svaidīdamies sēkļa putojošajās bangās. Tad viņš pagrieza «Margaretas» stūri, uzņemdams citu kursu, pasauca namdari un noprasīja, vai kuģis nav dabūjis sūci.

—   Nē, ser, — namdaris atbildēja, — tikai būs vajadzīgs jauns darvojums. Tas bija ozolkoks pret olas čaumalām, un mums vēl palīdzēja ātrums.

—   Labi! — sacīja Smits. — Abās pusēs sēkļi, izvēlies — dzīvība vai nāve, un es ticēju, ka piespiedīšu viņus griezt ceļu. Atsūtiet pie stūres manu palīgu. Es gribu pagulēt.

Saule iegrima nemierīgajā jūrā, un no Spānijas varas izbēgusi «Margareta» pavērsa savu nobrāzto, apskrambāto priekšgalu Ušentas virzienā — uz Angliju.

EPILOGS

Bija pagājuši desmit gadi, kopš kapteinis Smits tik drosmīgi izvadīja krietno kuģi «Margareta» cauri Gvadalkvivīras sēkļiem. Bija maija beigas Eseksā. Visus kokus jau klāja zaļums, dziedāja putni, pļavas rotājās ziediem. Gleznainajā Dedemas ielejā uz neliela paugura pret meža fonu pacēlās gara, zema māja ar daudzām jumta izbūvēm — brīnišķīga, veca māja no sarkaniem ķieģeļiem un gadu gaitā nomelnējuša koka. Gara vecu ozolu aleja stiepās no tās cauri parkam līdz ceļam, kas veda uz Kolčesteru un Londonu. šai maija pēcpusdienā pa aleju soļoja vecs, sirms vīrs ar vērīgām, melnām acīm. Viņu pavadīja trīs ļoti skaisti bērni — gadi deviņi vecs zēns un divas mazas meitenītes. Tās ķērās sirmgalvim pie rokas un apģērba un apbēra viņu ar jautājumiem.

—   Kurp mēs ejam, vectētiņ? — jautāja viena mazā meitene.

—  Apciemot kapteini Smitu, manu dārgumiņ! — viņš atbildēja.

—   Man nepatīk kapteinis Smits, — sacīja otra meitenīte. — Viņš ir tik resns un nekā nerunā!

—  Man gan patīk, — iejaucās zēns. — Viņš uzdāvināja man lielisku nazi, kas man noderēs, kad būšu jūrnieks. Arī māte un tēvs, un vectētiņš mīl kapteini Smitu, jo viņš izglāba vectētiņu, kad ļaunie spānieši gribēja viņu sadedzināt. Tiesa, vectētiņ?

—  Jā, manu dārgumiņ! — vecais vīrs atbildēja. — Paskatieties! Tur pār mauru skrien vāvere. Pamēģiniet viņu noķert, pirms tā tiek līdz kokam.

Bērni pa galvu pa kaklu metās skriet un, tā kā koks nebija augsts, sāka rāpties tajā pakaļ vāverei. Pa tam Džons Kastels, jo tas bija viņš, izgāja caur parka vārtiem un tuvojās nelielai mājiņai ceļa malā. Tās priekšā uz sola sēdēja drukns vīrs, rāmi vērdamies pasaulē. Acīmredzot viņš bija gaidījis šo ciemiņu, jo norādīja tam vietu sev blakus uz sola un, kad Kastels apsēdās, vaicāja:

—   Kāpēc jūs neatnācāt vakardien, saimniek?

—   Mani mocīja reimatisms, draugs, — Kastels atbildēja. — Es dabūju šo kaiti tajos nolādētajos inkvizīcijas pagrabos Seviljā, un ar katru gadu tā kļūst ļaunāka. Tie bija ļoti mitri un auksti, šie pagrabi, — viņš domīgi piemetināja.

—   Daudziem tie šķita gana karsti, — Smits norūca, — turklāt ieslodzījums tajos parasti beidzās ar pamatīgu sārtu. Dīvaini, ka mūs pēc aizbēgšanas tā ari lika pilnīgi mierā. Man šķiet, tas tāpēc, ka mūsu Margareta bija tik labās attiecībās ar karalieni Isabellu, kura negribēja kašķēties ar Angliju un maisīt duļķainu ūdeni.

—  Varbūt, — noteica Kastels. — Bet ūdens bija gan duļķains, vai ne?

—- Kā uz Temzas sērēm bēguma laikā. Gudra sieviete šī Isabella. Nevienam citam nebūtu ienācis prātā padarīt cilvēku smieklīgu, kā viņa izrīkojās ar Morelju, atdāvādama tā dzīvību Betijai un marķīza vārdā apsolīdama, ka viņš to atzīs par savu likumīgu sievu.

Pēc tam karalienei vairs nebija jābaidās no marķīza sazvērestībām pret troni vai tamlīdzīgiem plāniem. Viņš taču neizbēgami kļuva par apsmieklu visai zemei, un tāds apsmiets cilvēks neko vairs nevar uzsākt. Atcerieties spāņu sakāmvārdu: «Karaļu zobeni nogalma, un garīdznieku sārti sadedzina, bet ielas dziesmiņas nokauj visātrāk!» Man — un jums taču arī, saimniek, vai ne? — tomēr gribētos uzzināt, kas notika tālāk ar viņiem visiem, izņemot, protams, Bernaldesu, kas visus šos gadus ir pavadījis drošībā Parīzē un, kā dzird, dzīvojot labi.

—  Jā, — mazliet pasmaidīdams, atteica Kastels, — gribētos gan, bet doties uz Spāniju, lai to uzzinātu, man nav ne mazākās vēlēšanās.

Sai brīdī pa vārtiņiem iedrāzās visi trīs bērni un lēkšiem metās pie viņiem.

—   Izbradājiet tikai manu puķu dobi, mazie rakari! — kliedza kapteinis Smits, draudēdams bērniem ar spieķi, bet tie aizlīda viņam aiz muguras un draiskodamies taisīja grimases.

—   Kur ir vāvere, Pīter? — Kastels jautāja.

—   Mēs viņu notramdījām no koka, vectētiņ, dzināmies pakaļ pa pļaviņu un strauta malā ielencām, bet tad …

—   Kas tad? Vai jūs to noķērāt?

—   Nē, vectētiņ, kad vāvere jau gandrīz bija mums rokā, tā ielēca ūdenī un aizpeldēja.

—   Ari daži cilvēki izmisuma brīdī ir tā darījuši, — Kastels smiedamies sacīja un atcerējās seno notikumu kādas upes krastmalā.

—   Tas nebija godīgi, — sašutis iesaucās puisēns. — Vāverēm nav jāpeld, un, ja es viņu noķeršu, tad ielikšu būri.

—   Es domāju, Pīter, ka šī vāvere savu mūžu vairs nerādīsies laukā no meža.

—  Vectētiņ! Vectētiņ! — iesaucās mazākā meitene, kas, apnikusi klausīties par vāveri, bija aizgājusi pie vārtiem. — Pa ceļu šurpu jāj vesels pulks ļaužu, tādi varen smalki! Nāc paskaties!

Sī vēsts pamodināja vecā džentlmeņa ziņkārību, jo smalki ļaudis reti kad iegriezās Dedemā. Viņi abi ar kapteini Smitu mazliet stīvi piecēlās kājās un devās uz vārtiem paskatīties. Jā, bērnam bija taisnība: kādu divsimt jardu attālumā no vārtiem pa ceļu uz šo pusi virzījās impozanta kavalkāde. Pašā priekšā uz skaista zirga sēdēja vēl skaistāka dāma, stalta un krāšņa, tērpusies melnā zīdā, ar melnu mežģīņu plīvuru pār galvu. Viņai līdzās uz ponija jāja mazs, grezni ģērbts puisēns un tam blakus — otra dāma, savīstījusies tā, it kā šejienes klimats tai būtu par aukstu. Sai trijotnei sekoja vīriešu un sieviešu kārtas kalpotāji, kādi seši vai astoņi pavisam, un pašās beigās četri spēcīgi flāmu zirgi vilka lielus, ar bagāžu piekrautus ratus.

—   Kas gan tie tādi varētu būt? — iesaucās Kastels, blenzdams uz svešajiem.

Ari kapteinis Smits lūkojās jo vērīgi un skaļi ierāva nāsīs gaisu, kā nereti bija darījis uz sava kuģa klāja miglainā rītā.

—   Šķiet, es saožu spāniešus, — viņš sacīja. — Un šī smaka man nepatīk. Paraugieties uz viņu zirglietām! Nu, master Kastei, ko šis trīsmastu kuģis ar visām savām burām jums atgādina?

Kastels šaubīdamies pakratīja galvu.

—  Man tā kā nāk atmiņā, — Smits turpināja, — liela auguma jaunuve, kas, izgreznojusies kā maija svētku stabs, skrēja pāri baltajām smiltīm tajā vēršu cīņas arēnā Seviljā … Ak, jā, es aizmirsu, jūs taču tur klāt nebijāt.

Tad atskanēja skaļa, dzidra balss, kas spāniski pavēlēja vienam no kalpotājiem iegriezties ceļmalas mājā un pavaicāt, kur būtu vārti uz veco Dedemas pili. Kastels uzreiz pazina šo balsi.

—  Tā ir Betija! — viņš iesaucās. — Pie Ābrama bārdas, tā ir Betija!

—   Arī man tā rādās, taču nepieminiet Ābramu, saimniek! Viņš ir bīstams vīrs šajās dikti kristīgajās zemēs. Sakiet labāk «pie Svētā Pētera atslēgām» vai «pie Svētā Pāvila kaitēm».

—   Bērniņ, — Kastels sacīja vienai no mazajām meitenēm, — skrien uz mājām un pasaki tēvam ar māti, ka ieradusies Betija un atvedusi sev līdz vai pusi Spānijas. Teci mudīgi un atceries vārdu: Betija!

Meitene izbrīnīta aizskrēja mājup pa taisnāko taciņu, bet Kastels ar Smitu devās ceļiniekiem pretī.

—   Vai varam jums ko palīdzēt, senjora? — Kastels spāniski jautāja.

—  Marķīze Morelja, esiet tik laipni… — dāma iesāka spāniski, bet tad piepeši angliski iesaucās: — Ak tētīt, ko es redzu! Tas taču ir mans vecais kungs Džons Kastels, tikai ar baltu bārdu melnās vietā!

— Tā kļuva balta pēc tam, kad mani noskuva svētais bārddzinis svētajā inkvizīcijā, — Kastels sacīja. — Bet nokāp no sava staltā zirga, dārgo Betij… piedošanu, visugodājamā un augstdzimusī marķīze Morelja, un noskūpsti mani!

—  Ar mīļu prātu kaut vai divdesmit reižu, ja vēlaties, — atbildēja Betija un no saviem augstajiem segliem ieslīga Kastela rokās tik strauji, ka abi būtu novēlušies gar zemi, ja Smits no aizmugures nebūtu pasteidzies Kastelu atbalstīt.

—   Kā ir šie bērni? — vaicāja Betija, kad bija noskūpstījusi Kastelu un sarokojusies ar Smitu. — Bet ko es vēl jautāju, tiem taču ir manas māsīcas Margaretas acis un Pītera garais deguns. Kā viņiem abiem klājas? — viņa bažīgi piebilda.

—  Pēc pāris minūtēm tu viņus redzēsi savām acīm. Saki, lai tavi pavadoņi un bagāža dodas uz pili, kaut gan es nemaz lāgā nezinu, kur tos visus novietot, un pati nāc kopā ar mums.

Betija bridi vilcinājās, jo viņa gan būtu gribējusi lepni iejāt pils pagalmā visā savā godībā. Bet šai brīdī parādījās Margareta un Pīters. Margareta — skaista, jauna māte ar bērnu rokās — teciņiem steidzās pa priekšu; Pīters — tāds pats kā allaž, kalsns, garām rokām un kājām, skarbu seju, kurā vienīgi acis bija laipnas, — platiem soļiem slāja iepakaļis. Viņiem sekoja vairāki kalpotāji un mazā Margareta.

Nu te sacēlās īsts jandāliņš, mājinieki un ciemiņi runāja cits caur citu, vārdi mijās ar skāvieniem. Beidzot Betijas kalpotāji un bagāžas pajūgs devās pa braucamo ceļu uz pili. Tiem sekoja bērni un arī mazais spāniskā izskata puisēns, ar kuru viņi jau bija paguvuši sadraudzēties; palika vienīgi Betija un viņas satuntuļojusies pavadone. Pīters kādu brīdi domīgi vēroja šo sievieti, it kā kaut kas tās izskatā viņam liktos pazīstams.

Acīmredzot viņa pamanīja Pītera interesi, jo it kā nejauši pabīdīja sānis ap galvu aptīto šalli, atsegdama vienu maigu, starojošu aci un pāris collas olīvkrāsas vaiga. Nu Pīters uzreiz viņu pazina.

—   Kā jums klājas, Inesa? — viņš jautāja, smaidot sniegdams roku, jo patiešām priecājās viņu sastapt.

—   Tā, kā nu nabaga ceļiniecei svešā un ļoti drēgnā zemē var klāties, don Pīter, — Inesa gurdenā balsī atbildēja. — Taču, protams, es jūtos mazliet labāk, redzot vecu draugu, ar kuru pēdējo reizi tikos kādā Seviljas maiznīcā. Vai atceraties?

—   Atceros, kā ne! — Pīters iesaucās. — Un nekad to neaizmirsīšu. Inesa, kas notika ar tēvu Enriki? Esmu dzirdējis dažādas versijas.

—  Pilnīgi droši nekas nav zināms, — Inesa atbildēja, atsegdama smaidošās, sārtās lūpas. — Tai vecajā mauru pilī un citās inkvizīcijas mītnēs ir tik daudz pazemes cietumu, ka nav iespējams izsekot visu tur ieslodzīto likteņiem, lai cik laba būtu informācija. Zinu vienīgi to, ka viņam, nabaga vīram, iznāca gaužas nepatikšanas Džona Kastela izbēgšanas dēļ. Aizdomas radīja viņa izturēšanās procesijas laikā, ko kapteinis droši vien atceras, — Ineša norādīja uz Smitu. — Turklāt cilvēkiem, kas ieņem tādus amatus, ir bīstami apmeklēt ebreju mājokļus un rakstīt neapdomīgas vēstuIes — nē, runa nav par to vienu, jums zināmo, es turēju vārdu, bet vēlāk viņš rakstīja citas, kurās lūdza to atdot, un dažas no tām nesasniedza adresātu.

—   Vai viņš ir miris? — vaicāja Pīters.

—   Vēl ļaunāk, man šķiet, — atbildēja Ineša. — Dzīvs aprakts inkvizīcijas mūros.

—   Nabaga velns! — Pīters nodrebēdams sacīja.

—   Jā, — Inesa domīgi noteica, — reti kādam dakterim patīk savas paša zāles.

—   Es domāju, Inesa, — sacīja Pīters, pamādams ar galvu uz Betijas pusi, — ka marķīzs Morelja vis šeit neieradīsies.

—   Varbūt vienīgi viņa gars, don Pīter, pats jau nu ne.

—   Tātad viņš patiešām ir miris? Kas viņu nogalināja?

—   Smiekli, man šķiet, vai, pareizāk sakot, apsmiekls. Viņš gluži labi atveseļojās no jūsu cirstajām brūcēm un pēc tam, protams, bija spiests turēt karalienes doto solījumu — atzīt šo augstdzimušo dāmu, agrāko Betiju, par savu marķīzi. Viņš nevarēja citādi, pēc tam kad Betija bija viņu jums atkarojusi ar jūsu paša zobenu un izglābusi no nāves. Bet viņam to mūžīgi atgādināja. Ielās par šo notikumu dziedāja dziesmiņas, Moreljam mēdza jautāt, kā klājoties viņa krustmātei Isabellai, kas viņa vārdā devusi solījumu un zvērestu, vai marķīze vēl kādreiz lauzusi šķēpus, aizstāvēdama savu vīru, un tā joprojām.

—  Nabaga cilvēks! — Pīters sacīja ar dziļu līdzjūtību. — Kāds nežēlīgs liktenis! Man labāk vajadzēja viņu nogalināt.

—   Noteikti. Tikai nesakiet to godājamajai Betijai, kas domā, ka viņam bijusi ļoti laimīga ģimenes dzīve viņas pavēnī. Morelja patiešām tā cieta, ka pat man, lai kā es viņu ienīdu, sametās viņa žēl. Padomājiet tikai! Viens no lepnākajiem cilvēkiem Spānijā, drošsirdības iemiesojums, karaļa brāļadēls, baznīcas balsts, viņu majestāšu sūtnis pie mauriem un pilnvarotais slepenās lietās pēkšņi kļuvis par izsmiekla objektu rupjajam pūlim, jā, un augstmaņiem arī!

—   Augstmaņiem? Kuriem tad?

—   Gandrīz visiem, jo pati karaliene rādīja paraugu. Nesaprotu, kāpēc gan viņa Morelju tā ienīda, — Ineša piebilda, vērīgi palūkodamās Pīterā, tad, atbildes nesagaidījusi, turpināja: — Isabella rīkojās ļoti viltīgi, arvien publiski parādīja Betijai vislielāko godu, aicināja viņu savā tuvumā, tērzēja ar viņu, jūsmoja par marķīzes anglisko skaistumu un tā joprojām. Un, ko darīja viņas majestāte, to darīja visi citi, līdz mana eksaltētā kundze gandrīz pazaudēja galvu aiz lepnības un slavas. Bet marķīzs saslima un pēc Grana- das ieņemšanas devās turp, lai dzīvotu klusībā. Betija viņu pavadīja, jo bija laba sieva, un iekrāja daudz naudas. Pirms gada viņa Morelju paglabāja — viņš ilgi vārga — un uzcēla tam brīnišķīgu kapa pieminekli, kas vēl nav gluži pabeigts. Tas ir viss. Tagad viņa atvedusi savu puisēnu, jauno marķīzu, uz Angliju, lai pavadītu te gadu vai divus, jo viņas mīlošā sirds ilgojās redzēt jūs visus. Turklāt viņa sprieda, ka dēla dēļ būtu labi uz kādu laiku aizceļot no Spānijas. Es pēc Moreljas nāves kļuvu par marķīzes labo roku — esmu viņas sekretāre, galvenā ziņu piegādātāja un visādi noderīga persona, kam maksā labu algu.

—  Cik saprotu, jūs neesat apprecējusies? — Pīters jautāja.

—   Nē, — atbildēja Inesa. — Man savos jaunības gados nācies tik daudz ciest vīriešu dēļ, ka, šķiet, ar to pilnīgi pietiek. Vai ari varbūt, — viņa turpināja, ar savām maigajām, mirdzošajām acīm paveroties Pīterā, — ir bijis kāds, kas man tā paticis, ka nespēju …

Inesa aprāvās pusvārdā, jo viņi jau bija pārgājuši pāri paceļamajam tiltam un nonākuši vecās pils priekšā. Grezni tērptā Betija un daiļā Margareta kopā ar pārējiem, mundri sarunājoties, pa platajām durvīm iegāja plašajā vestibilā. Ineša ielūkojās tajā un redzēja, ka kāpņu galā gluži kā sargs stāv zobena caururbtais baltais bruņinieka tērps ar pāršķeltu vairogu, ko rotā zelta piekūns, — Isabellas dāvana Pīteram —, kurā viņš cīnījās ar marķīzu Morelju un uzvarēja to. Tad Ineša atgriezās pagalmā un vērtējoši apskatīja māju.

Abos pils galos slējās akmens torņi, uzbūvēti aizsardzības nolūkiem, un no visām pusēm to apjoza dziļš grāvis. Iekšpus aizsarggrāvja mājas dienvidu pusē, nožogots ar mūra valni, gar kuru auga papeles un vecas īves, atradās kluss dārzs ar zaļu mauru, celiņiem, ziedošām vilkābelēm un citiem krūmiem. Pašā dārza galā, gandrīz paslēpies zem vītolu nokarenajiem zariem, vizuļoja marmora baseins. Aplūkodama šo dārzu, Inesa tūlīt ievēroja, ka Pīters, to ierīkodams, centies, ciktāl šejienes apstākļi un klimats ļāvuši, atdarināt kādu citu dārzu tālajā dienvidu pilsētā Granadā. Pat pakāpienu un soliņu izvietojums bija tāds pats. Inesa pagriezās pret Pīteru un šķietami nevainīgi jautāja:

—  Ser Pīter, vai jūs nevēlētos pastaigāties ar mani pa dārzu šai jaukajā vakarā? Šķiet, tajā tornī nav neviena loga.

Pīters pietvīka sarkans kā rēta viņa sejā un smiedamies atbildēja:

—  Varbūt tomēr kāds ir. Iesim iekšā, dārgā Ineša, jūs esat mīļš un gaidīts ciemiņš šai mājā, taču es nekad vairs nestaigāšu divatā ar jums pa dārzu.

RAIDERA HEGARDA ROMĀNI

1867. gadā Dienvidāfrikā tika atklāti plaši dimantu lauki. Sis notikums iz- raisīja neiedomājamas sekas zemē, kas negaidot bija kļuvusi par pasaules visvērtīgākā dārgakmeņa neredzēti lielu krājumu īpašnieci. Patriarhālajā valstī, kur mita lopkopju tauta — būri un mazattīstītas nēģeru ciltis, ielauzās avantūristu, spekulantu, vieglas dzīves meklētāju mutuļojoša straume. Cilvēki pasakainā ātrumā kļuva pasakaini bagāti, nabaga klaidoņi vienā dienā pārvērtās par bagātniekiem.

Anglijā, kas 19. gs. sākumā jau bija nostiprinājusies Āfrikas kontinenta pašos dienvidos, tagad, pēc dimantu lauku atrašanas, radās dzīva interese par zemi, kuras dzīles slēpa tādus dārgumus. Angļiem Dienvidāfrikā šķita noslēpumaina, teiksmaina zeme, un tā aicināt aicināja dēku meklētājus.

Anglijas valdība vairs negribēja apmierināties ar nelielajiem atbalsta punktiem, kas tai piederēja Dienvidāfrikā. Vecā koloniju valdniece nevarēja pieļaut, ka tik lieli dārgumi nokļūst svešās rokās. Dimantu lauki atradās kādas nēģeru cilts teritorijā, uz kuru pretendēja arī būru Oranžas republika. Taču angļu imperiālisti zināja, kā rīkoties.

1871. gadā Anglijas valdība vienkārši deva rīkojumu Kapzemes kolonijas gubernatoram ieņemt dimantu atradņu teritoriju. Pēc pieciem gadiem Anglija samaksāja Oranžas republikai par dimantu atradnēm smieklīgu summu — 90 tūkst, mārciņu sterliņu.

Angļi uzsāka nekautrīgu Dienvidāfrikas kolonizāciju, ko pavadīja bruņoti uzbrukumi mierīgiem iedzīvotājiem, provokācijas, slepkavības, naida sēšana gan starp nēģeru ciltīm, gan nēģeriem un būriem.

Par šās koloniālās epopejas sākuma posmu aculiecinieku un līdzdalībnieku bija lemts kļūt nākamajam angļu rakstniekam R. Hegardam.

Pēc senas tradīcijas angļu aristokrātu ģimenes mēdza savus dēlus sūtīt uz kolonijām, lai viņi tur izietu valdošajām šķirām tik nepieciešamo dzīves skolu.

Hegarda karjeras sākumā zemeslodes visinteresantākā vieta bija Dienvidāfrikā. Un Raiders Hegards deviņpadsmit gadu vecumā (1875. g.) devas uz Natalu, kur kļuva par gubernatora privātsekretāru.

Darbojoties šai amatā, Hegards daudz ceļoja pa Anglijai piederošajām Dienvidāfrikas zemēm, iepazinās ar nēģeru ciltīm un to paražām. Viņam bija labas novērošanas spējas, asa uztvere, liela zinātkāre. Vēstulēs Hegards spilgti apraksta Āfrikas dabu, iedzimtos un to vadoņus, kā arī dažādus piedzīvojumus; kādā vēstulē attēlotā epizode — «burvju medības» — vēlāk tika iekļauta romānā «Ķēniņa Zālamana raktuves».

1877. gadā Anglijas valdība sagrāba Transvāli. Jaunais Hegards, kas darbojās dažādos valsts amatos Dienvidāfrikā, piedzīvoja tur būru sacelšanos pret angļiem un pirmo angļu-būru karu (1880.—1881. g.), kas beidzās ar angļu pilnīgu sakāvi.

Atgriezies dzimtenē, Hegards pievērsās literatūrai. 80. gados viņš publicēja vairākas grāmatas, kurās atspoguļoja notikumus Dienvidāfrikā. Taču lasītaju piekrišanu tās neizpelnījās.

Sai laikā Anglijas interese par Dienvidāfriku nemazinājās. Angļu imperiālisti nedomāja atteikties no šīs zemes teiksmainajam bagatībām. Viens no viņiem — Sesils Roudss izvirzīja par savu mērķi nopirkt visas dimantu atradnes un izveidoja šim nolūkam akciju sabiedrību. Vēlāk, kad Transvalē atklāja pasaules lielākās zelta atradnes, Roudss arī tās gandrīz pilnīgi sagrāba savās rokās.

Aizsteidzoties notikumiem priekšā, atgādinasim lasītājiem, ka 1899. gadā

Anglija uzsāka jaunu karu pret būriem. Būru republiku varonīgā cīņa par savu brīvību izraisīja varenu līdzjūtības vilni visā pasaulē. Par spīti milzīgajam spēku pārsvaram, angļiem neizdevās ātri un galīgi sakaut būrus. Tikai 1902. gadā būru republikas kļuva par Anglijas kolonijām un britu imperiālistu rokās nonāca pasaules bagātakās dimantu un zelta atradnes. Taču šie notikumi vēl bija priekšā, kad jaunais rakstnieks R. Hegards sacerēja romānu «Ķēniņa Zālamana raktuves», kas iznāca 1886. gadā un dažu dienu laikā padarīja autoru slavenu.

Hegarda jaunā romāna panākumi pirmām kārtām izskaidrojami ar angļu lasītāju interesi par Dienvidāfriku un tās bagātībām. Romāns deva vielu viņu satrauktajai iztēlei, un daudzi naivi lasītāji pat noticēja Hegarda izdomājumam par ķēniņa raktuvēm.

Tomēr tas nebija vienīgais romāna panākumu cēlonis, jo interese par to nezuda arī tad, kad Dienvidāfrika ar tās bagātībām vairs nesatrauca ļaužu prātus.

Hegarda romāns dzīvo vēl joprojām, rosinādams gan pusaudžu, gan pieaugušo fantāziju. Tas tulkots daudzās valodās, un to izdod visās pasaules malās.

Sai darbā ne vien pilnā mērā izpaudusies Hegarda prasme savīt asu un saspringtu piedzīvojumu sižetu, bet arī meistariski veidoti varoņu tēli. Visspilgtākais no tiem ir Alens Kvotermeins — vecais mednieks, kura stāstījumā iepazīstamies ar romāna notikumu gaitu. Romānam savdabīgu burvību piešķir vecā mednieka raksturīgais runas veids, šī vienkāršā un daudz pieredzējušā vīra parupjais humors.

Ar lielām simpātijām un dzīvu iztēli veidoti pārējie romāna varoņi, kas kopā ar Kvotermeinu dodas bīstamajā ceļojumā, lai meklētu sera Henrija Kēr- tisa pazudušo brāli. Hegarda varoņi aizrauj lasītājus ar savu drošsirdību, atklātību un cēlo rīcību.

«Ķēniņa Zālamana raktuves» varētu pieskaitīt pie tā saucamā koloniālā romāna žanra, kas bija plaši izplatīts Rietumeiropā 19. gs. beigās un 20. gs. sākumā. Taču ar vienu savu būtisku iezīmi tas krasi atšķiras no visiem minētā žanra darbiem, kuros vairāk vai mazāk aizplīvuroti tiek pausta baltās rases pārākuma ideja un sludināts balto kolonizatoru aicinājums civilizēt tumšās rases. Sis idejas nereti ir ietērptas puķotās austrumu eksotikas ainās, kas parasti ne mazākā mērā nelīdzinās dzīves īstenībai.

Hegarda romānā nav šo pretīgo «koloniālā» romāna iezīmju. Viņš tajā raksta par zulusiem un citām nēģeru ciltīm ar lielu siltumu, uzsvērdams viņu patiesumu, cēlsirdību un godīgumu. Alenam Kvotermeinam autors liek sacīt, ka melno vidū viņš sastapis ne mazāk īstu džentlmeņu kā starp baltajiem.

«Ķēniņa Zālamana raktuvju» izcilie panākumi pamudināja rakstnieku sacerēt vēl vairākus romānus par Dienvidāfriku, to vidū arī minētā romāna turpinājumu — «Alens Kvotermeins». So darbu literārā vērtība tomēr bija samērā zema, dažos variējās «Ķēniņa Zālamana raktuvju» sižets, kā ari palaikam pavīdēja baltās rases imperiālistiskās kundzības ideja.

Jauno padomju lasītāju var interesēt ari Hegarda vēsturiskie romāni, kuru fabulas smeltas vētrainiem notikumiem bagātos laikmetos, kad norisinājušies kari, reliģiskās cīņas, dažādu spēku sadursmes.

Sai žanrā Hegardam izdevās apvienot saistošu piedzīvojumu sižetu ar vēsturisko notikumu rūpīgu atainojumu.

Hegarda vēsturiskajiem romāniem piemīt vēl kāda raksturīga iezīme: autora simpātijas allaž ir apspiesto pusē.

Viss teiktais pilnā mērā attiecināms arī uz šajā grāmatā iekļauto romānu «Daiļā Margareta», kas ir viens no viņa labākajiem šā žanra darbiem. Par romāna darbības fonu rakstnieks izvēlējies 15. gs. pēdējo ceturksni, kad Anglijā un Spānijā norisinājās sīva cīņa starp absolūto monarhiju un feodālo sadrumstalotību. ^

Anglijā, ko bija galīgi novājinājusi divu feodāļu dzimtu — Lankasteras un Jorkas — ilgstoša un asiņaina cīņa, kura iegājusi vēsturē kā Sarkanās un Baltās Rozes karš, pie varas nāca jauna karaļu dinastija —■ Tjūdori. Jaunās dinastijas nodibinātājam Henrijam VII, kura valdīšanas sestajā gadā norisinās romāna darbība, izdevās nostiprināties uz troņa un sekmīgi cīnīties pret feodāļiem. Kaut gan romāna darbība norit galvenokārt Spānijā, Hegards veiksmīgi attēlojis arī vēsturisko situāciju tālaika Anglijā. Galvenais varonis — Pīters Broums — ir nabadzīgs tāpēc, ka viņa tēvs, būdams karaļa Ričarda III piekritējs, kritis kaujā pie Bosvortas, kurā uzvarēja Henrijs Tjūdors. Hegards ļoti īsi, bet precīzi raksturo Henriju VII — viņa nedrošo stāvokli tronī, cenšanos uzturēt draudzīgas attiecības ar Spāniju.

Apprecoties Kastīlijas karalienei Isabellai ar Aragonas karali Ferdinandu, Spānijā tika pabeigta sadrumstalotās valsts apvienošana. Karaļu vara nesaudzīgi vērsās pret dumpīgajiem senjoriem, kas nemitīgi karoja savā starpā.

Sim nolūkam tika izveidoti bruņotie spēki — Svētā Ermandada —, ar kuru palīdzību karaļpāris apspieda feodāļu dumpjus un cīnījās pret laupītāju bandām, kas postīja zemi un iedvesa iedzīvotājiem šausmas.

Feodāļu un dinastiju cīņu atbalsis jūtamas romānā «Daiļā Margareta». Marķīzs Morelja, Viānas prinča — Aragonas likumīgā troņmantnieka — ārlaulības dēls, iecerējis ar grandu palīdzību gāzt no troņa savu tēvoci Ferdinandu; uz lielceļiem plosās neliešu bandas; Svētās Ermandadas vienības gādā par kārtību valstī.

Likdams saviem varoņiem nokļūt Granadā, Hegards paver vēl vienu Spānijas vēstures lappusi — beigu posmu ilggadīgajā cīņā par Spānijas atbrīvošanu no mauru kundzības. Romāna darbības laikā valsts teritorijā atradās vēl pēdējā mauru valsts — Granadas emirāts. Karā pret mauriem Ferdinands un Isabella guva mainīgas sekmes. Spāņiem par labu nāca mauru galma aprindu iekšējās cīņas, kas stipri novājināja emirātu. Romāna «Daiļā Margareta» varoņi Granadā nonāk brīdī, kad spāņu un mauru cīņās iestājusies īsa atelpa. Sultāna tronī atrodas Ferdinanda sabiedrotais Boabdils. Taču Hegards nepārprotami rāda, ka Granada dzīvo jauna kara gaidās. Un tiešām, 1491. gadā Ferdinands ielenc pilsētu, kas pēc vairāku mēnešu pretošanās padodas. Līdz ar to Pireneju pussalā sabrūk pēdējais musulmānisma balsts.

«Daiļajā Margaretā» plaši attēlota inkvizīcijas darbība. Ebreja Džona Kastela vajāšana ir viena no romāna centrālajām sižeta līnijām. Hegards pratis pārliecinoši parādīt inkvizīcijas nozīmi Spānijas politiskajā dzīvē, atklāt neģēlību un cietsirdību, ar kādu tā vērsās pret «neticīgajiem». Ferdinands un Isabeila, kuru reliģiskais fanātisms izpaudās ebreju un ķeceru vajāšanā un iznīcināšana, iegājuši vēsturē kā «katoļu valdnieki».

«Daiļajā Margaretā» Hegards parādīja arī tādu raksturīgu inkvizīcijas iezīmi kā vajāto mantas piesavināšanos. Ikviena notiesātā īpašumus konfiscēja, un šīs bagātības ieplūda karaļa kasē un inkvizīcijas kalpotāju kabatas. Autors bargi nosoda rasu un reliģiskos aizspriedumus. Tas arī ceļ rotnana vērtību.

Nobeigumā jāuzsver, ka R. Hegarda daiļrade gan neieņem izcilu vietu angļu literatūrā, taču viņa labākie piedzīvojumu un vēsturiskie romāni vēl joprojām saista jauno lasītāju interesi.

B. Gribanovs

SATURS

DAIĻA MARGARETA……………………………………… 211

I nodaļa. Kā Pīters sastapa spānieti . … 213

II  nodaļa. Džons Kastels……………………………… 224

III  nodaļa. Pīters lasa vijolītes…………………………… 233

IV  nodaļa. Mīlētāji…………………………………………. 243

V nodaļa. Kastela noslēpums………………………… 252

VI nodaļa. Šķiršanās……………………………………. 261

VII nodaļa. Vēstis no Spānijas…………………………… 268

VIII nodaļa. D'Agilars runā………………………………. 276

IX nodaļa. Lamatas…………………………………….. 287

X nodaļa. Pakaļdzīšanās………………………………. 297

XI nodaļa. Sastapšanās uz jūras…………………………. 306

XII nodaļa. Tēvs Enrike…………………………………… 313

XIII  nodaļa. Piedzīvojumi mājvietā…………………….. 323

XIV  nodaļa. Ineša un viņas dārzs……………………….. 334

XV nodaļa. Pīters tēlo lomu………………………………. 343

XVI nodaļa. Betija rāda zobiņus…………………………. 353

XVII nodaļa. Sazvērestība…………………………………… 362

XVIII nodaļa. Svētā Ermandada……………………………. 371

XIX nodaļa. Betija maksā parādus………………………. 382

XX nodaļa. Spānijas Isabella…………………………….. 393

XXI nodaļa. Betija aizstāv savas tiesības …. 402

XXII nodaļa. Džona Kastela liktenis………………………. 415

XXIII  nodaļa. Tēvs Enrike un maiznieka krāsns . . . 422

XXIV  nodaļa Piekūns uzbrūk……………………………….. 431

XXV nodaļa. Kā tMargareta» izlauzās uz jūru . . . 443

Epilogs………………………………………………………….. 452

Raidera Hegarda romāni. B. Gribanovs………………………. 459

Raiders Hegards  DAIĻĀ MARGARETA

PASKAIDROJUMI

Redaktores M. Zumberga, Ņ. Krilova. Māksi, redaktors G. Krutojs. Tehn. redaktore E. Poča. Korektore L. Brahmane. Nodota salikšanai 1971. g. 29. janvārī. Parakstīta iespiešanai 1971. g. 21. jūnijā. Tipogr. pap. Nr. 2, formāts 60 x 84'/i6. 29 fiz. iespiedi.; 26,97 uzsk. iespiedi.; 30,59 izdevn. 1. Metiens 80 000 eks.: 1. metiens 40 000, 2. metiens 40 000. Maksa 98 kap1 Izdevniecība «Zinātne» Rīgā, Turgeņeva ielā 19. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 2. tipogrāfijā Rīgā. Dzirnavu ielā 57. Pašūt. Nr. 466. A(Anglu)

Publicēts saskaņā ar Latvijas PSR ZA Redakciju un izdevumu padomes lēmumu.

[1] henrijs vii — anglijas karalis no 1485. līdz 1509. gadam, pirmais Tjūdoru dinastijas valdnieks. Viņš nāca pie varas pēc Sarkanās un Baltās rozes kara beigām, kad kaujā pie Bosvortas 1485. gada 22. augustā bija sakāvis savu pretinieku Ričardu III.

[2] ferdinands un isabella —• spānijas karalis un karaliene, kuru valdīšanas laikā tika nodibināta vienota Spānijas valsts.

[3] romānā aprakstītajā periodā pēc Spānijas ilgstošas cīņas par savas zemes atbrīvošanu no mauru un arābu kundzības tās teritorijā atradās vēl viena mauru valstiņa — Granadas emirāts, kas bija nodibināts 1238. gadā.

[4] plantageneti — anglijas karaļu dinastija, kas- atradās pie varas no 1154. līdz 1399. gadam.

15 Ļ*466

[5] alambra — granadas sultānu (emīru) pils.

[6] karloss, vianas princis — aragonas troņa likumīgais mantinieks. Leģenda stāsta, ka Karlosu noindējusi Ferdinanda tēva — kara]a Huana II — sieva.

[7] svētā Ermandada — Kastīlijas, Leonas, Asturijas un Aragonas pilsētu un zemnieku kopienu apvienība, ko Ferdinands un Isabella izmantoja cīņai pret feodāļiem.

371

[8] kad ferdinands devās no Saragosas uz Valjadolidu, lai tur salaulātos ar Isabellu, viņš bija spiests pārģērbties par sulaini. Preskots raksta: «Bija nepieciešama vislielākā piesardzība. Jāja galvenokārt tikai naktīs. Ferdinands ietērpās sulaiņa drēbēs un, kad viņi ceļā apstājās, rūpējās par mūļiem un pie galda apkalpoja savus pavadoņus.» — Autora piezīme.

Content

Hegards Raiders Daiļā Margareta

DAIĻĀ MARGARETA Raiders Hegards

I nodaļa KĀ PĪTERS SASTAPA SPĀNIETI

II nodaļa DŽONS KASTELS

III nodaļa PĪTERS LASA VIJOLĪTES

IV nodaļa MĪLĒTĀJI

V nodaļa KASTELA NOSLĒPUMS

VI nodaļa SĶIRSANĀS

VII nodaļa VĒSTIS NO SPĀNIJAS

VIII nodala D'AGILARS RUNĀ

IX nodala LAMATAS

X nodaļa PAKAĻDZĪŠANĀS

XI nodaļa SASTAPSANĀS UZ JūRAS

XII nodaļa TĒVS ENRIKE

XIII nodaļa piedzīvojumi mājvietā

XIV nodaļa INESA UN VIŅAS DĀRZS

XV nodaļa pīters tēlo lomu

XVI nodaļa BETIJA RĀDA ZOBIŅUS

XVII nodala SAZVĒRESTĪBA

XVIII nodala SVĒTĀ ERMANDADA

XIX nodaļa BETIJA MAKSĀ PARĀDUS

XX nodaļa SPĀNIJAS ISABELLA

XXI nodala BETIJA AIZSTĀV SAVAS TIESĪBAS

XXII nodala DŽONA KASTELA LIKTENIS

XXIII nodaļa TĒVS ENRIKE UN MAIZNIEKA KRĀSNS

XXIV nodaļa PIEKŪNS UZBRŪK

XXV nodala Kā «MARGARETA» IZLAUZĀS UZ JūRU

EPILOGS

RAIDERA HEGARDA ROMĀNI

SATURS

PASKAIDROJUMI