GRĪNS ALEKSANDRS

IZLASE SĀRTĀS BURAS

ALEKSANDRS GRĪNS

IZLASE: SĀRTĀS BURAS

ALEKSANDRA GRĪNA DZĪVE

Rakstnieks Grīns — Aleksandrs Stepanovičs Griņevskis — miris 1932. gada jūlijā Veckrimā, mazā dižiem riekstkokiem apņemtā pilsētiņā.

Grīna dzīves gaitas bija grūtas. Kā tīšuprāt visi apstākļi bija sagadījušies tā, lai Grīnu padarītu par noziedznieku vai nīgru mietpilsoni. Skiet pat neizprotami, kā šis drūmais cilvēks cauri visai savai mokpilnajai dzīvei saglabājis tik tīru diženo iztēles spēju, jūtu skaidrību un kautro smaidu.

Grīna biogrāfija ir nesaudzīgs spriedums pirmsrevolūcijas laika attieksmēm starp cilvēkiem. Vecās Krievijas veltījums Grīnam bija nežēlīgs, — jau kopš bērnības dienām tas bija laupījis viņam spēju iemīlēt dzīves īstenību. Visa apkārtne drausmīga, dzīve — neciešama. Tā līdzinājās varmācīgai, mežonīgas patvaļas pilnai linča tiesai Grīns to gan izcieta, tomēr neuzticēšanās īstenībai saglabājās viņā uz visu mūžu. Viņš allaž centās bēgt no tās, domādams, ka labāk ir dzīvot starp netveramiem sapņiem nekā bradāt ikdienas «draņķos un mēslos».

Grīns radīja savās grāmatās citu pasauli ar jautriem un drosmīgiem cilvēkiem, skaistuma apdvestu zemi, kur saulē smaržo mežu biezokņi, — tādu zemi, kura nav atrodama uz kartes un kurā noris brīnišķīgi notikumi, kas reibina prātus kā laba vīna malks.

«Es allaž esmu novērojis,» rakstījis Maksims Gorkijs grāmatā «Manas universitātes», «ka cilvēkiem interesanti stāsti patīk tāpēc, ka ļauj viņiem uz bridi aizmirst grūto, taču pierasto ikdienas dzīvi.»

Sie vārdi visnotaļ attiecināmi ari uz Aleksandru Grīnu.

Reālās dzīves šaurais sprosts bija ieslēdzis viņu mietpilsoniskajā Vjatkā, ar netīru amatniecības skolu, nakts patversmēm, pārmērīgu darbu, cietumu uti hronisku badošanos. Taču kaut kur aiz pelēkā apvāršņa nepārtraukti zvīļoja zemes, no kurām strāvoja gaisma, jūras vēji un ziedu smaržas. Tur dzīvoja cilvēki, saulē brūni iedeguši, — zeltrači, mednieki, mākslinieki, dzīvespriecīgi klaidoņi, pašaizliedzīgas sievietes, jautras un maigas kā bērni, un vispirmām kārtām — jūrnieki.

Dzīvot bez ticības, ka šādas zemes kaut kur okeānu salās tiešām zied un šalko, — tas Grīnam būtu pārāk grūti, pat nepanesami

Pienāca revolūcija. Tā pārvērta daudz ko no tā, kas bija nomācis Grīnu: agrākās zvēriskās attieksmes starp cilvēkiem, ekspluatāciju, renegātismu, — visu to, kas bija spiedis Grīnu meklēt glābiņu grāmatu un sapņu valsti.

Grīns sirsnīgi priecājās par revolūciju, taču jaunās nākotnes skaistās tāles nebija vēl skaidri saskatāmas, un Grīns bija no tiem cilvēkiem, ko nomāc mūžīga nepacietība.

Revolūcija atnāca nevis svētku rotā, bet kā noputējis kaujinieks, kā ķirurgs. Tā uzvandīja tūkstošgadē jās sasmakušās sadzīves nogulsnes.

Gaišā nākotne Grīnam šķila vēl tāltālu, bet viņš vēlējās pieskarties tai jau tūliņ, bez kavēšanās. Viņš gribēja elpot nākotnes pilsētu tīro gaisu, pilnu lapu čaboņas un bērnu smieklu, viņš gribēja ieiet nākotnes cilvēku mājokļos, piedalīties kopā ar viņiem vilinošās ekspedīcijās, dzīvot viņiem blakus saprātīgu un līksmu dzīvi.

Īstenība nespēja Grīnam to sniegt jau tūlīt. Tikai iztēle varēja aizvest viņu vēlamajā, neparastāko notikumu un cilvēku vidū.

Si mūžīgā, gandrīz bērnišķīgā nepacietība, vēlēšanās jau tūliņ ieraudzīt lielo notikumu gala rezultātu, apziņa, ka līdz tam vēl ilgi jāgaida, ka dzīves pārkārtošanās ir ilgstošs process, — tas viss Grīnu ērcināja.

Agrāk viņš bijis neiecietīgs savā īstenības noliegšanā, tagad šī neiecietība kļuva prasīga pret tiem, kuri radīja jauno sabiedrību. Viņš neapjauta notikumu straujo gaitu un domāja, ka tie noris neizturami gausi.

Ja sociālistiskā iekārta būtu uzziedējusi kā pasakā vienā nakti, tad Grins būtu bijis sajūsmināts. Bet gaidīt viņš neprata uti negribēja. Gaidīšana uzdzina viņam garlaicību un postīja viņa dzejisko jūtu vērienu.

Te varbūt ir maz izprotamie cēloņi, kas izraisīja Grīna atraušanos no laika gara.

Grins šķirās no dzīves uz sociālistiskās sabiedrības sliekšņa, nezinādams, kādā laikā viņš aiziet. Viņš nomira pārāk agri.

Nāve pārsteidza viņu garīgā lūzuma pašā sākumā. Grins bija sācis ieklausīties un ciešāk ielūkoties īstenībā. Ja nepiesteigtos nāve, tad viņš varbūt ienāktu mūsu literatūrā kā viens no savdabīgākajiem rakstniekiem, kas būtu organiski sakausējis reālismu ar brīvu un drošu iztēli.

Aleksandra Grīna tēvs — poļu 1863. gada sacelšanās dalībnieks — bija izsūtīts trimdā uz Vjatku, strādāja tur slimnīcā par rēķinvedi, bija padevies dzeršanai un nomira lielā trūkumā.

Dēls Aleksandrs — nākamais rakstnieks — auga sapņains, neiecietīgs un izklaidīgs. Viņu sajūsmināja daudzi un dažādi pasākumi, bet nekā viņš nenoveda līdz galam. Skolā Aleksandrs mācījās diezgan vāji, taču aizraudamies lasīja Mainu Ridu, Zilu Vernu, Gustavu Emāru un Zakolio.

«Vārdi «Orinoko», «Misisipi», «Sumatra» skanēja man ausis kā mūzika,» Grins vēlāk stāstīja par šo laiku.

Mūsdienu jaunatnei grūti saprast, cik neatvairāmi šie rakstnieki valdzināja bērnus, kas auga agrākajās Krievzemes nomalēs. «Lai saprastu,» saka Grīns savā autobiogrāfijā, «jāpazīst tā laika provinces sabiedrība, kādas nomales pilsētas dzīve. Vislabāk šo vidi ar tās pārspīlēto neticību, slimīgo patmīļu un kautrīgumu notēlojis Čehovs stāstā «Mana dzīve». Kad es lasīju to, man šķita, it kā tur būtu stāstīts par Vjatku.»

Astoņu gadu vecumā Grīns sāka neatlaidīgi domāt par ceļojumiem. Ceļotkāri viņš saglabāja līdz pat dzīves pēdējai dienai. Ik ceļojums, pat visnenozīmīgākais, allaž izraisīja viņā dziļu saviļņojumu.

Grīnam kopš agrās bērnības gadiem piemita savdabīga iztēle. Kad viņš kļuva rakstnieks, tad iztēlojās sevi visas tās neesošās zemes, kurās noris viņa stāstu darbība, nevis kā miglainas ainavas, bet kā labi izstudētas, simtiem reižu pārstaigātas vietas.

Viņš būtu varējis uzzīmēt šo vietu karti visos sīkumos, uzrādot ik ceļa pagriezienu un augu valsts raksturu, ikvienu upes līkumu un māju izvietojumu, viņš varētu uzskaitīt kuģus, kas atrodas neesošajās ostās, ar visām jūras īpatnībām un to bezrūpīgās, dzīvespriecīgās apkalpes īpašībām.

Ir kāds piemērs par šādas neesošas ainavas precīzu notēlojumu. Stāstā «Lanfieras kolonija» Grins raksta:

«Ziemeļpusē kā nekustīgs, zaļš masīvs melnēja mežs, līdz pat apvārsnim piekļāvies pie krītaklinšu grēdas, izraibinātas aizām un nīkulīgu krūmu plankumiem.

Austrumos aiz ezera kā balts pavediens aizlocījās ceļš uz pilsētu. Gar tā malām vietvietām slējās koki, kas izskatījās sīciņi kā izstīdzējuši salāti.

Rietumos, ieskaudams aizām un pakalniem izrobotu līdzenumu, pletās zilais, baltām dzirkstīm vizmojošā okeāna gludais plašums.

Bet dienvidos, no lēzenas ieplakas, kur, raibā mudžekli izmētāti, zaļumu vidū nevīžīgi pacēlās nami un fermas, aizstiepās Lanfieras kolonijas plantāciju un uzarto lauku šķībie četrstūri.»

JKopš agrās bērnības gadiem Grīns jutās paguris no skumīgās dzīves.

Mājās zēnu nicināja un pēra, un pat slimā, mājas darbu nomocītā māte dīvainā patikā ķircināja dēlu ar dziesmiņu:

Verga darbā, Grūtā skarbā, Nīksi tu kā suns!

«Man sāpēja sirds, to klausoties,» rakstīja Grīns, «tāpēc ka dziesma bija par mani, pareģoja manu likteni.»

Ar lielām pūlēm tēvs iedabūja zēnu reālskolā,

Aleksandru Grīnu izslēdza no skolas kādas gluži vientiesīgas vārsmas dēļ, ko viņš bija uzrakstījis par savu klases audzinātāju.

Tēvs nežēlīgi piekāva zēnu, bet pēc tam vairākas dienas no vietas gāja pie skolas direktora, pazemojās, gāja pie gubernatora, lūdzās, lai dēlu neizslēdz, tomēr nekas nelīdzēja.

Tēvs izmēģinājās iedabūt dēlu ģimnāzijā, bet tur viņu neuzņēma. Pilsēta jau bija izsniegusi mazajam zēnam «vilka pasi». Beigu beigās atlika vienīgi nodot zēnu pilsētas skolā.

Tad nomira Aleksandra māte. Tēvs drīz apņēma jaunu sievu — kāda psalmotāja atraitni. Pamātei piedzima bērns.

Dzīve ritēja pa vecam, bez jebkādiem notikumiem, iesprostota nabadzīgā dzīvokļa šaurībā, starp netīriem bērnu autiņiem un mežonīgu ķildu uzliesmojumiem. Skolā parasta parādība bija zvēriska izkaušanās, un skābenā tintes smaka cieši iekodās kā ādā, tā matos un apdilušajās skolnieku blūzēs.

Zēnam vajadzēja par dažām kapeikām pārrakstīt pilsētas slimnīcas tāmes, iesiet grāmatas, no papīra līmēt laternas iluminācijai par godu Nikolaja Otrā «uzkāpšanai troni» un pārrakstīt lomas provinces teātra aktieriem.

Aleksandrs Grīns btja no tiem cilvēkiem, kas neprot dzīvē iekārtoties. Nelaimē viņš apjuka, slēpās no ļaudīm, kaunējās par savu nabadzību. Parasti tik krāšņā fantāzija tūliņ atteicās viņam pakļausit, līdzko gadījums noveda viņu pie sadursmes ar īstenību.

Lai izkļūtu no trūkuma, Grīns jau savos brieduma gados bija sadomājis līmēt no finiera kastītes un pārdot tirgū. Tas notika Veckrimā, kur ar lielām pūlēm varētu pārdot labi ja vienu vai divas kastītes. Tikpat bezcerīgi bija izkļūt no bada sloga. Viņš uztaisīja loku un gāja ar to uz Veckrimas nomalēm šaut putnus cerībā nošaut kaut vienu pašu, lai tad saēstos svaigu gaļu. Protams, no tā nekas neiznāca.

Kā visi neveiksminieki, arī Aleksandrs Grīns allaž cerēja uz gadījumu, uz negaidītu laimi.

Visi Grīna stāsti ir pilni sapņu par «apžilbinošu gadījumu» un prieka, it sevišķi «Sārtās buras». Raksturīgi, ka šo valdzinošo, teiksmaino grāmatu Grīns iecerēja un sāka rakstīt Peirogradā 1920. gadā, kad, pārcietis izsitumu tīfu, klīda pa apledojušo pilsētu un ik nakti meklēja sev jaunu patvērumu pie kādiem ļaudīm, nejaušiem paziņām.

«Sārtās buras» ir poēma, kas apliecina cilvēka gara spēku: kā rīta saule to caurstrāvo mīlestība pret dzīvību, pret dvēseles jaunību un ticību, ka cilvēks tieksmē pēc laimes ir spējīgs sava paša rokām darīt brīnumus.

Apnicīgi un vienmuļi ritēja Vjatkas dzīve, kamēr 1895. gada pavasari Grīns ieraudzīja piestātnē važoni ar diviem jūrskolas audzēkņiem baltos matrožu tērpos.

«Es apstājos,» raksta Grīns par šo gadījumu, «un kā apburts skatījos uz viesiem no man noslēpumaini svešās un brīnumjaukās pasaules. Es neapskaudu. Biju sajūsmināts un sāpīgu ilgu pārņemts.»

Kopš šā brīža sapņi par jūrnieka dienestu, par «gleznaino jūrniecības darbu» pārņēma Grīnu ar sevišķu spēku. Viņš sāka gatavoties ceļam uz Odesu.

Ģimenei Aleksandrs bija par nastu. Tēvs salūkoja viņam ceļa naudai divdesmit piecus rubļus un steidzīgi atvadījās no sava drūmā dēla, kas ne reizi nebija jutis ne tēva glāstu, nedz mīlestību.

Grīns paņēma līdzi akvareļu krāsas, «— viņš bija pārliecināts, ka gleznos ar tām kaut kw Indijā, Gangas krastos, — savāca savas nabadzīgās mantiņas un līksmā mulsumā aizbrauca no Vjatkas.

«Es vēl ilgi redzēju piestātnē pūļa vidū tēva apjukušo seju ar sirmo bārdu,» Grīns stāsta par savu aizbraukšanu. «Bet savos sapņos jau skatīju jūru, pār kuru plandās buras.»

Odesā notika Grīna pirmā sastapšanās ar jūru — ar to jūru, kas vēlāk pārplūdināja viņa stāstu lappuses žilbinošajā gaismā un spožumā.

Par jūru ir uzrakstīts daudz grāmatu. Vesela virkne rakstnieku un pētnieku ir mēģinājuši attēlot to neparasto sesto jutoņu, ko var nosaukt par «jūras izjūtu». Ikviens no viņiem uztvēris jūru savā īpatnējā skatījumā, bet nevienā no šo rakstnieku grāmatām nešalko un ne- zaigo tik svētdienlgi krāšņas jūras kā Aleksandram Grīnam,

Grīns mīlēja ne tik daudz pašu jūru, cik šis izdomātās jūras piekrastes, kur savienojās viss, ko viņš uzskatīja par pievilcīgāko pasaulē: leģendāru salu arhipelāgi, puķēm apaugušas smilšu kāpas, balti putojošā jūras tāle, siltās lagūnas, kas no zivju bariem zaigo kā bronza, mūža meži, kur kuplo biezokņu smaržas sajaucas ar vēja atnesto sājo jūras dvesmu, un pēdīgi ari klusās piejūras pilsētas.

Gandrīz katrā Grīna stāstā sastopami neesošu pilsētu vārdi un apraksti: Lisa, Zurbagana, Helgju, Gertona.

So izdomāto pilsētu sejās pavīd vaibsti, kas ņemti no visām Melnās jūras ostām, kuras redzējis Grins.

Sapnis nu bija piepildījies. Jūra gulēja pie kājām kā ceļš uz brīnumzemēm, taču tūliņ sevi atgādināja vecais Vjatkas gadu mantojums. Pie jūras Grins sevišķi asi izjuta savu nevarību, savu neiederēšanos dzīvo un vientulību.

«Sai jaunajai pasaulei es nebiju vajadzīgs,» viņš raksta. «Es jutos tur nebrīvs, svešs, tāpat kā visur. Man bija mazliet skumji.»

Jūras dzīve tūliņ parādīja savu otro seju.

Grīns nedēļām klaiņāja pa ostu un kautrīgi lūdza kapteiņus, lai pieņem viņu par matrozi uz sava kuģa, bet atbildē dzirdēja rupjus noraidījumus un pat neslēptu izsmieklu, — kāds gan matrozis varēja iznākt no šā vārgulīgā jaunekļa ar sapņotāja acīm!

Pēdīgi Grīnam «palaimējās». Viņu pieņēma par mācekli bez algas uz tvaikoņa, kas braukāja starp Odesu un Ba- tumi, Grins uz tā pabija divus rudens braucienus.

Sie braucieni atstājuši Grīnā atmiņas tikai par Jaltu un Kaukāza kalnu grēdu.

«Visdzīvāk atmiņā saglabājušās Jaltas ugunis. Ostas ugunis- saplūda kopā ar neredzētās pilsētas ugunīm. Tvaikonis tuvojās molam, pretim viļņoja dzidras orķestra skaņas no pilsētas dārza. Uzvēdīja puķu smaržas, silta vēja plūsmas. Tālumā bija dzirdamas balsis un smiekli.

Brauciena pārējā daļa man aizmirsusies, atceros tikai pie apvāršņa nezūdošo, sniega klāto kalnu grēdas. Augstu debesīs izslējušās virsotnes pat no tālienes šķita kā grandiozu pasauļu pasaule. Tā bija augstumos sastingusi ledaini zvīļojoša klusuma valsts.»

Kapteinis drīz vien izsēdināja Grīnu atkal krastā, — viņš nespēja nopelnīt sev uzturu.

Ierāvējs no Hersonas, piekrastes šonera saimnieks, pieņēma Grīnu par izpalīgu uz sava kuģīša un turēja viņu kā suni. Grins gandrīz nemaz nedabūja izgulēties, — saimnieks spilvena vielā pagalvim bija pasviedis sadauzīta dakstiņa lausku. Hersotiā viņš Grīnu padzina, neizmaksājot algu.

No Hersonas Grīns atgriezās Odesā, strādāja ostas noliktavās par marķētāju un vienīgajā ārzemju braucienā nokļuva līdz Aleksandrijai, bet viņu atlaida no tvaikoņa par sadursmi ar kapteini.

No Odesas dzīves Grīnam labā atmiņā palicis vienīgi darbs ostas noliktavās:

«Man palika noliktavu sīvās smaržas, tīksmināja apkārtējo mantu pārpilnība, sevišķi citronu un apelsīnu. Viss smaržoja: vaniļa, dateles, kafija, tēja. Kopā ar jūras ūdens dzestro smaržu, oglēm un naftu šeit bija neaprakstāmi tīkami elpot, sevišķi, ķad spīdēja saule.»

Grins jutās noguris no Odesas dzīves un nolēma atgriezties Vjathā. Mājup viņš brauca par «zaķi». Pēdējos divsimt kilometrus viņam vajadzēja nosoļot kājām pa dubļiem, — bija lietains laiks.

Vjatkā tēvs apjautājās, kur viņa mantas.

—   Mantas palika stacijā, — Grīns meloja. —* Nebija važoņa.

«Tēvs, nožēlojami smaidīdams, neticīgi apklusa,» raksta Grīns, «bet dienu vēlāk, kad bija noskaidrojies, ka man nekādu mantu nav, viņš man vaicāja (no viņa plūda spēcīga degvīna smaka):

—   Kāpēc tu melo? Tu atnāci kājām. Kur ir tavas mantas? Tu pinies vienos melos!»

Un atkal sākās nolādētā Vjatkas dzīve.

Pēc tam nāca nesekmīgu meklējumu gadi, pūloties atrast kādu vietu dzīvē, vai, kā mazpilsoņu ģimenēs parasts izteikties, «nodarbošanās» meklēšana.

Grins kādu laiku strādāja par pirtnieku Murašas stacijā, Vjatkas tuvumā, pēc tam kancelejā par rakstvedi, traktieros sacerēja zemniekiem lūgumus tiesu iestādēm.

Viņš ilgi neizturēja Vjatkā un aizbrauca uz Baku. Dzīve Baku bija tik nežēlīgi grūta, ka Grīnam palikušas atmiņas par to kā par nebeidzamu aukstumu un tumsu. Neko tuvāku viņš neatceras.

Grīns pārtika no gadījuma darbiem, par kuriem saņēma kapeikas: ostā dzina pāļus, nokasīja veciem kuģiem krāsu, strādāja pie koku iekraušanas kuģos, kopā ar baskājiem uzņēmās ugunsgrēku dzēšanu naftas urbtuvēs. Zvejnieku arteli smagi saslima ar malāriju un tik tikko neaizgāja bojā no slāpēm IKaspijas jūras nāvējošo smilšu krastos starp Baku un Derbentu.

Naktis Aleksandrs Grīns pavadīja ostā tukšos kailos, zem apgāztām laivām vai vienkārši kādā žogmalē.

Dzīve Baku uzspieda savu nežēlīgo zīmogu. Grīns kļuva skumīgs, nerunīgs, un no Baku dzīves mantotās ārējās pazīmes — priekšlaicīgu novecošanos — Grīns saglabāja uz visiem laikiem. Kopš tā laika viņa seja, pēc paša vārdiem, bija kļuvusi lidziga saņurcītam papīra rublim.

Grīna āriene izteiksmīgāk par vārdiem pauda viņa dzīves likstas: viņš bija ārkārtīgi kalsns, garš sakumpis, ar tūkstoš grumbām un rētām izvagotu seju, nogurušām acīm, kas iedegās jaukā spožumā, tikai lasot vai izdomājot neparastus stāstus.

Aleksandrs Grīns nebija skaists, taču pievilcīgs. Gāja smagiem soļiem, kā iet darbā pārmocīti krāvēji.

Viņš ļoti ātri uzticējās cilvēkiem, un ši uzticēšanās ārēji izpaudās draudzīgā, atklātā rokas spiedienā. Grins tika teicis, ka viņš vislabāk iepazīstot cilvēku pēc tā, kā tas paspiež roku.

Grīna dzīve, sevišķi Baku periodā, daudzējādi atgādina Maksima Gorkija jaunību. Kā Gorkijs, tā Grīns ir nodzīvojuši savus klaidonības gadus baskāju vidū, bet Gorkijs no šis vides iznāca pilns īstas pilsoņa vīrišķības, kā vislielākais rakstnieks reālists, Grins turpretī — kā fantasts.

Grīns Baku bija noslīdējis līdz pēdējai trūkuma pakāpei, taču allaž palika uzticīgs savai skaidrajai un bērnišķīgajai iztēlei. Viņš mēdza apstāties pie fotogrāfu vitrīnām un ilgi apskatīt uzņēmumus, cenšoties uziet starp simtiem trulām vai slimibu izķēmotām sejām kaut vienu, kas paustu par priecīgu, daiļu un bezrūpīgu dzīvi. Pēdīgi viņš bija atradis tādu seju — kādas meitenes seju — un aprakstījis io savā dienasgrāmatā. Bet dienasgrāmata bija nokļuvusi naktspatversmes saimnieka — pretīga viltnieka rokās, kurš sāka ņirgāties par Grīnu un svešo meiteni. Tas tikko nebeidzās ar asiņainu kautiņu.

No Baku Aleksandrs Grīns atkal atgriezās Vjaikā, kur piedzērušais tēvs prasīja no viņa naudu, Naudas, protams, nebija.

Vajadzēja atkal gudrot, kā izvilkt dzīvību. Te Grīnam pietrūka padoma. Viņu atkal pārņēma laimīgas nejaušības alkas, un ziemā niknā salā viņš devās uz Urāliem meklēt zeltu. Tēvs iedeva ceļa naudai trīs rubļus.

Grīns ieraudzīja IJrālus — mežonīgo zelta zemi, un viņā uzliesmoja naivas cerības. Pa ceļam uz zelta raktuvēm viņš pacēla daudz akmeņu, kas mētājās zem kājām, un rūpīgi tos apskatīja, cerēdams atrast tīrradņa gabalu,

Grīns strādāja Suvalova raktuvēs, klaiņāja pa Urāliem kopā ar kādu lēnprātīgu večuku svētceļnieku (kurš, kā vēlāk noskaidrojās, bija slepkava un zaglis), strādāja par malkas cirtēju uti koku pludinātāju.

Pēc Urāliem Grīns brauca par matrozi uz baržas, kas piederēja kuģu īpašniekam Buličovam — tam pašam Bu- ličovatn, kuru Gorkijs izraudzījies par prototipu savai pazīstamajai lugai.

Taču izbeidzās arī šis darbs.

Skita, ka dzīves loks noslēdzies, neatstājot Grīnam ne prieka, nedz kaut cik jēdzīgas nodarbošanās. Tad viņš izlēma doties zaldātos. Bija apkaunojoši smagi brīvprātīgi iestāties cara armijā, kur dresēja lidz idiotismam, bet vēl grūtāk bija būt par nastu vecajam tēvam. Tēvs bija sapņojis redzēt Aleksandrā, savā pirmdzimtajā, «īstu cilvēku» — ārstu vai inženieri.

Tad Grīns kalpoja kājnieku pulkā Penzā.

Pulkā viņš pirmoreiz iepazinās ar eseriem un sāka lasīt revolucionāras grāmatas.

«Kopš tā laika,» atceras Grīns, «es jau dzīvi skatīju no citas, tagad atsegtas puses, kas man agrāk bija likusies noslēpumaina. Mans revolucionārais entuziasms nezināja robežu. Pēc kāda brīvprātīgā esera pirmā aicinājuma es paņēmu tūkstoš proklamācijas un izmētāju tās kazarmju pagalmā.»

Nokalpojis armijā apmēram gadu, Grīns dezertēja no pulka un nodevās revolucionārai darbībai. Sis viņa dzīves posms maz izpētīts.

Aleksandrs Grīns darbojās Kijevā un Sevastopolē starp matrožiem un cietokšņa artilēristiem, viņu daudzināja kā dedzīgu, aizraujošu pagrīdes oratoru.

Bet arī bīstamajā un sasprindzinājuma pilnajā revolucionārajā darbā Grins joprojām palika vērotājs. Ne velti viņš par sevi liecina, ka dzīves parādības viņu galvenokārt interesējušas kā skatītāju, — viņam paticis novērot un redzēto iegaumēt.

Sevastopolē Aleksandrs Grīns dzīvoja rudeni — tajā dzidrajā Krimas rudenī, kad gaiss šķiet kā caurspīdīga, silta valgme, kas salieta ielu gultnēs, piekrastes līčos un kalnos, un mazākais troksnis to sašūpo vieglās, ilgi neap- remdināmās trīsās.

«Dažas nianses no Sevastopoles ir ietvertas manos stāstos,» atzīstas Grīns. Bet ikvienam, kas pazīst Grīna grāmatas un pazīst Sevastopoli, ir skaidrs, ka leģendārā Žur- bagana ir gandrīz precīzs Sevastopoles apraksts: tā ir pilsēta ar dzidriem līčiem, vecuma saliektiem laiviniekiem, saules atmirdzu, karakuģiem, svaigu zivju, akāciju uti cietās oļu zemes smaržām un svinīgiem saulrietiem, kas atspoguļojot paceļ debesīs Melnās jūras ūdeņu spožumu uti gaismu.

Ja nebūtu Sevastopoles, tad nebūtu arī Grīna Zurbaga- nas ar tās tīkliem, matrožu smago zābaku dunoņu pret smilšakmens klonu, nakts vējiem, augstajiem mastiem un simtiem mirguļojošu uguņu reidā.

Padomju Savienībā nav otras tādas pilsētas kā Sevastopolē, kur vēl tik jaušami izpaustos jūras dzīves poēzija, kurai Grīns veltījis šādas rindas:

«Briesmas, risks, dabas varenība, tālu zemju atblāzma, brīnišķīgais nezināmais, pārejoša mīla, kas uzzied tikšanas brīžos un atvadu sveicienā; aizraujošs cilvēku, seju un notikumu virmojums; dzīves bezgalīgā daudzveidība nn augstu debesīs — te Dienvidu Krusts, te Lācis, un vērīgai acis skata visus kontinentus, lai gan tava kajīte ir pilna nezūdošās dzimtenes ar tās grāmatām, gleznām, vēstulēm un sakaltušiem ziediem..,»

1903. gada rudenī Grīns Sevastopolē Grafskas piestātnē apcietināts, un viņš nosēdējis Sevastopoles un Feodosijas cietumos līdz 1905. gada oktobrim.

Sevastopoles cietumā Grīns sācis rakstīt. Viņš ļoti kautrējies un savus pirmos literāros mēģinājumus nevienam nerādījis.

Grīns maz stāstīja par sevi, savu autobiogrāfiju viņš nepaguva pabeigt, un tāpēc par daudziem viņa mūža gadiem gandrīz nekas nav zināms.

Pēc Sevastopoles laika Grīna biogrāfijā rodas tukša vieta. Zināms tikai tik daudz, ka viņu arestē otrreiz un izsūta uz Toboļsku, bet, ceļā izbēdzis, viņš aizkūlies līdz Vjatkai un nakti aizgājis pie vecā, slimā tēva. Tēvs izzadzis viņam no pilsētas slimnīcas pasi, kas tur bija palikusi pēc ķestera Maļginova dēla nāves. Ar šo uzvārdu Grīns dzīvojis gadiem ilgi un pat savu pirmo stāstu parakstījis kā Maļginovs.

Ar svešo pasi Grīns devies uz Pēterburgu, un šeit avīzē <rBirževije vedomosti» iespiests viņa stāsts.

Tas bija pirmais īstais prieks Grīna dzīvē. Viņš gandrīz sācis skūpstīt īdzīgo avīžnieku, pie kura nopircis laikrakstu ar savu stāstu. Viņš ņēmies klāstīt avīžu pārdevējam, ka stāsts ir viņa uzrakstīts, bet vecais virs neticējis un aizdomīgi noskatījis izstīdzējušo puisi ar vasaras raibumiem klāto seju. No satraukuma Grīns nespējis paiet, kājas trīcējušas un ļodzījušās.

Darbs eseru organizācijā Grīnam jau bija pagalam apnicis. Viņš izstājās no tās, atteikdamies veikt uzdoto terora aktu. Visas viņa domas bija pie rakstniecības. Desmitiem iecerētu ideju kūsāja Grīna smadzenēs, viņš drudžaini meklēja formu to atveidošanai, taču pirmajā laikā neatrada.

Viņš tolaik rakstīja vēl bailīgi, atskatīdamies un prātā paturēdams redaktoru un lasītāju, rakstīja ar to jauniem iesācējiem pazīstamo izjūtu, it kā viņam aiz muguras stāvētu vesels bars izsmējīgu cilvēku, kas kritiski pieķeras un nosoda ikvienu viņa vārdu. Grīnu vēl biedēja tas sižetu vētras, kas trakoja viņā un lauzās uz āra brīvībā.

Pirmais stāsts, ko Grins uzrakstīja bez atskatīšanās, vadoties tikai no brīvas iekšējas dziņas, bija «Rēno sala».

Tajā jau ietverti visi turpmākā rakstnieka elementi. Tas ir vienkāršs stāsts par pirmatnējās tropu dabas skaistumu un spēku, par brīvības slāpēm, kuras izjūt no karakuģa dezertējis matrozis, kas tiek nošauts pēc komandieru pavēles.

Grīna stāstus sāka iespiest. Pazemojumu un bada gadi, tiesa, gan ļoti lēni un pamazām, tomēr grima pagātnē. Pirmie mēneši, ko Grīns aizvadīja brīvajā un iemīļotajā clarbā, viņam šķita kā brīnums.

Drīz vien Aleksandru Grīnu atkal apcietināja sakarā ar veco lietu par piederību eseru partijai. Viņš nosēdēja gadu cietumā un tika izsūtīts uz Piņegu Arhangeļskas guberņā, bet vēlāk uz Ķegsalu.

Trimdā viņš daudz rakstījis, lasījis, gājis medībās un, pēc viņa paša vārdiem, pat atpūties no agrākās katorgas dzīves.

1912. gadā Grīns atgriezās Pēterburgā. Seit sākās viņa dzīves labākais laiks, savā ziņā tāds kā «Boldinas rudens». Tajā laikā Grīns gandrīz nepārtraukti rakstīja. Neaprem- dinātnā kārē viņš pārlasīja dauclz grāmatu, gribēja visu izzināt, pārbaudīt, ietilpināt savos stāstos.

Drīz viņš aizveda uz Vjatku tēvam savu pirmo grāmatu. Aleksandrs vēlējās iepriecināt veco viru, kas bija jau samierinājies ar domām, ka no dēla iznācis nekur nederīgs klaidonis. Tēvs viņam nenoticēja. Vajadzēja parādīt vecajam līgumus ar izdevniecībām un citus dokumentus, lai pārliecinātu, ka dēls tiešām kļuvis par «cilvēku». Si tēva sastapšanās ar dēlu bija pēdējā — vecais virs driz nomira.

Februāra revolūciju Grīns sagaidīja Somijā, Lutiatijoki ciematā: revolūciju viņš apsveica ar sajūsmu. Grīns tūliņ kājām devās uz Petrogradu, — vilcieni vairs negāja. Lu- natijoki viņš atstāja visas savas mantas un grāmatas, pat Edgara Po portretu, no kura parasti nekad nešķirās.

Gandrīz visi, kas rakstījuši par Grīnu, piemin viņa radniecību ar Edgaru Po, Hagarclu, Džozefu Konrādu, Stiven- sonu un Kiplingu.

Grīns dievināja «neprātīgo Edgaru», bet nepareizs ir uzskats, ka viņš būtu bijis Po un citu pieminēto rakstnieku atdarinātājs: Grīns daudzus no tiem. iepazina tikai tad, kad pats jau bija pilnīgi nobriedis rakstnieks,

Viņš augstu vērtēja Merimē un viņa «\Karmenu» uzskatīja par vienu no labākajām grāmatām pasaules literatūrā. Grīns daudz lasīja Mopasānu, Flobēru, Balzaku, Stendālu, Cehovu (Čehova stāsti Grīnu dziļi saviļņoja), Gorkiju, Sviftu un Džeku Londonu. Viņš bieži pārlasīja Puškina biogrāfiju un mūža brieduma gados kaismīgi studēja enciklopēdijas.

Grīns nebija ievērības izlutināts un tādēļ visu to vērtēja (oti augstu.

Pat parastākā cilvēku laipnība vai draudzīgs žests viņu jo dziļi saviļņoja.

Tā, piemēram, notika, kad dzīve pirmo reizi lika saskarties Grīnam ar Maksimu Gorkiju. Bija 1920. gads. Grīns bija iesaukts Sarkanajā Armijā un dienēja apsardzes pulkā Ostrovā, netālu no Pleskavas. Tur viņš saslima ar izsitumu tīfu. Viņu atveda uz Petrogradu un kopā ar simtiem citu tīfa slimnieku ievietoja Botklna barakās. Grīna veselības stāvoklis bija grūts. Viņš iznāca no slimnīcas gandrīz kā invalids.

Bez pajumtes, vēl pusslims, izbadējies, smagu galvas reiboņu mocīts, viņš caurām dienām klīda pa granītā kalto pilsētu, meklējot barību un siltumu.

«Sājā laikā,» savās nepublicētajās atmiņās raksta Grīna sieva, «Grīnam radās glābējs — Maksims Gorkijs. Dabūjis zināt par Grīna grūto stāvokli, viņš darīja visu, lai palīdzētu. Pēc Gorkija lūguma Grīnam piešķīra tajā laikā reto akadēmisko uztura devu un istabu Moikā — «Mākslu namā», — siltu un gaišu, ar gultu un galdu. Nomocītajam Grīnam sevišķi dārgs šķita galds — pie tā varēja rakstīt. Gorkijs turklāt vēl izgādāja Grīnam darbu.

No dziļā izmisuma un domām par drīzu nāvi Grīns ar Gorkija palīdzību bija atdots atkal dzīvei. Bieži naktis, atcerēdamies savu grūto dzīvi un Gorkija draudzību, no slimības vēl neatlabušais Grīns aiz pateicības raudāja.»

1924. gadā Aleksandrs Grins pārcēlās uz Feodosiju. Viņam gribējās dzīvot klusumā, tuvāk pie iemīļotās jūras. Sajā rīcībā izpaudās rakstnieka pareizais instinkts — dzīve pie jūras bija tā reālā labvēlīgā vide, kas deva viņam iespēju izdomāt savus stāstus.

Feodosijā Grīns nodzīvoja līdz 1930. gadam. Tur viņi daudz rakstīja. Galvenokārt rakstīja ziemā, no rītiem. Dažreiz stundām ilgi sēdēja, smēķēja un domāja; šajā laikā nedrīkstēja viņu traucēt. Tādās pārdomu un iztēles brīvā plūduma stundās Grīnam koncentrācija bija daudz vairāk vajadzīga nekā tieši pašas rakstīšanas laikā. Grīns iegremdējās savās apcerēs tik dziļi, ka kļuva gandrīz kurls un akls pret visu, un bija grūti atmodināt viņu no šā stāvokļa.

Vasarā Grīns atpūtās: taisīja šaujamos lokus, klida gar jūru, noņēmās ar pamestiem suņiem, lūkoja pieradināt ievainotu vanagu, lasīja un spēlēja biljardu ar jautrajiem Feodosijas iedzīvotājiem — genujiešu un grieķu pēcnācējiem. Grīns mīlēja Feodosiju — šo karstās tveices pilsētu, uzceltu baltā, akmeņainā zemē pie zaļgani duļķainās jūras.

1930. gada rudenī Grīns aizbrauca no Feodosijas uz Veckrimu — ziedu, klusuma un drupu pilsētu. Seit vientulībā viņš ari nomira no smagas slimības — kuņģa un plaušu vēža.

Grina aiziešana bija tikpat grūta kā viņa dzīve. Viņš palūdza noliki gultu pie loga. Aiz loga zilgoja tālie Krimas kalni un debesis vizēja kā mīļotās, uz visiem laikiem zaudētās jūras atspulgs.

Kādā no Aleksandra Grīna stāstiem — «Atgriešanās» ir rindas, kas it kā rakstītas par viņa nāvi, — tik pareizi tās notēlo Grina pēdējos brīžus: «Gals pienāca pie vaļējiem logiem gaišā dienā, lauku puķēm ziedot. Jau slāpdams aiz elpas trūkuma, viņš palūdza, lai nosēdina pie loga. Viņš raudzījās uz pakalniem, iesūkdams asiņojošo plaušu atliekās pēdējos gaisa malkus.»

Pirms nāves Aleksandrs Grīns juta ilgas pēc cilvēkiem, agrāk tā nekad nebija.

Dažas dienas pirms nāves no Ļeņingradas atsūtīja pēdējās viņa grāmatas «Autobiogrāfiskā novele» autorehsem- plārus.

Grīns vāji pasmaidīja, mēģināja izlasīt uzrakstu uz vāka, bet nespēja. Grāmata izkrita no rokām. Acis jau bija iegū- lusies smaga tukšuma izteiksme. Acis, kas prata tik neparasti skatīt pasauli, jau dzisa.

Pēdējais vārds izskanēja kā vaids, kā čuksts: «Mirstu …»

Divi gadi pēc Aleksandra Grina nāves man izgadījās pabūt Veckrimā, mājā, kurā rakstnieks bija miris, un pie viņa kapa.

Ap mazo, balto namu kuplā, zaļā zālē ziedēja lauku puķes. Riekstkoka lapas, tveicē gluži ļenganas, asi smaržoja pēc ārstniecības zālēm. Vienkāršajās, patukšajās istabās valdīja klusums, uz baltās sienas bija apstājies spožs saules stars. Tas apgaismoja vienīgo gravīru pie sienas — Edgara Po portretu.

Grīna kaps aiz vecās mošejas bija aizaudzis ar dzelkšņainām zālēm.

Pūta dienvidu vējš. Lielā tālumā, aiz Feodosijas, kā zilgans valnis dusēja jūra. Un pāri visam — pār Grīna māju, pār viņa kapu, pār pilsētu pletās bezmākoņu vasaras dienas dzidrais klusums.

Aleksandrs Grīns nomira, atstādams mums izšķirt jautājumu, vai mūsu laikmetam ir vajadzīgi tādi rakstnieki, kāds bija viņš.

Jā, mums ir vajadzīgi sapņotāji. Laiks atbrīvoties no izsmejošās izturēšanās pret šo vārdu. Daudzi vēl neprot sapņot, un varbūt tieši tāpēc viņi nekādi nespēj pacelties vienā augstumā ar savu laiku.

Ja cilvēkam atņems spējas sapņot, tad zudīs arī viena no visspēcīgākajām ierosmēm, kas rada kultūru, mākslu, zinātni un vēlēšanos cīnīties skaistas nākotnes vārdā. Taču sapņi nedrīkst būt atrauti no īstenības. Tiem jāspēj uzminēt nākotni un jārada sajūta, ka mēs jau dzīvojam šajā nākotnē un paši kļūstam citādi.

Ir parasts domāt, ka Aleksandra Grīna sapņi bijuši atrauti no dzīves, bijuši tikai fantastiska prāta gražība, pati sevi nenozīmīga. Ir parasts domāt, ka Grīns bijis avan- tūristisks rakstnieks, — gan meistars sižeta izdomā, taču tāds, kura grāmatām trūkst sociāla nozīmīguma.

Jebkura rakstnieka vērtību noteic tas, kā viņš iedarbojas uz mums, kādas jūtas, domas un rīcības ierosmi izraisa viņa grāmatas, vai tās dara bagātākas mūsu zināšanas vai arī tiek pāršķirstītas tikai kā vārdu savirknējams laika kavēklim.

Aleksandrs Grīns savās grāmatās liek dzīvot drosmīgiem, lepniem, bērnišķīgi vientiesīgiem, pašaizliedzīgiem un labiem cilvēkiem.

Sie viengabalainie, pievilcīgie cilvēki saskanīgi iekļaujas Grina notēlotās možās, smaržojošās dabas atmosfērā — pilnīgi reālā, kas ar savu burvību liek sirdij straujāk pukstēt. Pasaule, kurā dzīvo Grīna varoņi, var izlikties nereāla tikai garā nabagiem, Tas, kurš izjutis vieglu noreibumu no pirmā sāļā un siltā gaisa guldziena jūras krastā, uz- reiz apjaudis, cik patiesa ir Grina ainava, viņa notēloto

zemju plašā elpa.

Grina stāsti izraisa cilvēkos slāpes dzīvot daudzveidīgu dzīvi, kas pilna riska, drosmes un pacilātības, kāda piemīt pētniekiem, jūru apbraucējiem un ceļotājiem. Pēc Grina stāstu izlasīšanas gribas apskatīt vai visu zemeslodi — nevis Grīna izdomātās zemes, bet gan īstās, reālās, gaismas, cilvēcisku kaislību un mīlas pārpilnās, ar mežiem un ostām, kas dun dažādāko valodu jūkligajā skandējumā.

«Mani vilina mūsu zeme,» rakstīja Grīns. «Tās okeāni ir milzīgi, salas neskaitāmas, un ir bezgala daudz noslēpumainu, aizraujoši interesantu nostūru,»

Pasaka ir vajadzīga ne vien bērniem, bet ari pieaugušajiem. Tā izraisa saviļņojumu — cēlo un cilvēcisko kaislību avotu. Tā neļauj mums apsūnot un parāda arvien jaunas mirdzošas tāles, citu dzīvi, tā satrauc un liek kaislīgi tiekties pēc šīs dzīves. Tāda ir pasakas vērtība, un šāda bieži vien vārdos nepasakāma vērtība ir arī Grīna stāstu dzidrajai un neatvairāmajai pievilcībai.

Mūsu laikmets ir pieteicis nesaudzīgu karu visiem svētuļiem,, stulbeņiem un liekuļiem. Tikai liekulis var sacīt, ka vajag apmierināties ar sasniegto un apstāties. Sasniegums ir dižens, bet nākotnē tas būs vēl diženāks. Jauni lieli un grūti uzdevumi paceļas nākotnes tuvākajās tālēs: uzdevums izveidot jauno cilvēku, ieaudzināt jaunas jūtas un jaunas cilvēciskas attieksmes, sociālistiska laikmeta cienīgas. Bet, lai cīnītos par šo nākotni, jāprot kvēli, dziļi un iedarbīgi sapņot, jāpadziļina sevī nemitīga tieksme pēc saprātīgā un daiļā. Ar šādu tieksmi jo bagātīgi apveltīts bija Aleksandrs Grīns, un to viņš atstājis mums savās grāmatās.

Mēdz runāt par avantūrismu Grina sižetos. Tas ir tiesa, bet viņa avantūristiskais sižets ir tikai čaula dziļākam saturam. Jābūt aklam, lai Grīna grāmatās nesaredzētu mīlestību uz cilvēku.

Aleksandrs Grīns bija ne vien lielisks peizāžists un sižeta meistars, viņš bija arī smalks psihologs. Viņš rakstīja par pašuzupurēšanos, par vīrišķību. — šim varonīgajām īpašībām, kas slēpjas visparastākajos cilvēkos. Viņš rakstīja par mīlestību uz darbu, uz savu profesiju, par dabas varenību un tās dziļāku iepazīšanu. Un beidzot, tikai nedaudzi rakstnieki ar tādu skaidrību, tik vāru saudzību un tik lielu saviļņojumu ir rakstījuši par mīlestību uz sievieti, kā to darijis Grīns.

Es varētu šeit minēt simtiem vietu no Aleksandra Grina grāmatām, kuras saviļņos ikvienu, kas nav zaudējis spēju izjust pacilātību bridi, kad viņam paveras daiļums, bet gan jau lasītājs pats tās atradis.

Grīns ir sacījis, ka «zeme ar visu, kas uz tās atrodas, ir mums dota dzīvībai, šīs dzīvības atzīšanai it visur, kur vien tā ir».

Aleksandrs Grins ir mūsu laikam vajadzīgs rakstnieks, jo viņš ir devis savu ieguldījumu cilvēku jūtu kultivēšanā, bez kurām nav iespējama sociālistiskā sabiedrība.

K.Paustovskis

SĀRTĀS BURAS

FEERIJA

Ņinai Nikolajevnai Grīnai pasniedz un veltī

Autors

Ļeņingradā, 1922. gada 22. novembri

I

PAREĢOJUMS

Matrozis Longrens, kas uz stiprās, trīssimttonnīgās bri- gas «Orions» bija nokalpojis desmit gadus un šķita tai pieķēries vairāk nekā dažs dēls savai mātei, beidzot bija spiests atstāt dienestu.

Tas notika tā. Reiz, atgriezies mājās, — tas gan gadījās reti — viņš neieraudzīja, kā parasti, jau iztālēm uz mājas sliekšņa savu sievu Mēriju, kas tūliņ, rokām plaukšķinādama, parasti sāka skriet viņam pretim. Viņas vietā pie bērna gultiņas — tas bija jauns priekšmets Lon- grena mazajā mājā — stāvēja satraukta kaimiņiene.

—  Jau trīs mēnešus es rūpējos par mazulīti, Longren,— viņa teica, — paraugies uz savu meitu.

Gandrīz vai sastindzis Longrens pieliecās un ieraudzīja astoņus mēnešus vecu radībiņu, kas vērīgi skatījās uz viņa garo bārdu, tad viņš apsēdās, sacluga un sāka knibināt ūsu. Tā bija gluži slapja, lietū izmirkuši.

—   Kad Mērija nomira? — viņš vaicāja.

Kaimiņiene pastāstīja bēdīgo notikumu, ik brīdi pārtraukdama stāstījumu ar mīlinošiem šmūkstieniem meitenītei un apgalvojumiem, ka Mērija ir paradīzē. Kad Longrens sīki jo sīki uzzināja, kā tas bija noticis, paradīze viņam likās tikai mazliet gaišāka par malkas šķūni, un viņš nodomāja, ka parastās spuldzes gaisma, ja viņi visi tagad būtu kopā, trijatā, uz nezināmo malu aizgājušajai sievietei būtu vistīkamākais iepriecinājums.

Pirms mēnešiem trim jaunās mātes saimnieciskais stāvoklis kļuvis pārāk grūts. Laba daļa naudas, ko atstājis Longrens, bijusi izdota par ārstēšanos pēc smagajām radībām un jaunpiedzimušās uzturam; beidzot, kad Mērija turklāt vēl pazaudējusi nelielu, iztikai paredzētu naudas summu, viņa nolēmusi lūgt aizdevumu no Menersa.

Menerss bija traktiera un pārtikas veikala īpašnieks un tika uzskatīts par turīgu cilvēku.

Mērija aizgāja pie tā sešos vakarā. Ap septiņiem stāstītāja sastapusi viņu ceļā uz Lisu. Noraudājusies un satriekta Mērija teikusi, ka ejot uz pilsētu ieķīlāt laulības gredzenu. Viņa piebildusi, ka Menerss bijis ar mieru aizdot naudu, bet prasījis par to mīlestību. Tā Mērija nekā nepanākusi.

«Mums mājās pat garoziņas nav,» viņa sacījusi kaimiņienei. «Došos uz pilsētu, gan mēs ar meitiņu kaut kā iztiksim līdz vīra pārbraukšanai.»

Tajā vakarā bijis salts, vētrains laiks; stāstītāja veltīgi mēģinājusi atrunāt jauno sievieti neiet naktī uz Lisu. «Tu izmirksi, Mērij, smidzina, un var sagaidīt, ka vējš atnesīs lietus gāzi.»

Turp un atpakaļ no piejūras ciema līdz pilsētai bija trīs stundu ilgs gājiens, ātri ejot, taču Mērija neklausījusi stāstītājas padomu. «Negribu būt jums par dadzi acīs,» viņa sacījusi, «jau tā vairs nav nevienas ģimenes, kur es nebūtu aizņēmusies maizi, tēju vai miltus. Ieķīlāšu gredzenu — gan jau tad.» Viņa aizgājusi, atgriezusies, bet nākamajā dienā iegulusi karsonī un murgos; nejaukais laiks un nakts vēsums panākuši to, ka iekaisušas abas plaušas. Tā teicis pilsētas ārsts, ko ataicinājusi labsirdīgā stāstītāja. Pēc nedēļas Longrena divguļu gultā palikusi tukša vieta, un kaimiņiene pārnākusi dzīvot viņa mājā, lai auklētu un apkoptu mazo meitenīti. Viņai, vientuļai atraitnei, tas neesot grūti.

— Turklāt vēl, — viņa piebilda, — ir garlaicīgi bez tādas mazas neprašiņas.

Longrens aizbrauca uz pilsētu, norēķinājās, atvadījās no biedriem un sāka audzināt mazo Asolu. Kamēr meitenīte vēl neprata stingri turēties uz kājām, atraitne dzīvoja pie matroža, aizvietodama bārenītei māti, bet, tiklīdz Asola vairs neklupa, kāpjot pāri slieksnim, Longrens noteikti paziņoja, ka tagad viņš pats visu padarīs, kas viņa meitiņai būs vajadzīgs, un, pateicies atraitnei par darbos parādīto līdzjūtību, uzsāka vientuļa atraitņa dzīvi, visas savas rūpes, cerības, mīlestību un atmiņas veltīdams mazajai radībiņai.

Desmit gados, kas bija aizritējuši klaiņojumos, Longrens tikpat kā nekā nebija iekrājis. Viņš sāka strādāt. Drīz vien pilsētas tirgotavās parādījās viņa rotaļlietiņas — joti smalki darināti laivu, kuteru, vienklaju un div- klaju burenieku, kreiseru un tvaikoņu modeļi — vārdu sakot, tas, ko viņš labi pazina, kas pēc savas būtības pa daļai aizvietoja viņam ostas dzīves trokšņainību un jūras braucienu skaistuma pilno darbu. Tādā veidā Longrens nopelnīja tik daudz, lai varētu taupīgi dzīvot. Pēc dabas kluss un nesabiedrisks, viņš pēc sievas nāves kļuva vēl noslēgtāks un savrupīgāks. Svētdienās viņu reizēm redzēja traktierī, taču viņš nekad neapsēdās, bet steigā izdzēra pie letes glāzi degvīna un tūliņ aizgāja, uz kaimiņu mājieniem strupi atbildēdams: «jā», «nē», «labdien», «ardievu», «pa vidām». Ciemiņus viņš necieta un arvien izvadīja tos, gan ne rupji, bet ar tādiem mājieniem un izdomātiem iemesliem, ka viesim nekas cits neatlika kā izdomāt ieganstu, kas tam neļauj ilgāk uzkavēties. Arī pats viņš nevienu neapmeklēja; tā starp viņu un pārējiem ciema iedzīvotājiem radās salta atsvešinātība, un, ja Lon- grena darbam — viņa darinātajām rotaļlietām — būtu mazāka saskare ar zvejnieku dzīvi, viņš jūtami samanītu savas attieksmes sekas. Preces un pārtiku viņš iepirka pilsētā — Menerss nevarēja palielīties pat ar sērkociņu kārbu, kuru Longrens būtu pircis no viņa. Viņš veica it visus mājas darbus un pacietīgi apguva vīrietim tik svešo mazas meitenes apkopšanas sarežģīto māku.

Asola bija jau piecus gadus veca, un tēvs sāka arvien maigāk un maigāk uzsmaidīt, vērojot viņas nervozo, mīlīgo sejiņu, kad viņa, tēvam klēpī sēdēdama, noņēmās ar aizpogātas vestes noslēpumu atrisināšanu vai jocīgi skandināja matrožu dziesmas — mežonīgi draiskus pantus. Bērna balss skandējumā, ne arvien ar gluži izdevušos «r» skaņu, šīs dziesmas atgādināja dejojošu lāci, kas izgreznots ar zilu lentīti. Šajā laikā norisa notikums, un ēna, kas no tā krita uz tēvu, skāra arī meitu.

Bija agrs pavasaris, bargs kā ziema, tikai citādā veidā. Jau pāris nedēļas salto zemi stindzināja ass krasta ziemelis.

Krastā izvilktās zvejas laivas veidoja uz baltās smilts garu virkni melnu ķīļu, kas atgādināja milzīgas zivs muguru. Neviens neuzdrošinājās šādā laikā doties jūrā zvejot. Mazā ciemata vienīgajā ielā reti kad varēja ieraudzīt cilvēku, kurš izgājis no mājām; auksts viesulis, kas brāzās no krasta pauguriem pār jūras plašumu uz apvārsni, pārvērta āra gaisu par bargu mocību. Kapernā visi dūmeņi kūpēja no rīta līdz vakaram, šķiezdami dūmus pār stāvajiem jumtiem.

Taču Longrenu šīs vējainās dienas izvilināja no viņa mazā, siltā namiņa biežāk nekā saule, kas skaidrā laikā pārklāja jūru un Kapernu it kā ar zelta šķidrautu. Longrens tad aizgāja uz dēju tiltiņa, kas bija celts uz garām pā|u rindām, un tur mola pašā galā ilgi kūpināja pīpi, ko vējš arvien no jauna uzpūta, un vēroja, kā krasta tuvumā atsegtais jūras dibens pārklājas sirmām putām, kā tās tikko paspēj sekot bangām, kuru krācošais skrējiens uz melno, aukaino apvārsni piepilda visu plašo klajumu ar teiksmainu, krēpēm apaugušu radījumu bariem, un kā tie neapvaldītā, negantā izmisumā traucas pretī kādam tālam mierinājumam. Šķita, ka šie vaidi un trokšņi, milzīgo bangu trakā gaudošana un asās vēja brāzmas, kas nemitīgi slānīja apkārtni, — tik spēcīgs bija to vienmērīgais ioņojums, — sniedz Longrena izmocītajai dvēselei to trulumu, apdullinājumu, kas, bēdas pārvērzdams mulsās skumjās, iedarbojas tāpat kā dziļš miegs.

Tādā dienā Menersa divpadsmit gadus vecais dēlēns Hins bija pamanījis, ka tēva laiva zem dēļu klāja sitas pret pāļiem, kas to var sadragāt, un aizgāja pavēstīt tēvam. Auka sākās nesen, un Menerss bija piemirsis uzvilkt laivu augstāk smiltīs. Viņš devās turp un mola galā ieraudzīja smēķējam Longrenu, kas bija pagriezis viņam muguru. Tobrīd krastmalā viņi bija divi Vien, neviena cita. Menerss aizgāja pa dēļu segumu līdz mola vidum, nokāpa laivā, kas svaidījās mutuļojošajā ūdenī, un atraisīja skotiņu; stāvus laivā viņš sāka virzīties uz krastu, ar rokām turēdamies pie pāļiem. Viņš nebija paņēmis līdzi airus, un brīdī, kad viņš, laivai salīgojoties, nepaguva pieķerties pie nākošā pāļa, spējš vētras brāziens atsvieda laivas priekšgalu no steķiem. Tagad pat ar visu sava stāva garumu Menerss vairs nespēja aizsniegt tuvāko pāli. Vētra un viļņi valstīdami nesa viņa laivu projām baigajā plašumā. Apsvēris stāvokli, Menerss gribēja mesties ūdenī, lai izpeldētu malā, bet šo glābšanās iespēju viņš jau bija novēlojis, jo laiva virpuļoja jau netālu no mola gala, kur prāvais dziļums un bangu trakošana solīja drošu nāvi. Starp Longrenu un Menersu, ko viļņi rāva projām uz aukaino tāli, atstatums bija apmēram desmit asis, un viņu vēl varēja izglābt, jo uz steķiem Longrenam pa rokai karājās salenčota virve, kuras galā bija ievīta svira. Virve bija šeit novietota, lai vētras laikā to pasviestu no steķa kādam, kam vajadzētu pietauvoties.

— Longren! — nāves bailēs iekliedzās Menerss. — Ko fu stāvi kā celms? Vai neredzi, mani nes projām, — pasvied virvi! — Longrens klusēja, mierīgi noskatīdamies uz Menersu, kas ķepurojās laivā, tikai viņa pīpe sāka kūpēt spēcīgāk, un viņš lēnām izņēma to no mutes, lai labāk saredzētu notiekošo. — Longren! — lūdzās Menerss, — tu taču dzirdi mani, es slīkstu, glāb! — Bet Longrens neatbildēja ne vārda; likās, ka viņš nedzird izmisīgās vaimanas. Viņš pat nepakustējās, kamēr laivu aizrāva tik tālu, ka tik tikko vairs bija sadzirdami Menersa kliedzieni. Menerss šausmās elsoja, lūdza matrozi aizskriet pie zvejniekiem, pasaukt palīgus, solīja naudu, draudēja un raidīja lāstus, bet Longrens tikai piegāja tuvāk pie mola pašas malas, lai neizlaistu no acīm vētras mētāto laivu. — Longren, — dobji skanēja it kā cauri jumtam no mājas iekšienes, — glāb! Tad Longrens dziļi ievilka plaušās gaisu, lai vētrā nezustu neviens viņa vārds, un kliedza:

—  Viņa tāpat lūdza tevi! Domā par to, Meners, kamēr vēl esi dzīvs, un neaizmirsti!

Kliedzieni apklusa, un Longrens devās mājup. Asola pamodusies redzēja, ka tēvs, domās nogrimis, sēž pie dziestošas spuldzes. Izdzirdis meitenes balsi, viņš piegāja pie viņas, cieši noskūpstīja un uzsedza noslīdējušo segu.

—   Guli, mīļā, — viņš teica. — līdz rītam vēl tālu.

—   Ko tu dari?

—   Darinu melnu rotaļlietu, Asol, — guli!

Otrā dienā Kapernas iedzīvotājiem tik vien bija runas kā par pazudušo Menersu, bet sestajā dienā pārveda viņu pašu, mirstošu un ļaunu. Viņa stāstījums ātri aplidoja apkārtējos ciemus. Līdz pašam vakaram viļņi bija mētājuši Menersu, — gluži sadauzītu triecienos pret laivas bortiem un dibenu drausmīgās cīņas laikā ar trakojošajiem viļņiem, kas nemitīgi draudēja gandrīz vai prātu zaudējušo tirgotāju noskalot jūrā. Viņu uzņēmis tvaikonis «Luk- rēcija», kas bija ceļā uz Kasētu. Saaukstēšanās un briesmīgais satricinājums pieveica Menersu. Viņš nodzīvoja vēl tikai kādas četrdesmit astoņas stundas, novēlot Lon- grenam visas nelaimes, kādas vien iespējamas kā zemes virsū, tā nebūtībā. Menersa nostāsts, kā matrozis vērojis viņa bojā eju un atteicies sniegt palīdzību, pārsteidza Kapernas iedzīvotājus un šķita pārlieku drausmīgs jo vairāk tāpēc, ka mirējs cīnījās ar elpu un bez mitas vaidēja. Lai gan tikai retais no viņiem spēja iedomāties smagāku apvainojumu par to, kādu bija pārdzīvojis Longrens, un bēdāties tik ļoti, kā viņš bēdājās par savu Mēriju līdz pat mūža galam, — visiem bija pretīgi, un nesaprotams likās tas, ka Longrens klusējis. Pēc saviem pēdējiem vārdiem, kurus viņš bija raidījis pakaļ Menersam, Longrens stāvēja klusēdams: nekustīgi, stingri un klusu kā soģis — dziļa nicināšana un kaut kas vairāk nekā naids pret Menersu bija viņa klusēšanā, to visi juta. Ja viņš būtu kliedzis, ar žestiem vai ar steidzīgu rosību, vai ar ko citu parādot savu prieku par Menersa izmisumu, zvejnieki būtu viņu sapratuši, bet viņš bija rīkojies citādi, nekā to būtu darījuši viņi, — viņš bija izturējies baigi un nesaprotami un ar to nostādījis sevi it kā augstāk par citiem, vārdu sakot, izdarījis to, ko nevar piedot. Neviens viņu vairs nesveicināja, nesniedza roku, neveltīja draudzīgu skatienu. Uz visiem laikiem viņš nu palika ārpus ciema dzīves; puikas, viņu pamanījuši, sauca nopakaļ: «Tas ir Longrens, kas noslīcināja Menersu!» Viņš nepievērsa tiem uzmanību. Šķita, tāpat viņš neievēro arī to, ka traktierī vai krastā pie laivām zvejnieki viņa klātbūtnē apklust, izvairoties no viņa kā no spitālīgā. Notikums ar Menersu vēl pastiprināja jau agrāk radušos svešatnību. Kļuvusi lielāka, tā izraisīja dziļu savstarpēju naidu, kura ēna skāra arī Asolu.

Meitene auga bez draudzenēm. Tie pāris desmit bērnu viņas vecumā, kuri dzīvoja Kapernā, kas gluži kā sūklis ar ūdeni bija piesātināta primitīvas ģimenes dzīves iedīgļiem, kuras pamatos tika likta nesatricināmā mātes un tēva autoritāte, uzņēmīgi — kā visi bērni pasaulē izsvītroja mazo Asolu uz visiem laikiem kā no sava vidus, tā arī no uzmanības loka. Tas, protams, norisa pamazām, pieaugušo ietekmes un uzkliedzienu rezultātā, ieguva šausmas iedvesoša aizlieguma raksturu un tad, aizspriedumu un tenku pastiprināts, izveidojās bērnu iztēlē par bailēm no matroža un viņa mājas.

Turklāt vēl Longrena noslēgtais dzīves veids tagad bija atraisījis histērisko tenku mēli; par matrozi mēļoja, ka viņš esot kaut kur kādu nogalinājis un tāpēc viņam vairs nedodot darbu uz kuģiem, ka viņš pats esot tik drūms un noslēdzies tāpēc, ka viņu mokot sirdsapziņas pārmetumi. Rotaļājoties bērni dzina prom Asolu, ja viņa tiem tuvojās, apmētāja ar dubļiem un ķircināja, ka viņas tēvs it kā esot ēdis cilvēku gaļu, bet tagad nodarbojoties ar viltotas naudas izgatavošanu. Meitenes naivie mēģinājumi tuvināties cits pēc cita beidzās ar rūgtām asarām, zilumiem, skrambām un citām sabiedriskās domas izpausmēm; beidzot viņa mitējās apvainoties, lai gan šad un tad vēl vaicāja tēvam: «Saki, kāpēc mūs nemīl?» «Ak Asol,» atbildēja Longrens, «vai gan viņi prot mīlēt? Mīlēt vajag mācēt, bet to viņi nespēj.» «Kā tas ir — mācēt?» «Lūk, tā!» Viņš pacēla meitenīti un cieši noskūpstīja viņas skumjās acis, kas piemiedzās maigā tīksmē.

Asolas mīļākā izprieca bija vakaros vai svētku dienas, kad tēvs, nolicis sāņus bundžas ar līmi, darba rīkus un nepabeigto darbu, noraisīja priekšautu un nosēdās ar pīpi zobos atpūsties, — tad viņa mēdza uzrāpties tam uz ceļiem un, grozoties tēva saudzīgo roku tvērumā, apraudzīt dažādās rotaļlietu daļas, kā arī izvaicāt par to nozīmi. Tā sākās savdabīga, fantastiska lekcija par dzīvi un cilvēkiem — lekcija, kurā, — pateicoties Longrena agrākajam dzīves veidam, nejaušībām vai gadījumam vispār, — galvenā loma tika ierādīta dīvainiem, pārsteidzošiem un neparastiem notikumiem. Longrens, pateikdams meitenei takelāžas, buru, jūrnieku dzīves piederumu nosaukumus, pamazām aizrāvās un pārgāja no paskaidrojumiem uz dažādiem notikumiem, kur galvenā loma bija te vinčai, te stūres ratam, te mastam, kāda tipa laivai vai kaut kam līdzīgam, un no šīm atsevišķajām ainām tad pārgāja uz jūrnieku dzīves klejojumu plašu jo plašu notēlojumu, iepī- dams māņus īstenībā un īstenību — savas iztēles veidolos. Tur darbojās kaķis — tīģeris, kuģa bojā ejas vēstītājs, lidojošā zivs, kura prot runāt un kuras pavēļu nepaklausī- šana nozīmē noklīst no kursa, «Skrejošais holandietis» ar savu mežonīgo komandu, pazīmes, parādības, nāras, pirāti — vārdu sakot, it visas pasakas, ar ko jūrnieks īsina laiku bezvējā vai arī savā iemīļotajā krodziņā. Longrens stāstīja arī par avārijās cietušajiem, par cilvēkiem, kas kļuvuši mežonīgi un aizmirsuši runāt, par apslēptām mantām, katordznieku dumpjiem un daudz ko citu, ko meitene varbūt noklausījās uzmanīgāk, nekā pirmo reizi tika uzklausīts Kolumba stāsts par jaunatrasto zemi. «Nu, stāsti vēl,» lūdzās Asola, kad Longrens domīgs apklusa, un viņa aizmiga, piespiedusi pie tēva krūtīm galviņu, pilnu brīnišķīgu sapņu.

Tāpat viņai lielu, allaž tieši izbaudāmu prieku sagādāja pilsētas rotaļlietu veikala pārdevēja ierašanās, kas labprāt pirka Longrena darinājumus. Lai pielabinātos tēvam un nokaulētu kaut ko sev par labu, pārdevējs arvien paņēma lidzi meitenei dažus ābolus, saldu pīrādziņu vai sauju riekstu. Longrenam nepatika kaulēties, un viņš parasti noprasīja īsto cenu, bet pārdevējs solīja mazāk. «Ak jūs,» sacīja Longrens, «es taču veselu nedēļu nosēdēju pie šā kuģīša.» Kuģītis bija piecus veršokus garš. «Rau, cik izturīgs, kāda tam iegrime, kāda apdare! Sis kuģītis jebkurā laikā noturēs piecpadsmit cilvēkus.» Beidzās ar to, ka meitenes klusā dungošana, noņemoties ar savu ābolu, laupīja Longrenam izturību un patiku strīdēties, — viņš piekāpās, bet pārdevējs, piepildījis kurvi ar lieliskām, izturīgām rotaļlietām, aizgāja vīpsnādams.

Visus mājas darbus Longrens veica pats: skaldīja malku, sanesa ūdeni, kurināja krāsni, gatavoja ēdienus, mazgāja un gludināja veļu un turklāt vēl paspēja arī nopelnīt naudu. Kad Asolai apritēja astoņi gadi, tēvs iemācīja viņu lasīt un rakstīt. Paretam viņš sāka ņemt meiteni sev līdzi uz pilsētu un pēc tam jau sūtīja viņu vienu, kad vajadzēja veikalā saņemt naudu vai aiznest preces. Tas gan notika ne visai bieži, kaut gan Lisa atradās tikai četras verstis atstatu no Kapernas, taču ceļš uz turieni veda caur mežu, un mežā daudz kas var bērnu nobiedēt, nemaz nerunājot par briesmām, kādas tajā varētu draudēt, lai arī tik tuvu pie pilsētas, tomēr uzmanīties nebija par ļaunu. Tādēļ Longrens laida viņu uz pilsētu tikai jaukās dienās rīta pusē, kad ceļu ietverošais biezoknis pilns saules, ziedu un klusuma, tā ka jūtīgajai Asolai nedraudēja nekādi iedomu rēgi.

Reiz šādā gājienā uz pilsētu meitene pusceļā apsēdās ceļmalā, lai apēstu pīrāga gabalu, kas bija ielikts grozā brokastīm. Ēdot viņa pārlūkoja rotaļlietas: divas trīs no tām bija neredzētas, Longrens tās bija darinājis naktīs. It sevišķi viņai patika maziņa sacīkšu jahta; baltajam kuģītim bija sārtas buras, sašūtas no zīda atgriezumiem, kurus Longrens lietoja kuģu kajīšu aplīmēšanai — bagāto pircēju rotaļlietām. Acīm redzot, kad jahta bija gatava, viņam negadījās attiecīga auduma burām, tāpēc viņš izlietoja to, kas bija pie rokas — sārtā zīda lupatas. Asola bija sajūsmināta. Liesmainā, priecīgā krāsa tik spilgti kvēloja, it kā viņa turētu savā rokā liesmu. Tajā vieta ceļu šķērsoja strauts, pār kuru bija no kārtīm sasiets tiltiņš; pa labi un pa kreisi strauts izzuda mežā. «Ja ielaidīšu kuģīti mazliet ūdenī papeldēt,» domāja Asola, «tas

taču neizmirks, pēc tam es to nosusināšu.» Pagājusies mežā aiz tiltiņa straumes virzienā, meitene kuģīti, kas viņai tā patika, uzmanīgi ielaida ūdenī pie paša krasta; buras dzidrajā ūdenī tūdaļ sāka kvēlot ar sārtu mirdzumu; gaisma, caurstrāvojot audumu, nogūlās kā trīsošs, rožains starojums uz strauta dibena baltajiem akmeņiem. «No kurienes tu ieradies, kaptein?» svinīgi vaicāja Asola kādam iedomātam cilvēkam un, pati sev atbildēdama, noteica: «Es atbraucu… atbraucu… atbraucu no Ķīnas.» «Bet ko tu atvedi?» «Ko atvedu — to es neteikšu.» «Ak tāds tu esi kapteinis! Nu, tad es sēdināšu tevi atpakaļ grozā.» Tikko kapteinis gatavojās padevīgi atbildēt, ka viņš pajokojis un gatavs parādīt ziloni, kad pēkšņi klusā krasta straume pagrieza jahtu ar priekšgalu uz upītes vidu, un tā kā īsts kuģis pilnās burās atgāja no krasta un vienmērīgi sāka peldēt pa straumi lejup. Acumirklī mainījās priekšmetu izmēri: strauts meitenei šķita kā milzīga upe, bet jahta — tāls, liels kuģis; tik tikko neiekri- tusi ūdenī, viņa nobijusies un pārsteigta izstiepa rokas. «Kapteinis sabijās,» viņa nodomāja un devās pakaļ aizpeldošajai rotaļlietai cerībā, ka tā kaut kur piestās pie krasta. Steidzīgi stiepdama ne jau nu smago, tomēr apgrūtinošo grozu, Asola atkārtoja: «Ak kungs! Vajadzēja tā notikt…» Viņa centās neizlaist no redzes loka cēli aizpeldošo buru trīsstūri, tad paklupa, piecēlās un skrēja atkal.

Asola nekad nebija bijusi tik dziļi mežā kā šoreiz. Nodarbināta ar nepacietīgo vēlēšanos saķert rotaļlietu, viņa neskatījās apkārt; krastā, pa kuru viņa traucās, bija pietiekami daudz šķēršļu, kas saistīja viņas uzmanību. Nolūzušu koku apsūbējušie stumbri, bedres, augstas papardes, mežrožu, jasmīnu un lazdu krūmi kavēja viņu uz katra soļa; tos pārvarēdama, viņa pamazām zaudēja spēkus, apstājās biežāk un biežāk, lai atvilktu elpu vai noraustu no sejas lipīgos tīmekļus. Kad klajākās vietās iesākās grīšļi un meldru aizaugumi, Asola tikko neizlaida no acīm buru sarkanīgo mirdzumu, bet tad aiz strauta līkuma viņa atkal ieraudzīja to, cēli un neatturami attālinoties. Reiz viņa atskatījās, un meža milzīgums ar tā dažādību, kur dūmakainos gaismas staru kūļus lapotnē nomainīja bieza pakrēšļa tumšās plaisas, dziļi pārsteidza meiteni. Uz mirkli apmulsusi, viņa no jauna atcerējās rotaļlietu, un, dažas reizes nopūtusies, atkal skrēja, cik vien ļjuudas,

Tādā nesekmīgā un trauksmainā skrējienā bija pagājusi tepat vai stunda, kad Asola izbrīnījusies, bet ari atvieglota pamanīja, ka priekšā koki kļuvuši retāki, aiz tiem jau varēja saredzēt jūras zilo plašumu, mākoņus un dzelteno smilšu kraujas malu, ko viņa bija sasniegusi, gandrīz pakrītot aiz noguruma. Te bija strauta ieteka; izplūdis un sekls, tā ka varēja saredzēt straumes apskalotos akmeņus, tas saplūda ar pretim traucošajiem jūras viļņiem. Stāvot uz ne visai augstas, koku sakņu izvagotas kraujas, Asola ieraudzīja, ka pie strauta uz liela, plakana akmens, ar muguru pret viņu, sēž cilvēks, kas tur rokā izbēgušo jahtu un no visām pusēm aplūko tik ziņkārīgi kā zilonis noķertu tauriņu. Pa daļai apmierināta tāpēc, ka rotaļlieta vesela, Asola nolaidās zemē pa krauju un, piegājusi svešajam klāt, pētījoši noraudzījās, gaidot, kad viņš pacels galvu. Bet nepazīstamais bija tā nogrimis meža pārsteiguma apbrīnošanā, ka meitene paspēja viņu apskatīt no galvas līdz kājām, nodomādama, ka tādus cilvēkus kā šis svešinieks viņai vēl nav gadījies redzēt.

Bet viņas priekšā nebija neviens cits kā Egls, pazīstamais dziesmu, leģendu, teiksmu un pasaku vācējs, kas kājām apceļoja dzimto zemi. Sirmās cirtas viļņodamās spraucās no viņa salmenīcas, pelēkā blūze, ko ietvēra zilās bikses, un augstie zābaki atgādināja mednieku, baltā apkaklīte, kaklasaite, josta ar sudrabotām sprādzēm, spieķis un soma ar jaunu niķelētu atslēgu norādīja, ka viņš ir pilsētnieks. Viņa seja, ja var saukt par seju degunu, lūpas un acis, kas sniecās laukā no krāšņi saaugušās, starainās bārdas, ar kuplām, nikni uz augšu sagrieztām ūsām, izskatītos gurda un it kā caurspīdīga, ja nebūtu acu, šo pelēko kā smiltis un spodro kā tīrs tērauds acu ar drošo un valdonīgo skatienu.

— Bet nu atdod man, — meitene nedroši ieminējās. — Pietiek tev spēlēties. Kā tu to saķēri?

Egls pacēla galvu, jahta izkrita viņam no rokām, — tik negaidot atskanēja Asolas satrauktā balstiņa. Vecis kādu brīdi skatījās viņā, smaidīdams un lēni laizdams bārdu caur saviem dzīslainajiem pirkstiem. No daudzkārtīgas mazgāšanas nobālējusī kleitiņa tik tikko sedza meitenes izdilušās, brūni iedegušās kājas līdz ceļiem. Viņas tumšie, biezie mati, apņemti ar mežģiņu lakatiņu, bija noslīdējuši līdz pleciem. Katrs Asolas vaibsts bija izteiksmīgi liegs un tīrs kā bezdelīgas lidojums. Tumšās acis ar jautājošo, skumjo izteiksmi šķita mazliet vecākas par seju,

tās nepareizais, maigais ovāls bija tik brīnišķīga iedeguma apdvests, kāds raksturīgs veselīgam ādas baltumam. Pusatvērto, mazo muti rotāja pazemīgs smaids.

—  Zvēru pie Grimmiem, Ezopa un Andersena, — teica Egls, skatīdamies gan uz meiteni, gan uz jahtu, — tas ir kas sevišķs! Klausies, tu stādiņ! Vai šis ir tavs īpašums?

—  Jā, skrēju pēc tā gar visu strautu; domāju, ka būšu beigta. Vai kuģītis piestāja šeit?

—   Pie manām kājām. Kuģa avārija ir par iemeslu, ka es kā piekrastes laupītājs varu pasniegt tev šo balvu. Jahtu, kuru apkalpe atstājusi, trīs veršoku augsts vilnis izmeta uz smiltīm — starp manu kreiso pēdu un spieķa galu. — Viņš uzsita ar spieķi. — Kā tevi sauc, mazā?

—  Asola, — atbildēja meitene, noslēpdama grozā Egla pasniegto rotaļlietu.

—  Labi, — vecais vīrs turpināja nesaprotamo valodu, nenolaizdams acu, kuru dziļumos pavīdēja laipni draudzīga noskaņojuma smīns. — īstenībā man nemaz nevajadzēja taujāt pēc tava vārda. Labi, ka tas tik savāds, tik muzikāls un skanīgs kā bultas spindziens vai kā jūras gliemeža sanēšana; ko gan es darītu, ja tu sauktos kādā no tiem daiļskanīgajiem, bet neciešami parastajiem vārdiem, kuri tik sveši Daiļajai Neziņai? Tāpēc jo vairāk es nevēlos zināt, kas tu esi, kas ir tavi vecāki un kā tu dzīvo. Kāpēc postīt burvību? Sēdēdams uz šā akmens, es nodarbojos ar somu un japāņu sižetu salīdzināšanu … Tad pēkšņi strauts izskaloja šo jahtu, un pēc tam parādījies tu… Tāda, kāda esi. Es, mīļā, dvēselē esmu dzejnieks — lai gan nekad pats neesmu sacerējis ne rindas. Kas tev tajā kurvī?

—   Laiviņas, — pateica Asola, sakratīdama grozu, — tur ir tvaikonis un vēl trīs tādi namiņi ar karodziņiem. Tajos dzīvo kareivji.

—  Teicami. Tevi sūtīja pārdot. Pa ceļam tu sāki rotaļāties. Palaidi jahtu ūdenī — un šī aizbēga. Vai tā nebija?

—  Vai ta tu redzēji? — šaubīdamās vaicāja Asola, pūloties atcerēties, vai viņa pati to nav pastāstījusi. — Tev kāds to pateica? Jeb tu uzminēji?

—   Es to zināju.

—   Kā tad?

—   Tāpēc, ka esmu pats galvenais burvis.

Asola samulsa; dzirdot šos Egla vārdus, viņas saspriegums izvērtās bailēs. Tuksnesīgais jūras krasts, klusums, nogurdinošais notikums ar jahtu, vecais vīrs ar zvērojošām acīm un nesaprotamo valodu, viņa bārdas un matu diženums meitenei šķita kaut kā pārdabiska un īstenības Sajaukums. Ja Egls tagad saviebtu seju vai iekliegtos, meitene, raudādama un gluži bez spēka aiz bailēm, mestos bēgt. Tad Egls, pamanījis viņas plaši atplestās acis, strauji mainīja runas veidu.

—   Tev no manis nav jābaidās, — viņš nopietni sacīja. — Tieši otrādi, gan gribas ar tevi parunāt tā īsti sirsnīgi.

Tikai tagad Egls aptvēra, kas ir tas, ko viņš meitenes sejā bija tik spilgti uztvēris. «Neapzinātas ilgas pēc skaistuma, ko liktenis nolems,» viņš domāja. «Ai, kāpēc gan es neesmu dzimis rakstnieks? Kāds brīnišķīgs sižets!»

—   Tad nu, — turpināja Egls, cenzdamies mazināt neparasto spriegumu (viņa tieksme uz mistiku — ikdienas darba sekas — bija stiprāka par bailēm iesviest nezināmā zemē spēcīgu ilgu sēklu), — tad nu, Asola, klausies manī uzmanīgi. Es esmu bijis tai ciemā, no kura tu, jādomā, nāc, vārdu sakot, Kapernā. Es mīlu pasakas un dziesmas, tajā ciemā nosēdēju veselu dienu, pūlēdamies saklausīt to, ko vēl neviens nav sadzirdējis. Bet pie jums nestāsta pasakas. Pie jums nedzied dziesmas. Un, ja stāsta vai dzied, tad zini, tie notikumi ar viltīgiem zemniekiem un kareivjiem, mūžīgā blēdību slavināšana, šīs īsās četrrindes ar pretīgajiem meldiņiem, netīras kā nemazgātas kājas, rupjas kā vēdera rūkšana… Pagaidi, esmu novirzījies. Sākšu no jauna.

Padomājis viņš turpināja:

—   Nezinu, cik gadu paies, tikai Kapernā uzplauks pasaka, kuru visi ilgi atcerēsies. Tu, Asola, kļūsi liela. Kādu rītu jūras tālē saulē atmirdzēs sārta bura. Baltā kuģa mirdzošais sārto buru blāķis, viļņus šķeldams, peldēs taisni uz tevi. Sis brīnišķīgais kuģis slīdēs klusi, bez kliedzieniem un šāvieniem. Krastmalā sapulcēsies daudz ļaužu, pilni izbrīna un bijības; arī tu būsi tur. Kuģis majestātiski piestās pie paša krasta, skaistai mūzikai skanot; vienos tepiķos, zeltā un ziedos no kuģa atpeldēs ātra, grezna laiva. «Kādēļ jūs še ieradāties? Ko jūs še meklējat?» ļaudis ostā vaicās. Tad tu ieraudzīsi drosmīgu, daiļu princi, viņš stāvēs un izstieps pret tevi rokas. «Esi sveicināta, Asola!» viņš sacīs. «Tālu, tālu no šejienes sapnī es ieraudzīju tevi un ierados, lai uz visiem laikiem aizvestu tevi uz savu valsti. Tur mēs dzīvosim kopā plašā rožu ielejā. Tev būs viss, ko vien tu vēlēsies; mēs dzīvosim tik draudzīgi un laimīgi, ka tava dvēsele nekad nezinās, kas

ir bēdas un asaras.» Viņš iesēdinās tevi laivā, aizvedīs uz kuģa, un tu uz visiem laikiem aizbrauksi uz to krāšņo zemi, kur mājo saule, un zvaigznes nolaidīsies no debesim, lai sveiktu tavu ierašanos.

—   Tas viss notiks ar mani? — klusi vaicāja meitene.

Viņas nopietnajās acīs atmirdzēja prieks un paļāvība.

Bīstams burvis taču nerunātu tā; viņa piegāja tuvāk.

—   Varbūt jau ieradies … tas kuģis?

—   Tik drīz vēl ne, — attrauca Egls — kā jau teicu, tev vispirms jāizaug lielai. Tad… ko tur runāt? Tas tā būs! Ko gan tu darīsi tad?

—   Es? — Asola palūkojās grozā, bet, kā redzams, neatrada nekā tāda, kas varētu noderēt par pietiekamu atlīdzību. — Es viņu mīlētu, — viņa steidzīgi pateica un ne visai pārliecinoši piebilda: — Ja vien viņš nekautos.

—   Nē, nekausies, — sacīja burvis, noslēpumaini pamirkšķinādams, — nekausies, es galvoju par to. Ej, meite- nīt, un neaizmirsti, ko tev sacīju starp diviem guldzie- niem smaržīga degvīna un apceri par katordznieku dziesmām. Ej. Miers lai tavai pūkainajai galviņai!

Longrens strādāja savā mazajā sakņu dārzā, aprušinādams kartupeļu cerus. Galvu pacēlis, viņš ieraudzīja Asolu, kas skriešus steidzās pie viņa ar priecīgu un nepacietīgu seju.

—   Nu, lūk… — viņa sauca, pūlēdamās atgūt elpu, ar abām rokām satvērusi tēva priekšautu. — Klausies, ko tev pastāstīšu … Tur tālu krastā sēž burvis …

Viņa savu stāstu sāka ar burvi un tā interesanto pareģojumu. Domu drūzma neļāva viņai tekoši atstāstīt notikušo. Tālāk sekoja burvja ārējais apraksts un tikai iad — gluži pretējā secībā — aizbēgušās jahtas gūstīšana. Longrens noklausījās meitenē, nepārtraucis to, bez smaida, un, kad tā beidza, viņa iztēle ātri atveidoja nepazīstamo veco vīru ar aromātisku degvīnu vienā un ar rotaļlietu otrā rokā. Viņš novērsās, bet, atcerējies, ka bērna dzīves svarīgos notikumos cilvēkam jābūt nopietnam un pārsteigtam, svinīgi pamāja ar galvu, sacīdams:

—  Tad tā, pēc visām pazīmēm spriežot, tas tomēr būs bijis burvis. Gribētu viņu redzēt… Bet tu, kad atkal iesi uz, pilsētu, nenogriezies sāņus, mežā var viegli nomaldīties.

Nometis lāpstu, viņš apsēdās pie zemā, pītā žoga un nosēdināja meiteni sev uz ceļiem. Briesmīgi piekususi, viņa mēģināja vēl atstāstīt visu sīkāk, bet tveice, uztraukums un vārgums vedināja uz snaudu. Plaksti pievērās,galva noslīga uz tēva drošā pleca, vēl mirklis — un viņa jau ieaijātos sapņu pasaulē, kad, pēkšņu šaubu satraukta, Asola nosēdās taisni ar pievērtām acīm un, dūrītes atspiedusi pret Longrena krūtīm, skaļi noprasīja:

—   Kā tu domā, vai brīnišķīgais kuģis ieradīsies pēc manis vai ne?

—   Ieradīsies, — mierīgi atbildēja matrozis, — ja jau tev tā sacīts, tad noteikti būs.

«Paaugsies, aizmirsīs,» viņš nodomāja, «bet šobrīd,,, nav vērts atņemt viņai tādu rotaļlietu. Nākotnē tev daudz iznāks skatīt buras, ne jau sārtas vien, arī netīras un plo- sīgas; iztālēm — greznas un baltas, tuvumā — skrandainas un nekaunīgas. Svešinieks ir pajokojis ar manu meiteni. Lai jau! Šis joks nav ļauns! Paskat tikai, kā samocījusies, — pusi dienas pavadījusi mežā, biezoknī. Bet par sārtajām burām lai domā tāpat kā es, tev būs sārtas buras.»

Asola gulēja. Longrens, ar brīvo roku izņēmis pīpi, aizsmēķēja, un vējš aizpūta dūmus caur pīteņa žogu krūmā, kas auga līdzās sakņu dārzam. Pie krūma, ar muguru pret žogu, košļādams pīrāgu, sēdēja jauns ubags. Tēva saruna ar meiteni to uzjautrināja, bet labās tabakas smarža modināja iekāri.

—   Saimniek, dod nabaga cilvēkam uzpīpēt, — viņš uzrunāja Longrenu caur pīto žogu. — Mana tabaka, salīdzinot ar tavējo, nav tabaka, bet, var sacīt, gatavā inde.

—   Labprāt, — Longrens pusbalsī atbildēja, — bet tabaka atrodas tajā kabatā. Man, redzi, negribas modināt meitiņu.

—   Liela bēda! Pamodīsies un atkal aizmigs, bet ceļiniekam būs ko uzpīpēt.

—   To nu ne, — attrauca Longrens, — gluži bez tabakas tu taču neesi, bet bērns ir noguris. Ja gribi, pienāc vēlāk.

Ubags nicīgi nospļāvās, uzmauca tarbu uz rungas un kodīgi piebilda:

—   Princese, ko tu neteiksi. Sadzinis viņai galvā tos aizjūras kuģus! Gatavais ērms, un vēl esot saimnieks!

—   Klausies, — Longrens noskaities čukstēja, — man šķiet, ka es pamodināšu viņu, bet tikai tādēļ, lai sadotu tev pa kaklu. Taisies, ka tieci!

Pēc pusstundas ubags sēdēja traktierī pie galda kopā ar kādu duci zvejnieku. Viņiem aiz muguras, vīrus aiz piedurknēm raustīdamas vai noceldamas pār viņu pleciem glāzes ar degvīnu, — protams, sev, — sēdēja dūšīgas sievas ar kuplām uzacīm un rokām, apaļām kā bruģa akmeņi. Ubags aizvainots un dusmīgs stāstīja:

—   … un nedeva man to tabaku. «Kad kļūsi pilngadīga,» viņš saka, «tad speciāls sarkans kuģis … Pēc tevis. Jo tev lemts iziet pie prinča. Tam burvim vari ticēt.» Bet es saku: «Pamodini, pamodini, lai var dabūt tabaku.» Un viņš lielu gabalu dzinās man pakaļ.

—   Ko? Kas? Par ko tas stāsta? — noskanēja sievu ziņkārīgās balsis.

Zvejnieki, galvas tik tikko pagriezdami, zobgalīgi paskaidroja:

—   Longrens ar meitu kļuvuši par mežoņiem, var arī būt, ka sajukuši prātā, — tā šis cilvēks saka. Burvis esot viņus apciemojis, itin kā tā jāsaprot. Viņi gaida, sievas jūs tikai nenoguliet! Viņi gaida aizjūras princi, turklāt vēl uz kuģa ar sarkanām burām!

Pēc trim dienām, atgriezdamies no pilsētas veikala, Asola pirmo reizi izdzirda:

—   Hei! Pasistā! Asol! Paskaties šurp! Sarkanas buras peld!

Meitene nodrebējusi gluži neviļus pacēla roku pie pieres un palūkojās uz jūru. Tad viņa pagriezās uz to pusi, no kurienes nāca saucieni: tur, soļus divdesmit no viņas, stāvēja bars bērnu, viņi visi viebās un rādīja mēli! Smagi nopūtusies, meitene aizsteidzās mājup.

II

GREJS

Ja Cēzars atzina, ka labāk būt pirmajam ciemā nekā otrajam Romā, tad Arturam Grejam nevajadzēja Cēzaru apskaust par šo gudro vēlēšanos. Viņš bija dzimis kapteinis, gribēja tas būt un kļuva arī.

Milzīgais nams, kur piedzima Grejs, bija drūms iekšpusē un dižens no ārpuses. Nama priekšpusei piekļāvās puķu dārzs un daļa no parka. Labāko šķirņu tulpes — sudrabaini zilās, violētās un melnās ar sārtu noēno- jumu — vijās pa mauru kā pārgalvīgi nosviestu kaklarotu stīgojumi. Mūžvecie parka koki snauda pašu radītā puskrēslā pār līkumota strauta meldriem. Pils žogs, jo tā bija īsta pils, bija darināts no vītiem čuguna stabiem, ko savienoja rakstā kalti dzelzs režģi. Virs katra staba bija izveidota liela čuguna lilija, svinību gadījumos šie kausi tika piepildīti ar eļļu un nakts tumsā tad liesmoja kā gara, ugunīga virtene.

Greja tēvs un māte bija uzpūtīgi sava stāvokļa un savas bagātības vergi, stingri ievēroja tās sabiedrības likumus, par kuru viņi varēja sacīt «mēs». Viena viņu iekšējās pasaules daļa, senču galerijas aizņemta, nav aprakstīšanas vērta, bet otra — iedomātās galerijas turpinājums — sākās ar mazo Greju, kuram pēc zināma, jau agrāk sastādīta plāna vajadzēja dzīvi nodzīvot un nomirt tā, lai viņa ģīmetne varētu tikt novietota pie sienas, nekaitējot dzimtas godam. Sajā plānā bija pieļauta maza kļūda: Arturs Grejs bija zēns ar ļoti rosīgu garu, un arī vēlāk viņam nebija ne mazākās patikas turpināt šo iepriekš iztēloto galeriju.

Sis zēna dzīvīgums, šī dīvainība sāka parādīties ar viņa astoto mūža gadu: ārkārtīgi jūtīgs un bruņniecisks, meklētājs un brīnumdaris, tāda cilvēka tips, kas no neskaitāmām, visdažādākajām dzīves lomām izvēlējās bīstamāko un jūsmīgāko — likteņlēmēja lomu, izpaudās Grejā jau tad, kad, piebīdījis krēslu pie sienas, lai aizsniegtu gleznu, kur bija atveidots krustā sistā tēls, viņš izvilka naglas no Kristus asiņainajām rokām, pareizāk sakot, aptriepa tās ar zilganu krāsu, ko bija nočiepis krāsotājam. Tādā izskatā glezna viņam likās ciešamāka. Aizrāvies ar šo savdabīgo nodarbību, viņš sāka jau aizkrāsot arī krustā sistā kājas, kad tēvs viņu pārsteidza. Vecais sagrāba zēnu aiz ausīm, nocēla no krēsla un vaicāja:

—   Kāpēc tu bojā gleznu?

—   Es taču nebojāju.

—   Tā ir ievērojama mākslinieka darbs.

—  Man vienalga, — attrauca Grejs. — Nevaru pieļaut, ka manu acu priekšā rēgojas rokās iedzītas naglas un tek asinis. Es to negribu.

Dēla atbildē Lionels Grejs, ūsās noslēpdams smaidu, pazina pats sevi un zēnu nesodīja.

Grejs nepaguris pētīja pili, izdarot pārsteidzošus atklājumus. Bēniņos viņš uzgāja dažādas grabažos, vecas tērauda bruņas, grāmatas iešūtas dzelzī un ādā, satrunējušus ģērbus un baložus. Pagrabā, kur glabajās vīns, Viņš ieguva interesantas ziņas par lalitu, madēru, heresu.

Šeit nespodrajā gaismā, kas ieplūda caur šaurajiem logiem, kuriem uzgūlās mūra velvju slīpie trīsstūri, stāvēja mazas un lielas mucas; lielākā, plakana loka veidā, aizņēma visu pagraba šķērssienu, mucu simtgadīgais, tumšais ozolkoks laistījās kā noslīpēts. Starp mucām pītos grozos stāvēja vēderainas zaļa un zila stikla pudeles. Uz akmeņiem un klona zemē auga sirmas sēnes ar tieviem, tieviem kātiņiem; it visur — pelējums, sūna, mitrums, skāņš, smacīgs gaiss. Milzīgs tīmeklis pagraba tālākajā kaktā vakara saules pēdējā starojumā šķita apzeltīts. Kādā vietā bija ieraktas divas mucas labākā Alikante, gandrīz vai tāds pats kā Kromvela laikos. Un pagraba pārzinis, norādīdams Grejam uz tukšo kaktu, nepalaida garām iespēju atkārtot notikumu par ievērojamo kapu, kurā gulējis mironis nemierīgāks nekā foksterjeru bars. Iesākot savu stāstu, stāstītājs nekad nepiemirsa pamēģināt, vai darbojas lielākās mucas krāns, un atkāpās no tā ar redzami atvieglotu sirdi, jo viņa acīs aiz pārlieka prieka neviļus pamirdzēja asaras.

—   Nu, lūk, — teica pagraba pārzinis Grejam, nosēzdamies uz tukšas kastes un iešņaucot spicajā degunā tabaku, — vai redzi šo vietu? Tur guļ tāds vīns, par kuru ne viens vien žūpa atļautu izgriezt mēli, ja tam dotu iekampt nelielu malku. Katrā mucā ir simt litru šķidruma, kas uzmundrina garu un padara miesu par nekustīgu mīklu. Tas ir tumšāks nekā ķirši, no pudeles tas netecēs. Šis vīns ir biezs kā labs krējums. Tas glabājas meln- koka mucās, stiprās kā dzelzs. Ap tām ir divkāršas stīpas no sarkana kapara. Uz stīpām lasāms uzraksts latīņu valodā: «Mani dzers Grejs, kad būs paradīzē.» Šis uzraksts tulkots tik plaši un dažādi, ka tava vectēva tēvs, augst- dzimušais Simeons Grejs, uzcēla vasarnīcu un nosauca to par «Paradīzi», domādams šādas naivas asprātības veidā saskaņot noslēpumaino izteicienu ar īstenību. Bet ko tu domā? Viņš nomira, tiklīdz sāka dzīt nost stīpas, ar sirdstrieku, tā bija uztraucies kārais vecītis. No tā laika šo mucu neaiztiek. Ir radies uzskats, ka dārgais vīns nesīs nelaimi. Tik tiešām, tādu mīklu nav uzdevusi pat Ēģiptes sfinksa. Tiesa gan, tā kādam prātniekam vaicājusi: «Vai apēdīšu arī tevi, kā apēdu visus, — saki taisnību, tad paliksi dzīvs,» bet arī tā, labi pārdomājot…

—   Šķiet, atkal pil no krāna, — pats sevi pārtrauca pagraba pārzinis, greiziem soļiem steigdamies uz kaktu, un, krānu nostiprinājis, atgriezās ar atklātu, gaišu seju.

— Jā. Labi pārdomājis un, pats galvenais, nesteigdamies, prātnieks būtu varējis atbildēt sfinksai: «Iesim, mī|ā, iedzersim, un tu aizmirsīsi šīs muļķības.» «Mani dzers Grejs, kad būs paradīzē», — kā to saprast? Dzers tad, kad nomirs, vai? Savādi. Tātad viņš ir svēts, tātad viņš nedzer ne vīnu, ne vienkāršu degvīnu. Pieņemsim, ka «paradīze» nozīmē laimi. Bet, ja tas domāts tā, tad katra laime zaudēs pusi no savām mirdzošajām spalviņām, kad laimīgais vaļsirdīgi sev pajautās: vai šī ir laime? Te jau ir tas joks. Lai ar vieglu sirdi varētu piedzerties no šādas mucas un smieties, manu zēn, sirsnīgi smieties, vajag ar vienu kāju stāvēt uz zemes, ar otru debesīs. Ir vēl trešā varbūtība: ka reiz kāds Grejs piedzersies līdz svētlaimīgi edeniskam stāvoklim un aiz pārgalvības iztukšos mučeli. Bet tas, zēn, būtu nevis pareģojuma piepildījums, bet kroga ālēšanās.

Pārbaudījis vēlreiz lielās mucas krānu, pagraba pārzinis īsi un drūmi pabeidza:

—  Sīs mucas tūkstoš septiņi simti deviņdesmit trešajā gadā atveda tavs sencis Džons Grejs no Lisabonas kuģī «Bigls», par vīnu samaksāts divi tūkstoši zelta piastru. Uzrakstu uz mucām darinājis ieroču meistars Benjamins Eljanss no Pondišeras. Mucas ieraktas zemē sešu pēdu dziļumā un apbērtas ar vīnogulāju stublāju pelniem. So vīnu neviens nav dzēris, nav nogaršojis un nenogaršos.

—   Es to izdzeršu, — teica reiz Grejs, kāju piesperdams.

—  Cik drosmīgs jauns cilvēks? — brīnījās pagraba pārzinis. — Tu to dzersi paradīzē?

—   Protams. Lūk, paradīze!… Man tā ir, vai redzi? — Grejs klusi iesmējās, atvērdams savu mazo plaukstu. Maigo, bet stingro delnu apspīdēja saule, un zēns sažņaudza pirkstus dūrē. — Lūk, tā ir, šeit!… Te ir, te atkal nav …

To sacīdams, viņš te atvēra, te sažņaudza plaukstu un beidzot, apmierināts ar savu joku, uzskrēja pirms pagraba pārziņa pa tumšajām kāpnēm apakšējā stāva gaitenī.

Apmeklēt virtuvi Grejam bija stingri noliegts, bet, reiz jau atklājis šo apbrīnojamo, pavarda ugunīs kvēlojošo tvaiku, kvēpu, šņākoņas, verdošo šķidrumu burbuļošanas, nažu klaudzoņas un patīkamo smaržu pasauli, zēns cītīgi apmeklēja milzīgo telpu. Drūmi klusēdami kā priesteri, kustējās pavāri; viņu baltie turbāni uz nomelnējušo sienu fona padarīja šo darbošanos līdzīgu svinīgam rituālam; jautras, resnas trauku mazgātājas pie ūdens mucām mazgāja traukus, porcelānam un sudrabam šķindot; zēni, sa-

gumuši zem smaguma, nesa iekšā grozus, pilnus ar zivīm, austerēm, vēžiem un augļiem. Tur uz gara galda gulēja fazāni, krāsaini kā varavīksnes, pelēkas pīles, raibas vistas, kauts sivēns ar īsu astīti un bērnišķīgi pievērtām acīm, un turpat blakus — turnepsis, kāposti, rieksti, zilganās rozīnes, ienākušies persiki.

Virtuvē Grejam bija mazliet bail: viņam šķita, ka tur visu kārto tumši spēki, kuru vara ir pils dzīves galvenā atspere, uzsaucieni skanēja kā komanda un buramvārdi; strādājošo kustības no ilgā pieraduma bija ieguvušas to aprauto, skopo noteiktību, kas šķiet jau iedvesma. Grejs vēl nebija tik garš, lai varētu ielūkoties vislielākajā kastrolī, kas izverd tvaiku kā Vezuvs, un sajuta pret to sevišķu cieņu, viņš drebēdams skatījās, kā to bīda divas kalpones, tad pār malām pāršļāca garojošas putas, un tvaiks, paceldamies no čūkstošās plīts, viļņiem vien piepildīja virtuvi. Reiz šķidruma izšļācās tik daudz, ka tas kādai meitenei applaucēja roku — āda vienā mirklī kļuva sarkana, no asins pieplūduma pat nagi palika sarkani, un Betsija (tā sauca kalponi) raudādama iezieda applau- cēto vietu ar sviestu. Asaras nevaldāmi ritēja pār viņas apaļīgo, izbiedēto seju.

Grejs gluži sastinga. Tajā brīdī, kad pārējās sievietes rosījās ap Betsiju, viņš asi pārdzīvoja otra sāpes, kuras nevarēja izjust pats.

—   Vai tev ļoti sāp? — viņš apvaicājās.

—  Pamēģini, tad zināsi, — atbildēja Betsija, aizsegdama roku ar priekšautu.

Saraucis uzacis, zēns uzrāpās uz ķeblīša, iesmēla garā pavārnīcā verdošo viru (pie reizes jāsaka, tā bija auna gaļas vira) un uzšļāca sev uz delnas. Iespaids bija tik spēcīgs, ka nespēks no skaudrajām sāpēm lika viņam sagrīļoties. Bāls kā krīts Grejs piegāja pie Betsijas, paslēpis apdedzināto roku bikšu kabatā.

—  Man šķiet, ka tev sāp ļoti, — viņš teica, noklusēdams savu mēģinājumu. — Iesim, Betsij, pie ārsta. Nu, iesim!

Viņš cītīgi vilka meiteni aiz brunčiem, lai gan mājārst- niecības līdzekļu cienītāji tobrīd nepārtraukti ieteica dažādas ārstēšanas receptes. Bet meitene, mocīdamās ar sāpēm, sekoja Grejam. Ārsts atviegloja sāpes, pielietodams apsēju. Tikai pēc tam, kad Betsija aizgāja, zēns parādīja savu roku.

Šī nenozīmīgā epizode padarīja divdesmit gadus veco Betsiju un deviņgadīgo Greju par patiesiem draugiem.

Viņa piebēra zēna kabatas ar pīrādziņiem un āboliem, bet viņš stāstīja tai pasakas un citus notikumus, par ko bija lasījis savās grāmatās. Reiz viņš uzzināja, ka Betsija nevar apprecēties ar zirgupuisi Džimu tāpēc, ka viņiem nav naudas savas saimniecības iekārtošanai. Grejs pārsita ar kamīna knaiblēm savu porcelāna krājkasi un izkratīja no tās visu, kas tajā bija, — sanāca kādas simt mārciņas. Piecēlies ļoti agri, kad līgava bez pūra jau bija virtuvē, viņš ielavījās tās istabā un, iebāzis dāvanu meitenes lādē, pārklāja to ar īsa satura zīmīti: «Betsij, tas pieder tev. Laupītāju bandas vadonis Robins Huds.» Lērums, kādu šī rīcība sacēla virtuvē, izvērsās tādos apmēros, ka Grejam vajadzēja atzīties viltojumā. Naudu viņš atpakaļ neņēma un nevēlējās par to vairs runāt.

Viņa māte bija viena no tiem raksturiem, kurus dzīve darina gatavā veidā. Viņa dzīvoja tādā bezrūpībā, kad tiek piepildīta ikviena vidusmēra vēlēšanās; tāpēc viņai nebija nekā cita, ko darīt, kā vienīgi apspriesties ar šuvējām, ārstu un pārvaldnieku. Un kaislā, gandrīz reliģiozā pieķeršanās savam dīvainajam bērnam, jādomā, bija vienīgais vārstulis tām viņas audzināšanas un likteņa iemidzinātajām tieksmēm, kas nedzīvo, bet klaiņo, atstājot gribu bezdarbībā. Dižciltīgā dāma atgādināja pāvieni, kura izperējusi gulbja olu. Viņa slimīgi izjuta dēla savdabību; skumjas, mīla un nomāktība pārņēma māti, kad viņa piespieda zēnu pie krūtīm, viņas sirds nerunāja to, ko mēle, kas parasti atspoguļo attiecību un nodomu noteiktās formas. Tā gaisa mirāža, ko brīnumaini izveidojuši saules stari, iekļuvuši kroņa celtnes simetriskajā izkārtojumā, notušē tās banālo vienmuļību, acs redz un nepazīst telpu; gaismas noslēpumainās nokrāsas šajā līniju nabadzībā radījušas apžilbinošu harmoniju.

Dižciltīgā dāma, kuras seja un stāvs, likās, tikai ar ledainu klusēšanu spēja atsaukties dzīves kvēlajām balsīm un kuras trauslais skaistums drīzāk atbaidīja, nekā saistīja, jo tajā juta uzpūtīgu gribas izpausmi bez sievišķīgas pievilcības, — šī Liliana Greja, būdama divatā ar zēnu, kļuva vienkārši māte, kas runāja laipnā padevīgā balsī tos pašus mīļos niekus, ko nav iespējams aprakstīt, to spēks ir jūtās nevis vārdos. Viņa nepavisam nespēja dēlam kaut ko atteikt. Viņa piedeva tam visu: atrašanos virtuvē, riebumu pret mācībām, nepaklausību un daudzējādās dīvainības.

Ja viņš negribēja, ka apcērp kokus, kokus neaizskāra;

ja viņš lūdza kādu apžčlot vai apbalvot — ieinteresētā persona zināja, ka tā notiks; viņš drīkstēja izjāt uz ikviena zirga, vest pilī jebkuru suni; rakņāties bibliotēkā, skraidīt basām kājām un ēst, ko vien iegribas.

Viņa tēvs kādu laiku cīnījās pret to, tad piekāpās — ne jau principā, bet pildot sievas vēlēšanos. Viņš aprobežojās ar to, ka izraidīja no pils visus kalpotāju bērnus, baidīdamies, ka zēna untumi šis zemākās sabiedrības ietekmē varētu pārvērsties par rakstura īpašībām, ko grūti izskaust. Vispār viņš bija ļoti aizņemts ar neskaitāmām ģimenes prāvām, kuru sākums šķita meklējams papīra fabriku rašanās laikā un beigas — visu intrigantu nāvē. Turklāt vēl valsts lietas, muižu pārvaldīšana, memuāru diktēšana, piedalīšanās medībās, laikrakstu lasīšana un sarežģīta sarakstīšanās turēja viņu zināmā garīgā attālumā no ģimenes; dēlu viņš redzēja tik reti, ka reizēm aizmirsa, cik tam gadu.

Tā Grejs dzīvoja savā pasaulē. Viņš rotaļājās viens, parasti pils pagalma pusē, kuram senatnē bijusi kaujinieciska nozīme. Plašie laukumi ar augstu vaļņu paliekām, sūnu aizaugušiem akmens pagrabiem bija pārklāti nezālēm, nātrēm, dadžiem, mežrozēm un pieticīgām, raibām meža puķēm. Grejs stundām kavējās šeit, izpētīdams kurmju alas, cīnīdamies ar nezālēm, ķerdams tauriņus un celdams no izlauztiem ķieģeļiem cietokšņus, kurus bombardēja ar kokiem un akmeņiem.

Viņam apritēja jau divpadsmitais gads, kad visas viņa gara tieksmes, visas saraustītās rakstura iezīmes un slepeno dziņu nojautas savienojās vienā spēcīgā momentā un, iegūdamas ar to saskaņotību, kļuva par nesavaldāmu vēlēšanos. Līdz šim viņš it kā atrada tikai atsevišķas sava dārza daļas — gaismas atspīdumu, ēnu, ziedu, drūmo un krāšņo stumbru — daudzos citos dārzos, bet nu pēkšņi ieraudzīja to skaidri it visu — brīnišķīgā, pārsteidzošā samērībā.

Tas notika bibliotēkā. Tās augstās durvis ar matstikla augšdaļu parasti bija noslēgtas, bet atslēgas bulta vāji turējās un, spiežot ar roku, durvis padevās un atvērās. Kad pētnieka gars pavedināja Greju ielavīties bibliotēkā, viņu pārsteidza blāvā gaisma, kuras neparasto krēslainību izveidoja stiklu krāsainais raksts logu augšējā daļā. Šeit bija iegūlis klusums kā aizauguša dīķa ūdens. Grāmatu skapju tumšās rindas vietām sniedzās līdz pašiem logiem, pa pusei aizsedzot tos; starp skapjiem bija ejas, piekrautasb ar grāmatu kaudzēm. Tur — atšķirts albums ar izslīdējušām iekšlapām, tur — vīstokļi, pārsieti zeltainām auklām; drūma izskata grāmatu grēdas; biezas kārtas rokrakstu, miniatūru sējumu kaudzes, kuri sprakšķēja kā miza, kad tos atvēra; šeit bija arī zīmējumi un tabeles, jaunu izdevumu rindas, kartes, dažnedažādi iesējumi — raupji, maigi, melni, raibi, zili, pelēki, biezi plāni, grumbuļaini un gludi. Skapji bija cieši pieblīvēti ar grāmatām. Tie izskatījās kā sienas, kas sevī ietvērušas pašu dzīvību. Skapju stiklos atspoguļojās citi skapji, ko klāja bezkrāsaini, spīdīgi lāsojumi. Milzīgs globuss, ietverts ekvatora un meridiāna sfēriskajā vara krustā, stāvēja uz apaļa galda.

Pagriezies pret izeju, Grejs virs durvīm ieraudzīja lielu gleznu, kas ar savu saturu tūliņ atdzīvināja bibliotēkas nospiedošo sastingumu. Gleznā bija attēlots kuģis, kas pacēlās jūras viļņu galotnē. Putu straumes gāzās pār tā slīpi nosvērušos klāju. Kuģis bija parādīts pēdējā pacelšanās brīdī un traucās taisni uz skatītāju. Augstais bug- sprits aizsedza mastu pamatus. Viņa galotne, kuģa ķīļa pāršķelta, atgādināja milzīga putna spārnus. Putas šķīda gaisā. Buras, ko neskaidri varēja saredzēt aiz bakborta un pār bugspritu, aukas drausmīgā spēka piepūstas, visā savā milzīgumā gāzās atpakaļ, lai pēc tam, kad vilnis būs pārvarēts, izslietos un tad, slīgstot pār bezdibeni, rautu kuģi pretī jaunām lavīnām. Saplosītie mākoņi zemu virmoja virs okeāna. Nespodrā gaisma bezspēcīgi cīnījās ar tuvojošās nakts tumsu. Taču brīnumainākais šajā gleznā bija cilvēka figūra, kas stāvēja kuģa priekšgalā ar muguru pret skatītāju. Tajā izpaudās viss šā brīža spriegums. Cilvēka poza (viņš stāvēja, kājas izpletis, ar augšup paceltām rokām) nepanādīja to, ar ko viņš aizņemts, bet lika noģist vislielāko uzmanības sasprindzinājumu, pievērstu kaut kam uz klāja, kas skatītājam nav redzams. Vējš purināja viņa garo svārku stūrus, baltā matu pīne un melnais zobens šķita rautin uzrauti gaisā; dārgā tērpa dēļ varēja domāt, ka viņš ir kuģa kapteinis, visa stāva dejojošais stāvoklis lika noģist viļņa triecienu; bez cepures, viņu, kā redzams, bija pārsteidzis briesmu bridis, un viņš kliedza — bet ko? Vai viņš redzēja, ka cilvēks pārkrīt pār bortu, vai pavēlēja mainīt virzienu, vai, pārkliedzot vētru, sauca bocmani? Ne domas, bet šo domu atēnas modās Greja dvēselē, kamēr viņš vēroja gleznu, Pēkšņi šķita, ka viņam pa kreisi pienācis klāt un

nostājies līdzās nezināmais, neredzamais: vajadzēja tikai pagriezt galvu, un dīvainā sajūta izzustu bez pēdām. Grejs to zināja. Taču viņš nevairījās no šīs iedomas, bet ieklausījās. Kāda balss bez skaņas izkliedza dažas aprautas frāzes, tikpat nesaprotamas kā malajiešu valoda; atskanēja it kā ilgu nogruvumu troksnis, atbalsis un bargs vējš piepildīja bibliotēku. To visu Grejs saklausīja sevī. Viņš palūkojās apkārt, pēkšņais klusums vienā mirklī izkliedēja fantāzijas skanīgo audumu, sakars ar vētru izzuda.

Grejs vairākkārt nāca skatīties šo gleznu. Tā viņam kļuva par nepieciešamo vārdu sarunā ar savu garu un dzīvi, bez kura grūti sevi saprast. Mazajā zēnā pamazām iegulās milzīgā jūra. Viņš sarada ar to, rakņādamies bibliotēkā, uzmeklēja un kāri izlasīja grāmatas, aiz kuru zelta durvīm pavērās okeāna zilais mirdzums. Tur, atstājot putas aiz sevis, traucās kuģi. Daļa no tiem zaudēja buras, mastus un, viļņu pāršļākti, nogrima tumšajās dzīlēs, kur zaigo fosforiskās zivju acis. Citi, bangu sagūstīti, sitās pret klintīm; apklususī viļņošanās bargi mētāja korpusu; cilvēku atstātais kuģis ar saplosītu takelāžu pārlaida ilgu agoniju, kamēr jauns vētras brāziens to sadragāja drumslās. Trešie laimīgi uzņēma kravu vienā un izdeva to citā ostā; ekipāža, sēdēdama traktierī pie galda, dziesmās slavēja jūras braucienus un ar baudu dzēra degvīnu. Bija tur vēl kuģi — pirāti ar melnu karogu un briesmīgu, nažiem bruņotu komandu; kuģi — rēgi, mironīgas, zilgas gaismas apmirdzēti; kara kuģi ar karavīriem, lielgabaliem un mūziku; zinātnisku ekspedīciju kuģi, kas izpētīja vulkānus, augus un dzīvniekus; tumšu noslēpumu un nemiernieku kuģi; jaunatklājumu kuģi un dēku kuģi.

Dabiski, ka pāri visam pacēlās kapteiņa tēls. Viņš bija kuģa liktenis, dvēsele un saprāts. Viņa raksturs noteica komandas atpūtu un darbu. Komandu viņš bija izvēlējies pats, un tā daudzējādā ziņā atbilda viņa tieksmēm. Viņš pazina ikviena komandas locekļa ieradumus un ģimenes apstākļus. Padotie iedomājās viņu apveltītu maģiskām spējām, kas viņu droši izvadīja, sacīsim, no Lisabonas uz Šanhaju, pāri neiedomājamiem plašumiem. Viņš atvairīja vētru ar sarežģītu piepūles sistēmas pretdarbību, apspiežot paniku ar īsām pavēlēm, — kuģoja un apstājās, kur vien gribēja, noteica izbraukšanu un kravu, remontus un atpūtu. Vēl lielāku un saprātīgāku varu kādā rosīgā pasa- kumā, kas izpaustos nepārtrauktā kustībā, grūti bija iedomāties. Sī vara savā noslēgtībā un pilnībā līdzinājās Orfeja varai.

Tāds priekšstats par kapteini, tāds tēls un tāda stāvokļa īstenība ar gara aktivitātes tiesībām ieņēma galveno vietu Greja izcilajā prātā. Neviena cita profesija nespētu tik brīvi sakausēt vienā veselā visas dzīves vērtības, saglabājot neskartus ikvienas atsevišķas laimes smalkākos mezglojumus. Briesmas, risks, dabas visspēcība, tālu zemju gaisma, brīnišķīga neziņa, garāmslīdoša mīla, kas uzzied sastopoties un šķiroties, tikšanās, seju un notikumu aizrautīgais virdums; dzīves bezgalīgā dažādība, kamēr augstu debesīs skatienam pieejami gan Dienvidu Krusts, gan Lielais Lācis un visi kontinenti — lai gan tava kajīte pilna dzimtās zemes elpas ar tās grāmatām, gleznām, vēstulēm un savītušiem ziediem, ko apvij zeltainu matu šķipsna zamšādas maisiņā uz spēcīgajām krūtīm.

Rudenī, savas dzīves piecpadsmitajā gadā, Arturs Grejs slepeni atstāja mājas un izlauzās aiz jūras zeltainajiem vārtiem. Drīz vien no Dubelas ostas uz Marseļu devās šoneris «Anselms», aizvezdams jungu ar mazām rokām un pārģērbtas meitenes ārieni. Šis junga bija Grejs, elegantas ceļasomas, tik smalku kā cimdi lakādas zābaciņu un va- peņiem apšūtas batista veļas īpašnieks.

Gada laikā, kamēr «Anselms» apmeklēja Franciju, Ameriku un Spāniju, Grejs daļu savas bagātības iztērēja kūkās, upurējot pagātnes ieradumam, bet pārējo daļu tagadnei un nākotnei, — nospēlēja kārtīs. Viņš gribēja būt «ellišķīgs» jūrnieks. Aizelsdamies Grejs dzēra degvīnu un peldoties ar pamirušu sirdi lēca uz galvas ūdenī no divu asu augstuma. Pamazām viņš pazaudēja visu, atskaitot pašu galveno — savu dīvaini trauksmaino garu, viņš bija zaudējis nespēcību, kļūdams kaulains ar vingriem muskuļiem, bālumu aizvietoja tumšs iedegums, kustību izmeklēto bezrūpību viņš bija atdevis par darbu darošo roku nemaldīgo noteiktību, bet viņa domīgajās acīs bija radies spīdums, kāds ir cilvēkam, kas skatās ugunī. Un viņa valoda, zaudējusi nevienmērīgo, uzpūtīgi kautro plūdumu, bija kļuvusi īsa un trāpīga kā kaijas cirtiens viļņa šļakatā, lai satvertu sudrabaini mirgojošu zivi.

«Anselma» kapteinis bija lāga vīrs, bet bargs jūrnieks, kas ar tādu kā ļaunu prieku uzņēma zēnu uz kuģa. Greja neprātīgajā tieksmē viņš saskatīja vienīgi ekscentrisku untumu un jau priekšlaikus triumfēja, iztēlodams, ka pēc mēnešiem diviem Grejs viņam sacīs, pūlēdamies neskatīties acīs: «Kaptein Hop, es nobrāzu elkoņus, rāpdamies pa virvēm, man sāp sāni un mugura, pirksti nelokās, galvā rūc un trīc kājas. Visas šīs samirkušās tauvas pa divi pudi uz katras rokas, šie lejeri, vantis, vinčas, troses, štengaš un salingas radīti vienīgi manas maigās miesas mocīšanai. Gribu pie māmiņas.» Domās noklausījies šādu ziņojumu, kapteinis Hops tāpat arī atbildēja: «Brauciet, kurp vien vēlaties, manu cālīt. Ja jūsu jutīgajiem spārnlņiem pielipuši sveķi, varat nomazgāt tos mājās ar odekolonu «Roz- mimoza».» Šis Hopa pašizdomātais odekolons visvairāk smīdināja kapteini, un, nobeidzis šo izdomāto sprediķi, viņš skaļi atkārtoja: «Jā. Ejiet pie «Rozmimozas».»

Taču ar laiku iedvesmojošais dialogs arvien retāk un retāk ienāca kapteinim prātā, jo Grejs tiecās uz savu mērķi ar sakostiem zobiem un nobālušu seju. Viņš veica saraustīto, smago darbu ar cieši sasprindzinātu gribu, juzdams, ka viņam kļūst arvien vieglāk un vieglāk, kamēr šis bargais kuģis norūdīja viņa organismu un nemākulību aizstāja paradums. Gadījās, ka enkura ķēdes mezgls viņu pasita gar zemi, triecot pret klāju, ka no knehta nomukuši tauva izslīdēja no rokām, noraujot plaukstām ādu, ka vējš iesita viņam pa seju ar samirkušas buras stūri, kurā iešūts dzelzs riņķis, un, īsi sakot, viss darbs šķita liela mocība, kas prasīja sasprindzinātu uzmanību, bet, lai cik grūti viņam bija elpot, tikai ar pūlēm atliecot muguru, nicīgs smaids nenozuda no viņa sejas. Klusēdams viņš panesa zobgalības, ņirgāšanos un neiztrūkstošās lamas līdz tam laikam, kamēr jaunajā sfērā kļuva par «savējo», bet no tā brīža viņš uz katru apvainojumu atbildēja ar. dūres triecienu.

Reiz kapteinis Hops, noskatījies, cik meistarīgi Grejs piesien buru pie rājas, sev atzinās: «Tu esi uzvarējis, blēdi.» Kad Grejs nokāpa no klāja, Hops viņu iesauca kajītē un, atšķīris apdriskātu grāmatu, teica:

— Klausies uzmanīgi. Beidz smēķēti Sāksies kucēna pārveidošana par kapteini.

Un viņš sāka lasīt, pareizāk sakot, izrunāt un izkliegt pēc šīs grāmatas senos jūras vārdus. Tā bija Greja pirmā mācība. Gada laikā viņš iepazinās ar navigāciju, praksi, kuģu būvniecību, jūrniecības tiesībām, lociju un grāmatvedību. Kapteinis Hops sniedza viņam roku un teica: «Mēs.»

Vankuverā Greju gaidīja mātes vēstule, pilna asaru un baiļu. Viņš atbildēja: «Es zinu. Bet, ja vien tu redzētu kā es, — paskaties ar manām acīm, ja tu dzirdētu kā es, — pieliec pie auss gliemežnīcu — tajā šalc mūžīgais bangu troksnis; ja tu mīlētu kā es — visu, tad tavā vēstulē līdz ar mīlu un cilvēku es atrastu — smaidu.» Un viņš turpināja kuģot, kamēr «Anselms» ar kravu iebrauca Dubeltā, un no turienes, izmantodams stāvēšanas laiku, divdesmit divus gadus vecais Grejs devās apciemot pili.

Apkārt viss bija tāpat kā senāk: tikpat nemainīgs sīkumos un kopumā kā pirms pieciem gadiem, tikai biezāks bija kļuvis jauno vīksnu lapojums, tā ēnu rotājums uz ēkas fasādes bija paplašinājies.

Saskrēja kalpotāji, priecīgi apstāja viņu, bet tad aprāvās un sastinga tādā godbijībā, it kā vēl vakar būtu tikušies ar šo Greju. Viņam pateica, kur pašlaik atrodas māte; viņš iegāja augstā telpā un, klusi pievēris durvis, nedzirdami apstājās, vērodams sirmo sievieti melnajā tērpā. Viņa stāvēja krustā sistā tēla priekšā, viņas kvēlais čuksts šķita tikpat skaņš kā Greja sirds puksti.

«Par jūras braucējiem, ceļiniekiem, cietējiem un sagūstītiem,» aprauti elpodams, sadzirdēja Grejs. Tālāk viņa teica: «Un manu zēnu,..» Tad viņš piebilda: «Es…» — bet vairāk nekā nespēja izsacīt. Māte apgriezās. Viņa bija novājējusi, augstprātības vietā viņas smalkajā sejā staroja jauna izteiksme, kas likās kā jaunības atplaukums. Viņa strauji piesteidzās pie dēla: īsi, dobji smiekli, apvaldīts iekliedziens un asaras acīs — tas bija viss. Bet šajā mirklī viņa dzīvoja — spēcīgāk un labāk nekā visā savā mūžā. Es tūliņ pazinu tevi, ak, mans mīļais, mans mazais! Un Grejs tiešām vairs nebija liels. Viņš noklausījās vēsti par tēva nāvi, tad pastāstīja par sevi. Viņa klausījās bez pārmetumiem un iebildumiem, bet pati visā, ko viņš teicās uzskatām par savas dzīves īstenību, — redzēja tikai rotaļlietas, ar kurām spēlējās zēns. Sīs rotaļlietas bija kontinenti, okeāni un kuģi.

Grejs palika pilī septiņas dienas, astotajā dienā, paņēmis prāvu naudas summu, viņš atgriezās Dubeltā un sacīja kapteinim Hopam: «Pateicos. Jūs bijāt labs biedrs. Ardievu, vecākais biedri.» Un šo vārdu patieso nozīmi viņš apstiprināja ar spēcīgu rokas spiedienu — kā stangām. «Tagad es kuģošu atsevišķi, pats ar savu kuģi.» Hops aiz- svilās, nospļāvās, izrāva roku un devās projām, bet Grejs panācis apskāva viņu. Un viņi ieradās viesnīcā visi kopā, divdesmit četru cilvēku lielā komanda, dzēra, kliedza, dziedāja, izdzēra un noēda visu, kas bija bufetē un virtuvē.

Nepagāja ilgs laiks, un Dubeltas ostā vakara zvaigzne atmirdzēja virs jaunu, melnu mastu rindas. Tas bija «Noslēpums», ko nopirka Grejs: trīsmastu burinieks, divi simti sešdesmit tonnu liels. Kā kuģa kapteinis un īpašnieks Arturs Grejs kuģoja vēl četrus gadus, kamēr liktenis noveda viņu Lisā. Bet viņš uz visiem laikiem bija paturējis atmiņā tos smieklus krūšu balsī, pilnus sirds mūzikas, ar kādiem viņu sagaidīja mājās, un, pāris reižu gadā viņš apmeklēja pili, atstājot sievietei ar sudrabotajiem matiem nedrošu pārliecību par to, ka tāds liels zēns droši vien tiks galā ar savām rotaļlietām.

III AUSMA

Putu svītra, ko atstāja aiz sevis Greja kuģis «Noslēpums», nostiepās okeānā kā balta lente un izgaisa Lisas vakara uguņu atblāzmā. Kuģis noenkurojās netālu no bākas. Desmit dienas no «Noslēpuma» izkrāva dabisko zīdu, kafiju un tēju, vienpadsmito dienu komanda pavadīja krastā, atpūtā un vīna tvaikos; divpadsmitajā dienā Greju sāka mākt skumjas, lai gan iemesla nebija nekāda.

No paša rīta, tikko piecēlies, viņš jau juta, ka iesākusies melnā diena. Sadrūvis viņš apģērbās, negribīgi pabrokastoja, piemirsa izlasīt avīzi un ilgi smēķēja, nogrimis nepazītā bezmērķīga sasprindzinājuma pasaulē; miglaini uzpeldējušos vārdos jaucās nepieļautas vēlēšanās, cita citu tūliņ atkal iznīcinādamas. Tad viņš metās darbā.

Bocmaņa pavadībā Grejs pārlūkoja kuģi, lika pievilkt vantis, atlaist šturtroses, iztīrīt klūzas, pārmainīt klīveri, nodrīvēt klāju, iztīrīt kompasu, atvērt, izvēdināt un izslaucīt kravas telpas. Bet darbs Greju neizklaidēja. Dienas nemierīgās darbošanās un skumīguma nomākts, viņš pārlaida to satraukts un drūms: itin kā viņu kāds būtu saucis, bet viņš aizmirsis, kas bijis saucējs.

Pievakarē viņš apsēdās kajītē, paņēma grāmatu un ilgi apstrīdēja autoru, rakstīdams uz malām paradoksāla satura piezīmes. Kādu laiku šī spēle viņu uzjautrināja, šī saruna ar aizgājēju, kas valdīja vēl no kapa. Tad, paņēmis pīpi, viņš iegrima zilā dūmakā, tīdamies rēgainajās ara- beskās, kas izveidojās no līganajām dūmu strēlēm.

Tabaka ir briesmīgi iedarbīga; kā eļļa, kas izlieta plīstošos viļņos, apvalda viļņu trakošanu, tāpat tabaka, nomierinādama jūtu satraukumu, pazemina to par dažiem toņiem, tas sāk skanēt plūstošāk un muzikālāk. Tāpēc Greja skumjas, pēc trim pīpēm beidzot zaudējušas savu asumu, izvērtās apcerīgā izklaidībā. Šis stāvoklis ilga vēl kādu stundu, tad dvēseles migla izklīda, Grejs atguvās, viņam iegribējās izkustēties, un viņš izgāja uz klāja. Bija dzija nakts, aiz borta melno ūdeņu sapņainībā snauda zvaigznes un mastu ugunis. Silts, maigs gaiss smaržoja pēc jūras. Pacēlis galvu, Grejs ar piemiegtu aci vēroja kādas zvaigznes zelta ogli; pēkšņi neprātīgā jūdžu skrejā viņa redzokli skāra tālas planētas ugunīgā smaile. No līča viņas malas atplūda pilsētas vakara dobjais troksnis; reizēm, vēja nesta, pār jutīgo ūdens līmeni no krasta atlidoja frāze, itin ka būtu izrunāta uz klāja, skaidri izskanējusi, tā pagaisa vanšu čīkstoņā; kuģa priekšgalā uzliesmoja sērkociņš, apgaismodams pirkstus, apaļas acis un ūsas. Grejs iesvilpās, pīpes uguntiņa sakustējās un sāka virzīties uz viņu; drīz vien kapteinis tumsā ieraudzīja sardzes matroža rokas un seju.

—   Pasaki Letikam, — teica Grejs, — ka viņš brauks man līdzi. Lai paņem makšķeres.

Viņš iekāpa laivā, kur minūtes desmit gaidīja Letiku; izveicīgais, blēdīgais puisis, piesizdams pret bortu airus, padeva tos Grejam, tad nokāpa pats, sakārtoja duļļus un nobāza maisu ar pārtiku laivas pakaļgalā. Grejs nosēdās pie stūres.

—   Uz kurieni pavēlēsiet braukt, kaptein? — jautāja Le- tiks, griezdams laivu ar labo irkli.

Kapteinis klusēja. Matrozis zināja, ka šo klusēšanu nedrīkst pārtraukt ne ar vārdu, un tādēļ, pats apklusis, sāka spēcīgi airēt.

Grejs uzņēma kursu uz atklāto jūru, tad sāka turēties kreisā krasta virzienā. Viņam bija vienalga, uz kurieni braukt. Stūre dobji guldza, žvadzēja un skalojās airi, visur tikai jūra un klusums.

Dienas ritējumā cilvēks veltī uzmanību tādam daudzumam domu, iespaidu, sarunu un vārdu, ka tas viss kopā sastādītu ne vienu vien biezu sējumu. Dienas seja iegūst noteiktu izteiksmi, bet šodien Grejs veltīgi skatījās šaja sejā. Tās trauksmainajos vaibstos izpaudās viena no tām sajūtām, kādu ir daudz, bet kurām nav vārda. Lai_ kā tās nosauktu, tās allaž paliks vārdos neizsakāmas tāpat kā aromāts. Tādas • sajūtas varā tagad atradās Grejs, tiesa, viņš varētu sacīt: «Es gaidu, es redzu, es drīz uzzināšu …» — bet pat šie vārdi nebūtu nekas vairāk kā atsevišķs uzmetums, salīdzinot ar arhitektonisko ieceri. Sajās vēdās vēl varēja manīt gaiša satraukuma spēku.

Tur, kur viņi brauca, pa kreisi viļņainos tumsas sabiezējumos pacēlās krasts. Virs logu sarkanīgajiem stikliem lidoja dūmeņu dzirkstis — tā bija Kaperna. Grejs saklausīja lamas un suņu riešanu. Ciema ugunis atgādināja krāsns durtiņas, ar izdegušiem caurumiņiem, caur kuriem redzamas kvēlojošas ogles. Pa labi bija okeāns, tik skaidri jaušams kā guļoša cilvēka klātbūtne. Pabraucis garām Kapernai, Grejs stūrēja uz krastu. Seit klusi guldza ūdens; aizdedzinājis laternu, viņš pamanīja krasta nobrukuma bedres un tā augšējos, pārkārušos izliekumus, šī vieta viņam iepatikās.

—   Šeit ķersim zivis, — teica Grejs, uzsitis airētājam uz pleca.

Matrozis neskaidri kaut ko noņurdēja.

—  Pirmo reizi braucu ar tādu kapteini, — viņš murmināja. — Lietišķs kapteinis, bet neparasts. Āķīgs kapteinis. Tomēr man viņš tīk.

Iedzinis airi stāvus dūņās, viņš piesēja pie tā laivu, un abi devās augšup, rāpdamies pa akmeņiem, kas birža zem ceļiem un elkoņiem. Uz kraujas tūliņ sākās meža biezoknis. Atskanēja cirvja klaudzieni pret sausu stumbru; nogāzis koku, Letiks kraujas malā sakūra ugunskuru. Sakustējās ēnas, un ūdenī atspīdēja liesmas; tumsas klie- dumā bija redzama zāle un zari; virs ugunskura, dūmu caurausts, mirdzēdams trīsēja gaiss.

Grejs apsēdās pie ugunskura.

—  Ņem nu, — viņš teica, sniegdams pudeli, — iemet, draugs Letik, uz visu atturībnieku veselību. Tu gan esi paķēris nevis ķimeni, bet ingveru.

—   Piedodiet, kaptein, — atbildēja matrozis, atvilkdams elpu. — Atļaujiet uzkost šo… — Viņš ar vienu kodienu atplēsa pusi cāļa un, izņēmis no mutes spārniņu, turpināja: — Es zinu, ka jūs mīlat ķimeni, bet bija tumšs, es steidzos. Ingvers, vai zināt, nocietina cilvēku. Kad man vajag izkauties, es dzeru ingveru.

Kamēr kapteinis ēda un dzēra, matrozis no sāniem lūkojās viņā un tad nenocieties vaicāja:

—   Vai tiesa, kaptein, runā, ka jūs esot cēlies no augstas dzimtas?

—   Tas nav interesanti, Letik. Ņem makšķeri un ķer zivis, ja vēlies.

—   Bet jūs?

—   Es? Nezinu. Varbūt es ari. Tikai… vēlāk.

Letiks tina vaļā makšķeri, skandēdams pašsacerētās vārsmas, kas viņam vareni padevās par lielu prieku komandai.

—   Aukliņa un koka maikste, iznāk pātaga kā likts, ja vēl siešu āķi galā, lai tad noskan svilpiens dikts. — Tad viņš pamaisīja ar pirkstu tārpu kārbiņā. — Šitens tārpiņš zemē līda, priecājās par dzīvi viņš, tagad rokā man šis gnīda — vēlāk zivij nabadziņš. — Beidzot viņš aizgāja, dziedādams: — Nakts tik klusa, mīlu šņabi, drebi visa zivju cilts, uzķerieties tikai labi — sagaidīs jūs krasta smilts!

Grejs gulēja pie ugunskura, skatīdamies uz uguns atspulgu ūdenī. Viņš domāja, taču bez gribas; šādā stāvoklī dorna, izklaidīgi uztverdama apkārtni, neskaidri vēro: tā joņo kā zirgs biezā pūlī samīdīdama, šķirdama un apstādamās, pārmaiņus to pavada tukšums, apjukums un aizkavēšanās. Tā klīst ap lietu būtību, no spilgtas atklāsmes steidz pie slepeniem mājieniem, virpuļo pa zemi un debesīm, kā dzīva sarunājas ar iedomātām personām, gan dzēš, gan rotā atmiņas. Šajā gaistošajā kustībā viss ir dzīvs un reljefs un viss ir bezveidīgs kā murgi. Un atbrīvotā apziņa bieži pasmaida, redzēdama, ka apcerē par likteni pēkšņi ierodas viesos galīgi nepiedienīgs tēls, piemēram, kāda klūdziņa, kas pārlauzta pirms dažiem gadiem. Tā pie ugunskura domāja Grejs, lai gan pats bija «kaut kur» — tikai ne šeit.

Elkonis, uz kura viņš bija atspiedies, galvu rokā atbalstījis, bija samircis un notirpis. Zvaigznes bāli mirgoja, tumsa šķita pieaugam, kā jau pirms ausmas. Kapteinis sāka snaust, pats to nemanīdams. Viņam iegribējās dzert, un viņš sniedzās pēc somas, atraisot to jau miegā. Tad sapņi mitējās; nākošās divas stundas Grejam nebija ilgākas par tām sekundēm, kuru laikā viņa galva noslīga uz rokām. Pa šo laiku Letiks divi reizes pienāca pie ugunskura, aizsmēķēja un aiz ziņkāres ieskatījās izvilktajām zivīm mutē — kas tur ir? Bet tur, protams, nebija nekā.

Pamodies Grejs uz mirkli aizmirsa, kā šajā vietā bija nokļuvis. Pārsteigts viņš ieraudzīja rīta laimīgo mirdzumu, krasta nogruvumu starp spīdošiem zariem un kvēlošo, zilgano tāli; virs apvāršņa un tai pašā laikā virs viņa kājām nokarājās lazdu krūma lapas. Zem kraujas, šķita, ka zem pašas Greja muguras, klusi čaloja piekrastes viļņi. No lapas nokritusi rasas lāse ar saltu šļakstu izplūda pār viņa miegaino seju. Grejs piecēlās. Visur valdīja gaisma. Ugunskura apdzisušās pagales turējās pie dzīvības ar tievu dūmu strūkliņu. Tās smarža lika dziļi izjust patiku līdz ar gaisu ieelpot meža zaļuma svaigo smaržu.

Letika nebija, aizrāvies un nosvīdis viņš nodevās makšķerēšanai ar īstu spēlmaņa azartu. Grejs atstāja biezokni un iegāja krūmājā, kas klāja pakalna nogāzi. Garoja un mirdzēja zāle; mitrās puķes atgādināja bērnus, kas ar varu nomazgāti aukstā ūdenī. Zaļā valstība elpoja ar neskaitāmām, sīkām mutēm, kavējot Greja gaitu caur tās līksmo šaurību. Kapteinis izkļuva atklātā vietā, kas bija apaugusi ar puķēm piebērtu zāli, un tur ieraudzīja aizmigušu meiteni.

Viņš klusi nolieca zaru un apstājās ar bīstama atraduma sajūtu. Ne tālāk kā piecu soļu atstatumā saritinājusies, vienu kāju zem sevis savilkusi un otru izstiepusi, galvu ērti uz rokām atbalstījusi, gulēja nogurusī Asola. Viņas mati bija sajukuši; pie kakla atpogājusies podziņa, atklājot baltu bedrīti; izpleties svārks atsedza ceļgalus; viņas skropstas dusēja uz vaiga izliektā, maigā deniņa ēnā, ko pa daai aizsedza tumša cirta; zem galvas paliktās labās rokas mazais pirkstiņš bija pieliekts pie pakauša. Grejs pie- tupās, lūkodamies meitenes sejā no apakšas, nenojauzdams, ka atgādina Faunu no Arnolda Beklina gleznas.

Iespējams, ka citos apstākļos viņš šo meiteni būtu pamanījis tikai ar acīm, bet šobrīd viņš ieraudzīja to citādi. Viss sakustējās, viss viņā sāka līksmot. Protams, Grejs nepazina viņu, nezināja viņas vārdu un to nepavisam, kāpēc viņa aizmigusi šeit jūras krastā, bet tas sagādāja viņam lielu prieku. Viņam patika gleznas bez paskaidrojumiem un parakstiem. Tādas gleznas iespaids šķiet nesalīdzināmi spēcīgāks, tās saturs, kas nav saistīts ar vārdiem, kļūst neierobežots, apstiprinot it visus minējumus un domas.

Lapojuma ēna jau sliecās tuvāk stumbriem, bet Grejs arvien vēl sēdēja tai pašā neērtajā pozā. Meitenē viss dusēja: dusēja tumšie mati, dusēja apģērbs un apģērba krokas, pat zāle viņas stāva tuvumā šķita aiz līdzjūtības iesnaudusies. Kad iespaids bija kļuvis pilnīgs, Grejs ienira tā siltajā vilnī un aizpeldēja tam līdzi.

Jau sen Letiks sauca:

—   Kaptein, kur jūs esat? — bet kapteinis to nedzirdēja.

Kad viņš beidzot piecēlās, tieksme uz neparasto pārsteidza kā satrauktas sievietes apņēmība un jūsma. Domīgi padevies tai, viņš novilka no pirksta veclaicīgu, dārgu gredzenu, gluži pamatoti nodomādams, ka varbūt iedveš ar to dzīvei ko būtisku, līdzīgu ortogrāfijai. Viņš saudzīgi uzbīdīja gredzenu uz mazā pirkstiņa, ko nebija aizsedzis pakausis. Pirkstiņš nepacietīgi sakustējās un noslīga. Vēlreiz palūkojies šajā dusošajā sejā, Grejs pagriezās un ieraudzīja krūmos matrozi ar augsti uzrautām uzacīm. Letiks, muti atplētis, vēroja Greja rīcību ar tādu izbrīnu, ar kādu droši vien Jonass skatījās valzivs rīklē.

—   Ā, tas esi tu, Letik! — iesaucās Grejs. — Palūkojies uz viņu. Vai nav jauka?

—   Brīnišķīgs mākslas veidojums! — čukstot atsaucās matrozis, kas mīlēja grāmatu izteicienus. — Apstākļu apsvērumā tas ir kas patīkams. Es noķēru četras murenas un vēl vienu tik resnu kā pūslis.

—   Klusu, Letik. Iesim prom no šejienes.

Viņi iegāja krūmos. Viņiem nu vajadzēja nogriezties uz laivas pusi, bet Grejs kavējās, aplūkodams zemā krasta tāli, kur pār zaļumiem un smiltīm plūda Kapernas skursteņu dūmi. Sājos dūmos viņš atkal ieraudzīja meiteni.

Tad viņš apņēmīgi pagriezās, nokāpdams gar nogāzi; matrozis, nekā nejautādams, gāja nopakaļus, viņš juta, ka atkal pienākusi noteiktā klusēšanas reize. Jau pie pirmajām ēkām Grejs pēkšņi ierunājās:

—   Vai tu, Letik, ar savu pieredzējušo aci vari noteikt, kur šeit ir traktieris?

—   Manuprāt, tur, tas melnais jumts, — sprieda Letiks — bet var jau būt arī, ka ne.

—   Kas tanī jumtā ievērojams?

—   Pats nezinu, kaptein. Nekas vairāk kā sirdsbalss.

Viņi piegāja pie norādītās mājas; tās patiešām bija

Menersa traktieris. Caur vaļējo logu uz galda varēja redzēt pudeles, blakus tām kāda netīra roka glaudīja iesirmu ūsu.

Lai gan laiks bija agrs, traktiera lielajā istabā bija iekārtojušies trīs cilvēki. Pie loga sēdēja ogļu izvadātājs, noreibušo ūsu īpašnieks, kuras jau bija ievērotas; starp bufeti un istabas iekšdurvīm pie olu kulteņa un alus sēdēja divi zvejnieki. Menerss, garš jauns puisis ar vasaras raibumiem klātu, garlaicīgu seju un ar tādu sevišķu viltīga žirgtuma izteiksmi pusaklajās acīs, kāda ir raksturīga veikalniekiem vispār, slaucīja aiz letes traukus. Uz netīrās grīdas saules atēnotais loga režģis.

Tikko Grejs bija iegājis dūmakainās gaismas joslā, Menerss, padevīgi klanīdamies, atstāja savu paslēptuvi. Viņš tūliņ saskatīja Grejā īstu kapteini — no tādu viesu kārtas, kādus viņš reti redzēja. Grejam paprasīja rumu. Uzklājis uz galda ]aužu kalpībā nodzeltējušu galdautu, Menerss atnesa pudeli, iepriekš aplaizījis ar mēli atlupušās etiķetes maliņu. Tad viņš atgriezās aiz letes, uzmanīgi vērodams gan Greju, gan šķīvi, no kura ar nagu atlupināja kaut ko piekaltušu.

Tajā brīdī, kad Letiks saņēmis abām rokām glāzi, pazemīgi sačukstējās ar viņu, skatīdamies pa logu, Grejs pasauca Menersu. Hins apmierināts nosēdās uz krēsla malas, juzdamies glaimots par šādu uzrunu un glaimots tieši tāpēc, ka tā izpaudās Greja rupjajā pamājienā ar pirkstu.

—  Jūs, protams, pazīstat visus šejienes iedzīvotājus, — mierīgi iesāka Grejs. — Mani interesē, kā sauc jauno meiteni gaišā ģērbā ar rožainiem ziediņiem, tumši brūniem matiem, apsietiem ar lakatiņu, neliela auguma, vecumā no septiņpadsmit līdz divdesmit gadiem. Es viņu sastapu netālu no šejienes. Kāds ir viņas vārds?

Viņš to sacīja spēkpilnā vientulībā, kas nepieļauj atkāpšanos no ieturētā toņa. ITins Menerss sarāvās un pat viegli pavīpsnāja, bet ārēji pakļāvās šim sarunas tonim. Taču pirms atbildes viņš brīdi klusēja — velti pūlēdamies uzminēt, kāda te ir sakarība.

—   Hm! — viņš teica, skatīdamies griestos. — Tā droši vien būs bijusi «Kuģa Asola», neviena cita. Viņa ir pa- niuļķe.

—  Tiešām? — vienaldzīgi atjautāja Grejs, norīdams prāvu guldzienu. — Kā tad tas gadījies?

—  Ja tā, tad lūdzu uzklausīt.

Un Hins Grejam pastāstīja to, kā pirms gadiem septiņiem meitene sarunājusies ar dziesmu vācēju. Protams, šis notikums no tā laika, kad ubags to pastāstīja šepat traktierī, bija ieguvis rupjas un seklas tenkas veidu, taču īstenība palika nesagrozīta. — No tā laika visi viņu tā sauc, — teica Menerss, — sauc par «Kuģa Asolu».

Grejs paskatījās uz Letiku, kas izturējās klusi un pieticīgi, tad viņa skatiens pievērsās putekļainajam ceļam, kurš veda gar traktieri, un viņš sajuta it kā belzienu — belzienu reizē sirdī un galvā. Pa ceju šurp nāca tā pati Kuģa Asola, par kuru Menerss nupat atsaucās tik nievā- joši. Viņas brīnišķīgos sejas vaibstus, kas pauda nedzēšami saviļņojošu, kaut arī vienkāršu vārdu noslēpumu, viņš tagad redzēja tās skatiena apstarotus. Matrozis un Menerss sēdēja ar muguru pret logu, un, lai viņi nejauši nepagrieztos, Grejam netrūka vīrišķības paskatīties Hina sarkanajās acīs. Pēc tam kad viņš bija ieraudzījis Asolas acis, izgaisa viss Menersa stāstījuma smagais iespaids. Pa tam Hins, nekā nenojaudis, turpināja:

—   Varu jums vēl pasacīt, ka viņas tēvs ir īsts nelietis. Viņš noslīcināja manu tētiņu, gluži kā tādu kaķi, lai dievs žēlīgs. Viņš …

To pārtrauca negaidīts, mežonīgs rēciens aiz muguras. Ogļu izvadātājs, nodzinis reibuma sastingumu, briesmīgi valbīdams acis, pēkšņi iesāka aurot dziesmu un tik neganti, ka visi satrūkās:

Kurvju pinēj, kurvju pinēj, Uzprasi par kurvi!..,

—   Atkal esi piesūcies, nolādētā mucai — uzbļāva Menerss. — Arā!

…Tikai tad tu piesargies — Never mūsu durvis!…

iekaucās ogļu izvadātājs un, it kā nekas nebūtu noticis, iemērca ūsas alus putu šļakatās.

Hins Menerss sašutis paraustīja plecus.

—   Draņķis, ne cilvēks, — viņš noteica netīkama sīkstuļa pašcieņā.

•— Vai vairāk nekā nevarat pastāstīt? — vaicāja Grejs.

—   Es-e? Es jau jums teicu, ka viņas tēvs ir nelietis. Viņa dēļ es, cienītais kungs, kļuvu par bāreni un jau kā bērns biju spiests patstāvīgi gādāt sev dienišķo iztiku …

-— Melo! … — negaidīti iesaucās ogļu izvadātājs. — Tu melo tik neķītri un prasti, ka es atskurbu.

Hins nepaguva atvērt muti, kad ogļu izvadātājs pievērsās Grejam:

—   Viņš melo. Viņa tēvs tāpat meloja, arī māte meloja. Tāda suga. Varat būt mierīgs, viņa ir tikpat vesela kā es un jūs. Esmu ar viņu runājis. Viņa ir sēdējusi manos ratos astoņdesmit četras reizes vai nedaudz mazāk. Kad meitene nāk kājām no pilsētas un es savas ogles esmu pārdevis, es arvien paņemu meiteni ratos. Lai viņa sēž. Es saku, ka viņai ir gaiša galva. Tas tūliņ redzams. Ar tevi, Hin Meners, viņa, protams, i divus vārdus nepārmainīs. Bet es, cienīts kungs, brīvajā ogļdara darbā nicinu tenkas un baumas. Viņa runā kā pieaugusi, taču viņas runa ir brīnumaina. Ja ieklausies — viss šķiet gluži tāpat kā būtu mūsu sarunā, tā tas ir un tomēr nav. Lūk, piemēra dēļ, — reiz iesākām runāt par viņas nodarbošanos. «Es tev teikšu tā,» viņa saka un turas pie mana pleca kā mušiņa pie zvana torņa, «šis darbs jau nav garlaicīgs, tikai man arvien gribas izgudrot ko sevišķu. Es,» viņa saka, «gribētu, lai laiva, ko esmu darinājusi, pati peldētu un airētāji lai airē pa īstam; lai viņi piestāj krastā, pietauvojas un gods godam kā dzīvi izkāpj krastā pamieloties.» Es iesmējos, tobrīd tas man likās smieklīgi. Es saku: «Nu Asola, tas tāpēc, ka tev tāds darbs un arī domas tādēļ ir tādas, bet paskaties visapkārt: darbā visi ir gluži kā kautiņā.» «Nē,» viņa saka, «ko es zinu, to es zinu. Kad zvejnieks ķer zivis, viņš taču domā, ka noķers tik lielu zivi, kādu neviens vēl nav noķēris.»

«Nu, bet es?» — «Bet tu?» viņa smejas, «droši vien, kad esi ar oglēm piebēris pilnu kurvi, tu domā, ka tās uzziedēs?» Rau, kādus vārdus viņa pateica! Tajā pašā mirklī, atzīstos, es dzīros palūkoties uz tukšo kurvi un man šķita, ka no klūgām itin kā raisās pumpuri, šie pumpuri pārsprāga, pār kurvi nošalca lapas un izgaisa. Es pat atskurbu. Bet Hins Menerss melo kā suns, ausis vien kust, to es zinu!

Uzskatīdams, ka saruna izvērtusies par skaidri redzamu apvainojumu, Menerss uzmeta ogļu izvadātājam caururbjošu skatienu un paslēpās aiz letes, no kurienes sarūgtināts apvaicājās:

—   Vai pavēlēsiet ko pasniegt?

—  Nē, — atbildēja Grejs, izņemdams naudu, — mēs ceļamies un ejam. — Letik, tu paliksi šeit, atgriezīsies pret vakaru un klusēsi. Uzzinājis it visu, kas iespējams, pastāstīsi man. Vai saprati?

—  Labo kaptein, — teica Letiks mazliet familiāri, kam par iemeslu bija rums, — to nesaprast var tikai kurlais.

—  Jauki. Atceries arī, ka nevienā gadījuma, kādi te iespējami, tu nedrīksti par mani runāt, pat pieminēt manu vārdu nedrīkst. Paliec sveiksi

Grejs izgāja. No šā brīža viņu neatstāja satriecošu atklājumu jutoņa, līdzīgi dzirkstij Bertolda pulvera piestā, — viens no tiem dvēseles apsvērumiem, kuri izraisa spilgtu uzliesmojumu. Viņu pārņēma rosīgs darbošanās gars. Viņš atguvās un sakārtoja domas tikai tad, kad iesēdās laivā. Smiedamies Grejs pagrieza roku ar plaukstu pret svelmaino sauli, kā reiz, zēns būdams, bija darījis vīna pagrabā; tad viņš atstūmās no malas un sāka ātri airēt uz ostas pusi.

IV

PRIEKŠVAKARA

Tās dienas priekšvakarā, septiņus gadus pēc tam, kad dziesmu vācējs Egls pastāstīja meitenei jūras krastā pasaku par kuģi ar sārtajām burām, Asola, atgriezusies mājās no rotaļlietu veikala iknedēļas apmeklējuma, bija nomākta, skumīgu seju. Savu preci viņa atnesa atpakaļ. Viņa bija tik apbēdināta, ka sākumā nemaz nespēja parunāt, un tikai pēc tam, Longrena satrauktajā sejā saskatījusi, ka viņš sagaida kaut ko sliktāku par īstenību, sāka stāstīt, ar pirkstu vilkdama pa loga stiklu, pie kura stāvēja, izklaidīgi vērodama jūru.

Rotaļlietu veikala saimnieks šoreiz sācis ar to, ka atvēris aplēšu grāmatu un parādījis viņai, cik liels ir viņu parāds. Viņa nodrebējusi, ieraudzīdama iespaidīgo trīs- zīmju skaitli. «Lūk, cik daudz jūs esat izņēmuši, sākot no decembra,» teica tirgotājs, «bet nu palūkosim, par cik ir pārdots.» Un viņš bīdīja pirkstu uz citu divzīmju skaitli. 2ēl un apvainojoši bija skatīties. No viņa sejas redzēju, ka viņš ir rupjš un nīgrs. Ar prieku būtu aizskrējusi, bet, goda vārds, aiz kauna nespēju. Un tad viņš sāka runāt: «Man, mīļā, tas vairs nav izdevīgi. Tagad modē ārzemju prece, visi veikali pilni ar to, un šos izstrādājumus vairs nepērk.» Tā viņš teica. Viņš runāja vēl daudz ko, bet es visu esmu sajaukusi un aizmirsusi. Droši vien viņš tad iežēlojās par mani, jo ieteica iegriezties «Bērnu tirdziņā» un «Aladina spuldzē».

Pasacījusi visu svarīgāko, meitene pagrieza galvu un kautrīgi paskatījās uz veco vīru. Longrens sēdēja sakucis, pirkstus sažņaudzis starp ceļiem, uz kuriem bija atspiedies ar elkoņiem. Sajutis skatienu, viņš pacēla galvu un nopūtās. Pārvarējusi drūmo omu, meitene pieskrēja pie viņa, nosēdās līdzās un, pabāzusi savu vieglo roku zem viņa ādas svārka piedurknes, smiedamās un no apakšas skatīdamās tēva sejā, lietišķā mundrumā turpināja:

—   Nekas, tas viss nav nekas, tu neklausies, lūdzu. Nu, lūk, es gāju. Piegāju pie briesmīgi lielas tirgotavas, tajā milzums ļaužu. Mani iemiedza drūzmā, es tomēr izrāvos un devos pie melnīgsnēja cilvēka acenēs. Ko es viņam teicu — neatceros; beidzot viņš pasmējās, pavandījās manā kurvī, kaut ko aplūkoja, tad atkal ietina drāniņā un atdeva man atpakaļ.

Longrens dusmīgs klausījās. Viņš skaidri redzēja savu samulsušo meiteni bagātnieku drūzmā pie letes, kas apkrauta dārgām mantām. Labi ģērbies cilvēks acenēs laipni paskaidro viņai, ka viņam būtu jāizput, ja sāktu tirgoties ar Longrena vienkāršajiem izstrādājumiem. Nevērīgi un veikli viņš noliek tās priekšā uz letes māju un dzelzceļa tiltu saliekamos modeļus, miniatūras, labi nostrādātus automobiļus, elektrisko instrumentu komplektus, lidmašīnas un dzinējus. Tas viss ož pēc krāsas un skolas. Pēc viņa izteicieniem iznāk, ka tagad bērni rotaļās tikai atdarina pieaugušos.

Asola bijusi «Aladina spuldzē» un vēl divos veikalos, bet nekā nepanākusi.

Beigusi stāstīt, viņa kārtoja vakariņas; paēdis un izdzēris glāzi stipras kafijas, Longrens teica:

—   Ja mums neveicas, tad jāmeklē izeja. Es varbūt atkal stāšos darbā — uz «Ficrojas» vai «Palermo». Protams, viņiem taisnība, — viņš apcerīgi turpināja, domādams par rotaļlietām. — Tagad bērni nerotaļājas, bet mācās. Viņi tikai mācās, mācās un nekad nesāks dzīvot. Tā tas ir, bet žēl, patiesi, žēl. Vai tu pratīsi iztikt bez manis viena brauciena laiku? Lai gan tas ir neprāts atstāt tevi vienu.

—   Arī es varētu braukt kopā ar tevi, teiksim, strādāt bufetē.

—   Nē! — šo vārdu Longrens apzīmogoja ar plaukstas uzsitienu uz galda. — Kamēr es esmu dzīvs, tu nekalposi. Gan jau laiks rādīs.

Viņš sadrūvis apklusa. Asola novietojās viņam blakus uz ķeblīša stūra; no malas, galvu nepagriezis, viņš redzēja, ka viņa cenšas to iepriecināt, un tikko nepasmaidīja. Bet pasmaidīt — nozīmēja S'abiedēt un samulsināt meiteni. Kaut ko pie sevisrunādama, viņa saglauda tēva spurainos, sirmos matus, noskūpstīja viņu uz mutes un, aizspiedusi tēva spalvainās ausis ar saviem mazajiem, tievajiem pirkstiņiem teica:

—   Nu, lūk, tagad tu nedzirdi, ka es tevi mīlu.

Kamēr viņa to apmīļoja, Longrens sēdēja visai sadrūvis,

kā cilvēks, kas baidās ieelpot dūmus, bet, izdzirdis viņas vārdus, skaļi iesmējās.

—   Tu mīļā, — viņš sirsnīgi teica, paplikšķinājis pa meitenes vaigu, un aizgaja uz krastmalu apraudzīt laivu.

Asola kādu brīdi domīga stāvēja istabas vidū, nevarēdama izšķirties, vai ļauties klusām skumjām vai paveikt nepieciešamos mājas soļus; tad, nomazgājusi traukus, pārbaudīja skapī pārtikas atlikumus. Viņa nesvēra un nemērīja, bet redzēja, ka miltu līdz nedēļas beigām nepietiks, ka cukura kārbā jau saredzams dibens, tējas un kafijas kārbiņas bija gandrīz tukšas, nebija sviesta, un vienīgais, pie kā ar mazu vilšanos par izņēmumu kavējās acs — bija kartupeļu maiss. Tad viņa uzmazgāja grīdu un sēdās piešūt volānu no vecas drānas pāršūtiem svārciņiem, bet, atcerējusies, ka drānas atgriezumi nolikti aiz spoguļa, piegāja pie tā un paņēma vīstokli, pie reizes palūkodamās savā attēlā.

Aiz riekstkoka rāmju atspoguļotās istabas gaišajā tukšumā stāvēja neliela auguma meitene, tērpusies lētā, baltā muslīnā ar rozā puķītēm. Viņas plecus klāja pelēks zīda lakatiņš. Vēl bērnišķīgā seja ar gaišo iedegumu bija kustīga un izteiksmīga; skaistās, viņas vecumam pārāk nopietnās acis lūkojās daiļas dvēseles biklā nopietnībā. Viņas nepareizā sejiņa spēja aizkustināt ar līniju smalko skaidrību, katrs vaibsts, katrs šās sejas izcilnis, protams, piedienētu jo daudzu sieviešu sejām, bet to kopums, to stils bija ļoti oriģināls, oriģināli mīļš; pie tā arī paliksim. Pārējais nav vārdiem izsakāms, atskaitot vārdu «apburošs».

Meitene attēlā pasmaidīja tikpat nenoteikti kā Asola. Smaids iznāca skumjš, to pamanījusi, viņa uztraucās, it kā būtu ieraudzījusi svešinieci. Viņa piespiedās ar vaigu pie stikla, aizvēra acis un klusi noglāstīja ar roku spoguli tur, kur atspoguļojās viņas attēls. Neskaidru, mīlīgu domu spiests pazibēja viņā; viņa izslējās, iesmējās un apsedusies sāka šūt.

Kamēr viņa šuj, iepazīsimies ar viņu tuvāk — ielūkosimies viņa. Viņā ir divas meitenes, divas Asolas, kas sajauktas neparastā, brīnišķīgā savienojumā. Viena — matroža, amatnieka, rotaļlietu izgatavotāja meita, otra —• dzīva dzeja ar visiem tās saskaņas un tēlu brīnumiem, ar līdzās stāvošo vārdu noslēpumu, ar to ēnām un gaismu, kas pāriet no viena vārda uz otru. Viņa pazina dzīvi robežās, kuras novilka viņas pieredze, bet aiz vispārējām parādībām redzēja atspoguļojamies to gluži citādu. Tā, ielūkodamies lietās, mēs pamanām tajās kaut ko, kas nav tikai lineārs, bet, uztverot ar jūtām, — noteikti pamanām cilvēcīgo un — tāpat kā cilvēcīgo — arī dažādo. Kaut kā līdzīgi tam, ko (ja izdevies) mēs izsacījām ar šo piemēru, — arī Asola redzēja vēl ko vairāk par redzamo. Bet šiem klusajiem iekarojumiem viss vienkārši saprotamais viņas garam bija svešs. Viņa prata un mīlēja lasīt, bet arī grāmatā lasīja galvenokārt starp rindām, tāpat kā dzīvoja. Neapzinātas, dīvainas apgarotības pārņemta, viņa ik uz soļa izdarīja daudzus ēteriski smalkus atklājumus, gan nepasakāmus, bet tikpat svarīgus kā tīrība un siltums. Reizēm — un tas turpinājās dienām — viņa pat pārveidojās; dzīves fiziskais līdzsvarojums gaisa kā klusums no lociņa pieskāriena, un viss, ko viņa redzēja, no kā dzīvoja, kas bija ap viņu, kļuva par noslēpumu savi- jumu ikdienības atveidā. Ne vienu reizi vien satraukti un bijīgi viņa naktī gāja uz jūras krastu, kur, sagaidījusi rītausmu, pavisam nopietni lūkojās pēc kuģa ar sārtajām burām. Šie brīži sagādāja viņai laimi; mums būtu grūti tā iejusties pasakā, viņai bija ne mazāk grūti atbrīvoties no tās varas un burvības.

Citā laikā, visu to pārdomādama, viņa sirsnīgi brīnījās par sevi, pati neticēdama, ka tic, ar smaidu piedodama jūrai un, skumji iekļāvusies īstenībā, tagad, sakrokojot volānu, meitene atcerējās savu dzīvi. Tajā bija daudz garlaicības un ikdienišķības. Dažkārt vientulība divatā viņu ārkārtīgi nomāca, bet Asolā jau bija izveidojies tas iekšējās bijības vaibsts, tā cietējas rieva, ar kuru nevar ne dot, ne gūt žirgtumu. Par viņu zobojās, sacīdami: «Viņa ir ķerta, paviegla,» — viņa pierada arī pie šīm sāpēm; meitenei gadījās saņemt pat apvainojumus, pēc tam viņas krūtis smeldza kā no sitiena. Kā sieviete viņa Kapernā neguva ievērību, tomēr daudzi domāja, lai gan nejēdzīgi un miglaini, ka viņai dotību vairāk nekā citām — tikai citā valodā. Kapernieši jūsmoja par druknām, smagnējām sievietēm ar resniem ikriem un spēcīgu taukaino ādu; šeit patiku izrādīja, uzsitot ar plaukstu pa muguru un grūstoties kā tirgū. Šo jūtu paveids atgādināja rēciena vientiesīgo vienkāršibu. Asola piedienējās šajā apņēmīgajā vidē tāpat, kā cilvēkiem ar izmeklētu un trauksmainu dzīvi piedienētu rēga sabiedrība — lai arī tiem būtu Asolas burvība, kaut kas no mīlas šeit bija neiespējams. Tā, karavīra taurei vienmērīgi dunot, vijoles brīnišķā, skumjā meldija ir bezspēcīga novirzīt bargo karavīru pulku no tiešo uzdevumu pildīšanas. Pret to, par ko runāts šajās rindās, meitene izturējās noraidoši.

Kamēr viņa dungoja dziesmu par dzīvi, mazās rokas čakli un veikli darbojās; nokozdama diegu, viņa lūkojās tālē, taču tas netraucēja viņu vienmērīgi nolocīt apmali un izveidot cilpaino šuvi šujmašīnas- noteiktībā.

Lai gan Longrens vēl neatgriezās, viņa nebaidījās par tēvu. Pēdējā laikā viņš bieži naktīs aizbrauca zvejot vai vienkārši izklaidēties.

Asolu nemāca bailes, viņa zināja, ka ar tēvu nekas slikts nenotiks. Šai ziņā Asola arvien vēl bija tā mazā meitenīte, kas, draudzīgi čivinādama, rītos lūdza dievu pa savam prātam: «Esi sveicināts, dievs!», bet vakarā: «Ardievu, dievs!»

Viņa domāja, ka šādas īsas sazināšanās ar dievu pilnīgi pietiek, lai novērstu nelaimi. Viņa iejutās tā stāvoklī: dievs taču mūžīgi aizņemts, kārtojot darīšanas miljoniem |aužu, tādēļ pret dzīves ikdienas ēnām, pēc viņas saprašanas, vajag izturēties ar smalkjūtīga ciemiņa pacietību: pamanījis, ka māja pilna ar viesiem, kas gaida aizņemto namatēvu, ierīkojies un pamielojies saskaņā ar apstākļiem.

Beigusi šūt, Asola novietoja darbu kaktā uz galdiņa, izģērbās un nolikās gulēt. Nodzēsa uguni. Drīz vien viņa nojauta, ka nevarēs aizmigt; apziņa bija skaidra kā dienas gaismā, tumsa pat šķita mākslota; miesa, tāpat kā apziņa, likās viegla. Sirds sita kabatas pulksteņa ātrumā; tā sita it kā starp spilvenu un ausi. Asola dusmojās, grozīdamās, gan segu nogrūzdama, te atkal tajā ietīdamās ar visu galvu. Beidzot viņai izdevās atsaukt ierasto skatījumu, kas arvien palīdzēja iemigt: domās viņa meta akmeņus skaidrā ūdenī, vērodama vieglo loku rašanos. Miegs, likās, tikai šo žēlastības dāvanu bija gaidījis, tas atnāca, sačukstējās ar Mēriju, kas stāvēja pie gultas galvgaļa, un, pakļaudamies viņas smaidam, visapkārt uzsauca — š-š-š-š. Asola tūliņ aizmiga. Viņa redzēja iemīļoto sapni: ziedoši koki, skumjas, valdzinājums, dziesmas un noslēpumainas parādības, pamostoties no tām viņa atcerējās vienīgi mirdzošo, zilo ūdeni, kas plūda no kājām uz sirdi salts un aizraujošs. To visu aplūkojusi, viņa vēl kādu brīdi pabija brīnumu zemē, bet tad atmodās un apsēdās.

Miega nejuta, it kā viņa nemaz nebūtu gulējusi. Nekad neizjusts prieks un alkas kaut ko paveikt sasildīja viņu. Viņa raudzījās apkārt ar tādu skatienu, ar kādu vēro jaunu mītni. Istabu jau apgaismoja rītausma — ne jau visā starojuma pilnībā, bet blāvā mirdzumā, kas dod iespēju saredzēt apkārtni. Loga apakšdaļa bija melna, augšējā — jau apgaismota. Mājiņas ārpusē, gandrīz pie paša loga rāmja, staroja rīta zvaigzne. Zinādama, ka vairs neaizmigs, Asola apģērbās, piegāja pie loga un, atvāzusi āķi, atvēra logu. Laukā valdīja vērīgs, dzidrs klusums — it kā tas tikko būtu iestājies. Zilajā krēslā mirgoja krūmi, patālāk dusēja koki, smaržoja pēc tveices un zemes.

Turēdamās pie loga rāmja augšas, meitene skatījās un smaidīja. Pēkšņi kaut kas līdzīgs tālam aicinājumam saviļņoja viņu kā iekšēji, tā ārēji, viņa it kā vēlreiz pamodās no skaidrās īstenības pretī tam, kas vēl skaidrāks un neapšaubāmāks. No šā brīža līksmā apziņa viņu vairs nepameta. Tā mēs klausāmies ļaužu valodā un saprotam to, bet, ja sacīto atkārtotu, — izprastu vēlreiz ar citu, jaunu nozīmi. Tā tas bija ar Asolu.

Paņēmusi veco, bet ap viņas galvu mūžam jauno zīda lakatiņu, viņa to ar roku saturēja ciet zem zoda, noslēdza durvis un basām kājām izlidoja laukā uz ceļa. Lai gan viss bija kluss un tukšs, šķita, ka viņa pati skan kā orķestris, ka viņu var dzirdēt. It viss viņai bija mīļš, viss iepriecēja. Siltie putekļi kutināja kailās kājas, elpot bija tik viegli un patīkami. Debess krēslainajā plaisā melnēja jumti un mākoņi; snauda žogi, mežaroze, sakņu dārzi, lauki un liegi saredzamais ceļš. Visā bija vērojama cita saskaņa nekā dienā, tā pati, bet zaudējusi agrāko samē- rību. Viss dusēja vaļējām acīm, slepus aplūkojot garām ejošo meiteni.

Viņa soļoja jo tālāk, jo ašāk, steigdamās laukā no ciema. Aiz Kapernas stiepās pļavas; aiz pļavām krasta uzkalnu nogāzēs auga lazdas, papeles un kastaņas. Tur, kur ceļš beidzās un sākās aizaugusi taka, pie Asolas kājām liegi sāka glausties melns suns ar baltām krūtīm un izteiksmes pilnām acīm, kas šķita runājam. Suns, pazinis Asolu, smilkstēdams, pielabinādamies un luncinādamies sāka tecēt blakus, klusēdams vienojies ar meiteni par kaut ko tik saprotamu kā «es» un «tu», Asola, paskatījusies suņa izteiksmīgajās acīs, bija stingri pārliecināta, ka suns varētu runāt, ja vien tam nebūtu noslēpumainu iemesiu klusēt. Pamanījis ceļabiedres smaidu, suns priecīgi ierējās, pavicināja asti un vienmērīgi sāka tecēt pa priekšu, bet pēkšņi vienaldzīgi apsēdās, lietišķi pakasīja ar ķepu aiz auss, kur koda tā mūžīgais ienaidnieks, un aizskrēja atpakaļ.

Asola iekļuva augstā, rasotā pļavas zālē, turot roku ar plaukstu pret tās skarām, viņa soļoja uz priekšu, uzsmaidīdama viļņainajiem pieskārieniem. Ielūkodamās puķu savdabīgajās sejās un stiebru jūklī, viņa tur saskatīja gandrīz vai cilvēciskas izdarības — pozas, piepūli, kustības, vaibstus un skatienus; viņu šobrīd nepārsteigtu pat lauku peļu rotaļas, kurmju balle vai eža brutālā izprieca, baidot aizmigušu rūķi ar savu pukšķēšanu. Un, patiesi, viņas priekšā uz takas izritinājās eža pelēkais kamoliņš. Puk-puk, tas sirdīgi nošņāca kā važonis uz gājēju. Asola sarunājās ar tiem, kurus saprata un redzēja. «Labdien, slimnieciņ,» viņa teica zilajam īrisam, ko tārps bija sacaurumojis. «Vajag sēdēt mājās,» tas attiecās uz krūmu, kas liecās pret takas vidu un tāpēc bija garāmgājēju aplauzīts. Liela vabole turējās pie pulkstenītes, augu noliekdama un krizdama nost, taču stūrgalvīgi ķepurodamās kājiņām. «Nokrati šo resno pasažieri,» ieteica Asola. Vabole tiešām nenoturējās un sprakšķēdama aizlidoja sāņus. Saviļņota, trīsēdama un pilna jūsmas, viņa tuvojās uzkalna nogāzei, nozuzdama tās brikšņos no pļavas plašuma, tagad savu īsteno draugu apņemta, kuri — to viņa zināja — sarunājās basā.

Tie bija prāvi veci koki lazdu un sausseržu vidū. To nokārušies zari skāra krūmu galotņu lapas. Kastaņu mierīgi zaļoksnējā un rupjajā lapojumā pacēlās baltās ziedu sveces, to aromāts sajaucās ar rasas un sveķu smaržu. Taka vietvietām ar slidenu sakņu grumbuļiem te aizvijās lejup, te atkal pacēlās pret nogāzi. Asola šeit jutās kā mājās; viņa sasveicinājās ar kokiem kā ar cilvēkiem, pa- spiezdama viņu platās lapas. Viņa gāja, čukstot gan domās, gan vārdos: «Lūk, kur esi tu, un vēl otrs tu; daudz šeit ir jūsu, manu brāļu! Es eju, brālīši, steidzos, laidiet mani! Es jūs visus pazīstu, visus atceros un cienu.» Dižie «brāļi» glāstīja viņu, ar ko spēja — ar lapām, un atbildot draudzīgi krakstēja. Ar smiltīm nobridusies, Asola izkļuva pie kraujas pār jūru un nostājās uz kraujas malas, aizkususi no straujā gājiena. Dziļa, neuzvarama ticība līksmi

putoja un šalca viņā. Ar skatieniem viņa pasvieda to pret apvārsni, no kurienes tā ar liegu čalu krasta vilni atgriezās atpakaļ, lepna par lidojuma noteiktību.

Tai laikā jūra, gar apvārsni apņemta ar zelta pavedienu, vēl dusēja, tikai zem kraujas, piekrastes bedru peļķēs, uzšalca un atplūda ūdens. Dusošā okeāna tērauda pelēkumu tālāk no krasta aizstāja zilā un melnā krāsa. Debesis aiz zelta pavediena uzliesmodamas mirdzēja kā milzīgs gaismas vēdeklis, baltos mākoņus jau skāra liegs sārtums. Tajos atvizēja smalkās, dievišķīgās krāsas. Pār tumšo tāli jau klājās trīsošs sniega baltums; putas mirdzēja, un tumšsarkans pārrāvums, uzliesmodams zelta pavedienu vidū, atsvieda pār okeānu pie Asolas kājām sārtu virmojumu.

Viņa apsēdās, kājas zem sevis sarāvusi, un apņēma ar rokām ceļus. Vērīgi pievērsusies jūrai, viņa lūkojās uz apvārsni platām acīm, kurās nekā vairs nebija no pieauguša, — ar bērna acīm. Viss, ko viņa tik ilgi un kvēli bija gaidījusi, veidojās tur, pasaules viņā malā. Tālu dzelmju valstī viņa saskatīja zemūdens pakalnu; no tā augšup vīteņoja vijīgi augi; starp apaļajām lapām, vienā malā stiebru caurdurtām, zaigoja brīnišķīgi ziedi. Augšējās lapas spīdēja virs okeāna līmeņa; un tas, kas nezināja to, ko zināja Asola, redzēja tikai trīsas uz ūdens un spožumu.

No brikšņiem pacēlās kuģis, tas uzpeldēja un apstājās ausmas vidū. No šīs tāles tas bija tikpat skaidri saredzams kā mākoņi. Līksmi šķeļot viļņus, tas peldēja sārts kā vīns, roze, asinis, mute, sārts samts vai sarkana uguns. Kuģis nāca taisni uz Asolu. Putu spārni trīsēja zem viņa ķīļa varenā spiediena; jau piecēlusies kājās, meitene piespieda rokas pie krūtīm, kad brīnišķā gaismas spēle izvērtās ņirboņā; uzlēca saule, un rīta spilgtā gaisma norāva segu no visa, kas vēl tīksminājās, staipīdamies uz miegainās zemes.

Meitene nopūtās un palūkojās visapkārt. Mūzika apklusa, bet Asola vēl arvien atradās tās skanīgajā varā. Sis iespaids pamazām atslāba, pēc tam kļuva par atmiņu un beidzot vienkārši par nogurumu. Viņa nogūlās zālē, nožāvājās un, tīksmi aizvērusi acis., iemiga — pa īstam, jauna rieksta cietajā miegā, bez rūpēm un sapņiem.

Viņu atmodināja muša, kas skraidīja pa viņas baso pēdu. Nemierīgi pagrozījusi kāju, Asola pamodās; sēdēdama viņa sasprauda pajukušos matus, un tad Greja gredzens atgādināja sevi, bet, domādama, ka tas ir tikai kads stiebriņš, kas nokļuvis starp pirkstiem, viņa izstiepa tos, tā kā traucēklis nezuda, viņa nepacietīgi pacēla roku pie acīm, izslējās un pēkšņi uzlēca kājās tik strauji kā spēcīga strūklakas šalts.

Viņas pirkstā mirdzēja svešs priekšmets — Greja starainais gredzens, par savu viņa šajā mirklī nevarēja to atzīt, nejuta pat sava pirksta. «Kam tas pieder? Kam?» viņa trauksmaini iesaucās. «Vai es sapņoju? Varbūt atradu un esrnu aizmirsusi?» Satvērusi ar kreiso roku savu labo, kurā bija gredzens, viņa ar izbrīnu palūkojās apkārt, pētījot ar skatieniem jūru un zaļos* brikšņus, bet nekas nesakustējās, nekas nepaslēpās krūmos, un zilajā, tālu apstarotajā jūrā neredzēja nekādas pazīmes. Sārtums pārklāja Asolu, un sirdsbalss pateica mūžseno «jā». Notikušajam nebija izskaidrojuma, taču viņa atrada to bez vārdiem un domām savās neparastajās izjūtās, un jau tuvs viņai kļuva gredzens. Sirdij trīsot, viņa norāva to no pirksta: turēdama saujā kā ūdeni, viņa aplūkoja to — ar visu dvēseli, ar visu sirdi, visā savā līksmībā un jaunības vientiesīgajā māņticībā, tad, noslēpusi aiz ņiebura, Asola iekļāva seju plaukstās, zem kurām nevaldāmi lauzās ārā smaids, un, galvu noliekusi, lēni soļoja atpakaļ.

Tā, — nejauši, kā mēdz sacīt cilvēki, kas prot lasīt un rakstīt, — Grejs un Asola atrada viens otru vasaras dienas rītā, kas pilns nenovēršamības.

V

SAGATAVOŠANĀS

Kad Grejs uzkāpa uz «Noslēpuma» klāja, viņš labu brīdi nostāvēja nekustīgi, ar roku glauzdams galvu no pakauša uz pieri, kas nozīmēja galīgu samulsumu. Izklaidība — nenosakāmu izjūtu maiņa — atspoguļojās viņa sejā mēnessērdzīgā, nejūtīgā smaidā. Viņa palīgs Pan- tens šajā brīdī gāja garām, nesot šķīvi ar ceptu zivi. Ieraudzījis Greju, viņš ievēroja kapteiņa savādo izturēšanos.

— Vai jūs varbūt kritāt? — viņš saudzīgi apvaicājās. — Kur jūs bijāt? Ko redzējāt? Tā, protams, ir jūsu darīšana. Mākleris piedāvā izdevīgu kravu, prēmiju. Kas jums ir?

—   Pateicos, — sacīja Grejs nopūzdamies, it kā būtu atraisīts. — īstenībā man trūka jūsu vienkāršās, gudrās balss skaņas. Tā iedarbojas kā auksts ūdens. Panten, paziņojiet ļaudīm, ka šodien mēs paceļam enkuru un pārvietojamies uz Lilianas grīvu, jūdzes desmit no šejienes. Tās teci šķērso nepārtraukti sēkļi. Grīvā var iekļūt tikai no jūras. Atnāciet pēc kartes. Locis nav vajadzīgs. Pagaidām viss … Jā, izdevīgā krava man ir tikpat vajadzīga kā pērnais sniegs. Pasakiet to māklerim. Es došos uz pilsētu, kur būšu līdz vakaram.

—   Kas noticis?

—   Itin nekas, Panten. Gribu, lai jūs ņemtu vērā manu vēlēšanos atturēties no izjautāšanas. Kad pienāks laiks, pasacīšu jums, kādēļ tā rīkojos. Matrožiem sakiet, ka paredzēts remonts, bet vietējais doks aizņemts.

—   Labi, — nekā nedomādams, noteica Pantens aizejošā Greja mugurai. — Tiks izpildīts.

Lai gan kapteiņa rīkojumi bija pilnīgi lietišķi, palīgs izpleta acis un nemiera pilns aizsteidzās ar šķīvi uz savu kajīti, murminādams: «Panten, tu esi neizpratnē. Varbūt viņš grib pamēģināt ar kontrabandu? Vai arī mēs uzvilksim pirātu melno karogu?» Te Pantens sapinās dīvainākajos minējumos. Kamēr viņš nervozēdams notiesāja zivi, Grejs nokāpa savā kajītē, paņēma naudu un, pārbraucis pāri līcim, ieradās Lisas tirdzniecības rajonā.

Tagad viņš rīkojās noteikti un nosvērti, līdz sīkumiem apzinādamies visu, kas viņu sagaida brīnišķīgajā ceļā. Ikviena kustība — doma, rīcība sasildīja viņu ar mākslas darba izsmalcināto baudu. Viņa plāns izveidojās vienā mirklī un bija noteikts. Viņa dzīves izpratne tika pakļauta tam pēdējam kalta šķīliimam, pēc kura marmors kļūst mierīgs savā brīnišķīgajā mirdzumā.

Grejs pabija trīs veikalos, sevišķi apsvērdams izvēles pareizību, jo iztēlē jau skatīja vajadzīgo krāsu un pat nokrāsu. Divos pirmajos veikalos viņam parādīja zīdu tirgum paredzētās krāsās, tā uzdevums bija apmierināt vienkāršu godkārību; trešajā viņš uzgāja dažādāko nokrāsu paraugus. Veikala īpašnieks priecīgs rosījās, izklājot izstāvējušos audumus, bet Grejs bija nopietns kā anatoms. Viņš pacietīgi šķiroja baķus, atlika, aizbīdīja, attina un izskatīja pret gaismu tādu daudzumu sarkanu sleju, ka lete, to apkrauta, šķita liesmojam. Uz Greja zābaka purna klājās purpura vilnis, uz viņa rokām un sejas lāsinoja rožaina atblāzma. Rakņādamies zīda liegajā pretestībā, viņš šķiroja krāsas: sarkana, bāla, rožaina un rožu sarkana, ķiršu krāsas, oranžās un drūmi dzelteno toņu savienojums; šeit bija visu stiprumu un visu nozīmju nokrāsas, dažādas savā šķietamā radniecībā, gluži tāpat kā vārdi «brīnišķīgs», «daiļš», «lielisks», «pilnīgs»; krokās bija patvērušies mājieni, ko neatsedza skatienu valoda, taču īsti sarkanu krāsu kapteiņa acis ilgi nevarēja atrast; viss, ko veikalnieks pienesa, bija labs, tomēr neizraisīja skaidru un noteiktu «jā». Beidzot viena krāsa saistīja jau cerību zaudējušā pircēja uzmanību; viņš apsēdās krēslā pie loga, attina garāku čaukstošā zīda gabalu, uzmeta to sev uz ceļiem un, atgāzies pret atzveltni ar pīpi zobos, kādu brīdi nekustējās, vērīgi noskatīdams krāsu.

Si pilnīgi tīrā krāsa, sārta kā ausmas strēle, pilna cēla prieka un valdonības, bija tā, kādu meklēja Grejs. Tajā nebija piejauktas ugunīgās nokrāsas, ne magoņu ziedlapiņu, violeto vai lillā krāsu notonējumi, nebija arī ne zilganuma, ne ēnu, itin nekā, kas rada šaubas. Tā kvēloja kā smaids, kas atspoguļo gara daiļumu. Grejs tā bija aizsapņojies, ka aizmirsa tirgotāju, kurš gaidīja aiz viņa muguras tik sasprindzis kā medību suns, kas izcēlis medījumu. Noguris gaidīt, tirgotājs atgādināja par sevi, ar troksni plēšot no auduma baķa nelielu gabalu.

—   Pietiek paraugu, — teica Grejs piecēlies, — es ņemu šo zīdu.

—   Visu baķi? — padevīgi šaubīdamies, vaicāja tirgotājs. Grejs klusēdams skatījās uz viņa pieri, un veikala īpašnieks kļuva mazliet nekautrīgāks.

—   Tādā gadījumā, cik metru?

Grejs pamāja, aicinādams nesteigties, un ar zīmuli saskaitīja uz papīra vajadzīgo daudzumu.

—   Divi tūkstoši metru, — viņš šaubīdamies aplūkoja plauktus. — Jā, ne vairāk par diviem tūkstošiem metru.

—   Divus? — pārvaicāja saimnieks, drudžaini palēkdamies kā atspere. — Tūkstošus? Metru? Lūdzu jūs, kaptein, apsēsties. Vai nevēlaties aplūkot, kaptein, jaunu audumu paraugus? Kā vēlaties. Lūk, sērkociņi, te būs lieliska tabaka, lūdzu. Divi tūkstoši… divi tūkstoši par… — viņš pateica cenu, kas īstenībai atbilda tāpat kā zvērests vienkāršam «jā», bet Grejs bija apmierināts, jo negribēja it nemaz kaulēties. — Brīnišķīgs, vislabākais zīds, — turpināja tirgotājs, — prece ārpus konkurences, tikai pie manis tādu atradīsiet,

Kad beidzot tirgotāja sajūsmas brāzma bija apsīkusi, Grejs vienojās ar viņu par piegādi, uzņemoties visus izdevumus, samaksāja rēķinu un aizgāja, pavadīts tik godbijīgi kā ķīniešu valdnieks. Tobrīd otrpus ielas pretī tirgotavai klejotājs muzikants, uzskaņojis čello, ar vieglu lociņa pieskārienu lika tam klusi un skumji dziedāt; viņa biedrs, fleitists, apbārstīja dziesmas melodiju ar liegiem triļļu svilpieniem; vienkāršo dziesmiņu, ar kuru abi muzikanti modināja tveicē snaudošo pagalmu, izdzirda Grejs un tūliņ saprata, kas viņam tālāk darāms. Vispār šajās dienās viņš atradās tajā laimīgajā gaišredzības augstienē, no kuras skaidri pamanāmi it visi īstenības mājieni un ieteikumi; izdzirdis ratu trokšņa nomāktās skaņas, viņš jau apvienoja svarīgākos iespaidus un domas, ko saskaņā ar viņa raksturu izraisīja mūzika, skaidri apzinoties, kāpēc un cik labi izdosies tas, kas iecerēts. Pagājis garām šķērsielai, Grejs iegāja vārtos, kur notika muzikālais priekšnesums. Tai brīdī muzikanti jau gatavojās aiziet; garais fleitists, sen aizmirsis pašcieņu, pateicīgi māja ar platmali pret logiem, no kuriem tika nomesti naudas gabali. Cello jau atradas sava īpašnieka padusē; slaucīdams nosvīdušo pieri, Grejs gaidīja čellistu …

—   Ko, tas esi tu, Cimer! — Grejs viņam uzsauca, pazinis muzikantu, kas vakaros ar savu jauko spēli uzjautrināja jūrniekus traktiera «Naudu galdā!» viesus. — Kā tad esi kļuvis neuzticīgs vijolei?

—   Augsti godātais kaptein, — pašapmierināts atbildēja Cimers, — es spēlēju visus instrumentus, kas vien skan un tarkšķ. Jaunībā es biju muzikālais klauns. Tagad mani vilina māksla, un es ar sirdssāpēm redzu, ka esmu aizlaidis bojā nenoliedzamas dāvanas. Tādēļ novēlotā izsalkumā esmu iemīļojis divas: violu un vijoli. Cello spēlēju dienā, vijoli vakaros, tad es it kā raudu, raudu par bojā gājušo talantu. Vai nepacienāsiet ar vīniņu, nu? Cello ir mana Karmena, bet vijole …

—   Asola, — Grejs turpināja.

Cimers nesadzirdēja.

—   Jā, — viņš pamāja, — šķīvju vai misiņa tauru solo ir gluži kas cits. Bet kas man par daļu? Lai māžojas mākslas āksti, — es zinu, ka vijolē un čello vienmēr atpūšas fejas.

—   Bet kas slēpjas manā «tur-ļur-ļū»? — jautāja klāt pienākušais fleitists, spēcīgs puisis ar zilām auna acīm un gaišu bārdu. — Nu, pasaki arī to!

—   Raugoties pēc tā, cik no rīta esi iedzēris. Reizēm tajā sēž putns, reizēm — spirta tvaiki. Kaptein, šis ir mans kompanjons Duss, esmu viņam stāstījis, kā jūs šķiežat zeltu, kad dzerat, un viņš jūs pat neredzējis ir iemīlējis.

—   Jā, — piebilda Duss, — es mīlu plašu vērienu un devību. Bet esmu viltīgs, neticiet maniem neķītrajiem glaimiem.

—   Klausieties, — smiedamies teica Grejs, — man ir maz laika, un darīšanas negaida. Došu jums labi nopelnīt. Sagādājiet orķestri, bet ne no švītiem ar tik neizteiksmīgām sejām kā līķiem, kuri, mūzikas burtarijībā vai — vēl ļaunāk — skaņu gastronomijā iegrimuši, aizmirst mūzikas dvēseli un pamazām stindzina estrādes ar savu triku trokšņiem, — nē. Pulciniet savējos, kuri liek raudāt ķēkšu un sulaiņu vienkāršajām sirdīm, sameklējiet savus klaidoņus. Jūra un mīlestība necieš pedantus. Es ar prieku pasēdētu ar jums ne tikai pie vienas pudeles vien, bet man jāiet. Man daudz darīšanu. Ņemiet šo un uzdzeriet burtam «A». Ja jums pa prātam mans priekšlikums, iero- dieties novakarē uz «Noslēpuma», tas atrodas netālu no priekšējā dambja.

—   Norunāts! — iesaucās Cimers, zinādams, ka Grejs maksā ķēnišķīgi. — Dus, paklanies, saki «jā» un met cepuri gaisā aiz prieka! Kapteinis Grejs grib precēties!

—   Jā, — vienkārši atbildēja Grejs. — Visos sīkumos pastāstīšu jums uz «Noslēpuma». Bet jūs …

—   Par burtu «A»! — piegrūdis Cimeram ar elkoni, Duss pamirkšķināja Grejam. — Bet… alfabētā ir tik daudz burtu! Atmetiet kaut ko arī kādam citam…

Grejs iedeva vēl naudu. Muzikanti aizgāja. Tad viņš iegriezās komisijas kantorī un nodeva kādu slepenu rīkojumu par prāvu summu, kas jāizpilda steidzīgi, sešu dienu laikā. Kad Grejs atgriezās uz sava kuģa, kantora aģents jau kāpa tvaikonī. Vakarā atveda zīdu; piecus buru meistarus, ko Grejs bija salīdzis, novietoja pie matrožiem; vēl nebija atgriezies Letiks un nebija ieradušies muzikanti, tos gaidīdams, Grejs iegāja aprunāties ar Pantenu.

Jāpiebilst, ka Grejs jau vairākus gadus kuģoja ar stabilu kuģa komandu. Sākumā kapteinis pārsteidza matrožus ar negaidītu braucienu untumiem, ar dīkstāvēm — reizēm mēnešiem ilgi — kuģniecībai neizdevīgākajās un klusākajās vietās, taču pamazām viņi aprada ar Greja «grejismu». Viņš bieži brauca vienīgi ar balastu, atsacī» damies no izdevīga darījuma tikai tāpēc, ka piedāvātā krava viņam nepatika. Neviens nevarēja viņu pierunāt uzņemt ziepes, naglas, mašīnu daļas un citu, kas drūmi klusē kravas telpās, modinot blāvu priekšstatu par garlaicīgu nepieciešamību. Bet viņš labprāt veda augļus, porcelānu, dzīvniekus, garšvielas, tēju, tabaku, kafiju, zīdu, vērtīgu šķirņu kokus: melnkoku, sandaļu, palmu. Tas viss atbilda viņa iztēles dižciltīgumam, radot gleznainu vidi; nav jābrīnās, ka «Noslēpuma» komanda, šādā veidā pēc Greja īpatnības izskolota, skatījās mazliet no augšas uz citiem kuģiem, kurus apņēma seklas ieraušanas dūmaka. Un tomēr šoreiz Grejs visu sejās lasīja jautājumu; pats aprobežotākais matrozis labi zināja, ka nav nekādas vajadzības doties remontā uz meža upes grīvu.

Pantens, protams, paziņoja viņiem kapteiņa pavēli; kad Grejs iegāja, palīgs, soļojot pa kajīti, beidza smēķēt sesto cigareti, gluži apdullis no dūmiem, uzskriedams krēsliem. Bija pienācis vakars; atvērtajā iluminatorā, kurā rēgojās gaismas zeltainā sija, atmirdzēja kapteiņa cepures lakotais nags.

—  Viss nokārtots, — drūmi teica Pantens. — Ja vēlaties, varam pacelt enkuru.

—  Jums, Panten, vajadzētu pazīt mani mazliet labāk, — saudzīgi noteica Grejs. — Tajā, ko daru, nav nekāda noslēpuma. Tikko būsim izmetuši enkuru Lilianas ūdeņos, es izstāstīšu visu, un jūs vairs netērēsiet tik daudz sērkociņu sliktām cigaretēm. Ejiet, paceliet enkuru!

Pantens, neveikli smaidīdams, pakasīja uzaci.

—  Tas, protams, tā ir, — viņš teica. — Taču es tfpat vien.

Kad viņš izgāja, Grejs kādu brīdi sēdēja, nekustīgi lūkodamies puspavērtajās durvīs, tad aizgāja uz savu kajīti. Seit viņš gan sēdās, gan cēlās, ieklausīdamies, kā trinas enkura spilva, aptīdama žvadzošo ķēdi, grasījās iziet uz klāja, bet tad atkal nodevās pārdomām un atgriezās pie galda, novilkdams ar pirkstu uz vaska drānas asu, taisnu līniju. Dūres sitiens pa durvīm izrāva viņu 110 sastinguma, viņš pagrieza atslēgu, ielaižot Letiku. Matrozis, smagi elpodams, nostājās kā sūtnis, kas pēdējā mirklī novērsis nāves soda izpildīšanu.

—   «Letik, Letik,» — es sev teicu, — viņš ātri bēra vārdus, — kad no kabeļu mola ieraudzīju, ka ap enkura spilvu dejo mūsu zēni, iespļaudami saujās. Man ir acis kā ērglim. Tad es drāzos šurp, es tā šņācu uz laivinieku, ka tas, cilvēks, no uztraukuma sāka svīst. Kaptein, vai jūs gribējāt atstāt mani malā?

—   Letik, — teica Grejs, ielūkodamies viņa sasarkušajās acīs, — es tevi gaidīju ne vēlāk par rītu. Vai tu lēji uz pakauša aukstu ūdeni?

—   Lēju. Tik daudz varbūt ne, cik ieņemts iekšā, taču lēju. Viss izdarīts.

—   Stāsti.

—   Nav vērts stāstīt, kaptein. Še viss ir pierakstīts. Ņemiet un lasiet. Ļoti centos. Es iešu.

—   Uz kurieni?

—  No jūsu pārmetošā skatiena redžu, ka par maz esmu lējis auksto ūdeni uz pakauša.

Viņš apgriezās un izgāja ar dīvainām akla cilvēka kustībām. Grejs attina papīru, šķita, ka zīmulis ir brīnījies, kad ar to vilktas zīmes, kas atgādināja sašķiebušos žogu. Lūk, ko rakstīja Letiks:

«Saskaņā ar instrukciju. Pēc pieciem staigāju pa ielu. Māja ar pelēku jumtu un divi logiem ielas pusē, līdzās sakņu dārzs. Attiecīgā persona parādījās divas reizes: reiz pēc ūdens, otrreiz pēc skaidām plītij. Tumsai iestājoties, raidīju skatienus logā, bet nekā neredzēju, kam par iemeslu bija aizkari.»

Tad sekoja daži norādījumi par ģimeni, kurus Letiks, kā redzams, bija ieguvis sarunā pie galda, tā ka ziņojums nobeidzās mazliet negaidītiem vārdiem: «Izdevumiem pieliku vēl drusku no sevis.»

Būtībā šis ziņojums apstiprināja tikai to, ko mēs zinām no pirmās nodaļas. Grejs nolika papīrīti uz galda, pasvilpa sardzes matrozi un aizsūtīja pēc Pantena, bet palīga vietā ieradās bocmanis Atvuds, norotīdams uzlocītās piedurknes.

—   Mēs pietauvojāmies pie dambja, — viņš teica, — Pantens sūtīja uzzināt, ko jūs vēlaties. Viņš ir aizņemts, uz kuģa ieradās kādi ļaudis ar taurēm, bungām un vijolēm. Vai jūs viņus ataicinājāt uz «Noslēpuma»? Pantens lūdz jūs ierasties uz klāja, viņam galvā esot migla.

—   Jā, Atvud, — atbildēja Grejs, — tik tiešām, es aicināju muzikantus. Ejiet un sakiet, lai pagaidām apmetas starpklājā. Pēc tam redzēs, kur viņus novietot. Atvud, sakiet viņiem un komandai, ka es ieradīšos uz klāja pēc stundas ceturkšņa. Lai sapulcējas. Jūs un Pantens, protams, arī paklausīsieties, ko es teikšu,

Atvuds uzrāva augšup kreiso uzaci, kā šautenes gaili, sāniski pastāvēja pie durvīm un izgāja.

Šīs desmit minūtes Grejs pavadīja, seju rokām aizklājis, bet viņš negatavojās un neko neapsvēra, tikai vēlējās brīdi paklusēt. Pa to laiku viņu gaidīja arvien nepacietīgāk, ar lielu ziņkāri, pilnu dažādu minējumu. Viņš uzkāpa uz klāja un matrožu sejās izlasīja, ka tie sagaida vistrakākās ziņas, bet, tā kā viņš pats notikušo atzina par pilnīgi dabisku, tad šis sasprindzinājums izraisīja viņā mazu īgnumu.

—   Nav nekā sevišķa, — uzsāka Grejs, apsēzdamies uz tiltiņa kāpnēm. — Mēs pabūsim upes grīvā līdz tam laikam, kamēr pārmainīs visu takelāžu. Jūs redzējāt, ka atveda sarkanu zīdu. No tā buru meistara Blenta vadībā «Noslēpumam» izgatavos jaunas buras. Pēc tam mēs dosimies tālāk, kurp — to neteikšu, ne visai tālu no šejienes. Es braucu pie sievas. Viņa gan vēl nav mana sieva, bet kļūs. Man vajadzīgas sārtas buras, lai jau no tālienes, kā mēs esam vienojušies, viņa mūs pamanītu. Nu redzat, šeit nekā noslēpumaina nav. Par to vairāk nav jārunā.

—  Jā, — teica Atvuds, pēc smaidošo matrožu sejām vērodams, ka viņi patīkami pārsteigti un neuzdrošinās runāt. — Tad tā tas ir, kaptein… Protams, mēs par (o spriest nevaram. Kā jūs vēlaties, tā arī notiks. Apsveicu jūs!

—   Pateicos!

Grejs spēcīgi paspieda bocmaņa roku, bet tas, saņēmis visus spēkus, atbildēja ar tādu rokas spiedienu, ka kapteinis padevās. Pēc viņa cits pēc cita pienāca visi pārējie, līdz ar kautrīgu un siltu skatienu nomurminot apsveikumu. Neviens nekliedza, netrokšņoja — kaut ko dziļi vienkāršu matroži izjuta kapteiņa aprautajos vārdos. Pantens atvieglots nopūtās un kļuva priecīgs — viņa nomāktība izgaisa. Vienīgi kuģa namdaris šķita ar kaut ko neapmierināts, gurdi saņēmis Greja roku, viņš īgni vaicāja:

—   Kā gan tas jums ienāca prātā, kaptein?

—  Kā tava cirvja sitiens, — attrauca Grejs. — Cimer! Rādi savus zēnus.

Vijolnieks, uzsizdams saviem muzikantiem pa muguru, izstūma no bara septiņus ļoti nevīžīgi ģērbušos vīrus.

—   Raugiet, — teica Cimers, — šī ir bazūne: tā nespēlē, bet šauj kā no dižgabala. Šie divi bezūsainie ir fanfaras; tiklīdz tie sāk spēlēt, tūliņ gribas kauties. Tālāk nāk klarnete, kornete un otrā vijole. Visi viņi lieliski prot apskaut drastisko prīmu, tas ir mani. Un, lūk, mūsu priecīgā amata galvenais balsts — bundzinieks Fricis. Jūs taču zināt, bundziniekiem allaž ir pievilta cilvēka izskats, bet šis sit ar cieņu, aizrautīgi. Viņa spēlei piemīt kaut kas atklāts un taisns kā viņa vāles. Vai viss pienācīgi veikts, kaptein?

—   Apbrīnojami, — teica Grejs. — Jums visiem tiks ierādīta vieta kravas telpā, tātad šoreiz tā būs piekrauta ar dažādiem «adagio», scherzo», «fortissimo». Varat izklīst. Panten, atraisiet tauvas, dosimies ceļā! Es nomainīšu jūs pēc divām stundām.

Viņš nemanīja šīs divas stundas, jo laiks pagāja arvien vēl tās pašas iekšējās mūzikas pilns, kas neatstāja viņa apziņu, kā pulss neatstāj artērijas. Viņš domāja tikai par vienu, gribēja tikai vienu, tiecās tikai uz vienu. Būdams darbīgs cilvēks, Grejs domās apdzina notikumu gaitu, nožēlodams vienīgi to, ka nevar visu pavirzīt tikpat vienkārši un ātri kā dambretes kauliņus. Viņa mierīgajā ārienē nekas neliecināja par to sasprindzinātību, kuras dunoņa, līdzīga milzīga zvana dunai, kas dārd virs galvas, traucās pa visu viņa būtni kā apdullinošs, nervozs vaids. Beigās tas viņu noveda tik tālu, ka viņš domās sāka skaitīt :«Viens … divi… trīsdesmit…» — un tā tālāk, kamēr nobeidza ar tūkstoti. Sis paņēmiens līdzēja, beidzot viņš bija spējīgs visu pasākumu pavērot no malas. Mazu izbrīnu viņā radīja tas, ka nespēj iedomāties iekšējo Asolu, jo nebija pat runājis ar viņu. Viņš kaut kur bija lasījis, ka var, lai arī neskaidri, izprast cilvēku, ja iedomājas sevi par šo cilvēku un atdarina viņa sejas izteiksmi. Greja acis jau sāka pieņemt tām nepierasto, savādo izteiksmi un lūpas zem ūsām savilkās vārā, pazemīgā smaidā, bet tad atguvies viņš iesmējās un izgāja nomainīt Pantenu.

Bija tumšs. Pantens, sacēlis apkakli, stāvēja pie kompasa, sacīdams stūrmanim: ceturtdaļa rumbas pa kreisi, pa kreisi. Stop: vēl par ceturtdaļu. «Noslēpums» gāja ar ceļa vēju, uzvilktas bija tikai dažas buras.

—   Ziniet, — Pantens teica Grejam, — esmu ļoti apmierināts.

—   Ar ko?

—   Ar to pašu, ko jūs. Es visu sapratu. Šeit uz tiltiņa, — viņš viltīgi pamirkšķināja, apgaismojis smaidu ar pīpes uguntiņu.

—   Ak tā, — atbildēja Grejs, pēkšņi noģizdams, par ko ir runa, — ko tad jūs esat sapratis?

—   Labākais kontrabandas nogādāšanas veids, — Pantens čukstēja. — Katram var būt tādas buras, kā grib. Jums, Grej, ir ģeniāla galva!

—   Nabaga Panten! — teica kapteinis, nezinādams, dusmoties vai smieties. — Jūsu minējums ir asprātīgs, bet bez jebkāda pamata. Ejiet gulēt. Dodu jums vārdu, ka jūs maldāties. Es daru to, ko teicu.

Viņš aizsūtīja palīgu gulēt, pārbaudīja kursa virzienu un apsēdās. Tagad atstāsim viņu, jo viņam jābūt vienam.

VI

ASOLA PALIEK VIENA

Longrens pavadīja nakti uz jūras; viņš negulēja, nezve- joja, bet zēģelēja bez noteikta virziena, ieklausīdamies ūdens šļakstos, lūkodamies tumsā, vējā spirdzinādamies un domādams. Dzīves grūtajās stundās nekas tā neatjaunoja viņa dvēseles spēkus kā šādas vientulīgas klaiņošanas. Klusums, dziļš klusums un vientulība — lūk, tas viņam bija vajadzīgs, lai viņa iekšējās pasaules vārgās un sarežģītās balsis ieskanētos saprotami. Šajā naktī viņš domāja par nākotni, par nabadzību, par Asolu. Viņam bija grūti atstāt meiteni vienu, kaut arī uz neilgu laiku, turklāt vēl viņš baidījās atmodināt apklusušās sāpes. Iespējams, ka, kalpojot uz kuģa, viņš no jauna iedomāsies, it kā tur, Kapernā, viņu gaida draugs, kas nav miris, un atgriežoties viņš tuvosies savai mājai pilns skumju un veltīgu gaidu. Mērija nekad vairs neparādīsies mājas durvīs. Taču viņš gribēja lai Asolai būtu no kā pārtikt, un tāpēc nolēma rīkoties tā, kā to prasa rūpes.

Kad Longrens atgriezās, meitenes vēl nebija. Viņas agrās pastaigas tēvu neuztrauca, bet šoreiz viņa gaidas bija mazliet sasprindzinātas. Staigājot no viena istabas stūra uz otru, apgriezienā viņš pēkšņi ieraudzīja Asolu: strauji un nedzirdami ienākusi, viņa klusēdama nostājās tēva priekšā, gandrīz vai izbiedēdama to ar sava skatiena gaismu, kas pauda satraukumu. Likās, ka atklājusies viņas otra seja — ikviena cilvēka noslēpumainā seja, par kuru parasti runā tikai acis. Viņa klusēja, lūkodamās Longrenā tik nesaprotami, ka viņš ātri uzprasīja:

— Vai tu esi slima?

Viņa tūliņ neatbildēja. Kad jautājuma jēga beidzot skāra viņas apziņu, Asola nodrebēja kā zars, ko aizskārusi roka, un iesmējās ilgus, vienmērīgus klusa triumfa smieklus. Viņai vajadzēja kaut ko sacīt, bet, kā arvien, nebija iespējams izdomāt — ko īsti; viņa teica:

—  Nē, esmu vesela … Kāpēc tu tā skaties? Esmu jautra. Tiešām, esmu jautra, bet tas tāpēc, ka tik jauka diena. Bet ko tu esi nodomājis? No tavas sejas jau redzu, ka tu kaut ko esi nodomājis.

—   Lai ko es nodomātu, — sacīja Longrens, nosēdinādams meiteni uz cejiem, — es zinu, tu sapratīsi it visu. Mums nav no kā dzīvot. Es nedošos atkal tālā braucienā, bet salīgšu uz pasta kuģa, kas braukā starp Kasētu un Lisu.

—  Jā, — viņa runāja it kā no tālienes, cenzdamās iedziļināties viņa rūpēs un darbā, bet ar šausmām pamanīja, ka nespēj beigt priecāties. — Tas ir ļoti slikti. Man būs garlaicīgi. Atgriezies drīzāk. — Tā runādama, viņa uzplauka nevaldāmā smaidā. — Jā, mīļais, drīzāk, es gaidīšu.

—  Asola! — teica Longrens, saņēmis plaukstās viņas seju un pagriezis to pret sevi. — Saki, — kas noticis?

Viņa juta, ka vajag izkliedēt tēva uztraukumu, un, pārvarējusi līksmību, kļuva nopietni uzmanīga, tikai viņas acīs vēl mirdzēja jaunās dzīves gaidas.

—   Cik tu esi savāds, — viņa attrauca. — Noteikti nekas. Es lasīju riekstus.

Longrens tam gan nenoticētu, ja nebūtu tā aizņemts ar savām domām. Viņu saruna kļuva lietišķa un izsmeļoša. Alatrozis lika meitai, lai viņa sakārto ceļasomu, uzskaitīja visas nepieciešamās lietas un deva dažus padomus:

—   Es atgriezīšos pēc dienām desmit, bet tu ieķīlā manu bisi un sēdi mājās. Ja kāds grib tev pāri nodarīt, — saki: Longrens drīz atgriezīsies. Nedomā un nebēdājies par mani: nekas slikts nenotiks.

Pēc tam viņš paēda, cieši noskūpstīja meiteni un, uzmetis somu plecos, izgāja uz pilsētas ceļa. Asola noskatījās viņam pakaļ, kamēr viņš nozuda aiz ceļa līkuma; tad viņa atgriezās. Ne mazums mājas darbu jau gaidīja, bet viņa aizmirsa par tiem. Ar vieglu izbrīna pilnu vērību viņa aplūkoja savu apkārtni, juzdamās kā svešiniece šajā mājā, kas no bērnības bija iekļāvusies apziņā, ko viņa vienmēr nesa sevī un kas tagad šķita kā dzimtā vieta, ko pēc ilgiem gadiem apciemo no citas dzīves loka. Bet kaut kas necienīgs viņai likās šajā izjūtā, kaut kas nelādzīgs. Viņa piesēdās pie galda, uz kura Longrens gatavoja rotaļlietas, un mēģināja pielīmēt kuģa pakaļgalam stūri; lūkodamās šajos priekšmetos, viņa neviļus tos ieraudzīja lielus, īstenus; it viss, kas bija noticis no rīta, no jauna atausa viņā ar satraukuma trīsām, un zelta gredzens, saules lielumā, nokrita pār jūru pie viņas kājām.

Nespēdama nosēdēt, viņa izgāja no mājas un devās uz Lisu. Tur viņai nepavisam nebija ko darīt, viņa nezināja, kāpēc iet turp, bet neiet — nespēja. Ceļā viņa sastapa gājēju, kas vēlējās uzzināt kāda ceļa virzienu, viņa lietišķi paskaidroja tam, kas bija vajadzīgs, un tūliņ pat to aizmirsa.

Visu garo ceļu viņa veica nemanot, it kā būtu nesusi putnu, kas saistījis viņas liego vērību. Pilsētas tuvumā viņu mazliet izklaidēja trokšņi, kas atlidoja no tās milzīgā loka, bet tie nespēja saistīt kā agrāk, kad biedējot un nomācot padarīja viņu par klusu, bailīgu zaķēnu. Viņa ne- uobijās. Lēni izgājusi uz lokveidīgā bulvāra, šķērsojot koku zilās ēnas, uzticīgi un liegi ielūkodamās gājēju sejās, viņa gāja vienmērīgā, paļāvības pilnā solī. Novērotāju sugas cilvēki dienas ritējumā ne vienu reizi vien pamanīja nepazīstamo, pēc izskata dīvaino meiteni, kas virzījās caur raibo pūli, dziļās domās nogrimusi. Laukumā viņa palika roku zem strūklakas šļāces, laizdama caur pirkstiem mirgojošās lāses, tad apsēdusies atpūtās un atgriezās uz meža ceļa. Atceļu viņa veica garā atsvaidzināta, mierīgā un skaistā noskaņā, kas bija salīdzināma ar upi, kad dienas raibos spoguļus vakara ēnā nomainījis gluds mirgojums. Tuvodamās ciemam, viņa pamanīja to pašu ogļu izvadātāju, kuram šķita, ka viņa kurvis uzziedējis; viņš stāvēja līdzās ratiem ar diviem nepazīstamiem, drūmiem vīriem, ko klāja sodrēji un dubļi. Asola kļuva priecīga.

—   Labdien, Fīlip, — viņa teica, — ko tu te dari?

—   Neko, kukainīt. Nošļuka ritenis, es salaboju to, bet šobrīd smēķēju un tērgāju ar mūsu puišiem. No kurienes tu nāc?

Asola neatbildēja.

—  Zini, Fīlip, — viņa iesāka, — es tevi ļoti mīlu un tāpēc pateikšu tikai tev. Es drīz aizbraukšu. Droši vien uz visiem laikiem. Tu par to nevienam nesaki.

—  Tu gribi aizbraukt? Uz kurieni tad tu domā braukt? — brīnījās ogļu izvadātājs, jautājoši pavēris muti, un tāpēc viņa bārda izskatījās garāka.

—   Nezinu. — Viņa domīgi apskatīja laukumu zem vīksnas, kur stāvēja rati, zaļo zāli vakara sārtajā blāzmā, melnos, klusējošos ogļdarus un padomājusi piebilda: — Tas viss man nav zināms. Es nezinu ne dienu, ne stundu un nezinu ari — kurp. Vairāk nekā neteikšu. Tādēļ jau iepriekš saku — ardievu. Tu bieži mani vizināji.

Viņa saņēma milzīgo, melno roku un spēcīgi pakratīja. Strādnieka seju sašķieba nekustīgs smaids. Meitene pamāja, apgriezās un aizgāja. Viņa nozuda tik ātri, ka Filips un viņa draugi nepaspēja pat galvu pagriezt.

—   Brīnums, — teica ogļu izvadātājs, — ej nu saproti. Kaut kas ar viņu šodien … tāds lēcies.

—   Pareizi, — piekrita otrs, — viņa it kā runā, it kā pierunā. Bet kāda mums daļa.

—   Nav mūsu daļa, — pievienojās trešais nopūzdamies. Tad visi trīs iesēdās kulbā un, riteņiem uz akmeņainā

ceļa grabot, izzuda putekļos.

VII

SĀRTAIS «NOSLĒPUMS»

Bija balta rīta stunda; lielajā mežā turējās smalks tvaiks, dīvainu rēgu pilns. Nezināms mednieks, tikko pametis savu ugunskuru, virzījās gar upi, caur kokiem vizēja tukšie gaisa laukumi virs tās, taču uzcītīgais mednieks tiem netuvojās, sekodams svaigām lāča pēdām, kas veda kalnos.

Pēkšņi starp kokiem trauksmainas vajāšanas steigā izlidoja kāda skaņa: tā bija klarnete. Muzikants, iznācis uz klāja, nospēlēja kādas sērīgas melodijas fragmentu, pilnu gari stiepta, skumja atkārtojuma. Skaņas trīsēja kā balss, kas slēpj bēdas, pieņēmās, pasmaidīja skumjā modulācijā un aprāvās. Tāla atbalss neskaidri dainoja to pašu melodiju.

Mednieks, atzīmējis pēdas ar nolauztu zariņu, piegāja pie ūdens malas. Migla vēl nebija izklīdusi, tajā izgaisa milzīga kuģa kontūras, kas lēni pagriezās upes grīvas virzienā. Tā satītās buras atdzīvojās, posmiem nokārušās, izplezdamās un pārklādamas mastus ar milzīgu ieloku bezspēcīgiem vairogiem; atskanēja balsis un soļi. Vējš, mēģinādams pūst, slinki valstīja buras, beidzot saules siltums darīja savu: gaisa spiediens pieņēmās, izkliedēja miglu un aizplūda pa rājām liegās, sārtās rožainās formās. Rožainas ēnas slīdēja pār mastu un takelāžas baltumu, viss bija balts, atskaitot uzvilktās, liegi līgojošās buras dziļa prieka krāsā.

Mednieks, lūkodamies no krasta, ilgi berzēja acis, kamēr pārliecinājās, ka redz tieši tā, ne citādi. Kuģis izzuda aiz līkuma, bet viņš vēl arvien stāvēja un skatījās, tad klusēdams, plecus paraustījis, devās pēc sava lāča.

Kamēr «Noslēpums» peldēja pa upes gultni, Grejs stāvēja pie stūres rata, neuzticēdams stūri matrozim: viņš baidījās sēkļu. Pantens stāvēja līdzās jaunā vadmalas apģērbā, jaunu spīdošu cepuri, noskuvies un labsirdīgi sabozies. Viņš arī šobrīd vēl nejuta nekāda sakara starp sārto rotājumu un Greja īsto nodomu.

—   Tagad, — teica Grejs, — kad manas buras sārtojas, vējš ir labs, un manā sirdī vairāk laimes nekā zilonim, redzot nelielu baltmaizes kukulīti, es mēģināšu jūs noskaņot sev līdzīgi, kā solījos Lisā. Ievērojiet — es jūs neuzskatu par muļķi vai stūrgalvi, nē, jūs esat priekšzīmīgs jūrnieks, un tas ir daudz. Bet jūs, kā vairums cilvēku, uzklausa! vienkāršas patiesības balsi caur dzīves biezo stiklu, tā kliedz, bet jūs nedzirdat. Es daru to, kas eksistē kā mūžsens nojēgums par daiļumu — par neiespējamo, bet kas pēc būtības tikpat iespējams un izdarāms kā pastaiga ārpus pilsētas. Drīz jūs ieraudzīsiet meiteni, kura nevar, kura nedrīkst citādi iziet pie vīra kā vien šādā kārtā, kā es rīkojos jūsu acu priekšā.

Un viņš īsumā pastāstīja jūrniekam to, ko mēs tik labi zinām, nobeigdams paskaidrojumu tā:

—  Jūs taču redzat, cik cieši šeit saistīti liktenis, griba un rakstura īpašības: es eju pie tās, kura gaida un var gaidīt tikai mani, un es negribu nevienas citas kā tikai viņu, varbūt tieši tādēļ, ka, pateicoties viņai, es izpratu kādu vienkāršu patiesību. Šī patiesība ir tā, lai pats savām rokām radītu brīnumus. Kad cilvēkam galvenais ir iegūt dārgāko grasi, to viegli dot, bet, kad dvēselē slēpjas liesmaina auga sēkla un tā gaida brīnumu, sagādā viņam šo brīnumu, ja tu to vari.

Būs jauna dvēsele viņam un arī tev. Kad cietuma priekšnieks pats izlaidīs ieslodzīto, kad miljardieris uzdāvinās rakstvedim vasarnīcu, operetes dziedātāju un seifu, bet žokejs kaut tikai reizi pieturēs savu zirgu kāda cita dēļ, kuram nelaimējas, — tad visi sapratīs, cik tas ir patīkami, cik neizsakāmi brīnišķīgi, Bet pastāv arī citi brīnumi, kas nav mazāki: smaids, jautrība, piedošana un — īstā brīdi pateikts vajadzīgais vārds. Ja kādam tas piemīt, tad viņam ir viss. Attiecībā uz mani, tad mūsu sākums — mans un Asolas — saglabāsies uz visiem laikiem buru sārtajā atblāzmā, ko radījusi sirds, kura zina, kas ir mīla. Vai jūs sapratāt mani?

—  Jā, kaptein. — Pantens nokrekšķinājās, noslaucīdams ūsas kārtīgi salocītā, tīrā kabatas lakatiņā. — Es visu sapratu. Jūs mani aizkustinājāt. Iešu lejā un lūgšu no Niksa piedošanu, ka vakar nolamāju viņu par nogremdēto spaini. Un iedošu viņam tabaku — savu viņš nospēlēja uz kārtīm.

Pirms Grejs, mazliet pārsteigts par savu vārdu tik negaidīti praktisko iznākumu, paspēja ko iebilst, Pantens jau klaudzinājās lejup pa kāpnēm un kaut kur jau patālu nopūtās. Grejs atskatījās un palūkojās augšup: virs viņa klusēdamas plandīja sārtās buras, saule to ielokos atmirdzēja purpura dūmakā. «Noslēpums» devās jūrā, attālinoties no krasta. Greja skaņu pilnajā dvēselē nebija nekādu šaubu — ne nemiera dobjo sitienu, ne sīko rūpju trokšņa; mierīgi kā bura viņš traucās uz burvīgo mērķi, pārņemts no domām, kas ātrākas par vārdiem.

Pret pusdienu pie apvāršņa parādījās kara kreisera dūmi. Kreiseris mainīja kursu un pusjūdzes attālumā pacēla signālu «palikt uz vietas».

—   Draugi, — Grejs teica matrožiem, — mūs neapšaudīs, nebaidieties, viņi vienkārši netic savām acīm.

Viņš pavēlēja dreifēt. Pantens, kliegdams kā ugunsgrēkā, apturēja «Noslēpumu»; kuģis apstājās, pa tam no kreisera traucās tvaika kuteris ar koman:lu un leitnantu baltos cimdos; leitnants, uznācis uz kuģa klāja, pārsteigts palūkojās visapkārt un iegāja ar Greju kajītē, no kuras iznāca pēc stundas, savādi mādams ar roku un smaidīdams, itin kā saņēmis dienesta paaugstinājumu, un devās atpakaļ uz zilo kreiseri. Acīmredzot šoreiz Grejam bija bijuši lielāki panākumi nekā ar vientiesīgo Pantenu, jo kreiseris, mazliet uzkavējies, noraidīja uz apvārsni varenu salūta zalvi, kuras straujie dūmi, urbdami gaisu kā milzīgi, mirdzoši baloni, driskās izplīvoja virs rāmā ūdens. Visu dienu uz kreisera valdīja tāda kā svētku apmātība, tas nebija dienesta noskaņojums, tas šķita mīlas ietekmēts, par kuru runāja visur — sākot no salona līdz mašīnu telpai, pat mīnu nodaļas sargs pavaicāja garām ejošam matrozim:

—   'Tom, kā tu apprecējies?

—   Es viņu sagrābu aiz brunčiem, kad šī gribēja aizbēgt no manis caur logu, — attrauca Toms un lepni uz- skrullēja ūsas.

Kādu laiku «Noslēpums» brauca pa atklātu jūru, pret pusdienu parādījās tāls krasts. Paņēmis tālskati, Grejs pavērsa to uz Kapernu. Ja nebūtu jumtu rindas, viņš saredzētu kāda nama logā Asolu sēžam pie grāmatas. Viņa lasīja; pār lappusi līda zaļgana vabolīte, apstādamās un paceldamās uz priekškājiņām neatkarīgā un mājīgā omā. Jau divi reizes vabolīte tika ar īgnumu aizpūsta uz palodzes, no kuras tā atkal atgriezās paļāvīgi un brīvi, it kā gribētu ko pateikt. Šoreiz tai izdevās aizrāpties gandrīz līdz meitenes rokai, kas turēja lapas stūri; šeit viņa palika stāvam uz vārda «skaties», šaubās apstājusies, gaidot jaunu brāzmu, un tiešām tik tikko izbēga no nepatikšanām, jo Asola jau iesaucās: «Atkal vabolīte… muļķīte!» — un gribēja aizpūst mazo viešņu zālē, bet pēkšņi viņas skatiens, pārslīdējis no viena jumta uz otru, pavēra pa ielas plaisu jūras zilgano tāli un baltu kuģi ar sārtām burām.

Asola nodrebēja, atgāzās krēslā un sastinga; tad strauji uzlēca kājās, arī viņas sirds pukstēja nevaldāmi, galva reiba un aiz jūsmas pilna satricinājuma acīs saplūda asaras. «Noslēpums» šajā brīdī meta līkumu ap nelielu zemesragu, turēdamies ar kreiso sānu pret krastu; klusa mūzika aizplūda zilajā dzīlē no baltā klāja zem sārtā zīda kvēlojuma; kādas melodijas ritmiskas variācijas, kas ne visai veiksmīgi skandēja visiem zināmos vārdus: pildiet, jel pildiet kausus — tos tukšosim mīlai par godu… Melodijas vienkāršībā līksmi izraisījās un šalca saviļņojums.

Neapjauzdama, kā atstājusi māju, Asola jau skrēja uz jūru, neatvairāmas notikuma vētras nesta; pie pirmās šķērsielas viņa bezspēkā apstājās, kājas grīļojās, elpa aizrāvās un stājās, samaņa turējās kā matiņā. Ārkārtīgās bailēs pazaudēt gribasspēku viņa piespēra kāju un atguvās. Pa brīžam te jumts, te žogs aizsedza viņas skatienam sārtās buras, tad, baiļodamās, ka tās nav pazudušas kā vienkāršs rēgs, viņa steidzās garām mocošajam šķērslim un, atkal ieraudzījusi kuģi, atviegloti uzelpodama, apstājās.

Pa to laiku Kapernā valdīja tāds apjukums, tāds satraukums, tāda vispārēja trauksme, kādu izraisītu arī spēcīga zemestrīce. Nekad vēl pie šī krasta nebija piestājies liels kuģis; šim kuģim bija tādas pašas buras, kādas pieminēja tikai izsmejot; nu tās kvēloja skaidri un neapšaubāmi kā neapstrīdams fakts, kas satrieca visus īstenības un skaidrā saprāta likumus. Vīrieši, sievietes, bērni steigā traucās uz krastu, kā kurš cēlies; iedzīvotāji sasaucās no pagalma uz pagalmu, sadūrās cits ar citu brēkdami un paklupdami; drīz vien ūdens malā salasījās liels pūlis, un šajā pūlī strauji iespraucās Asola.

Kainēr viņas nebija, |audis viņas vārdu pieminēja ar nervozu un drūmu nemieru, ar ļaunām bailēm. Vairāk runāja vīrieši, klusināti, šņācot kā nezvēri, apstulbušās sievietes šņukstēja, bet, ja kāda iesāka tarkšķēt, tad inde šļāca no viņas mēles. Tiklīdz ieradās Asola, visi apklusa, visi bailēs atkāpās no viņas, un viņa palika viena sakarsētās smilts klajā, samulsusi, nokaunējusies, laimīga, tikpat sārtu seju kā viņas brīnums, nespēcīgi izstiepusi rokas pretim lielajam kuģim.

No kuģa atīrās laiva ar saulē nodegušiem airētājiem, viņu vidū stāvēja tas, kuru, kā viņai nule likās, viņa pazina, miglaini atcerējās no bērnības. Viņš skatījās uz viņu ar smaidu, kas sasildīja un steidzināja. Bet tūkstoškārtīgs pēdējais izbīlis pieveica Asolu; bezgala baiļodamās no visa — no kļūdām, pārpratumiem, kāda noslēpumaina un ļauna kavēkļa, — viņa ieskrēja līdz jostas vietai silto viļņu plūsmā, saukdama:

•— Esmu šeit, esmu šeit! Tā esmu es!

Tad Cimers pamāja ar lociņu — un tā pati meldija satrauca pūļa nervus, taču šoreiz ar pilnu balsi, svinīgā korī. No saviļņojuma, mākoņu un viļņu kustības, tāles un ūdens mirdzuma meitene gandrīz nespēja vairs izšķirt, kas kustas: viņa, kuģis vai laiva, — viss kustējās, griezās un atslīga.

Te airis skaļi iešļakstējās viņai līdzās, viņa pacēla galvu. Grejs pieliecās, viņas rokas pieķērās pie Greja jostas. Asola piemiedza acis, bet tad, acis aši atvērusi, droši uzsmaidīja viņa gaišajai sejai un aizgūtnēm teica:

—   Gluži tāds.

—   Un arī tu, mana mīļā! — izceldams no ūdens sa- mirkušo dārgumu, teica Grejs. — Nu, lūk, esmu ieradies. Vai tu pazini mani?

Viņa pamāja, turēdamās pie Greja jostas, garā atjaunota, kautrīgi pievērtām acīm. Laime iemājoja viņa ka pūkains kaķēns. Kad Asola nolēma atvērt acis, laivas valstīšanās, viļņu mirga, «Noslēpuma» līgojošā un varenā borta tuvošanās — viss šķita sapnis, kur gaisma un ūdens virpuļoja kā saules zaķīši uz staru apspīdētas sienas. Neatcerēdamās kā, viņa Greja stiprajās rokās cēlās augšup pa kāpnēm. Klājs bija pārsegts un noklāts tepiķiem, buru sārtajos lāsmojumos likās ietverts debesu dārzs. Un drīz vien Asola apjēdza, ka atrodas kajītē — istabā, par kuru skaistākas vairs nevar būt.

Tad no augšas, satricinot un iegremdējot sirdi savā gaviļu kliedzienā, no jauna atskanēja svinīga mūzika. Asola atkal pievēra acis, baidīdamās, ka viss izzudīs, ja viņa skatīsies. Grejs saņēma viņas rokas, un, tagad zinādama, kurp var bezbailīgi iet, viņa piespieda savu no asarām miklo seju pie drauga krūtīm, kurš bija ieradies tik brīnišķīgā kārtā. Saudzīgi, taču smaidīdams, pats saviļņots un izbrīna pilns par to, ka pienācis neizsakāmais, ikvienam tik bezgala dārgais brīdis, Grejs pacēla aiz zoda uz augšu sen ilgoto seju, un meitenes acis beidzot atvērās savā gaišumā. Tajās bija viss labākais, kas cilvēkā var būt.

—   Vai ņemsi pie mums manu Longrenu? — viņa vaicāja.

—  Jā. — Un viņš tik cieši noskūpstīja viņu pēc sava skaidrā «jā», ka viņa iesmējās.

Tagad atstāsim viņus, zinādami, ka tiem nepieciešams palikt vieniem, tikai divatā. Pasaulē ir daudz vārdu dažādās valodās un izloksnēs, bet to nepietiek, lai kaut aptuveni izteiktu visu, ko viņi šajā dienā sacīja viens otram.

Pa tam uz klāja pie grotmasta, blakus tārpu izgrauztai muciņai ar izsistu dibenu, kas atklāja tumšu, simtgadīgu svētlaimi, gaidīja visa ekipāža. Atvuds stāvēja, Pantens svinīgi sēdēja, smaidīdams kā jaunpiedzimušais. Tad uznāca Grejs, pamāja orķestrim un, cepuri noņēmis, pirmais ar slīpētu glāzi, zeltainām taurēm skanot, iesmēla svēto vīnu.

—  Nu, lūk… — viņš teica un izdzēris aizsvieda glāzi. — Tagad dzeriet, dzeriet it visi, kas nedzers, tas ir mans ienaidnieks!

Sos vārdus viņam nevajadzēja atkārtot. Kamēr «Noslēpums» pilnās burās attālinājās uz' visiem laikiem no šausmu pārņemtās Kapernas, drūzmēšanās ap muciņu pārspēja visu, kas tādā veidā notiek lielos svētkos.

—   Kā šis tev patika? — jautāja Grejs Letikam.

—   Kaptein! — vārdus meklēdams, atbildēja matrozis, — nezinu, vai es patiku šim, bet savi iespaidi man jāpārdomā. Strops un dārzs!

—   Kas?

—   Es gribu teikt, ka manā mutē ieplūda strops un dārzs. Topiet laimīgs, kaptein! Un lai laimīga kļūst tā, kuru es nosaukšu par «labāko kravu», par «Noslēpuma» augstāko balvu!

Kad nākošajā dienā ausa gaisma, kuģis bija jau tālu no Kapernas. Daļa ekipāžas, Greja vīna pievārēta, kā aizmigusi bija palikusi guļot uz klāja, uz kājām turējās tikai stūrmanis, sargs un kuģa pakaļgalā ar čello grifu zem zoda apcerīgais un iereibušais Cimers. Viņš sēdēja, viegli vilka lociņu, likdams stīgām runāt burvīgā aizsaules balsī, un domāja par laimi…

PA VIĻŅIEM TRAUCOŠĀ

Tā ir Dezidara ,.. Ai Dezidara, cik maz mēs priecājamies par tevi, kad virs jūras līmeņa parādījās tavi mandinillas mežiem apaugušie pakalni.

L. Sadurns

I nodaļa

Man stāstīja, es esot nokļuvis Lisā pēkšņas saslimšanas dēļ, kā tas dažkārt atgadās. Tas noticis ceļā. Mani iznesuši no vilciena nesamaņā — ar augstu temperatūru un ievietojuši slimnīcā.

Kad krīze bija pārvarēta, ārsts Filatrs, kas visu pēdējo laiku slimnīcā draudzīgi rūpējās par mani, bija sameklējis man dzīvokli un pat atradis sievieti apkalpotāju. Es jutu par to dziļu pateicību, jo vairāk tāpēc, ka pa šā dzīvokļa logiem varēja redzēt jūru.

Filatrs reiz man sacīja:

— Mīļo Harvej, man šķiet, ka es it kā aizturu jūs mūsu pilsētā. Jūs varētu aizbraukt, kad atlabsiet, nemaz nerēķinoties ar to, ka esmu sameklējis jums dzīvokli. Tomēr, pirms ceļojat tālāk, jums nepieciešams zināms mājīgums — iedziļināšanās brīdis savā iekšējā es.

Viņa mājiens bija nepārprotams, un es atcerējos sarunas ar viņu par Nebijušā varu. Smagā slimība gan bija vājinājusi šo varu, taču dažreiz manā dvēselē vēl uz- šalca tēraudspalgā skaņa, un likās, tā negaisīs.

Braukdams no pilsētas uz pilsētu, no vienas zemes uz otru, es paklausīju kādam vēl neatvairāmākam spēkam nekā kaisle vai mānija.

Agri vai vēlu, uz vecuma sliekšņa vai ziedu gados, Nebijušais sauc mūs un mēs atskatāmies, pūlēdamies izprast, no kurienes atlidojis šis sauciens. Un, pamodušies savā ikdienā, ar sāpēm atguvušies un baiļodamies zaudēt jel vienu dienu, mēs tad veramies dzīvē, ar visu savu būtni pūlēdamies saskatīt, vai Nebijušais nav sācis piepildīties. Varbūt tā tēls jau skaidri saskatāms? Varbūt tikai jāpastiepj roka, lai satvertu un paturētu nule pazibsnījušo veidolu?

Bet laiks rit tālāk, un mēs aizslīdam garām augstajiem, miglainajiem Nebijušā krastiem, aizņemti savos ikdienas darbos.

So tematu es daudzkārt pārrunāju ar Filatru. Bet šo simpātisko cilvēku vēl nebija skāris Nebijušā atvadu sveiciens, un tāpēc mani paskaidrojumi nesatrauca viņu. Viņš gan izjautāja mani jo sīki un noklausījās diezgan mierīgi, ar dziļu uzmanību, atzīdams manu saviļņojumu un pūlēdamies to saprast.

Biju jau gandrīz atlabis, taču izjutu reakciju, ko bija izraisījusi dzīves līdzšinējā plūduma maiņa, un Filatra padoms man likās lietderīgs, tālab, no slimnīcas iznācis, apmetos dzīvoklī vienā no skaistākajām Lisas ielām — Amilego ielā, stūra namā ielas labajā pusē. Tas atradās ielas lejas galā, netālu no ostas, aiz doka, kuģu kapsētas klusuma apdvestā vietā, ko traucēja ne pārāk uzbāzīga, attāluma jau klusināta ostas dienas trokšņu spalgme.

Manā rīcībā bija divas lielas istabas: viena ar mi-lzīgu logu uz jūras pusi, otra — uz pusi lielāka par pirmo. Trešajā, apakšstāvā, kurp no manām istabām veda kāpnes, mitinājās apkalpotāja. Senlaicīgās, trauslās un spodrās mēbeles, vecais nams un izsmalcinātais dzīvokļa iekārtojums atbilda šās pilsētas daļas samērā mierīgajam klusumam. Istabās, kas atradās austrumu un dienvidu pusē, augu dienu staroja saule, tāpēc šis dziļais miers bija pilns sen pagājušo gadu gaišās rimtības, kurā pui- sēja neapsīkstošā, mūžam jaunā saule.

Saimnieku redzēju tikai vienu pašu reizi, kad maksāju viņam īres naudu. Tas bija smagnējs vīrs ar kavalērista seju un mierīgām, zilām, uz āru izvelbtām acīm. Ienācis saņemt īres maksu, viņš izturējās ar tik nesatricināmu mieru, neparādot ne vismazāko ziņkāri, it kā būtu sastapies ar mani ik mīļu dienu.

Apkalpotāja, gadus trīsdesmit veca sieviete, pagausa kustībās un piesardzīga, piegādāja man no restorāna pusdienas un vakariņas, uzkopa istabas un tad nozuda savā telpā, jau labi zinādama, ka es nekā neparasta nepieprasīšu un neuzsākšu arī tukšas sarunas, kas lielāko tiesu tiek ievadītas tāpēc vien, lai, pļāpājot un zobus bakstot, ļautos izklaidīgu domu laiskajam plūdumam.

Tā es iesāku tur dzīvot un nodzīvoju pavisam divdesmit sešas dienas; vairākas reizes mani tur apciemoja Filatrs.

II nodaļa

Jo vairāk es sarunājos ar ārstu par dzīvi, splīnu, ceļojumiem un iespaidiem, jo vairāk noskaidroju sava Nebijušā veidolu un būtību. Neslēpšu, tas bija grandiozs un varbūt tāpēc tik neatvairāms. Tā saskanība, gandrīz vai arhitektoniskais līniju skaudrums bija izveidojies no paralēlisma nokrāsām. Tā es dēvēju mūsu divējādo attieksmi pret dzīves ikdienas parādībām un izjūtām. No vienas puses, tās ir dabiskas kā dzīves nepieciešamība: nosacīti ciešamas kā asignācijas, par kurām var saņemt zeltu, bet tām trūkst saskaņas, jo mēs redzam un izjūtam iespējamo izmaiņu tajās. Gleznas, mūzika, grāmatas jau sen apstiprinājušas šādu uztveri, un, lai gan šis piemērs ir vecs, es tomēr izmantoju to, neatrodot cita labāka. Tā grumbās patvērušās visas pasaules ilgas. Tāda ir ideālista nervozitāte, kuru izmisums bieži spiež noslīdēt zemāk, nekā viņš stāvējis, — vienīgi aiz emociju alkām. Dzīves likuma kroplajos paveidos un manas dvēseles cīņā ar to es biju meklējis, pats ilgi to neapjauzdams, kādu noteiktu veidolu, parādību vai notikumu virkni, kuri dabiski savijusies cits ar citu un nav vairs koriģējami, tāpat kā iemīļota dzejoļa rindiņas, kas mūs dziļāk saviļņojušas. Tādu rindiņu allaž ir tikai četras.

Protams, es pakāpeniski iepazinu savas vēlmes, bieži tās neievērodams, tā palaižot garām izdevību jau laikus izravēt šo bīstamo stādu saknes. Tie sakuploja un patvēra mani zem savas ēnainās lapotnes. Ne vienreiz vien bija gadījies, ka sastapu cilvēkus un radās situācijas, kas sākumā ieskanējās kā valdzinoša melodija, kuru ikvienam patiktos noklausīties, pirms viņš aizver acis. Ceļojumos redzētās pilsētas un zemes laiku pa laikam it kā atplaik- snīja manās acīs kāda dīvaina, tāla transparenta tikko samanāmo, bet jau valdzinošo gaismu, — taču viss atkal pagaisa, saira un pārtrūka kā satrunējusi dzija, ko savelk strauja atspole. Nebijušais, kuram es stiepu rokas pretī, varēja nākt tikai pats no sevis, citādi es to nemaz nepazītu un, rīkodamies parastā kārtā, riskēju radīt tikai ārišķīgas dekorācijas bez dvēseles. Tas būtu gluži tāpat, tikai citā plāksnē, kā to redzam mākslīgi izveidotos parkos, salīdzinot ar nejauši mežā skatītām ainām, ko saule, šķiet rūpīgi izcēlusi no dārglietu tīnītes.

Tā es biju izpratis savu Nebijušo un ļāvos tam.

Par visu to un vēl daudz ko citu — par cilvēcisko tieksmju kvēli vispār — norisa manas sarunas ar Filatru, kad viņš pieskārās šim jautājumam.

Cik nomanīju, viņš neaprima interesēties par manu slēpto satraukumu, ko saistīja iztēles priekšmeti.

Es biju viņam gluži kā īpatnēja tulpe, kas smaržo, un, ja šis salīdzinājums var izklausīties kā lepošanās, būtībā tas tomēr pareizs.

Tajā laikā Filatrs iepazīstināja mani ar Stersu, kura mājā sāku ciemoties. Gaidīdams, kad man atsūtīs naudu, par ko biju aizrakstījis savam pilnvarniekam Lerham, es laiku īsināju, pavadot vakarus pie Stersa un pastaigās pa ostu, kur pret krastmalu ēnojās kuģu' milzīgie silueti, satraucot mani ar nosaukumiem, Nebijušā zīmēm: «Sidneja», «Londona», «Amsterdama», «Tulona» … Šīs pilsētas biju jau redzējis vai arī varēju turp aizbraukt, bet ostu nosaukumi man nozīmēja gluži citu «Tulonu» un nepavisam ne to «Sidneju», kāda pastāv īstenībā: uzrakstu zelta burtos slēpās neatklāta patiesība.

Rīts allaž daudzsološs..,

tā saka Monss,

Kaut diena grūta un gara,

Skumst vakars piedodošs…

Tāpat kā Monsa «rīts», arī osta allaž daudz sola: tās pasauli pilda neapjausts nozīmīgums, kas zvārojas gigantisko celtņu cilātajās mantu kaudzēs, šūpojas slaidajos mastos un cieši piespiests krastmalai, iežņaugts starp kuģu dzelžainajiem sāniem, starp kuriem dziļi apakšā ēnā kā aizvērta grāmata klusēdams snauž zaļganais jūras ūdens. Neziņā — šauties augšup vai krist lejup — no milzīgajiem dūmeņiem virpuļo dūmi; ķēžu savažojumā saspriegts un apvaldīts dreb mašīnu spēks, to vismazākā sakustēšanās mierīgo ūdeni tūliņ sakultu bangainās putās.

Ieejot ostā, man šķiet, ka saredzu pie apvāršņa aiz zemes raga to pasauļu krastus, kurp ar bugspritu smailēm tiecas kuģi, kas gaida savu stundu; dunoņa, kliedzieni, dziesma, sirēnas dēmoniskais kauciens, — viss pārpilns kaisles un solījumu. Bet pāri ostai — visu zemju zeme, sirds tuksnešos un mežos, domu debesīs — spulgo Nebijušais — mūžam nebeidzamo medību noslēpumainais un brīnišķīgais briedis.

III nodaļa

Nezinu, kas bija lēcies ar Lerhu, bet es nesaņēmu no viņa atbildi tik drīz, kā biju gaidījis. Viņš atsaucās tikai neilgi pirms manas aizbraukšanas no Lisas, atsūtot simt mārciņu un pa savam paradumam nepaskaidrojot kavēšanās iemeslus.

Es arvien vēl apciemoju Stersu, un tas man sagādāja tīkamu izjūtu, līdzīgu kompreses vēsumam uz slimas acs. Stersam patika spēlēt kārtis, man arī, bet, tā kā gandrīz ik vakaru pie viņa atnāca vēl kāds viesis, tad es priecājos par izdevību savu saasināto noskaņu daļēji izkliedēt, uzminot pretinieka kārtis.

Tajā dienā, kas ievadīja notikumu virkni, kurus aprakstu šajās lappusēs, mana rīta cēliena pastaiga pa ostu mazliet ieilga, jo, sajutis pēkšņu izsalkumu, es apsēdos kāda gluži parasta krodziņa durvju priekšā uz terases, kuru apvija efejai līdzīgs vītenis ar baltiem un ziliem ziediem. Edu ceptu merlanu, piedzerdams vieglu sarkanvīnu.

Tikai pēc izsalkuma apmierināšanas pamanīju, ka iepretim krodziņam pietauvojas tvaikonis, un, nogaidījis, kad tā pasažieri jau kāpa krastā, sāku vērot drūzinēšanos, ko rada vēlēšanās drīzāk nokļūt mājās vai viesnīcā. Es novēroju ainu jūkli, kur bija manāms nogurums un īgnums, mazāk vai vairāk apvaldīta grūstīšanās, kāda ieraugāma pūlī, kad krasi mainījies tā kustības virziens. Un tad starp ekipāžām, radiniekiem, nesējiem, nēģeriem, ķīniešiem, pasažieriem, komisionāriem un diedelētājiem, bagāžas kalniem un riteņu žvarkstoņu es ieraudzīju viscēlākā miera paraugu, izturētu līdz pēdējam sīkumam, tāda miera, ko, ņemot vērā apstākļus, varētu nosaukt gandrīz vai par izvirtību, tik neatdarināmi, nevainojami un gleznaini pa kāpnēm nosoļoja krastā nepazīstama jauna meitene, kas acīm redzot nebija bagāta, bet šķītās apveltīta ar slepenām spējām pakļaut sev apkārtni, cilvēkus un lietas.

Es ievēroju viņas seju, kad tā parādījās virs borta starp ceļasomām un greizi nošķiebtām cepurēm. Viņa gāja lēnām, ar domīgu interesi noraudzīdamās apkārtējā ņudzeklī. Vai nu sava lokanurna, vai kāda cita iemesla pēc viņa drūzmā nesaņēma neviena belziena. Meitene nekā nenesa, ne uz vienu neatskatījās, viņas acis neviena nemeklēja, Tā mēdz nokāpt pa grezna nama kāpnēm līdz goddevīgi atvērtām durvīm. Meitenei nopakaļ uz melnīgsnēju nesēju galvām līgojās viņas divas ceļasomas.

Paklausot īsam un mēmam rokas mājienam, ceļasomas lika noliktas zemē tieši uz krastmalas bruģa, iesāņus no tvaikoņa, un meitene apsēdās uz tām, aplūkodama visu tik nopietni un mierīgi kā cilvēks, kas pilnīgi pārliecināts, ka viss, kam jānotiek, arī turpmāk risināsies saskaņā ar viņa vēlēšanos, bez jebkādas nogurdinošas piepūles.

Sī izturēšanās, kas daudziem būtu par postu, še uz vietas attaisnoja sevi. Meitenei klāt piesteidzās komisionāri un daži citi subjekti, gan noskranduši, gan puslīdz pieklājīgā izskatā, un sacēla ap viņu neciešamu kņadu. Likās, ka ar meiteni notiks tas pats, kas ar tērpu, ja to — tīru, izgludinātu, saudzīgi uzkārtu — steigā norauj no pakaramā.

Tomēr ne… Palikdama joprojām tikpat mierīga, viņa pēc kārtas noskatīja visus, kas bija te sastājušies, un kaut ko pateica katram, vienreiz iesmējās, vienreiz sarauca pieri, lēni pastiepa roku, paņēma kāda komisionāra kartīti, izlasīja, tad atdeva to atpakaļ un, galviņu jauki piešķiebusi, saka lasīt citu. Viņas skatiens pievērsās ielu tirgotāja piedāvātajai glāzei ar vēsu dzērienu: tā kā tiešām bija karsts, viņa padomājusi paņēma glāzi, nodzērās un pasniedza atpakaļ ar to pašu izteiksmi, ar kādu darīja visu, — it kā atrastos pati savās mājās. Dažas spalvainas rokas, izstieptas pār viņas ceļasomām, snaicījās pa gaisu, ik mirkli gatavas tās satvert un aizdrāzties, bet tas meiteni acīm redzot necik neinteresēja, iekams nebija izšķirts jautājums par viesnīcu. Ap viņu bija sastājies pūlītis pakalpīgu, alkatīgu un ziņkārīgu vīriešu, kuriem it kā pēc pavēles bija pielipis meitenes laiskais miers.

Kņadīgās pasaules cilvēki, kas šķita gatavi dienu saplosīt sīkos gabaliņos, stāvēja, acis bolīdami, bet viņa joprojām sēdēja uz savām ceļasomām, tās neredzamās aizsardzības patvērumā, ko piešķir pašcieņa, ja tā ir iedzimta un tik cieši iekļauj mūs, ka cilvēks pats to nemaz nejūt, tāpat kā savu elpu.

Es neatraudamies vēroju šo ainu. Troksnis meitenes tuvumā pamazām noklusa; visi kļuva tik godbijīgi un pieklājīgi, it kā krastā būtu izkāpusi kāda fantastiska visu pasaules ostu priekšnieka meita. Viņa turpretī bija ģērbusies (domās varenība allaž saistās ar greznību) vienkāršā batista blūzē ar matrožu apkaklīti un zilos zīda svārkos, galvā cepure no tāda paša batista. Apdilušās ceļasomas izskatījās lieliskas tikai tāpēc, ka uz tām sēdēja viņa. Meitenes pievilcīgā seja, kas pauda noteiktību, mierīgo un tomēr jautro, tumšo acu garās skropstas lika domāt par viņu saskaņā ar ārieni. Vēlīga, maza roka, noguldīta uz pinkainas suņa galvas, — tāds salīdzinājums nāca prata par šo ainu, kur bija jūtams Nebijušā dobjais šalkojums.

Tikko biju to apjautis, kad viņa piecēlās: visa pakalpīgā svīta ar izsaucieniem un viņas ceļasomām devās līdz ekipāžai, kuras mugurpusē bija uzraksts «Duvras viesnīca». Izdāļājusi sīknaudu, meitene ar pilnīga apmierinājuma smaidu uz lūpām iesēdās ratos. Šķita, ka notiekošais to ļoti interesē un sagādā prieku.

Komisionārs uzlēca uz sēdekļa blakus braucējam, ekipāža sāka ripot, tai pakaļ paskrējušie diedelnieki atpalika, un, pavadījis ar skatienu pa ielu aizvirpuļojošo putekļa mākoni, es nodomāju, kā jau dažu labu reizi, ka te manā priekšā varbūt atkal ir pazibējis pavediena gals, kas rāda ceļu uz pašu kamolu.

Nav ko slēpt, — es jutos satraukts un ne jau tikai tāpēc, ka šajā meitenē biju ieraudzījis gaišu, pievilcīgu būtni, kurai piemīt harmoniska viengabalainība, jo tādu iespaidu biju no viņas guvis. īsais bridis, ko viņa pavadīja uz ceļasomām, bija modinājis senās ilgas pēc liela pārdzīvojuma, pēc vēja, kurā skan melodijas, pēc brīnumaina dārgakmeņa, kas uziets starp oļiem. Domāju, ka viņas būtni varbūt iezīmējis sevišķs likums, kas izkārto dzīvi apzinīga procesa gaitā, un ka šādas būtnes ēnā es beidzot varētu ieraudzīt Nebijušo. Bet skumjāk par šīm skumīgajām domām, — skumjāk tāpēc, ka tās sāpēja kā veca brūce laika maiņā, — iesmeldzās atmiņas par daudziem līdzīgiem gadījumiem, par kuriem varētu sacīt, ka pa īstam to nemaz nav bijis. Jā, jau vairākkārt mani bija pievīlusi gan kāda kustība, vārds, seja vai dabas ainava, pametot aiz sevis tukšumu. Pie labas gribas es ļoti viegli varētu sameklēt šo meiteni. Es mācētu atrast kopīgas intereses, kas mūs saistītu, ieganstu nepazaudēt viņu no redzesloka un — šās nezināmās upes ilgoto straumi pagriezt vēlamā virzienā. Visliegākajām mūsu dvēseles tieksmēm es mācētu piešķirt tiklab saprātīgu, kā pieklājīgu izpausmi. Bet es vairs neticēju ne sev, ne citiem, nedz kādam pēkšņi ieraudzītam daudzsološam brīnumam.

Visu to apsverot, noņēmos neko neuzsākt un atgriezos mājās, kur atlikušo dienas daļu pavadīju, iegrimis grāmatās. Es lasīju neuzmanīgi, izjuzdams mulsumu, kas uzpluda ar caurvēja sparu. Pienāca nakts, un es noguris iesnaudos, atlaidies krēslā.

Brīdī starp nomodu un miegu uzvilnīja atmiņas par tiem brīžiem vagonā, kad es vairs tikai neskaidri apzinājos savu stāvokli. Atcerējos, kā saulriets vīcināja savu sarkano lakatu vagona logā, aiz kura zibēja garām slīdošās smilšu stepes. Es sēdēju pusaizvērtām acīm un redzēju ceļabiedru dīvaini mainīgos profilus, kas iznira cits aiz cita kā uz medaļas virsmas. Saruna pēkšņi kļuva trokšņaini skaļa, izvēršoties, kā man likās, par kliegšanu; pēc tam runātāju lupas sāka kusteties bez skaņas, viņu acis zvēroja, bet es nekā vairs neapjēdzu. Vagons it kā pacēlās augšup un izzuda.

Vairāk nekā neatcerējos: karstums bija aptumšojis smadzenes.

Nezinu, kālab tieši šajā vakarā atmiņas bija tik neatlaidīgas, bet to noskaņa neizprotamā kārtā saistījās ar krastmalā redzēto ainu — to nevarēju noliegt. Snaudā krēslas stunda auda ap mani neskaidru vijumu. Sāku domāt par meiteni, bet nu jau ar nosebotu nožēlu.

Vai tajā spēlē, ko es spēlēju pats ar sevi, ir vietā banāla piesardzība? Bezmērķa patmīlība? Pat šaubas? Vai neesmu atteicies ieiet pa durvīm, kas bija jau atvērušās, tikai tāpēc, ka pārāk labi atcerējos kā lielos, tā mazos melus savā pagātnē? Bija taču pilnvērtīga skaņa, pareizais tonis — es to dzirdēju, bet aizbāzu ausis, neuzticīgi atminēdamies agrākās kakofonijas. Un ja nu melodiju šoreiz izpildīja īsts orķestris?

Pēc dažiem gadsimtiem cilvēka tieksmes būs sasniegušas mākslinieciskas sintēzes skaidrību. Tās vairs nemocīsies, skatot savas pasaules tēlus caur neskaidro, vāji apgaismoto nervu mulsuma aizkaru. Tās kļūs reljefas kā muša uz loga rūts janvārī. Salīdzinot ar šiem nākotnes cilvēkiem, es biju tas pats, kas Letjeri «Duranda» blakus Transatlantijas tērauda milzenim. Nebijušais slēpās starp kalniem, un man vajadzēja ņemt vērā visus šīs apvāršņa puses ceļus un virzienus. Man vajadzēja iejūtīgi uztvert vismazākos mājienus, izmantot ik gaismas staru starp mākoņiem un mežiem. Lai daudz iegūtu — daudzreiz vajadzēja rīkoties uz labu laimi.

Tikko manī bija nobriedusi apņemšanās, pieskaņota šim domu gājienam, atskanēja tālruņa zvans un es, gaiņa- dams snaudu, sāku klausīties. Zvanīja Filatrs un uzdeva dažus jautājumus par manu veselības stāvokli. Beigās viņš uzaicināja mani rīt sastapties pie Stersa, un es apsolījos tur aiziet.

Kad saruna beidzās, es savādā jūtu sastrēgumā, kas smacēja kā aizturēta elpa, piezvanīju uz «Duvras» viesnīcu. Šāda veida gadījumos pašam parasti šķiet, ka visi, pat svešinieki, jau zina jūsu slepenās izjūtas. Nevainīgākās atbildes tad izklausās kā tiešs viņu viszinības apliecinājums. Nekas nespēj tik pēkšņi tuvināt svešai dzīvei kā tālrunis, atstājot jūs neredzamu, un turpat uz vietas pēc jūsu iegribas arī attālināt, it kā saruna nemaz nebūtu notikusi. Šie liekie prātojumi varbūt mazliet raksturo to nemiera pilno noskaņojumu, kurā es sāku sarunu.

Tā bija īsa. Es lūdzu pasaukt Annu Makfersoni, kas šodien bija atbraukusi ar tvaikoni «Granvila». Pēc neilgas klusēšanas kalpotājs lietišķā balsī paziņoja, ka viesnīcā minētās dāmas nav, un es, jau iepriekš zinādams, ka saņemšu šādu atbildi, novērsu pārpratumu ar nepazīstamās meitenes tērpa un izskata sīku aprakstu.

Mans sarunas biedrs klusēdams pārdomāja. Beidzot viņš sacīja:

—  Tad jau jūs runājat par jaunkundzi, kas nesen no mums aizbrauca uz dzelzceļa staciju. Viņa pierakstījās kā Biče Seniela.

Nezin kādēļ es īgni piebildu:

—   Ļoti labi. Aiz pārpratuma esmu sajaucis vārdus. Mani vēl lūdza uzzināt….

Frāzi nepabeidzis, es pakāru klausuli. Manī pēkšņi sacēlās riebums pret tukšajiem vārdiem, kādus biju sācis izrunāt it kā pēc inerces. Kas gan no tā mainītos, ja es dabūtu zināt, kurp aizbraukusi Biče Seniela? Tātad viņa turpināja savu ceļu, droši vien tā paša bezrūpīgā dzīves aicinājuma saukta kā tur krastmalā, — bet es atlaidos krēslā, sevī noslēdzies un mēģinādams atrast glābiņu grāmatā, no kuras pirmajām rindām jau redzēju, ka mani sagaida garlaicība piecsimt lappušu apjomā.

Es biju viens klusumā, kuru mēroja pulksteņa tikšķi. Klusums auļoja, un es iegrimu juceklīgu izjūtu viļņojumā. Divas reizes biju tuvu iemigšanai, pēc tam vairs ne dzirdēju, ne manīju miegu uznākam.

Tā nemanot iemidzis, es uzmodos ap saules lēktu. Mana pirmā sajūta bija smaids. Es pacēlos un atkal apsēdos, dziļi saviļņots — pilns neaprakstamas sajūsmas, ko manī izraisīja negaidīta aina.

Biju gulējis istabā, par kuru jau minēju, ka tās pret jūru vērstā siena īstenībā bija milzīgs logs. Tas sniedzās no griestu dzegas līdz grīdai un sānos tikai par pēdas platumu neaizsniedza sānu sienas. Logs bija tā izbīdāms, ka stikli vairs nebija redzami. Ārpusē zem loga bija šaurs, puķēm apstādīts izcilnis.

Kad pamodos, pār jūras līmeni uzlēcošās saules stari ieplūda istabā kopā ar viļņu atspulgu, kas trīsuļoja uz sienas man aiz muguras.

Pie griestiem un uz sienām mirgoja saules staru atspulgi .. . Zelta tīklojuma virpulis vizuļoja kā noslēpumaini raksti. Staraini vēdekļi, lēkājoši ovāli un šaudīgas, ugunīgas svītras visos stūros kā trauksmaini zelta putni lidojumā sitās pret sienām, saredzami tikai tajos mirkļos, kad pieskārās sienai. Šie saules feju raibie paklāji, kuru ņirbīgais trīsējums ne mirkli neaprima aust žilbinošus rakstus, mainījās nepasakāmā ātrumā, — tie klājās it visur: gar sienām, zem kājām, virs galvas. Neredzama roka uzbūra dīvainus rakstus, kuru nozīmi saprast nebija iespējams, tāpat kā mūzikas valodu. Istaba šķita kļuvusi dzīva. Likās, ka, nespēdama noturēties pret ūdens atstaroto saules brāzmu, tā nupat, nupat sāks lēnām griezties. Pat pār manām rokām un ceļgaliem bez mitas slīdēja spilgti lāsmojumi. Tas viss mainījās acīm netverami, it kā sapurinātā, dzirkstošā tīklā virmotu caurspīdīgi tauriņi. Jutos kā apburts un nekustēdamies sēdēju, jūras zilganās un istabas zeltainās gaismas ieskauts. Man bija tik labi. Es piecēlos un vieglu sirdi, izjustā un bezgalīgā paļāvībā teicu visam: «Jums, zīmes un tēli, kas ielidojāt ar nezināmu vēsti un tomēr ielīksmojāt mani ar nopietnu, vientuļu prieku, — kamēr vēl neesat izzuduši,— es uzticu sava Nebijušā rūsu. Apstarojiet un uzspodriniet to.»

Tikko biju beidzis runāt, zinādams, ka vēlāk ar smaidu atcerēšos šos pusmiegā izrunātos vārdus, zelta tīkls satumsa, tikai apakšējā stūrī pie durvīm vēl kādu brīdi trīsēja saliekts loga attēls, uztverot dzirksteļu straumi, bet drīz vien izgaisa arī tas. Tāpat izzuda arī noskaņojums, kādā sākās šis rīts, lai gan tā pēdas nav izdzisušas līdz pat šai dienai.

IV nodaļa

Vakarā aizgāju pie Stersa. Tovakar mēs bijām sanākuši trīs: es, Andersons un Filatrs.

Pirms došanās pie Stersa es pagājos pa krastmalu līdz tai vietai, kur vakar bija apstājies tvaikonis. Tagad šajā krastmalas rajonā kuģu neredzēju, bet tur, kur bija sēdējusi man nepazīstamā Biče Seniele, stāvēja kravas veltņi.

Tātad — kuģis bija aizgājis — parādījies un izzudis, it kā nemaz nebūtu bijis. Lai atsauktu atmiņā tā brīža iespaidu, es domās atdzīvināju redzētos tēlus, izvietodams tos vakardienas ainas kārtībā: tāpat kā vakar aiz tiem spīdēja ūdens un reida uguņu zvaigznes. Koncentrējot iztēli, man izdevās ieraudzīt meiteni gandrīz vai skaidri: to paveicis, sajutu vēl lielāku neapmierinājumu, jo iespaidu biju sakāpinājis līdz pēdējam. Acīmredzot sākās sava veida «sirds migrēna» — sajūta, kas man labi pazīstama, un, lai gan es sevišķu vērību tai nepievērsu, tomēr bija jāatzīst, ka šāds domu virziens iedarbojas tāpat kā iemīļots motīvs. Patiešām — tas bija motīvs, un es, daļēji pats to attīstīdams, uz nenoteiktu laiku nokļuvu tā iespaidā.

Pārdomādams visu, es tagad pārmetu sev, ka biju pār» traucis sarunu ar viesnīcu. Šī steiga — šī tieksme aizstāt projām slīdošo ar noteiktu darbību — bieži man ir kaitējusi. Bet es vairs nespēju no jauna uzzināt to, ko reiz jau biju noraidījis, lai cik žēl tas būtu. Turklāt vēl jaukais rīts, pastaiga, spēku atjaunošanās un paradums atstāt likteņa ziņā visu, kas nebija izdomāts līdz galam, — tas viss kopā pārspēja vakardienas kļūmi sarunā. Domās pārskaitīju naudas atlikumus, kas bija manā rīcībā un ko gaidīju no Lerha: iznāca četri tūkstoši. Tajā dienā saņēmu arī vēstuli: Lerhs ziņoja, ka tikai nule atgriezies no kāda izbrauciena veikala darīšanās, viņš negaidījis tik drīzu naudas pieprasījumu un tāpēc izbraucot nav atstājis rīkojumu, bet, tiklīdz atgriezies, tūliņ izsūtījis to tūkstoti, ko es pieprasīju. Tātad par naudu man nebija jāraizējas.

TJo krastmalas es devos pie Stersa, kur atradu jau priekšā Filatru un Andersonu.

Sterss bija irigāc'jas komitejas sekretārs, gara auguma gaišmatis. Skaisti veidotā galva, mīkstā, cirtainā bārda, 5 kaļā balss un īsti vīrišķīgais smaids, kas laiku pa laikam sakustināja viņa ūsas, — viss pauda spēku.

Tehniskās skolas inspektora Andersona apaļās brilles, kas atgādināja putna acis, un sarkanie vaigi gluži labi saskanēja ar viņa strupajām matu šķipsnām: lai gan neliela auguma, viņš izskatījās stalts.

Ārsts Filatrs, normāli noaudzis vīrietis ar mierīgām kustībām, arvien vienkārši un labi ģērbies, mani ieraudzījis, vērīgi palūkojās, pasmaidīja un, cieši paspiedis roku, sacīja:

—   Harvej, jūs labi izskatāties, ļoti labi.

Mēs apsēdāmies uz terases. Sterss dzīvoja savrupmājā dārza vidū, pilsētas nomalē.

Sterss vinnēja trīs reizes pēc kārtas, pēc tam man iekrita kārtis, pietiekami labas, lai iztiktu bez piepirkuma.

Ēdamistabā kalpone, klādama galdu un sakārtodama traukus, sarunājās ar Stersa māsu par vakariņām.

Lai gan mani nodarbināja kārtis, es tomēr sāku just izsalkumu un tāpēc ar patiku noklausījos, ka Dēlija Stersa deva norīkojumu vakariņas pasniegt vienpadsmitos, tātad — pēc vienas stundas. Klusībā vēl nodomāju, vai arī šoreiz būs pīrādziņi ar šķiņķi, kuri man ļoti garšo un kurus šajā mājā gatavoja tik lieliskus, kādus citur nebiju ēdis, lai gan Dēlija apgalvoja, ka tā arvien esot nejaušība.

—   Nu, — Sters i sacīja man, kārtis dalīdams, — vai jūs piepērkat? Nekā?! Labi. — Viņš pasvieda kārtis pārējiem, paskatījās savējās un noteica: — Arī es nepērku.

Andersons un pēc tam Filatrs piepirka un nopasēja — abi izstājās no spēles.

—   Cīnieties vien, — doktors noteica, — bet mēs paskatīsimies, kā Harvejam šoreiz veiksies.

Mūsu spēlē likmes nebija lielas, bet man neveicās, un es biju saīdzis par to, ka visu laiku zaudēju. Bet šajā gājienā biju saņēmis diezgan labu četrinieku: četrus desmitniekus un sešnieku; Stersam varēja būt džokers, tāpēc vajadzēja uzmanīties.

Un tā nu mēs iesākām parasto tirgošanos: es — gausi un bezrūpīgi, Sterss — aprauti un sausi, bet ar to svinīgumu, kādā divi aklie ved viens otru uz bedri, pie kam ikviens cenšas pievilt upuri.

Andersons uzjautrināts noskatījās mūsu izdarība, mēs visi bijām aizrāvušies fināla grīdās; Filatrs savac a kārtis.

Ienāca Dēlija, meiča ar apvītušu seju, iedegušu in skeptisku, ar tikpat gaišiem matiem kā viņas brālim, un

sāka skatīties, kā es ar Stersu, viens no otra acis nenolaiduši, pūlāmies palielināt — laimestu vai zaudējumu — to neviens nezināja.

Pēc Stersa izturēšanās — dažām tikko samanāmām pazīmēm — es nojautu, ka viņa rokās ir spēcīgas kārtis; bet vai tās ir stiprākas par manējām? Varbūt viņš mani tikai biedē? To pašu droši vien arī viņš domāja par mani.

Dēliju izsauca uz ēdamistabu, un viņa aizgāja, pateikusi:

—   Harvej, pielūkojiet — nezaudējiet!

Es paaugstināju likmi. Sterss klusēja, pārdomādams, vai izbeigt ar to vai vēl pielikt. Es biju lieliskā jutoņā, taču rūpīgi to slēpu.

—   Maksāju, — Sterss beidzot izšķīrās. — Rādiet, — kas ir jums?

Viņš aicināja atklāt kārtis. Vienlaikus ar viņa teikto vārdu izskaņu manu apziņu, kas pēkšņi bija atbrīvojusies no spēles loka, piepildīja pārvarīgs klusums, un es izdzirdu kādu īpatnu sievietes balsi ar uzsvaru sakām: «… Pa viļņiem traucošā.» Tā noskanēja kā zvans naktī. Vairāk nekas nebija dzirdams kā tikai šalkoņa ausīs, ko sacēla straujie sirds puksti, un arī kāršu švirkstoņa Filatra pirkstos.

Pārsteigts par šo parādību, kurai tik acīmredzami nebija nekā kopēja ar apkārtējo, es Andersonam vaicāju:

—   Vai jūs nupat ko sacījāt?

—   Ak nē! — Andersons atbildēja. — Es nekad netraucēju spēlētājus, kad tiem jādomā.

Stersa seja pauda nesapratni, un es redzēju, ka viņš sēž klusēdams. Es un Sterss, sacensoņi šajā spēles gājienā, drīkstējām nosaukt tikai skaitļus. Kamēr šie apsvērumi pavīdēja manā apziņā, dzirde saglabāja skanīgo sievietes balsi.

Atklāju kārtis bez jebkādas intereses par spēli, zaudēju pret Stersa pieciem krustiem rindā un atteicos tālāk spēlēt. Halucinācija — varbūt tas bija kas cits — atsaldēja patiku spēlēt. Andersons bija ievērojis manu dīvaino izskatu un apjautājās:

—   Vai jums kas notika?

—   Notika kaut kas interesants, — es atbildēju, vēlēdamies dzirdēt, ko sacīs citi. — /Tobrīd, kad spēlēju, visas manas domas bija tikai pie spēles. Jūs jau zināt, ja rokās ir četrinieks, kaut kādi blakus prātojumi nemaz nav iespējami. Bet tieši šajā mirklī es izdzirdu vārdus — kāds mani pašā vai ārpus manis teica: «Pa viļņiem traucošā.» Tos izrunāja sveša sievietes balss. Tāpēc tik pēkšņi mainījās mans noskaņojums.

—   Filatr, vai jūs dzirdat? — Sterss jautāja.

—   Jā. Ko jūs sadzirdējāt?

—   Pa viļņiem traucošā, — es atkārtoju, — Tikpat skaidri kā vārdus, ko jūs nupat sacījāt.

Visi bija ieinteresēti. Drīz pēc tam, nosēdušies pie vakariņu galda, mēs turpinājām apspriest šo notikumu. Par tādiem gadījumiem runas labi vedas.vakarā, kad noskaņa pacilāta. Pateikusi dažus iebildumus savā parastajā, ironiski nopietnajā tonī, kas lika skaidri noprast, ka viņa tikai aiz pieklājības mūs atklāti neizsmej, Dēlija apklusa un sāka klausīties, kritiski savilkusi uzacis.

—   Mēģināsim izdibināt, — teica Sterss, — vai jūsu halucinācijai nav nācis palīgā kāds iespaids no ārpuses. Tā es reiz iemidzis dzirdēju sarunu. Šķita, ka saruna notiek aiz sienas, kad vārdus nevar saprast. Sarunas jēgu varēja nojaust pēc intonācijām, izklausījās kā pārmetumi un taisnošanās. Bija dzirdami īgni, žēlabaini un dusmīgi toņi. Es iegāju guļamistabā, tur no cieši nepiegriezta krāna strauji pilēja ūdens. Caurulē šņāca un murmuļoja gaiss. Tādējādi sapratis, kas notiek, es izkliedēju savu iedomu. Tāpēc noskaidrosim: vai tobrīd kāds nepagāja garām terasei?

Spēles laikā Andersons sēdēja ar muguru pret māju un seju uz dārza pusi; viņš apgalvoja, ka neesot nevienu ne redzējis, ne dzirdējis. To pašu teica Filatrs, un, tā kā neviens, mani pašu atskaitot, nebija nekā dzirdējis, tad šis gadījums saistījās tikai ar mani. Uz jautājumu, kā es to uztveru, atbildēju, ka sākumā gan biju satraukts, bet tagad tikai pūlos saprast.

—   Ir tiesa, — sacīja Filatrs, — ka frāzi, kuru dzirdēja Harvejs, var izskaidrot tikai ar mūsu psihes pulksteņa dziļi apslēpto gaitu, kur neredz nedz rādītājus, nedz rite- nīšus. Kas tika runāts pirms tam, kad jau izdzirdējāt svešo balsi?

—   Kas? Tika runāts? Sterss vaicāja, kādas man ir kārtis, uzaicināja klāt tās galdā.

—   Ak tā! — Filatrs mazliet padomāja. — Redziet, kā tas iznāk: «Kas ir jums?» Atbildi dzirdēja vienīgi Harvejs, un tā skanēja: «Pa viļņiem traucošā.»

—   Bet jautājums bija domāts man, — es teicu.

—   Jā. Tikai ar atbildi jūsu vietā pasteidzās cits. Un jūs šo atbildi atkārtojāt.

—  Tas nav nekāds izskaidrojums, — Andersons iebilda pēc tam, kad mēs visi bijām pasmaidījuši.

—   Protams, ne. Tas tikai vienkāršs salīdzinājums, kas man šķiet interesants. Piekrītu, ka gadījumu var izskaidrot pēc Ribo ar apziņas dubultošanos vai zināmas smadzeņu daļas bezdarbību, tāpat kā miega šūniņa mūsu organismā, kas visumā jau pamodies. Tā apgalvo Bišers. Bet salīdzinājums ir acīm redzams. Tas prasās pats no sevis, un, lai cik mīklaina šķiet atbilde, — ja to vispār var saukt par atbildi, — noslēpumainie vārdi ir Harveja zemapziņā slēptas intereses izpaudums, kaut gan tiešā jēga it kā zudusi. Lai cik spēlmaņa uzmanība pievērsta kārtīm, tā saistīta tikai centrā, bet perifērijā ir brīva. Tur viņa ļaujas parādībām, kas slēpjas ēnā. Stersa vārdi: «Kas ir jums?» varēja saņemt atbildi no šīs ēna jomas ātrāk, nekā uz to attiecīgi reaģēja uzmanības centrs. Asociācija ar kaut ko varēja viena mirklī izraisīt negaidītos vārdus, gluži kā plaisājumus stiklā, ko ķēris akmens. Plaisājumu virzienu, zīmējumu, skaitu un garumu nav iespējams iepriekš paredzēt, ne arī vēlāk aprēķināt atkarīgi no stikla pretestības akmenim. Harveja noslēpumainie vardi ir tādi paši dīvaini plaisājumi neapzinātā sfērā.

Tiešām — tā tas varēja būt, bet, lai gan Filatrs tik loģiski izskaidroja šo parādību, jutos ārkārtīgi aizskarts. Ls sacīju:

—   Bet kāpēc tieši Stersa vārdi izsauca šo plaisājumu?

—   Kurš tad vēl to varēja?

Gribēju pateikt, ka, pieļaujot svešas domas iedarbību, viņš gluži bērnišķīgā kārtā rēķinās ar attālumu, it kā šāda iedarbība būtu neiespējama no lielāka attāluma nekā četras pēdas galda platumā, kas šķir spēlētājus, bet, nevēlēdamies strīdu icildzināt, tikai piebildu, ka šāda veida izskaidrojumiem pašiem vajadzīgs izskaidrojums.

—   Protams, — Sterss apstiprināja. — Ja apšaubāms, vai mans tik parastais jautājums izraisījis Harveja zemapziņā tik neparasto priekšstatu, tad viss jāsāk risināt no jauna. Bet tas ir apšaubāmi, — tātad apšaubāms arī pārējais.

Šādā garā saruna turpinājās vēl kādu laiku, ļoti kaitinot Dēliju, kas beidzot pieprasīja mainīt sarunas tematu vai iedzert nomierinošus pilienus. Drīz pēc tam es atvadījos un aizgāju; Filatrs iznāca kopā ar mani.

Soļodami rakstā kā kareivji, mēs klusēdami apmetām dažus līkumus un iznācām laukumā. Filatrs uzaicināja iegriezties kafejnīcā. Manā noskaņojumā tas šķita tik savādi, ka es piekritu. Apsēdāmies pie galdiņa blakus estrādei un pasūtījām vīnu. Uz estrādes dziedātājas mainījās ar dejotājām. Filatrs no jauna sāka attīstīt savu teoriju par plaisājumiem stiklā, pēc tam pievērsās gadījumam ar naturālistu Vaitornu, kas, sēdēdams dārzā, dzirdējis sarunājamies bites. Es klausījos diezgan uzmanīgi.

Apgāzta krēsla troksnis man aiz muguras un kāda skaļi izsaukta prasība šajā brīdī saplūda ar apnicīgu dejas motīvu. Šo momentu iegaumēju tāpēc, ka sāku izjust vēlēšanos nekavējoties doties projām. Tā bija neapzinīga tieksme. Nevarēja būt nekas ļaunāks par šādu stāvokli, — tik satrauktu gaidu pilnam klausīties jautru mūziku spoži apgaismotā telpā. Vēl nepiecēlies, es pārdomāju visu, meklējot iemeslu un jautājot: varbūt mani nogurdinājis Filatrs. Tomēr ne, — man patika sēdēt šajā kafejnīcā un tieši kopā ar viņu. Bet es vairs nespēju palikt uz vietas. Jāpiebilst, ka es ļāvos savai dīvainajai jutoņai ar īgnumu, kāds parasti rodas par negaidītu traucējumu. Paskatījos pulkstenī, pateicu, ka sāp galva, un aizgāju, pamezdams ārstu izdzeram atlikušo vīnu.

Iznācis uz ietves, neziņā apstājos, kā mēdz apstāties cilvēks, pūlēdamies uzminēt viņam vajadzīgās durvis, un padomājis devos uz ostu, kur parasti nokļuvu ikreiz, kad pastaigājos bez noteikta mērķa. Tagad biju pārliecināts, ka esmu aizgājis no kafejnīcas vienkāršas nervozitātes dēļ, un vairs nenožēloju šo aiziešanu.

«Pa viļņiem traucošā …» Nekad vēl nebiju tik neatlaidīgi domājis par kaut ko ar tik relatīvu jēgu, — kā švīkstoņa aiz muguras, kas neļaujas uzminēt, kāda drāna tur švīkst. Viegls nakts vējš, neko daudz nemazinādams sutoņu, elektrisko laternu baltajā gaismā putināja baltas papeļu pūkas. Ostā virs melnajiem ogļu putekļiem pie akmens stabiem un sienām to bija saputināts tik daudz, it kā ziemeļi būtu sajaukušies ar dienvidiem fantastiskā un tveicīgā ziemā. Es gāju starp diviem moliem, kad aiz otrā ieraudzīju staltu burinieku, kas savā būvē atgādināja jahtu. Tā tilpums varēja būt simt piecdesmit tonnas. Kuģis šķita iegrimis miegā.

Uz klāja nebija redzama neviena dzīva radība, taču, tuvāk piegājis, ieraudzīju pie kreisā borta sardzes matrozi.

Viņš sēdēja uz sabīdāmā krēsla un snauda, atspiezdamies pret bortu.

Es apstājos netālu no kuģa. Visapkārt bija tukšs un kluss. Pilsētas trokšņi saplūda vienmuļā, neskaidrā dunoņā, kas atgādināja tālumā braucošas ekipāžas rīboņu; manā tuvumā klusuma mieru traucēja tikai ūdens šļaksti un tauvu čīkstēšana. Es turpināju aplūkot kuģi. Tā brūnganais korpuss, baltais klājs, slaidie masti, atsevišķo daļu samērība un pamatlīniju daiļums — viss iedvesa cieņu. Tas bija kuģis džentlmenis. Loka laternas gaisma no mola puses atēnoja kuģa noteiktās kontūras uz mijkrēšļa robežām, aiz kurām tālāk melnēja tvaikoņu korpusi un dūmeņi. Sliedamies pāri šai vietā zemajai krastmalai, kuģa pakaļgals starp divām tauvām un ūdeni apakšā veidoja slīpu leņķi.

Man tā iepatikās šis skaistais kuģis, ka iztēlojos to par savējo. Domās jau uzkāpu pa laipām, iegāju savā kajītē un biju tur — tā man šķita — kopā ar to meiteni. Pats nezinu, kāpēc tā likās, bet šī iedoma kādu laiku turējās manā apziņā.

Es jau pieminēju, ka atmiņas par svešo meiteni nepameta mani; tās atgādināja jebkuru citu dvēselē saglabātu atmiņu, bet ar sevišķi izteiktu dzīvīguma nokrāsu. Laiku pa laikam paraudzījos šajā atmiņu parādībā kā saistošā gleznā. Šoreiz tā izplauka tik saskatāmi skaidra kā vēl nekad agrāk. Beidzot manas domas mainījās. Vēlēdamies uzzināt kuģa nosaukumu, pagājos gar to un, apstājies iepretī pakaļgalam un ieskatījies, izlasīju puslokā sakārtotos, reljefos zelta burtus:

«Pa viļņiem traucošā»

V nodaļa

Es nodrebēju — tik strauji deniņos uzšalca asinis. Tā nebija tikai pārsteiguma nopūta, bet dziļāku jūtu uzvir- dums, no kura uz mirkli apstājās sirds, lai pēc tam atsāktu pukstēt jo skaļāk. Man divreiz bija jāatņem elpa, pirms spēju vēlreiz izlasīt un saprast šos brīnumainos vārdus, kas iecirtās manās smadzenēs kā bultu zalve. Šis pēkšņais īstenības sitiens pa dīvainajiem, pie spēles galda uztvertajiem vārdiem bija tik negaidīts kā tad, kad cilvēku sagrābj no mugurpuses. Es riņķoju pēkšņas nevarības pārņemtu domu jūklī. Tā riņķo suns ap nozaudētām pēdām, apošņādams kājas pēdējo nospiedumu.

Beidzot, apņēmīgi atvairīdams šīs jūtas, kā ar roku atvaira lapotus zarus, kas traucē skatīšanos, es ar vienu kāju uzkāpu uz kuģa tauvas, lai pieliektos tuvāk uzrakstam. Tas mani vilktin pievilka. Noliecos pār ūdeni, kas vizēja tālas gaismas atspulgā. Uzraksts atradās sešu septiņu pēdu attālumā no manis. Tas jauki mirdzēja pāri slīdošās gaismas staros. Vārds «Pa» slēpās ēnā, «viļņiem» atradās uz gaismas un ēnas robežas, un noslēdzošais «traucošā» spīdēja tik spoži, ka varēja saskatīt sprēgājumus burtu zeltījumā.

Pārliecinājies, ka acis mani neviļ, atgāju nost un nosēdos uz čuguna stabiņa visu sakarīgi pārdomāt. Domas raisījās tik ciešā mezglojumā, ka bija vajadzīgs spēcīgākas gribas spiediens nekā toreiz manējais, lai ietvertu visas vienā, galvenajā domā: tās man nebija. Raudzījos tumsā, tās zilgani dziļajos atvaros, kuros plaiksnījās reida uguņu atblāzmas. Es neko neizlēmu, bet zināju, ko darīšu, un tas man likās gluži saprotams. Biju pārliecības pilns šai neskaidrībā un noteikts apkārtējās neziņas tumsā.

Uzcēlies piegāju pie laipām un skaļi saucu:

— Hei, jūs — uz kuģa!

Sardzes matrozis gulēja; var jau būt, ka viņš dzirdēja manu saucienu, taču pameta to bez atbildes.

Es saucienu neatkārtoju. Sajā brīdī nejutu sev saistošu to parasto, lai arī neredzamo noliegumu, kas nepieļauj ieiet svešā īpašumā. Redzēdams, ka sardzes vīrs nekustas, es pa kāpnēm uzgāju uz kuģa klāja.

Sardzes matrozis tiešām gulēja, atspiedis galvu uz rokām, kas bija izstieptas pār borta kasti. Nekad nebiju redzējis, ka vienkāršs matrozis būtu ģērbies tā, kā šis nepazīstamais cilvēks. Viņa dārgais uzvalks no smalka, pelēka zīda, nevainojami baltā krekla apkakle ar zilu kaklasaiti un lielu briljanta saspraudi, baltā zīda cepure, švītīgās kurpes un gredzeni uz melnīgsnējās rokas pirkstiem liecināja par iespēju izdot daudz naudas greznuma priekšmetu iegādei, — visas šīs lietas nepiederējās vienkāršam matrozim. Turklāt vēl melnīgsnējās, tīrās rokas, bez skrambām un tulznām, stūrgalvīgā, kalsnā seja, kas miegā brīžiem noraustījās, un melnā, rūpīgi sasukātā bārda, — viss kopā bez jebkādiem citiem pierādījumiem — izteiksmē vien liecināja, ka šis vīrs nav no kuģa zemākās apkalpes ļau- dirn. Nevarēdams izšķirties, vai modināt gulētāju, es lēn? devos uz kāpnēm, kas veda kuģa pakaļgala kajītēs, jo no paceltajām lūkām spīdēja gaisma. Cerēju tur sastapt ļaudis. Pacēlu jau kāju, lai kāptu lejā, kad mani apstādināja vieglas neredzamas kustības troksnis. Es pagriezos un ieraudzīju savā priekšā sardzes vīru.

Viņš tikko beidza žāvāties. Kreisā roka viņam bija iebāzta bikšu kabatā, bet ar labo, miegu gaiņādams, viņš novilka pār acīm un pēc tam lāva tai noslīdēt lejup, berzēdams ar īkšķi pārējo pirkstu galus. Tas bija liela auguma plecīgs vīrs, garāks par mani, mazliet uz priekšu saliecies. Lai gan viņa puspievērtajiem plakstiem vajadzēja notēlot vēsu mieru, tomēr tie nespēja aizsegt slēpto tīksmi par manu sagaidāmo apmulsumu. Bet es nebiju ne apmulsis, ne satraukts un skatījos viņam taisni acīs. Es sveicināju..

—   Ko jūs šeit meklējat? — viņš bargi noprasīja, vārdus gausi veldams pār lūpām, it kā pēc kārtas tos apskatot. — Kā jūs nokļuvāt uz klāja?

—   Es uznācu pa kāpnēm, — gluži draudzīgi skanēja mana atbilde, nebaidoties, ka tā var tikt nepareizi saprasta no viņa puses, jo domāju, ka mans ārējais izskats jebkurā vietā un stundā ir pietiekama drošība pret jebkādām aizdomām. — Es jūs uzrunāju, bet jūs gulējāt. Tā es uzkāpu un, diez kāpēc negribēdams jūs modināt, taisījos noiet lejā.

—   Kāpēc?

—   Cerēju tur kādu sastapt. Kā redzu, — es piebildu ar uzsvaru, — man jānosauc savs vārds: Tomass Harvejs.

Sardzes vīrs izņēma roku no kabatas. Viņa stingās acis nu bija pilnīgi pamodušās, un tajās varēja saskatīt mainīgu izteiksmi — flegmas un niknuma sajaukumu. Domājams, ka pirmā tomēr ņēma virsroku, jo, lūpas sakniebis, viņš negribīgi palieca galvu un vēsi atbildēja:

—   Loti labi. Esmu kapteinis Viljams Gezs. Kādam apstāklim man jāpateicas par tik agru apmeklējumu?

Bet mani tagad nespētu padarīt mazdūšīgu pat vēl nelaipnāka uzņemšana. Viss šis gadījums ar savu vēl neaptveramo nozīmi sargāja manu arvien pieaugošās apņēmības līdzsvaru.

—   Kaptein Gez, — es smaidīdams sacīju, — ja trešo nakts stundu var uzskatīt par dienas sākumu, tad, protams, esmu ieradies neprātīgi agri. Baidos, ka iemeslu jūs uzskatīsiet par neko, ir tomēr jāpaskaidro, kāpēc uzkāpu uz klāja. Diezgan ilgu laiku es slimoju, un mana veselība, pēc ārstu clomām, kļūtu vēl labāka nekā pašreiz, ja es mazliet paceļotu. Tika atzīts, ka brauciens uz burinieka, vienkāršots dzīves veids, pieciešot pat dažādas ērtības, sniegtu, tā sakot, skarbo, fizioloģisko patiesību, kas miesai dažreiz ir tikpat nepieciešama kā raupjā patiesība, ar kuru reizēm izārstē morāliskas kaites. Šodien pastaigādamies, ieraudzīju šo kuģi. Jāatzīstas, tas man ļoti iepatikās. Savu nodomu atlikt es negribēju, jo nezinu, kad jūs dosieties atkal ceļā; man ienāca prātā, ka rīt varētu jūs vairs neatrast. Lūdzu mani atvainot. Esmu spējīgs samaksāt, cik vajadzīgs, un šajā ziņā jums nebūtu ko raizēties. Man arī gluži vienalga, uz kurieni jūs braucat. Ar to, — es ceru, ka jūs mani sapratāt, — pēc manām domām, būtu noskaidrots nepatīkamais pārpratums. Pārējais tagad ir jūsu ziņā.

Man vēl runājot, Gezs jau bija atbildējis. Atbildi sniedza viņa sejas izteiksmes maiņas, kurās varēja saskatīt noraidošu pretestību. Bet saruna bija nule sākusies, un es nezaudēju cerības.

— Esmu gandrīz pārliecināts, ka noraidīšu jūsu priekšlikumu, — Gezs noteica, — jo vairāk tāpēc, ka šis kuģis nepieder man. Tā īpašnieks ir Brauns — sabiedrība «Rē- dereja un Krava». Lūdzu jūs nokāpt lejā, tur ērtāk varēsim izrunāties.

To viņš pateica ledus aukstā balsī, ar piepūli ieturot pieklājību. Viņa rokas mājiens uz kāpņu pusi bija noteikts un atturīgs.

Nokāpām spilgti apgaismotā telpā, kurā bez mums abiem nebija neviena cita. Ātrā skatienā ietvēris kajītes iekārtojumu, es neguvu iespaidu, kas būtu pretējs manam noskaņojumam, taču netiku arī ne pie kādas skaidrības, lai gan, lejā kāpdams, biju iedomājies, ka tādu gūšu. Es ieraudzīju greznumu un nekārtību. Manas kājas soļoja pa lielisku grīdsegu. Telpas iekārtojums liecināja par kuģa īpašnieka bagātību. Mēs nosēdāmies uz neliela dīvāna, un tagad labā apgaismojumā es apskatīju Gezu pamatīgāk.

Viņa ārieni varēja ilgi studēt un tomēr palikt juceklīgās domās par viņu. Notēlojot kādu seju, rakstnieki parasti apskata to no priekšpuses, bet neviens negrib atzīt profila nozīmi. Taču profils ir zīmīgs, ja dod pamatu siluetam — kas ir viens no izteiksmīgākajiem būtiskā atrisinājumiem grafikā. Ne vienu reizi vien profils man ir parādījis cilvēka otro es, — it kā divas ieejas no dažādām pusēm vienā un tajā pašā telpā. Manā uztverē profilam ir komentāra nozīme, un es tikai tad nepieminu to, ja seju kā profilā, tā no priekšpuses līdz ar visām starplīnijām līdzsvaro gara bilance. Bet tas atgadās tik reti, ka jāuzskata par izņēmumu. Geza seju pie šādiem izņēmumiem nevarēja pieskaitīt. Viņa profila līnija iesākās pie matiem ar izliektu, nervozu pieri, — to turpināja gandrīz taisna garā deguna līnija, smeldzīga virsējā un stūrgalvīgi uz priekšu padevusies apakšlūpa, — noslēdzoties ar smagu, krasi izliektu zodu. Uzburbušā vaiga līnija, nākdama no acs kaktiņa, savienojās apakšā ar nīgru ūsas sareni. Sejas valodas izteiksmē seja pauda nomāktību un neatlaidību. Bet šai pašai sejai — platai, sarauktai, ar augstās pieres nervozajiem krokojumiem —, kad to uzskatīju no priekšas, nevarēja noliegt savdabīgas īpatnības pievilcību. Zem asi liektajām, kuplajām uzacīm iespaidīgi kvēloja viņa skaistās, melnās acis. Es nesapratu, ka šī spēcīgā un kaislā seja saskaņojama ar Geza balss flegmu — tik dziļu, ka pat viņa vārdos apjaušamo domu gaita šķita nesatricināmi mierīga. Ievērojis šo pretrunu, es gluži pamatoti sagaidīju kādu nepatīkamu pārsteigumu, kas arī nekavējoties piepildījās.

—   Kā jau teicu, — Gezs turpināja, kad bijām apsēdušies, — es varētu uzņemt pasažieri tikai ar Brauna atļauju. Bet man jāatzīstas, ka esmu pret pasažieri uz kravas kuģa. Tad allaž iznāk kādas nepatikšanas vai rūpes. Bez tam mani kuģa ļaudis vakar saņēma aprēķinu, un es nezinu, vai drīz sadabūšu pilnā skaitā jaunus. Iespējams, ka «Traucošā» nostāvēs mierā veselu mēnesi, iekams man izdosies sagatavoties braucienam. Ieteicu jums griezties pie cita kapteiņa.

Viņš apklusa, neizrādot ne mazāko vēlēšanos sarunu turpināt. Es vēl pārdomāju, ko viņam atbildēt, kad uz klāja kļuva dzirdami soļi un izsauciens: «Ha-hal», ko droši vien papildināja attiecīgs piedzēruša cilvēka žests.

Redzēdams, ka es nedomāju celties promiešanai, Gezs sarauca uzacis, cieši noskatīja mani no galvas līdz kājām un teica:

—   Tur beidzot ir pārnācis Batlcrs. Neliecieties traucēties. Es tūliņ atgriezīšos.

Viņš izgāja smagiem un lieliem soļiem, galvu pieliecis, it kā baidīdamies kaut kur atdurties ar pieri. Viens palicis, vērīgi palūkojos visapkārt. Man bija gadījies braukt uz dažādiem kuģiem, un tāpēc biju pārliecināts, ka šis kuģis, vismaz tajā laikā, kad to būvēja, nav bijis domāts kafijas vai kokvilnas pārvadāšanai. To apliecināja tiklab tā ārējais izskats, kā arī salona iekārtojums. Apaļie kuģa logi «iluminatori» bija tik lieli — vairāk nekā divi pēdas caurmērā, — kādus nekad neierīko uz kravas kuģiem. Šiem logiem vajadzēja bagātīgi un krāšņi ieplūdināt telpā dienas gaismas starojumu. Logu skrūves, rāmji un visnotaļ vara apkalumu apdare jau bija mākslas darbi. Venēcijas spogulis masīvā sudraba ietvarā, nelieli dīvāni, pārvilkti ar dārgu pelēki zaļganu zīdu; palisandra koka sienu paneļi, dzegas, smagās zīda portjeras, Indijas grīdsega un trīs elektriskās spuldzes blāvos jumolos aiz izmargota bronzas režģa, — tie visi bija īsti greznuma priekšmeti, ciktāl to uz kuģa pieļauj tehnika. Uz labi pulēta galda, kurā atvizēja spuldžu gaisma, stāvēja dūmu krāsas kristāla vāze ar svaigām rozēm. Tai apkārt starp saņurcītām servjetēm un pusizdzertām vīna glāzēm bija pamesti netīri šķīvji. Uz grīdsegas mētājās papirosu gali. Pa pievērtām trauku skapja durvīm nokarājās netīra lupata.

īzdzirdis soļus, es piecēlos un, nevēlēdamies stiept sarunu garumā, jautāju ienākušajam Gezam: vai viņam būs iebildumi, ja Brauns man dos savu piekrišanu braucienam uz «Traucošās» atsevišķā kajītē un par pieklājīgu atlīdzību.

—   Jūs domājat, ar mani ir veltīgi par to runāt?

—   Man šķita, — es atbildēju, — ka jūsu noraidošais viedoklis saistās ar kādiem jums svarīgiem apsvērumiem.

Gezs vilcinājās. Es redzēju, ka mana apņemšanās sazināties ar Braunu bija viņam nepatīkama. Pieklājīgā neatlaidībā biju paziņojis, ka rīkošos pretēji Geza gribai.

—  Kā jūs vēlaties, — Gezs noteica. — Es palieku pie tā, ko jau sacīju.

—  Nestrīdos. — Manu draudzīgo noskaņojumu bija nomainījis īgnums. — Zaudējot vienā instancē, jāgriežas pie nākošās.

Atzīstos, ka tas bija lieki sacīts, bet es to nenožēloju: Geza izturēšanās man ļoti nepatika.

—  Zaudējot zemākajā instancē! — viņš atbildēja, pēkšņi aizsvilies. Viņa flegma bija izzudusi kā vēja aizpūsta: seja nepatīkami un izaicinoši raustījās. — Kāda joda pēc visas šīs runas? Esmu kapteinis un tātad pagaidām šā kuģa saimnieks. Jūs varat rīkoties, kā jums tīk.

Tas jau bija pateikts nepieļaujami asā tonī, un citā gadījumā es droši vien apklusinātu viņu ar vienu pašu ciešu skatienu, bet nez kādēļ man bija pārliecība, ka, par spīti pašreizējām nesaskaņām, man tomēr visā drīzumā paredzama braukšana kopā ar Gezu uz viņa kuģa «Pa viļņiem traucošā», un tāpēc nolēmu atturēties no tālāka saasinā- jurna vārdu maiņā. Es pacēlu cepuri un pakratīju galvu.

—   Ceru, ka mēs šo jautājumu kādā nebūt veidā nokārtosim, — es teicu, sniegdams Gezam roku, kuru viņš paspieda visai atturīgi. — Gluži nevainīgas dabas apstākļi spiež mani meklēt saprašanos. Var būt, ka nākamo reizi tiekoties, jums vairs nebūs jāskaišas.

«Saruna beigusies, un es gribu, lai tu drīzāk aizvāktos,» bija lasāms viņa acīs. Es izgāju uz klāja, kur ieraudzīju pavecu, bakurētainu vīru ar pīpi zobos. Viņš stāvēja, atspiedies pret mastu. Noskatījis mani, šis vīrs griezās pie Geza, kas bija iznācis kopā ar mani.

—   Man tomēr būs jāiet: es varbūt atspēlēšos. Ko jūs sakāt par to?

—   Naudu es jums nedošu, — Gezs strupi un nīgri attrauca.

—   Jūs izmaksāsiet man manu algu, — vīrs ar pīpi īgni turpināja, — citādi mēs šķirsimies.

—  Batler, savu algu jūs saņemsiet rīt, kad būsiet skaidrā prātā, citādi jums nepaliks pāri ne graša.

—   Jauki gan! — iesaucās Batlers, kurš, kā es nopratu, bija Geza vecākais palīgs. — Skaisti jūs protat runāt! Vai nu jums pieklātos uzstāties aizbildņa lomā, kad pat nosprādzis kaķis zina, kā jūs izdzīvojaties pa visām dzertuvēm — tagadējām, izbijušām un nākamajām? Es varu tērēt savu naudu, kā vien pats vēlos.

Gezs nekā neatbildēja, bet lāsti, kurus viņš apvaldīja, atplaiksnījās viņa sejā. Sā lādiņa enerģija eksplodēja manā virzienā. Naidīgais, līdz šim tomēr savaldīgais džentlmenis bija pazudis, Geza izturēšanās tagad atgādināja klaju ārdīšanos.

—   Vai nav tiesa, — viņš teica, stāvēdams pie kāpnēm, pa kurām es gatavojos nokāpt krastā, — «Pa viļņiem traucošā» ir skaista kā «Ģentes mežģīnīte»? (Tā saucās kuģis, kuru pirms simt gadiem nogremdēja jūras laupītājs Kids Otrais tāpēc, ka kuģis bija apbrīnojami skaists un visu daudzināts.) Jā gan, tā domā daudzi. Bet, ja es jums izstāstītu tā vēsturi un cik tas maksāja un ja jūs redzētu tā gaitu un pabūtu uz tā kaut vienu dienu, — tad jūs vel dedzīgāk lūgtos mani, lai ņemu jūs līdzi braucienā. Jums ir smalka oža.

—   Kaptein Gez! — es iesaucos, jo vairāk sakaitināts tādēļ, ka Batlers, pienācis klāt, nosmīnēja. — Ja man tiešām radīsies izdevība braukt ar šo kuģi un jūs ienāksiet manā kajītē, es katrā ziņā pacentīšos atmaksāt jūsu rupjību ar daudz līdzsvarotāku izturēšanos pret jums.

Gezs izsmejoši paskatījās manī, bet tūliņ pat viņa seja satumsa dzijā mulsumā. Mani ārkārtīgi izbrīnīdams, viņš steidzīgi un satraukti noteica:

—  Jā, es esmu vainīgs, piedodiet! Esmu satraukts! Saniknots! Jums nebūs jānožēlo, ja pie Brauna neveiksies. Bet apstākļi nu reiz tādi ir, ka mums nav pa ceļam. Vēlu jums visu labāko!

Nezinu, kas man vairāk nepatika — vai Geza rupjība, vai šis viņa savādais uzliesmojums. Plecus paraustījis, nokāpu krastā un, labu gabaliņu atgājis, atskatījos, vēlreiz aplūkodams «Pa viļņiem traucošās» augstos mastus, pārliecināts, ka Gezs vai Brauns, vai arī viņi abi kopā galu galā pilnīgi piekritīs manam nodomam.

Devos mājup, neapjēgdams ceļu, zaudējis vietas un laika izjūtu. Lielais satraukums vēl nebija aprimis. Netveramas priekšnojautas, kas nepakļāvās apziņai, līdzko sāku tās sīkāk iztirzāt, skanēja manas sirds dziļumos. Nekad agrāk nepazītas izjūtas, no kurām apzināti es nevienu neizvēlētos, guva manās domās neparastu vārdu ietērpu, atgādinot sarunas sapnī, un es nespēju tās atvairīt. Pretēji prāta slēdzieniem, bez kādiem paskaidrojumiem un pierādījumiem, es jutu tikai to, ka Geza kuģis un nepazīstamā mei tene Biče Seniela ir kaut kā saistīti. Mierīgā garastāvokli es šo ideju — kuģa sakarību ar meiteni — uztvertu kā nejēdzīgu māņticību, bet šobrīd tas bija citādi, — iztēle rosījās ar to pārliecinošo spilgtumu, kāds rodas nelaimē vai izbaiļu brīdī.

Nakts bija murgaina. Man rādījās sapņi — daudz smagu un sarežģītu sapņu. Mani mocīja slāpes. Es trūkos no miega, dzēru ūdeni un iemigu no jauna, mētādamies domu jūklī, tik nogurdinošā kā nepareizs uzdevums ar neuzietu kļūdu atrisinājumā. Tur savstarpēji norēķinājās jūtas, sabangotas notikumā, kas bija izjaucis to dabisko plūdumu.

Deviņos no rīta biju kājās un īrētā automobilī aizbraucu pie Filatra. Vienīgi ar viņu es varēju runāt par šās nakts piedzīvojumiem, un man bija nepieciešams uzzināt, ko viņš domā par šādu «stikla plaisājuma» ievirzi.

VI nodaļa

Lai gan bija agrs, Filatrs nelika sevi ilgi gaidīt. Pēc trim minūtēm, kuras biju nosēdējis viņa kabinetā, viņš ienāca jau pilnīgi saģērbies iziešanai un aizrādīja, ka pulksten desmitos viņam jābūt slimnīcā. Mans izskats tūliņ saistīja viņa uzmanību, un viņš sacīja:

—  Man šķiet, ka jums ir kaut kas lēcies!

—   Iepretim Ogļu sindikāta kantorim krastmalā stāv lielisks burinieks. Es ieraudzīju to naktī, kad mēs izšķīrāmies. Un šā kuģa nosaukums ir — «Pa viļņiem traucošā».

—  Ko? — izsaucās Filatrs, pat vēl vairāk pārsteigts, nekā biju gaidījis. — Vai jūs nejokojat?! Bet… piedodiet … Nekas, runājiet, es klausos …

—   Burinieks tur stāv vēl šobrīd.

Mēs paskatījāmies viens otrā un kādu laiciņu sēdējām klusēdami. Filatrs nolaida acis un sarauca uzacis; viņa izteiksmīgā seja nervozi noraustījās. Tad viņš no jauna paskatījās manī.

—  Jā, tas velk, — viņš piezīmēja. — Un, protams, ir ari turpinājums?

Aizsteigdamies priekšā Filatra neizteiktajām aizdomām, ka es varēju būt redzējis «Pa viļņiem traucošo» jau vakar pirms gājiena pie Stersa, es viņam paskaidroju, ka burinieku pirmoreiz ieraudzīju tikai pagājušajā naktī, un atstāstīju viņam savu sarunu ar Gezu.

—  Jums jāsaprot, — stāstījuma beigās piebildu, — ka man varēja rasties tikai šāda vēlēšanās. Nekāda cita rīcība te nebūtu vietā. Acīmredzot man jābrauc, ja nevēlos visu mūžu mocīties ar nevarīgu un muļķīgu nožēlu.

—  Jā, — Filatrs sacīja, paceldams cigāru gaisā pret iedomāto pelnu trauku. — Viss būtu labi. Taču stāvoklis, grozi kā grozīdams, ir kutelīgs. Lai gan bieži vien izšķirošo vārdu saka nauda. Man liekas, ka varēšu jums palīdzēt. Kādreiz es ārstēju Brauna sievu, kad, pēc citu ārstu sprieduma, vairs nebija izredžu uz viņas glābšanu. Vai nu par spīti viņiem, vai man par patikšanu viņa tomēr izveseļojās. Kā redzams, Gezs atsaucas uz Braunu, pats būdams pret jums, un tā ir droša pazīme, ka Brauns atsauksies uz Gezu. Tāpēc lūgšu jūs nodot Braunatn vēstuli, kuru tūliņ uzrakstīšu.

Pēdējos vārdus runādams, Filatrs ātri nosēdās pie galda un paņēma spalvu.

—   Lāgā neaptveru, ko lai rakstu, — viņš teica, pagriezis galvu pret mani.

Filatrs paberzēja pieri un sāka rakstīt, skaļi nolasīdams uzrakstītās rindas, kas pamazām pildīja papīra lapu.

—   Ielāgojiet, — viņš teica, pārstājis rakstīt, — ka Brauns ir veikalnieks, kam prātā peļņa, viņš ir gluži citāds nekā mēs, un viss, kas, pēc viņa domām, ir fantastiska iedoma, tūliņ atsaldē viņu. Tagad tālāk: «Kādreiz, jums un man laimīgā dienā, jūs sacījāt, ka izpildīšot jebkuru manu vēlēšanos. No visas sirds cerēju, ka tāds brīdis nepienāks. Man šķita, ka apgrūtināt jūs būtu nepiedodams egoisms. Tomēr ir gadījies tā, ka manam pacientam un radiniekam…»

—   Ceru, ka šī diplomātiskā nepatiesība jeb, pareizāk sakot, nekaitīgie meli jums nav svarīgi? — noprasīja Filatrs; pēc tam viņš turpināja rakstīt un lasīt: «…radiniekam Tomasam Harvejam, šās vēstules pasniedzējam, ir vajadzīgs ceļojums ar parastu burinieku. Tas viņam ir nepieciešams pēc pārciestās slimibas. Tuvāk viņš to paskaidros pats. Kā es sapratu, viņam patiktos izdarīt šādu ceļojumu uz jums piederošā kuģa …»

—   Liekas savādi izrunāt šos vārdus, — ieteicās Filatrs. — Bet es tos pat uzrakstu: «Pa viļņiem traucošās» kajītē. Jūs izdarītu man ārkārtīgu pakalpojumu, ja šajā ziņā izpalīdzētu Harvejam. Ceru, ka jūsu tik ļoti simpātiskās laulātās draudzenes veselība joprojām neizraisa nekādas bažas. Lūdzu jūs …»

—   …un tā tālāk, — Filatrs novadīja vēstuli līdz beigām un ar slaidu vilcienu uzrakstīja uz aploksnes adresi.

Viņš pasniedza man vēstuli un nosēdās līdzās.

Kamēr Filatrs rakstīja, mani bija sākušas tirdīt bailes, ka Geza kuģis pa šo laiku var jau būt aizgājis jūrā.

—   Piedodiet Filatr! — es sacīju, neslēpdams viņam šīs bažas. — Mana nepacietība ir ļoti liela!

Es piecēlos. Dziļās domās nogrimis, manī cieši norau- dzīdamies, piecēlās arī ārsts. It kā aizturot mani, viņš ar roku viegli pieskārās manam plecam; lēni roku atvilcis, Filatrs sāka staigāt pa istabu, apstājās pie galda, nolaida acis un paberzēja rokas.

—   Šķiet, mēs varētu vēl ko pateikt viens otram, vai nav tā?

—  Jā, bet ko tad? — es atsaucos. — To nezinu, kaut gan man, tāpat kā jums, patīk pazīlēt, kas būs. Taču nodarboties ar to tagad būtu tas pats kā tumsā zīmēt dabas ainavu.

—   Diemžēl jums taisnība. Jā. Ar mani nekad nekas līdzīgs nav gadījies. Varat man ticēt, ka esmu satraukts un visu jo dziļi pārdzīvoju. Bet jūs taču atrakstīsiet man no ceļa? Es uzzināšu, kas ar jums būs noticis.

Es viņam to apsolīju un piebildu:

—  Varbūt arī jūs, Filatr, sakravātu savu ceļasomu?! Kopā ar mani?!

Filatrs paplēta rokas un pasmaidīja.

—   Tas ir vilinoši, — viņš teica, — bet.,» bet.., — Viņa skatiens uz mirkli apstājās pie nelielas ģīmetnes, kas stāvēja uz rakstāmgalda starp bronzas rakstāmpiederumiem. Tikai tagad arī es ieraudzīju šo ģīmetni fotouzņēmumu, kurā redzēja skaistu jaunu sievieti, ar mazliet pieliektu galvu un tiešu skatienu.

—   Nav nekā tāda, kas spētu mani atalgot. — Filatrs teica, aizsmēķēdams un sērkociņu strauji nomezdams. — Lai cik savdabīga, lai cik askētiska ir jūsu iekšējā pasaule, protams, savā uztverē jūs, mīļo Harvej, tomēr gribat ieraudzīt laimes smaidošo seju. Neliedzieties. Bet es šajā ceļā nesaņemšu nekā tāpēc, ka manu vēlēšanos neviens nevar piepildīt. Tā ir vienkārša un noteikta, bet nekad nepiepildīsies. Esmu izārstējis daudz cilvēku, bet nepratu izārstēt savu sievu. Viņa ir dzīva, bet tikpat kā mirusi. Tā ir viņas ģīmetne. Viņa neatgriezīsies uz šejieni. Un visam pārējam manās acīs nav nekādas jēgas.

To pateicis, Filatrs pazvanīja kalpotājam un norīkoja, lai piebrauc ekipāžu. Ar šo steigu viņš atvairīja manus iespējamos vārdus, pat manu klusēšanu, lai kādas sirsnības apdvesti, tie varēja tikai padarīt smagāku šo pēkšņo atklātības brīdi, kad sirds pavērās sveša cilvēka skatienam. Vēl galīgi neatvadīdamies, mēs vienojāmies, ka es paziņošu viņam, kā veicies mans gājiens pie Brauna.

Mēs izgājām abi reizē un izšķīrāmies pie ārdurvīm. Gabaliņu pabraucis, Filatrs pagriezās un nosauca:

—  Jā, ar to ne … — Pārējo es nesadzirdēju.

VII nodaļa

Brauna kantoris «Rēdereja un Krava», tāpat kā vairums šāda tipa kantoru, atradās krastmalā ne visai tālu, tā ka automobilis nebija vajadzīgs. Atlaidu šoferi un, tiklīdz biju iegājis ostā, pametu nemiera pilnu skatienu uz dambja pusi, kur vakar ieraudzīju «Pa viļņiem traucošo» Lai gan burinieks tagad bija diezgan tālu no manis, es tūliņ saskatīju tā mastus un bugspritu tai pašā vietā, kur tie atradās naktī. Nu mana sirds kļuva mierīga.

Diena bija karsta, gaiss tveices pilns, it kā nāktu no versmainas krāsns. Paguris palēnināju soļus un iegriezos ostas krodziņā zem audekla nojumes, lai remdētu slāpes.

Starp nedaudzajiem apmeklētājiem es ieraudzīju satrauktu matrozi, kas vicināja roku ar vīna glāzi, arvien gatavodamies un nekad nepagūdams to izdzert, — tik dedzīgas bija matroža roku kustības, kurām vajadzēja kuplināt viņa valodas plūdus, veltītus jūrniekiem. Kamēr vēl kavējos pie bufetes, man ausīs iesitās vārds «Gezs», un tāpēc es, tāpat piemirsis savu glāzi, tūliņ pagriezos pret runātāju un sāku ieklausīties.

— Es viņu neaizmirsīšu, — sauca matrozis. — Braucu uz kuģiem jau divdesmit gadus. Esmu redzējis tik daudz kapteiņu, ja tos visus reizē ielaistu še iekšā, tiem nepietiktu vietas, kur nostāties pat uz vienas kājas. Pēc manas saprašanas, Gezs ir sātans. Lai dievs pasarg no kalpošanas viņa komandā. Ja viņam kāds nebūs pa prātam, viņš tam izspiedīs pēdējo sulu. Kad es jums saku, viņš ir traks. Reiz viņš tā iegāza galdniekam pa ausi, ka tas nokrita kā beigts un nogulēja vairāk nekā stundu, tika- vaidēja vien. Arī man pašam uz savas ādas gadījās izbaudīt visvairāk par manām atbildēm. Man patīk saruna tā atbildēt, ka cilvēks kļūst zili melns, taču pieķerties ne var. Bet, lai nu viņš būtu traks, tā vēl tikai pusbēda. Viņš, nelietis, ir bīstami āķīgs. Kad viņš tevi sauc, pēc viņa purna nekad neuzminēsi, kas gaidāms. Varbūt pasniegs glāzi degvīna, bet varbūt — zvels tā, ka izstiepsies garšļaukus. Tas viņam uznāk pēkšņi. Gadās, ka runājas klusu un prātīgi, kā jau cilvēks, bet, ja tu nebūsi viņu uzlūkojis vai neatbildēsi — «sak, proties pats, kāpēc es klusēju», — nu tad iet vaļā. Mēs visi bijām nomocījušies un kopīgi nolēmām aiziet no kuģa. Stāsta, ka šī neesot pirmā reize, kad komanda viņu pamet brauciena vidū. Kas tur liels?! Viņa mūžam muļķu pietiks!

Viņš apklusa ar vaļā pavērtu muti, nīgrā nesaprašanā raudzīdamies uz savu glāzi, it kā tur redzētu ienīsto kapteini: pēc tam vienā malkā iztukšoja glāzi un dusmīgi sāka piebāzt pīpi.

Viss dzirdētais interesēja mani.

—    Par kādu Gezu jūs runājat? — es jautāju. Vai par to, kura kuģi sauc «Pa viļņiem traucošā»?

—    Par to pašu, kungs, — matrozis atbildēja, satraukti paskatījies man sejā. — Tad jau jūs zināt, kas tas par cilvēku, ja vien viņš ir cilvēks, nevis traks suns!

—    Esmu dzirdējis par viņu, — es sacīju, turpinot sarunu ar nolūku uzzināt iespējami vairāk par cilvēku, kura sabiedrībā biju iecerējis pavadīt ilgāku laiku. — Pats gan neesmu ar viņu ticies. Vai viņš tiešām ir tāds briesmonis un nelietis?

—    Vispilnīgākā … — matrozis iesāka svinīgā gausi- nājumā, kā zvērestu norunādams, bet aizrijās, pietvīcis gluži sarkans un nepaguvis piebilst «patiesība», — kad man aiz muguras, matroža atbildi pārtraucot, atskanēja negaidīts, skaļš izsauciens: — Muldoņa!

Vīrs, kas to bija teicis, pienāca mums klāt. Tas arī bija matrozis, tīrīgi ģērbies, nekāds smalkais, bet izskatā prātīgs.

—    Vispilnīgākais muldoņa, — viņš teica, vērsdamies pie manis, bet skatīdamies uz pirmo matrozi. — Nezinu, kas jums par darīšanām ar kapteini Gezu, bet es, — jūs redzat, neesmu nekāda priekšniecība, bet tāds pats matrozis kā šis te bļauka, — viņš ar nievājošu skatienu vērās pārsteigtā runātāja sejā, — es apgalvoju, ka kapteinis Gezs, pirmkārt, ir īsts jūrnieks un, otrkārt, vislieliskākais un labsirdīgākais cilvēks. Es kalpoju pie viņa no janvāra līdz aprīlim. Kāpēc aizgāju no darba — tā ir mana darīšana, un Gezs tur nav vainojams. Mēs veicām divus braucienus uz Gorsainu. Nevienam no visas apkalpes viņš nepateica ļauna vārda, bet mūsu vidū — paši zināt, nav ko izlocīties, — ir visdažādākie ļaudis. Un tagad šis cilvēks te stāsta, ka Gezs piekāvis galdnieku. Un pārējos sakapājis kotletēs. Kurš gan gribēs noticēt tādai mel- šanai? Ēdienu mēs saņēmām labāku nekā uz kara kuģiem. Svētdienās mums izsniedza pudeli viskija ik uz trim vīriem. Es pats dzirdēju, kā kapteinis sabrāza bocmani un ātri iekarsināmo Batleru, savu vecāko palīgu, par to, ka tas bija draudējis ar dūri pavāram. Sis pats Batlers tad vēl noteica: «Pats velns jūs nevar saprast!» Reizēm kapteinis Gezs sasauca mūs kopā un lasīja priekšā tādus nostāstus, kādus mēs savu mūžu nebijām dzirdējuši. Un, ja mūsu starpā izcēlās ķilda, Gezs allaž sacīja tikai to: «Turiet labu prātu viens pret otru. No jaunuma rodas tikai ļaunums.»

Beidzis runāt, bet acīmredzot vēl nebūt neizteicis visu labo, kas viņam būtu sakāms par kapteini Gezu, matrozis noskatījās klātesošos, atmeta ar roku un, ar sejas izteiksmi pauzdams noraidošu nepacietību, sāka klausīties, ko runā saniknotais Geza nievātājs. Redzēju, ka viņi abi ir sirsnīgi pārliecināti katrs par savu taisnību un ka aizstāvja runa izraisījusi Geza apvainotājā vislielāko sašutumu. īsā brīdī viņš nosauca kādus desmit lieciniekus, kas varētu apstiprināt Geza ļaundarības. Viņš dievojās, piedāvājās kopīgi aiziet līdz kādam kuģim, uz kura atrodami cilvēki, kas cietuši no Geza jau pagājušajā gadā, un nobeidza ar indīgu apvaicāšanos: kāpēc gan Geza aizstāvis pats nokalpojis uz «Traucošās» tik īsu laiku? Tas savukārt tikpat dedzīgi, bet lietišķi pastāstīja, kā viņš uz kuģa saslimis un pēc iebraukšanas Lisā bijis spiests darbu atstāt. Viens otru pārkliegdami, viņi sāka atsaukties uz vieniem un tiem pašiem cilvēkiem, jo izrādījās, ka tiklab Geza nievātājs, kā viņa aizstāvis abi pazīst daudzus no tiem, kas savā laikā kalpojuši pie Geza. Iesākās nebeidzami pārmetumi un vērtējumi, lamas un kliedzošu faktu uzskaitīšana, ko pastiprināja ar dūres sitieniem pa krūtīm. Lai gan šī sadursme mani visai saistīja, man tomēr bija jāsteidzas pie Brauna.

«Rēderejas un Kravas» kantoris atradās trīs namus tālāk. Es iegāju vēsā telpā ar saules pusē nolaistiem aizkariem: tur, kantora galda vidū, rakstāmmašīnu klaboņas un kalpotāju sarunu klusinātas murdoņas pavadīts, man pretim iznāca drūma izskata vīrs ar zelta brillēm.

Bija jāuzgaida dažas minūtes, iekams viņš, mani pieteicis, iznāca atpakaļ no Brauna kabineta: nu jau vairs nesadrūmis, bet, laipni man palocīdamies viņš atvēra durvis, un es, kabinetā ieiedams, ieraudzīju vienu no galvenajiem saimniekiem, ar kuru man tagad bija jārunā.

VIII nodaļa

Mani ļoti iepriecināja tas, ka redzu savā priekšā veikalnieku, īstu veikalnieku, kura āriene vien jau rada lietišķības un noteiktības sajūtu. Tā kā ar viņu runājos pirmoreiz savā mūžā un viņš mani nepavisam nepazina, nebija jābaidās, ka mūsu saruna no lietišķības novirzīsies sānis tajā apšaubāmajā līdzjūtības noskaņā, kas gandrīz vai nenovēršama, ja ir runa par ārstniecības nolūkā paredzētu jūras ceļojumu. Pretējā gadījumā, ņemot vērā apstākļus, mana šķietamā neprātība varēja pamodināt aizdomas, kas novestu pie saspīlētības. Bet Brauns laikam gan nebija no tiem, kas vēlas apskatīt olu pret gaismu. Kā sarunas biedram viņam bija dārga ik minūte, ko tas ziedojis vēstules dēļ, kura piespiež viņu izpalīdzēt savam tuvākam.

Brauna rūsganie, ezītī apcirptie mati atgādināja sukas sarus. Kalsnējā, iegarenā galva ar gludo pakausi it kā tīšuprāt cieši sakniebtās lūpas un tikpat ciešs, taisni vērsts melno, puspievērto acu skatiens lika domāt, ka manā priekšā atrodas kāda precīza matemātiska ierīce. Viņš bija nesamērīgi gara auguma vīrs ar straujām, pašpaļāvīgām kustībām, tērpies elegantā uzvalkā; sarunādamies viņš neizlaida no rokas zīmuli, ar pirkstu galiem to glāstīdams. Viņš glāstīja to gan ātrāk, gan lēnāk, it kā diriģēdams vārdu kārtību un skanējumu. Viņa mierīgās acis pārslīdēja pār vēstuli, tad viņš savilka skūto lūpu kaktiņus mākslotā smaidā, atzvēlās krēslā un skaļā, labi nostādītā balsī man paziņoja, ka viņam allaž esot patīkami, ja varot kaut kā pakalpot Filatram vai viņa draugiem.

—  Bet, — piebilda Brauns, ļaudams pirkstiem paslīdēt pa zīmuli uz augšu, — te radies mazs pārpratums. Sis kuģis nepieder man, tas ir Geza īpašums, un, lai gan, manuprāt, — zīmuli pagrozījis, Brauns atspieda tā galu pret zodu, — viņš neatteiksies izpildīt manu lūgumu par kajītes nodošanu jums, tomēr būtu labi darīts, ja pats parunātu ar kapteini.

Es atbildēju, ka tāda saruna jau ir notikusi un ka kapteinis Gezs atteicās uzņemt mani kā pasažieri uz «Traucošās». Es piebildu, ka runāju ar viņu, Braunu, ņemot vērā Geza aizrādījumu, ka kuģis pieder viņam. Atstāstīju to kā gluži parastu atgadījumu vai dabisku kavēkli, noklusējot dīvainības.

Brauna acīs pavīdēja man neizprotams apsvērums. Viņš pieskārās zīmulim ar trim slīdošām kustībām, it kā saskaitīdams savas galvenās domas, un sarauca uzacis tā, ka nevarēja šaubīties par viņa samulsumu. Beidzot, atguvis agrāko izskatu, Brauns paskaidroja man:

—   Attiecībā uz kapteini Gezu, — Brauns domīgi teica, — man jums jāsaka, ka šis cilvēks savu kuģi man gandrīz vai spiešus uzspieda. Gezs senāk strādāja pie manis. Jā, juridiski es esmu šā man galīgi apnikušā kuģa īpašnieks. Un tas notika tāpēc, ka Viljemam Gezam piemīt īsts čūskas-kārdinātājas talants — spēja dedzīgi un lietišķi pārliecināt otru cilvēku, pareizāk sakot, — sagrozīt šim otram galvu tā, ka tas izdara pilnīgi nevajadzīgu aplamību. Reiz viņš bija palicis parādā lielāku naudas summu. Glābdams kuģi no apķīlāšanas, Gezs prata izdabūt manu piekrišanu ierakstīt kuģi manos sarakstos. Pēc pārdošanas dokumentiem, par kuriem es netiku maksājis nevienu kapeiku, kuģis skaitās mans, tas arī ir viss. Es savā laikā pazinu Geza tēvu. Dēls ar gudru ziņu bija pamanījies izsaukt sev līdzi nelaiķa ēnu, — tas bija ļoti labs un arī gudrs cilvēks. Gezs ļoti lūdza, lai es glābjot «Pa viļņiem traucošo». Kā redzat, — Brauns pār plecu ar zīmuli norādīja uz sienu, kur greznos ietvaros karājās ap desmit kuģu fotogrāfijas, — nekādu sevišķu peļņu no šā darījuma nevarēju gūt, lai kā to būtu vēlējies, un nedomāju, ka esmu nogrēkojies, izstāstīdams to jums. Tātad mūsu rokās ir trumpis pret Geza iespītēšanos. Tās ir šīs mūsu savstarpējās attiecības. Jūs brauksiet — tas ir izlemts, un es uzrakstīšu Gezam zīmīti, kuras saturs sagādās viņam iespēju parādīt jums laipnu uzņemšanu. Gezs ir komplicēts cilvēks, ar viņu grūti sadzīvot. Dodu jums padomu uzmanīties, jo nekad nevar zināt, kas viņam padomā.

Es noklausījos Braunu bez samulsuma. Manā dvēselē bija cieši aizvērtas tās durvis, aiz kurām veltīgi klauvēja kautrēšanās, noteiktāk izsakoties, tā jau bija apzināta uzmācība, ko es pielietoju šajos īpatnējos darbības un vietas apstākļos.

Savu runu pabeidzis, Brauns plašiem vilcieniem uz bloknota lapas uzrakstīja solīto vēstuli, ar strauju, nomierinošu kustību ielikdams to aploksnē. Pavaicāju, vai viņam nav zināma kuģa vēsture, uz ko Brauns, mazliet vilcinādamies, atbildēja:

•— Gezs to ieguva no kādas privātpersonas. Nevaru jums noteikti pasacīt, no kā īsti un par kādu summu. Kuģis ir skaists, tas jāatzīst. Tagad tas daļēji pielāgots kravas pārvadāšanai, bet kuģa īstais tips ir — pasažieru jahta. Kuģim ir izcils ātrums, un, ja jūs ar to rīt dosieties ceļā, tad, pastāvot labam vējam, izbaudīsiet sajūtu, kā slidot uz milzīgām slidām. — Brauns paskatījās barometrā. — Vējam jābūt.

—   Gezs man teica, ka nostāvēšot šeit ostā veselu mēnesi.

—   Tas viņam tā uzreiz bija iešāvies prātā. Viņš šodien jau bija pie manis un runāja par rītdiena. Es zinu pat viņa maršrutu: Helgju, Touza, Kasēta, Zurbagana. Pa ceļam jūs iegriezīsieties vēl Dagonā uzņemt dzelzs izstrādājumu kravu. Bet tas prasīs tikai dažas stundas laika.

—   Viņam taču nav neviena matroža.

—   Ak, par to neraizējieties! Tādas grūtības tikai citiem svarīgas, bet Gezam tas ir tāpat kā noņemt cepuri no vadža. Esmu pārliecināts, ka viņš starpklāju jau bāztin piebāzis ar zibeņzeļļiem, kurus vajag tikai pasvilpt, un tie ir klāt kā melns mākonis.

Pateicos Braunam un, saņēmis ciešu rokas spiedienu, laba ceļa vēlējumu, izgāju ar apņemšanos darīt it visu, lai Gezam atvieglotu viņa neveiklo stāvokli.

IX nodaļa

Vēl nezinādams, kā rīkoties, piegāju pie kuģa un redzēju, ka Braunarn bijusi taisnība: uz klāja slaistījās matroži. Bet tie nebija nekādi skaistie izlases ļaudis, kādus redz labās kuģu saimniecībās. Acīmredzot Gezs bija savācis pirmos, kas pagadījušies.

Apjautājies sameklēju Gezu kapteiņa kajītē. Viņš ar Batleru sēdēja pie galda, pārbaudīdams rēķinus un saskaitīdams tos uz kauliņiem.

—   Ļoti priecājos jūs redzēt, — Gezs sacīja pēc tam, kad biju apsveicinājies un apsēdies. Batlers mazliet pasmaidīja, un man šķita, ka viņa smaids attiecās uz Gezu. — Vai jūs bijāt pie Brauna?

Pasniedzu viņam vēstuli. Gezs to atvēra, izlasīja, paraudzījās uz mani, tad uz Batleru, kas skatījās sānis, un noklepojās.

—   Tātad esat visu nokārtojuši, — Gezs sacīja smaidīdams un iebāza vēstuli vestes kabatā. — Es par to sirsnīgi priecājos. Man nepatīkami atcerēties mūsu sarunu šonakt, jo baidos, ka jūs esat mani pārpratis. Pazīšanos ar jums uzskatu par lielu godu. Bet mans ieskats tiešām ir tāds, ka uz kravas kuģa pasažieri nav vietā. Tas jāsaprot no disciplīnas viedokļa un nevis kaut kā citādi. Taču esmu pārliecināts, ka mēs gluži labi sadzīvosim. Redzu, ka jūs mīlat jūru. Jūra! Kad izrunāju šo vārdu, man šķiet, ka esmu izgājis pastaigāties un noraudzīties apvārsnī. Jūra… — Viņš mirkli padomāja un tad turpināja: — Ja Brauns tik loti to vēlas, tad es labprāt piekāpjos un mainu kursu. Rit mazā gaismiņā mēs dodamies ceļā. Pirmā pietura Dagonā. Tur mēs uzņemsim kravu uz Helgju. Kad jūs vēlaties pārnākt uz kuģa?

Pateicu, ka vēlos pārvest savas mantas bez kavēšanās. Geza gandrīz draudzīgā valoda, viņa maigums pret jūru, vakardienas lamas un pašreizējā pieklājība lika man domāt, ka man darīšana ar impulsīvu, galējībām pakļautu cilvēku, kas tomēr prot sevi saturēt grožos. Tad man iegribējās uzzināt, cik būs jāmaksā par braucienu, un arī, ja laiks to atļauj, apskatīt man paredzēto kajīti.

—   Atskaitiet no kopsummas un pierēķiniet komisijas procentu, — Gezs pieceldamies teica Batleram. Pēc tam viņš aizvadīja mani pa gaiteni, atvēra durvis, uz sliekšņa stāvēdams, aicinoši pamāja ar roku.

—   Šī ir viena no labākajām kajītēm, — teica Gezs, nākdams aiz manis. — Te ir mazgājamais trauks, grāmatu skapis un vēl kādi mazāki skapīši un plauktiņi dažādām lietām. Ēšana pie kopīgā galda, bet, ja vēlaties, tad apkalpotājs atnesīs šurp visu, ko jūs gribēsiet. Ar matrožiem nevaru lepoties. Tos pieņēmu tikai šim vienam braucienam. Bet apkalpotājs man pagadījās labs, tāds patīkams mulats — viņš jau kādreiz agrāk kalpoja pie manis uz «Erigonas».

Lai cik smieklīgi tas skan, — es jutos aizkustināts: kapteiņa tagadējā izturēšanās tik ļoti nelīdzinājās viņa mākslotajai nevērībai pagājušajā naktī un mežonīgajam tonim sarunas beigās. Geza neapstrīdamās saimnieka tiesības sāka mani mulsināt: ja viņš iedomātos kategoriski tās pielietot, tad es droši vien justos spiests atvainoties par savu ielaušanos, kas bija maskēta ar Brauna fiktīvajām tiesībām. Bet atkāpties, tas ir, atsacīties no brauciena, nevarēju. Es cerēju, ka, vēlēdamies nopelnīt, Gezs mainīs savas domas. Man par lielu prieku viņš pats ierunājās par atlīdzību, kas allaž ir labākais atrisinājums visos sarežģītos gadījumos.

—   Kas attiecas uz maksu, es nolēmu tā, — teica Gezs, iziedams no kajītes, — ka jūs maksāsiet par uzturu, telpām un braucienu kopā divsimt mārciņas. Bet, ja tas jums liktos par dārgu, mēs varētu to pārrunāt vēlāk.

Man šķita, ka Geza acis, kad viņš apklusa, uzdzirkstīja tīksmē nosaukt šo neprātīgi augsto summu. Saniknots cieši paraudzījos viņā, taču nekādi neizpaudu savu lielo izbrīnu. Ātri apsvēru, ka tas ir mans trumpis. Nomaksājis Gezam divsimt mārciņas, es nejustos vairs viņa parādnieks, ņemot vērā to, cik pārdomāti viņš bija novērtējis savu piekāpību.

—   Labi, — es atbildēju, — šī summa mani nepārsteidz. Tā ir taisnīga.

—   Tā, — novilka Gezs, pēkšņi zaudējis labo omu. Neveiklo saspīlējumu, kas bija radies, viņš gan tūliņ lūkoja pārvarēt, sākdams gausties par pārvadājamo preču samazināšanos; pēc tam, it kā nevaļīgs būdams, steidzīgi atvadījās: — Pirms došanās ceļā allaž liela kārtošanās. Tātad tas nu būtu izlemts.

Mēs šķīrāmies, un es devos uz mājām, kur tūliņ piezvanīju Filatram. Viņš ar prieku noklausījās, ka viss nokārtojies, un mēs norunājām sastapties pulksten četros pēcpusdienā uz «Traucošās», kur biju nodomājis ierasties krietni agrāk. Pēc tam mans laiks pagāja, pošoties ceļā. Pabrokastoju un sakravāju savas mantas, paguris no domām, par kurām neviens prātīgs cilvēks nedotu ne tfraša; tad liku iznest bagāžu un aizbraucu līdz kuģim, no kura pašreiz kāpa lejā Gezs. To pavadīja Batlers un viņa otrs palīgs — Sinkraits, jauns cilvēks ar nepatīkamu, viltīgu seju. Mani ieraudzījis, Batlers pieklājīgi sveicināja, bet Gezs, nevērīgi pamājis, aizgriezās, paņēma zem rokas Sinkraitu un sāka ar viņu sarunāties. Viņš atskatījās uz mani, pēc tam visi trīs nozuda aiz Trejjūdžu Alejas arkas.

Bija redzams, ka uz kuģa mani gaidījuši. Virtuves durvīs parādījās kāda mice un nozuda, bez kavēšanās atsteidzās izveicīgs mulats, saņēma manas mantas un novietoja tās jau iekārtotajā kajītē.

Kamēr viņš izvietoja atvestās mantas un es, sēdēdams krēslā, devu vajadzīgos norādījumus, mēs lēnā garā aprunājāmies. Apkalpotāja vārds bija Horācijs, un tas mani uzjautrināja, atgādinot Šekspīru vienā no viņa biežāk citētajiem tekstiem. Horācijs apstiprināja Brauna norādīto brauciena virzienu, ko dzirdējis paša ausīm, taču viņa tērzēšanā es nemanīju nekā savāda vai neparasta attiecībā uz kuģi. Dīvainība bija tikai manī pašā. «Pa viļņiem traucošā» gāja bez kravas uz Dagonu, kur bija paredzēts uzņemt trīssimt kastes ar dzelzs izstrādājumiem. Vientiesīgi un dižodamies kā gailis, izriezis spēcīgās krūtis, iežņaugtas kokosa šķiedru tīkliņkreklā, un ik vārdā atņirgdams savus veselīgos zobus, Horācijs galu galā tomēr izpļāpājās. Šo intimitāti izraisīja zelta naudas gabals un atļauja izsmēķēt manu apdzisušo cigāru. Viņa pastāstītais satrauca mani vairāk nekā pareģojums par vētru.

—   Man jums jāsaka, kungs, — rokas berzēdams, noteica Horācijs, — ka būs ļoti ļoti jautrs brauciens. Ja taisnība, ko es noklausījos, tad garlaicīgi jums nebūs. Dagonā kapteinis grib uzņemt uz kuģa meičas, dāmas — skaistas senjoras. Tās ir viņa paziņas. Jau sagatavotas divas kajītes. Tur ir smaržas, odekolons, labas ziepes, spoguļi, uzklāta smalka gultas veļa. Turklāt iepirkts daudz vīna. Vīns būs visiem — arī man un matrožiem.

—   Tad jau gan jauki, — es teicu, sākdams nojaust, kas tās ir par dāmām, kuras Gezs gatavojas uzņemt Dagonā. — Ceru, ka dāmas nav viņa radinieces?

Horācija izteiksmīgā seja noraustījās no zoda līdz pat izvalbītajiem acu baltumiem. Viņš pakiakšķināja ar mēli, papurināja galvu, ierāva to starp pleciem un sāka skaļi smieties.

—   Es gan nepiedalīšos jūsu līksmošanā, — es teicu. — Bet Gezs, protams, var priecāties, kā viņam tīk.

Pēc šiem vārdiem atteicos no tālākiem mulata pakalpojumiem, noslēdzu durvis un sāku pārdomāt dzirdēto.

Pazīdams apkalpotāju tieksmi dažādi izpušķot tenkas un, lai ko nopelnītu, no savas puses izdomāt daudz ko, kas varētu patikt klausītājiem, es Geza uzjautrināšanās plānus gan paturēju prātā, bet vairāk par tiem nedomāju un, tā kā drīz tika pasniegtas pusdienas kajītē (kapteinis bija devies pusdienot uz viesnīcu), tad paēdu, ļoti apmierināts ar savu vientulību un arī ēdieniem. Mans pēcpusdienas cigārs gāja uz beigām, kad Horācijs pieklauvēja un ielaida no karstuma pārgurušo Filatru. Ārsts nolika uz manas guļvietas kārbiņu un sainīti. Ar kreiso roku viņš saņēma manu roku un ar labo draudzīgi nosedza to.

—   Tātad tiešām? — viņš sacīja. — Pa īstam es noticēju tikai tad, kad uz kuģa ieraudzīju jūsu dzirdētos vārdus un — tagad — arī jūs pašu; nu esmu galīgi pārliecināts. Bet grūti pasacīt, kāda ir manas pārliecības būtība. Šajā kārbiņā ir kārtis pasjansam un šokolāde, vairāk nekā. Zinu, ka jums patīk izlikt pasjansu, jūs pats to stāstījāt: «Piramīdu» un «Sarkano-inclno».

Jutos aizkustināts. Klusībā savstarpēji vienojušies, mēs vairāk nerunājām par saviem iespaidiem, ko mums bija sagādājusi «Pa viļņiem traucošā», it kā baidoties ieskrambāt šā gadījuma dīvaini izaugušo, trauslo veidojumu. Sarunājāmies par Gezu. Filatrs bija piezvanījis Braunain pa tālruni uz kantori pēc kapteiņa aiziešanas no turienes un ieguvis Geza sīkāku raksturojumu.

—  Acīmredzot viņam nevar uzticēties, — Filatrs stāstīja. — Viņš, protams, ienīst jūs, bet arī nauda viņam vajadzīga: tātad viņš gan piesargāsies jūs lamāt, bet baidos, ka viņa naidu jūs tomēr izjutīsiet. Brauns man pieprasīja, lai es brīdinot. Geza ķildām nav mēra, un tās ir drausmīgas. Viņš ātri satracināms, reti kad ir skaidrā prātā un svešu naudu uzskata tikpat kā par savējo. Cik varēju noprast no Brauna aizrādījumiem pusvārdos, tad arī «Pa viļņiem traucošo» Gezs piesavinājies nekaunīgā kārtā ar tiem līdzekļiem, kurus likums klusībā nosoda, bet spiests paciest. Kā jūs raugāties uz to?

—  Man tagad galvā ir divējāds domu gājiens, — es atbildēju. — Ar tām esmu pielīdzināms cilvēkam, kam iedota kastīte ar noteikumu — atvērt pēc nobraukšanas galā. Doma par to, kas varētu atrasties kastītē — tas ir viens gājiens. Bet otrs — ceļotāja parastā sajūta, ko turklāt kveldina nojauta par iespējamām nesaskaņām attiecībās ar ceļabiedriem.

Filatrs nosēdēja pie manis apmēram stundu. Saruna drīz pievērsās intrigām, kuras perināja slimnīcā pret viņu, un maniem solījumiem uzrakstīt Filatram par to, ko es piedzīvošu, bet šajās parastajās runās neatlaidīgi skanēja lidzi vārdi «Pa viļņiem traucošā», lai gan mēs tos neizrunājām. Mūsu iekšējā saruna bija citāda. Filatra satraukumā vēl arvien juta viņa šīrītējās atzīšanās pēdas. Es domāju par nezināmo. Un blakus izrunātajiem vārdiem mēs sapratām viens otra slepenās domas pilnīgāk, nekā tas iespējams dedzīgā, aizrautīgi atklātā stāstījumā.

Es Filatru pavadīju un izgāju kopā ar viņu krastā. Atvadoties viņš sacīja:

—   Lai jums viegla sirds un labs ceļa vējš.

Bet viņa spēcīgā un karstā roka, kā arī acu skatiens man pateica vairāk un tieši to, ko es vēlējos dzirdēt. Ceru, ka arī viņš savukārt sadzirdēja neizteikto novēlējumu manā atbildē:

—   Lai arī kas notiktu, es allaž atcerēšos jūs.

Kad Filatrs bija prom, es uzkāpu atpakaļ klājā un nosēdos kuģa pakaļgalā audekla pārsega ēnā. Sadzirdējis solus, atskatījos un ieraudzīju Sinkraitu, kas apstājās netālu no manis un nedroši sakustējās, acīmredzot gribēdams pienākt klāt. Tā kā man nebija nekādu iebildumu pret sarunu ar viņu, es pagriezos un ar smaidu ļāvu saprast, ka esmu uzminējis viņa nodomu. Sinkraits pienāca, un tikai tagad es ievēroju, ka viņš ir krietni dūšā un pats to jūt, bet grib turēties stingri. Viņš nosauca savu vārdu, kaut ko nomurmināja par laiku un, domādams, ka man vissvarīgākais ir iegūt zināmu drošības un noteiktības sajūtu, sāka runāt par Gezu.

—   Es dzirdēju, — viņš iesāka, noskatīdams mani, — ka jums bijušas nesaskaņas ar kapteini. Tiesa kas tiesa: izdarīt viņam pa prātam ir grūti, bet, ja tas reiz izdevies, — tad šis cilvēks jums atdos visu. Es ar sirdi un dvēseli esmu viņa pusē, un jāsaka: viņš ir īsts jūrnieks. Jūs varbūt esat dzirdējis sliktas atsauksmes par viņu; varu jums apgalvot, — tās visas ir samelotas. Viņš ir ātri satraucams un patmīlīgs, ai, pat ļoti karsts! Lielisks cilvēks! Jums vajag tikai pamirkšķināt, un Gezs izkārtos kāršu partiju vai ar pašu velnu. Liels kalnu gāzējs un arī pie glāzītes izturīgs: trīs naktis var negulēt. Mums ir arī bibliotēka. Vai gribat, — es jums to parādīšu! Kapteinis daudz lasa. Viņš arī pats pērk grāmatas, jā, kapteinis ir izglītots cilvēks. Ar viņu ir vērts parunāties.

Man gribējās redzēt bibliotēku, un es gāju līdzi Sin- kraitam. Apstājies pie kādām durvīm, viņš izņēma atslēgas un atvēra durvis. Tā bija plaša kajīte, sienas apsistas ar rakstainu ķīniešu zīdu. Vienā kaktā atradās marmora mazgājamais galds ar sudraba spoguli un tualetes piederumiem. Uz melnkoka galda, kas jau pats bija īsts mākslas darbs, stāvēja bronzas darinājumi, jūras kartes, tālskatis un pulkstenis kristāla ietvarā; pie sienām — atmosfēras mērāmās ierīces. Dārgā grīdsega un guļvieta ar smalko veļu un zīda segu — viss pauda mīlestību uz skaistām lietām, kā arī izpratni par tām. Sienas iedobē aiz puspievērtām durtiņām bija saskatāma kārtīgi novietota grāmatu kaudzīte; dažas grāmatas atradās arī uz nelielā dīvāna. Starp sienu un guļvietu stāvēja kaste ar grāmatām.

Es skatījos apkārt nesapratnē, jo šī telpa taču nevarēja būt bibliotēka. Un tiešām, Sinkraits tūliņ pateica:

—   Redziet, kā dzīvo kapteinis? Tā ir viņa kajīte. Es to parādīju tāpēc, ka še ik uz soļa redz smalku gaumi. Rau, cik daudz grāmatu! Viņš daudz lasa. Redziet, grāmatas no vienas vietas un visdažādākās.

Neapvaldījis īgnumu, es attraucu, ka neesmu paradis līst svešā dzīvoklī bez saimnieka ziņas un piekrišanas.

—   Tā ir jūsu vaina, — vēl piebildu. — Es taču nezināju, kurp eju. Vai tad tā ir bibliotēka?

Sinkraits samulsis brīdi klusēja — acīmredzot tik ļoti viņu bija izbrīnījuši mani vārdi.

—   Labi, — viņš nošļucis sacīja. — Jūs izteicāt man piezīmi. Pieļausim, ka tā ir pamatota, lai gan man ir otras atslēgas no it visām telpām un… — Nezinādams, ko vēl sacīt, viņš pabeidza: — Es domāju, ka tas ir sīkums. Jā, tas ir sīkums, — Sinkraits pašpārliecināts atkārtoja. — Mēs visi šeit esam pašu ļaudis.

—   Ieiesim bibliotēkā, — es piedāvāju, nevēlēdamies ilgāk uzklausīt viņa juceklīgos paskaidrojumus.

Sinkraits aizslēdza kajīti, ieveda mani salonā un atvēra durvis uz telpu, kur visgarām sienām bija plauktu rindas. Pēc acumēra es novērtēju grāmatu skaitu uz kādiem trim tūkstošiem. Iešķērsu grāmatu mugurām pie plauktiem bija picrikotas bīdāmas vara plāksnes, lai, kuģim šūpojoties, grāmatas nekristu laukā. Blakus ozolkoka galdam ar rakstāmpiederumiem un sastumjatno krēslu tur vēl atradās kastes ar žurnāliem un brošūrām.

Sinkraits paskaidroja, ka bibliotēku iekārtojis agrākais kuģa īpašnieks, bet gada laikā, kopš Sinkraits pārnācis uz «Traucošo», Gezs piepircis vēl kādus trīssimt sējumus.

—   Vai Brauns nebrauc kopā ar jums? — es vaicāju. — Vai viņš kuģi nodevis Gezam uz laiku?

Uz šo manu viltību, kuras nolūks bija pavedināt Sin- kraitu izrunāties, stūrmanis atbildēja izvairīgi, un tad es, pametis iesākto tematu, pievērsos grāmatām. Man aiz muguras stāvēdams, Sinkraits lāgu lāgiem iesaucās: — Redziet, pavisam jauna grāmata, bet lapas jau atgrieztas! — vai arī: — Tāda bibliotēka nebūtu par kaunu pat augstskolai. — Reizē ar to viņš mēģināja ievadīt runu par mani pašu, bet es, paturēdams prātā, ka šādas sugas cilvēki ikvienu lieki pateiktu vārdu mēdz izmantot saviem mērķiem, aprobežojos ar gluži vispārēju ārēju faktu pieminēšanu, dažādības pēc nosūrodamies par pārpūlēšanos.

Es mīlu grāmatas, mīlu turēt tās rokās, acīm pārskrienot virsrakstus, kas skan kā balss aiz noslēpumainas ieejas vai arī naivi atsedz teksta saturu. Atradu grāmatas spāņu, angļu, franču, vācu un pat krievu valodā. To saturs bija dažāds: vēsture, matemātika, filozofija, reti izdevumi ar senlaiku ceļojumu un jūras kauju aprakstiem, sacerējumi par kuģniecību un rokasgrāmatas, bet visvairāk — romāni, kur blakus Tekerejam un Mopasanam rēgojās Parīzes bulvāru un guļamistabu neķītrās makulatūras šķiediens.

Pa šo laiku jau bija sācis krēslot: paņēmu dažas grāmatas un gāju uz savu kajīti. Izšķīries ar Sinkraitu, pavadīju savā lieliskajā kajītē pāris stundu, apskatīdams kārtis — Filatra dāvanu. Man bija jāpasmaida, aplūkojot zīmējumus to mugurpusē: uz viena komplekta bija redzams miniatūrs kuģis, kas peld pilnās burās, spalga vēja dzīts, otrs komplekts rādīja lielisku klusās dabas skatu — starp samtu un puķēm zelta kauss, līdz malām pilns ar sārtu vīnu. Kāršu komplektus izvēlēdamies, Filatrs bija centies iedomāties sevi manā vietā. Es bez kavēšanās sāku izlikt grūtu pasjansu, un, lai gan tas izdevās, man tomēr bija aizdomas, ka veiksmei varu pateikties par kādu netīšu kļūdīšanos.

Pusastoņos Horācijs paziņoja, ka kapteinis lūdz mani pie galda — vakariņās.

Kacl es iegāju, Gezs, Batlers un Sinkraits jau sēdēja pie galda kopējā salonā.

X nodaļa

Gezs mani strupi apsveica, un es nomanīju, ka viņš nav labā omā, jo vairījās no mana skatiena.

Batlers, simpātiskākais cilvēks šajā sabiedrībā, noklepojies mēģināja uzsākt kopēju sarunu par mūsu brauciena izredzēm, bet Gezs viņu pārtrauca ar saimnieciskām pie zīmēm attiecībā uz pārtiku un ostas nodevām. Uz maniem jautājumiem par braucienu Gezs atbildēja ar strupiem: «Jā», «nē», «redzēsim». Visā vakariņu laikā viņš ne reizi pats neuzrunāja mani.

Viņa priekšā uz galda stāvēja liela karafe ar degvīnu, kuru viņš dzēra nepārtraukti un pašpaļāvīgi, kamēr iztukšoja visu karafi. No viņa sarunas ar palīgiem es izlobīju, ka jaunā, steigā savāktā kuģa apkalpe tikai daļēji ir kaut cik vērtīgi matroži; lielāko tiesu tie esot parastie ostas salašņas, ar kuriem allaž jāuzmanās. Viņi runāja par cilvēkiem un darīšanām, kas man bija sveši. Arī Batlers un Sinkraits dzēra, lai gan ne tik daudz kā Gezs, taču pietiekami. Neviens neuzstāja, lai es dzertu vairāk, nekā pats gribu. Un es nedzēru daudz. Pie galda apkalpodams, Horācijs veltīja man mazliet lielāku rūpību, jādomā, gribēdams parādīt, kā jāizturas pret viesiem. To pamanījis, Gezs greizi paskatījās uz viņu, taču teikt nekā neteica.

No visa, kas tika runāts šīs neomulīgās un drūmās maltītes laikā, mani ieinteresēja Sinkraita vārdi:

—   Luīze raksta, ka viņa uzaicinājusi Mariju, bet tā, protams, nevar šķirties no Jūlijas, tāpēc vajadzēs dot viņām divas kajītes.

Visi sāka smieties, acīmredzot paturēdami prātā kādas sevišķas domas.

—   Mums būs dāmas, — no galda pieceldamies un vērodams mani, sacīja Gezs. — Vai tas jūs netraucēs?

Es atbildēju, ka man vienalga.

—  Jo labāk, — Gezs piebilda.

Augšā atskanēja kliegšana, nevis plūkšanās vai ķildas izraisīta, bet kliegšana sakarā ar kādu sarežģījumu darbā, kas bieži atgadās uz kuģa. Batlers izgāja paskatīties, kas tur notiek, un Sinkraits viņam drīz sekoja. Kapteinis stāvēdams smēķēja, un es, izmantodams palīgu prombūtni, iedevu viņam naudu. Viņš saņēma naudas zīmes ar īpatnēji augstprātīgu žestu, ļoti rūpīgi pārskaitīja tās un dziļi palocījās. Viņa acīs pazibēja zīmīgs un jautrs spīdums.

—  Vai nesaspēlēsim šaha partiju? — viņš pieklājīgi piedāvāja. — Ja vēlaties.

Es biju ar mieru. Mēs uzstādījām šaha galdiņu un apsēdāmies. Šaha figūras bija no ziloņkaula, ļoti smalks, māksliniecisks darinājums. Es izteicu savu izbrīnu par to, ka uz kravas kuģa redzu tik daudz skaistu priekšmetu.

Lai arī Gezs bija piedzēries, kas viņam gan nozīmēja parastu un dabisku stāvokli, — viņš savu noreibumu ne ar ko neizrādīja, ja nu vienīgi valoda, tā bija kļuvusi saraustīta, jo viņam bija jācīnās ar atraugām.

—  Jā, — Gezs sacīja, — nauda te nav žēlota. «Pa viļņiem traucošā», kā jūs droši vien pats to ievērojāt, ir brigantīne, tikai īpatnējā veidojumā. Tā ir būvēta pēc gaumes un prasībām kādam… viņš vēlāk izputēja. Tā tas ir, — Gezs pagrozīja pirkstos karalieni, — līdz ar sievietēm ierodas troksnis, satraukums, kņada; tas, protams, ir nemiers. Ko jūs sakāt par ceļojumu kopā ar sievietēm?.

—   Neesmu vēl paguvis to pārdomāt, — es atbildēju, pārbīdīdams figūru.

—   Tam vajadzētu jums patikt, — Gezs turpināja, attiecīgo gājienu izdarīdams tik izklaidīgi, ka es jau saskatīju visu turpmāko partijas norisi. — Vajadzētu, tāpēc ka jūs, — es to saku bez nodoma jūs apvainot, — ieradā- ties uz kuģa pavisam neparastā kārtā. Es nojaušu cilvēka garīgo seju.

—   Ceru, ka sievietes jūs uzaicinājāt ne jau manis dēļ?

Gezs klusēja, nopūlēdamies gar uzdevumu, kuru biju

viņam sagādājis ar dāmu un zirdziņu. Pēkšņi viņš sajauca figūras un paziņoja, ka esot partiju zaudējis. Tā tas atkārtojās divas reizes; pēdīgi es viņu pievīlu, dodams šķietamas cerības, un pieteicu matu septiņos gājienos. Gezs bija pietvīcis gluži sarkans no sapīkuma. Saberot figūras galdiņu atvilktnē, viņam trīcēja rokas.

—   Jūs esat spēcīgs pretinieks, — Gezs noteica. — Tā man bija īsta bauda spēlēt ar jums. Tagad parunāsim par braucienu. Rītrītā mēs izbraucam uz Dagonu, tur uzņemsim kravu un tad dosimies uz Helgju. Vai esat tur bijis? Helgju ir virzienā uz Zurbaganu, bet Zurbaganā inēs nokļūsim ne ātrāk kā pēc divdesmit vai divdesmit piecām dienām.

Saruna bija galā, un es aizgāju uz savu kajīti, domādams, ka kapteiņa sabiedrība tomēr ir mazliet nogurdinoša.

Atlikušo vakara daļu nosēdēju pie grāmatas, laiku pa laikam ļaudamies domu uzplūdiem, pēc tam allaž piemirsu, ko esmu lasījis. Es iemigu vēlu. Sī pirmā nakts uz kuģa pagāja labi. Retumis pamozdamies, lai apgrieztos uz otriem sāniem vai sakārtotu spilvenus, jutu tikko samanāmu manas mītnes šūpošanos un atkal iemigu, domādams par svešo, jauno, vēl neziņā tīto.

XI nodaļa

Vēl nebiju gluži izgulējies, kad, rītausmā pamodies, sapratu, ka «Pa viļņiem traucošā» vairs nestāv pie krasta. Kajīte cēlās augšup un grima lejā spēcīgu viļņu vienmērīgajā šūpojumā. Kaktos sāka šķindēt un čīkstēt: bija radusies tā allaž neredzamā priekšmetu saskare, kas mums dod kustības izjūtu. Ikvienu kuģa vēzienu uz priekšu pavadīja švīkstoša skalošanās gar bortu, neizlī- dzināts satricinājums un zaudēts līdzsvars paša ķermenī, kas šķita kļūstam te smagāks, te atkal vieglāks.

Uz 'klāja dzirdēju soļus, izklausījās tā, it kā staigātu pa jumtu virs galvas. Piecēlies paskatījos pa iluminatoru uz jūru un redzēju, ka tā ir satumsusi vējā ar sīka lietus miglojumu. Mani pārņēma līksme, no kuras sapratu, ka vēl vakar biju izjutis šaubas, nesakarīgas šaubas, kas bez noteikta cēloņa neļaujas apzinātai motivācijai. Es apģērbos un pazvanīju, lai atnes kafiju. Drīz atnāca Horācijs un paziņoja, ka pavārs nupat tikai sācis kurt uguni virtuvē, tāpēc viņš piedāvāja vīnu, es tomēr nolēmu pagaidīt kafiju, bet no vīna atteicos, iztikdams ar pusglāzi auksta punša, kuru allaž turu gatavībā i ceļā, i mājās. Pajautājis, kur mēs atrodamies, to uzzināju. Ja nelītu lietus, Lisa būtu saredzama stundas brauciena attālumā.

— Labs vējš, — Horācijs piebilda. — Kapteinis Gezs ir pašreiz sardzē, tā ka brokastot jums vajadzēs bez viņa,

To teikdams, viņš paskatījās uz mani, it kā pavirši un bez nodoma, bet es sapratu, ka šis cilvēks novēro visas attieksmes.

Pirmās stundas pēc izbraukšanas arvien ir svinīgas un saspriegtas, vienalga, vai spīd saule, vai līst lietus; tāpēc es, nepacietībā degdams, izgāju uz klāja. Mani pārņēma sen pazīstamā, jaukā izjūta — pilnā gaitā traukties uz priekšu; tur klāt bija arī sava daļa nepamatota lepnuma un dižošanās ar līdzdalību šajā skrējienā. Es allaž esmu bijis vājš buru tehnikas pazinējs, bet nevajag jau nekādu speciālu zināšanu, lai gūtu nesavtīgāko prieku, kuru sagādā plaši izpletušās buras, kad noraugies tajās ar atmestu galvu un jūti, ka pats tieci rauts līdzi to trauksmainajā gaitā. Gaismas caurausti, rāju galos savilkti asā leņķī, lieliskie buru velvējumi paceļas cits aiz cita augšup, visapkārt. To lidojums ieskauts starp tumši nekustīgajām virvēm. Kuģa korpuss lēni iegrimst un atkal paceļas, bet burās sapinies vējš piepūš tās blīvas, izriež un dzen uz priekšu.

«Pa viļņiem traucošā» gāja ar labu vēju, tās ātrums — kā pārliecinājos pēc rādītāja — bija piecpadsmit jūras jūdzes stundā. Pelēkajās mākoņsegās šķita patvēries bikls saulesstara solījums. Gar kompasu staigāja Gezs. Mani pamanījis, viņš izlikās neredzam un aizgriezās, sarunādamies ar stūres vīru.

Pavadījis uz klāja krietnu pusstundu, nogāju apakšā, kur sastapu Batleru, kas gaidīja brokastis, un mēs sākām runāties. Es domāju, ka viņš sāks mani izprašņāt, bet. šis cilvēks izturējās tā, it kā pazītu mani jau kopš senām dienām; tāda uzvešanās man patika. Drīz ieradās ari Sinkraits, gluži mikls un vēja izpūsts, bāls no vakardienas paģirām, ar trīcošām rokām. Cik atturīgais Batlers bija mazrunīgs, tik Sinkraits toties runāja daudz un apnicīgi. Tā viņš pamatīgi un sīkumaini izlamāja ik matrozi, griezdamies pie manis ar paskaidrojumiem, kurus es nemaz neprasīju. Pēc tam viņš sāka atgādināt Batleram dažādas epizodes no vakardienas pusdienām viesnīcā, rakņādamies man svešu cilvēku attiecībās. Viņu bija pārņēmusi paģiru nervozitāte. Man turpretī gribējās visā noteiktībā uzzināt kuģa virzienu un dzirdēt, kur paredzēts pa ceļam pieturēt, tāpēc vērsos pie Batlera ar lūgumu izstāstīt reisa paredzamo norisi, jo man trūka paļāvības Geza vārdiem.

Neļaudams ne vārda piebilst Batleram, kam jādomā, arī bija gluži vienalga — runāt vai nerunāt, — Sinkraits tūliņ piedāvājās aizvest mani kapteiņa Geza kajītē, kur esot jo sīka karte. Man negribējās bāzties kajītē — ar kapteini vajadzēja būt piesardzīgam pat sīkumos — un nepavisam man negribējās iet turp kopā ar Sinkraitu, kas man stipri nepatika ar savām manierēm, — tāpēc nevarēju vien izšķirties, bet padomājis galu galā izlēmu, ka labāk tomēr iet nekā lūgt Sinkraitu atnest karti šurp. Es piecēlos, un mēs aizgājām Geza kajītē, kur Sinkraits no vaska drānas mapes izņēma vairākas jūras kartes, starp kurām sameklēja vajadzīgo.

—   Es dzirdēju, — Sinkraits sacīja, — ka jums esol vienalga, kurp mēs braucam, tāpēc sākumā pabrīnījos, kad izdzirdu jūsu vēlēšanos.

—  Man tiešām vienalga, — es atbildēju, viebdamies par viņa iztapīgo smaidu, — bet tas netraucē apmierināt dabisko ziņkāri.

Sinkraits māksloti un bez vajadzības skaļi iesmējās, kas mani kutināt kutināja uzsist viņam uz pleca un pateikt: «Jūs te velti mēģināt man pielišķēties, es taču redzu jūs caur un cauri.»

Es stāvēju pie galda, noliecies pār karti. To atlocīdams, Sinkraits kartes augšējo stūri ar roku pastiepa uz labo pusi no manis, un, ar acīm sekodams šai kustībai, es ieraudzīju blakus tintnīcai zem stikla fotogrāfiju. Tā bija meitene, kas bija sēdējusi uz ceļasomām.

XII noda|a

' Es viņu uzreiz pazinu, pateicoties fotogrāfa mākslai un dažu seju īpatnībai, kas Jauj tās pazīt jebkurā, pat sliktā atveidojumā tāpēc, ka līnijas atmiņā iegrebusi stingra roka, kuru vadījis spēcīgs, vienreizējs, apstākļu radīts iespaids. Bet šis nebija slikts uzņēmums. Nepazīstamā sēdēja, atbalstījusies uz labās rokas, kreisā bija klēpī, īpatnējs, intīms galvas pielieciens sānis mīkstināja pozas manierību. Meitenes tērps bija tumšs, ar mežģīnēm ap izgriezumu uz krūtīm. Uzņemšanas brīdī viņa bija pasmaidījusi, un smaida atspulgs vēl staroja gaišajā sejā.

Manas lielākās rūpes tagad neļaut Sinkraitam pamanīt, uz kurieni es skatos. Meiteni pazinis, tūliņ novērsu skatienu un, turpinādams redzēt tās seju starp meridiāniem un paralēlēm, nesapratu vairs ne vārda no stūrmaņa stāstījuma. Savienot manas un Sinkraita domas kaut īsu mirkli šīs ģīmetnes priekšā — man šķita neciešams zaims.

Lai gan biju redzējis meiteni tikai vienu reizi, pa gabalu, un netiku runājis ar viņu, — šīm atmiņām tomēr piemita sevišķa nozīmība. Ieraudzīt viņas ģīmetni starp Geza mantām man šķita kā personīga sastapšanās. Iespaids atkārtojās, bet — tagad griezīgs un smags; tik nedabiski tas savienojās ar Geza personību. Sinkraits šajā brīdī teica:

—  No šejienes iesākas straume, pat lēnā vējā var nobraukt …

—  Desmit līdz divpadsmit jūdzes, — man aiz muguras Gezs pabeidza. Nebiju dzirdējis viņu ienākam. — Sink- rait, — Gezs turpināja, — jūsu sardze iesākās pirms četrām minūtēm. Ejiet, es parādīšu karti.

Sinkraits attapies izmetās laukā pa durvīm.

Vēja aprautā Geza seja norādīja uz nemierīgi pavadītu nakti. Viņš smēķēja cigāru. Nenoģērbis lietusmēteli un atgrūdis cepuri uz pakauša, Gezs atspiedās ar roku pret karti un, kūpošā cigāra galu vilkdams tai pāri, rādīja un stāstīja par punktētu, sarkanu līniju un dažādu signālu nozīmi. Sapratu tikai to, ka viņš domā sasniegt Helgju pēc piecām sešām dienām. Pēc tam viņš noģērba ādas mēteli un noņēma cepuri, tad apsēdās un izstiepa kājas. Es nosēdos ar muguru pret ģīmetni, lai izvairītos no iespējamās sarunas par tematu, kas man būtu ļoti nepatīkams. Jutu, ka mana interese par Biči Senielu vēl ir pilna pārāk dzīva saviļņojuma, lai nemanīta paietu secen tādam blēdim kā Gezs, >— tāda neatlaidīga pašiedvesma parasti beidzas ar rezultātu, tieši pretēju vēlamajam.

Geza skatiens bija pievērsts manas vestes pogām. Viņš lēni cēla galvu augšup: pēdīgi, sastapis manu skatienu, kapteinis nokāsējās un sāka berzēt acis, ar roku atvairīdams cigāra dūmus.

—   Kā jums patīk Sinkraits? — viņš vaicāja, pastiepdams roku uz galda pusi, lai nobirdinātu pelnus. Galvu nepagriezis, es zināju, ka viņš, pavirši paskatījies uz galdu, Jāva skatienam apstāties pie ģīmetnes. Šis izklaidīgais skatiens man vēl nekā nepateica. Es Gezu redzēju tagad citā, jaunā gaismā. Viņš tagad man parādījās uz slepena, manis pēkšņi atklāta fona — attiecībās ar to meiteni, un, karsti vēlēdamies uzzināt šo attiecību būtību, bet uzzināt bez iztaujāšanas, — es Geza skatienam piešķīru dažādu tulkojumu. Lai nu bija kā būdams, bet Fi- latra vārdi «nojaušams darbības sākums» — tieši tā viņš teica — tagad izrādījās patiesi. Es pats, ģīmetni ieraudzījis, biju cieši, nesatricināmi pārliecināts, ka notikumu norise izraisīs darbību.

Atsaucoties uz jautājumu par Sinkraitu, es atbildēju:

—   Kā jebkurš cilvēks ceļojuma pirmajā dienā, tā ari Sinkraits šķiet līdzīgs visiem pārējiem: cilvēks ar galvu un kājām.

—   Nederīgs cilvēks, — Gezs sacīja. Viņa piktais nogurums bija izzudis. Viņš izdzēsa cigāra galu, sāka pēkšņi smaidīt un sīki izprašņāja mani, kā es jūtos — attiecībā uz visiem kuģa dzīves apstākļiem. Atbildējis, kā piederas, tas ir, bezsaturīgi pēc būtības un prātīgi, pieklājīgi pēc formas, — es piecēlos, domādams, ka Gezs tagad dosies brokastot. Bet, kad ieminējos par to, Gezs noraidoši papurināja galvu, saslējās, uzsita ar plaukstām sev pa ceļgaliem un izņēma no galda apakšējās atvilktnes vijoli.

To ieraudzījis, es padevos kārdinājumam no jauna apsēsties. Domīgi uzlukodams mani, it kā es būtu nošu lapa, kapteinis Gezs pieskārās stīgām, piegrieza tās un pacēla lociņu, sacīdams:

—   Ja būs pārāk pretīgi, tad tūliņ sakiet.

Es klusēdams gaidīju. Man bija jāsmaida, redzot cilvēku ar dzeltenu seju un iekaisušām acīm pabāžam vijoli zem bārdas un staipot kaklu, lai ērtāk pierīkotu instrumentu, un Gezs, redzēdams manu smaidu, ari pats tūliņ pasmaidīja, iecietīgi un kautrīgi.

Es nesagaidīju nekādu labo spēli no viņa lielajām rokām un biju pārsteigts, kad jau pirmie lociņa vilcieni parādīja krietnu māku. Tā bija Sopēna etīde. Spēlēdams Gezs piecēlās, raudzīdamies uz kaktu man aiz muguras; pēc tam viņa skatiens, apkārt klīstot, apstājās pie ģīmetnes. Tad viņš atkal pievērsa to man un, spēli beigdams, nolaida acis.

Spensers ieteicis vijoļu koncertus sarīkot telpās, kas apšūtas ar plāniem priežu dēļiem puspēdas attālumā no pamatsienas, lai tādā kārtā iegūtu vajadzīgo rezonansi, kas, pēc viņa domām, nepieciešama vijoles spēka ziņā ierobežotajām skaņām. Bet šī recepte neder ikkatrai kompozīcijai, un ir darbi, kuru spēks slēpjas to saturā. Čuksts pie auss dažreiz spēj satricināt kā pērkons, bet pērkona dārdi var izraisīt smieklu šalti. Šī kaisli smeldzīgā etīde Geza trauksmainajā sniegumā izraisīja tādu pašu aizrautību, kādu mēs veltījam orķestrim. Kuģim zvalstoties, Gezs divreiz saļodzījās, taču ar nepacietību tūliņ turpināja pārtraukto spēli. Es dzirdēju griezīgus un pašlepnuma pilnus vaidus, žēlabas un aicinājumu; pēc tam dažas nopūtas, smaidus, dziestošu izskaņu par reiz bijušo, — vijoli nolaidis, Gezs sadrūmis sāka to uzskaņot, pēc tam apsēdās, jautājoši vērdamies manī.

Es uzslavēju viņa spēli. Ja viņš arī jutās glaimots, tomēr to neizrādīja. No jauna paņēmis vijoli, Gezs sāka čīgāt kaut kādas mežonīgas variācijas, džinkstinot plosī- gas, apnicīgas disonanses, nododamies tām ar tik mākslotu sparu, ka es sapratu — man jāiet. Viņš gribēja tā atbrīvoties no manis.

Redzēdams, ka es apņēmīgi pieceļos, lai ietu projām, Gezs nolaida lociņu un novēlēja man patīkami pavadīt dienu, novēlēja mazliet zobgalīgajā tonī, kuram es vairs nepiegriezu vērību. Arī pats es vēlējos būt vienatnē, lai pārdomātu notikušo.

XIII nodaļa

Meklēdams izdevību atrisināt ģīmetnes mīklu, lai gan man nekādu noteiktu cerību vai pārdomāta plāna nebija, izgāju uz klāja un atlaidos guļamkrēslā.

Batlers bija vienīgais cilvēks, kuru es varētu iesaistīt sarunā par to, kas mani interesēja, pats sevi morāliski sevišķi nespīdzinot. Smēķēdams sāku gaidīt viņa parādīšanos. Man bija nojauta, ka Batlers nāks.

Pa to starpu laiks bija uzlabojies: vējš kļuvis lēnāks, miklums izzudis, un saules gaisma pieņēmusies; lai gan visā savā spožumā tā vēl nespēja izlauzties no mākoņiem, tomēr bija kļuvis jūtami siltāks. Pagāja stundas ceturksnis, un Batlers tiešām ieradās — ne jau nu īsti jautrā omā, taču aizdzinis smagās vakardienas paģiras ar pieklājīgi prāvu mēriņu.

Man šķita, ka viņš ir apmierināts, atrodot mani priekšā. Laiku velti nekavēdams, piedāvāju viņam cigāru, uzsāku žirgtu, jautru toni, pastāstīju anekdoti, un, kad redzēju, ka viņa sākumā pastīvā izturēšanās kļuvusi vaļīgāka un ka viņš sāk sakarīgi izrunāt diezgan garas frāzes, — es pateicu viņam, ka «Pa viļņiem traucošā» ir lieliskākais burinieks, kādu jebkad esmu redzējis.

—   Un būtu vēl labāks, — Batlers sacīja, — protams, mums, ja varētu uzņemt vairāk kravas. Ir tikai apakštel- pas. Un arī tās nav domātas kravas uzņemšanai. Mēs gan šo to esam darījuši izlaužot vidus šķērssienas, tādējādi palielinot tilpumu, taču iekraut vairāk par divsimt tonnām nav ko domāt. Šobrīd, pastāvot augstajām vedmaksām, vēl var dzīvot, bet pagājušajā gadā Gezs iekrita prāvos parādos.

Es uzzināju arī to, ka kuģi pirms četrpadsmit gadiem licis būvēt Neds Seniels. Dzirdot vārdu Seniels, man aizrāvās elpa. Tomēr es saglabāju vienaldzīgi vērīgo sejas izteiksmi.

—   Kuģis ir būvēts ceļojumiem pa jūru, — stāstīja Batlers, — un reiz jau veicis braucienu ap zemeslodi. Jums jāzina, ka Seniela sieva, kas tagad jau mirusi, ir cēlusies no dzimtas, kura ir rados ar pirmajiem izceļotājiem, Helgju dibinātājiem. Pirms daudziem gadiem tie izmesti krastā no brigas, kas saukusies tāpat kā mūsējā «Pa viļņiem traucošā». Tātad šis ir, tā sakot, ģimenes tradīciju turpinājums, un Seniela sieva izvēlējusies kuģim to pašu nosaukumu. Pirms pieciem gadiem, kad kokvilnas cenas strauji kritās, Neds Seniels izputēja un pārdeva kuģi Gezam. Viņš ir «Traucošās» kapteinis kopš sākuma, es esmu šeit tikai nesen. Visu, ko jums stāstu, dzirdēju no Geza.

—   Tātad, — es vaicāju, — Gezs nopirka kuģi pēc tam, kad Seniels bija izputējis?

Batlers samulsa un klusēdams sāka ar siekalām apslapināt un pielipināt atplīsušo cigāra lapiņu. Neveikli izlocīdamies no tiešas atbildes, viņš sacīja:

—   Tagad, kā liekas, kuģis pārgājis Brauna rokās. Jā, tā tas ir. Bet vispār — naudas lietās es neiejaucos.

Sevī nodomājis, ka gan jau turpmākajās dienās mēs izrunāsimies pamatīgāk, es viņu par kuģi vairāk neiztau- jāju. Kas teicis «A», tas pasacīs arī «B», ja viņu netirdīs. Sāku runāt par Gezu, izsacīdams būtībā maigu nožēlu par to, ka kapteinim nav bērnu, jo viņa dzīve acīmredzot ir diezgan izlaidīga, tāpēc ka tai trūkst īstu ģimenes rūpju.

—   Bērnu?! — Batlers iesaucās ar plati ieplestām acīm. Viņš bija ārkārtīgi izbrīnījies. Tik neticamas un neiespējamas viņam šķita domas, ka Gezam varētu būt bērni. — Bet viņš taču nekad nav bijis precējies. Kā jums tas varēja ienākt prātā?

—   Vienkārša iedoma. Biju pārliecināts, ka kapteinis Gezs ir precējies.

—   Nekad nav bijis. Jūs varbūt iedomājaties to tāpēc, ka redzējāt uz viņa galda jaunkundzes ģīmetni: tā taču ir Seniela meita.

Es klusēju. Batlers sāka aplūkot sava zābaka purnu. Es vērīgi uzmanīju viņu. Viņa stingrajā, noslēgtajā sejā atausa smaids — smaida atspulgs.

Es negaidīju nekādus izšķirošus atklājumus, jo jutu, ka esmu piegājis cieši klāt tā apstākja atminējumam, par kuru Batlers kā par neapšaubāmi intīmu taču nesāks sīkumos stāstīt tik maz pazīstamam cilvēkam kā man. Pēc smaida, kas bija sācis plaiksnīties Batlera sejā, arī es pats šādus paskaidrojumus uzskatītu par nodevību.

Batlers ievilka spēcīgu dūmu, nopurināja pelnus no ceļgaliem un aizgāja, aizbildinādams ar darīšanām.

Es vēl paliku. Man ienāca prātā doma, vai nevajadzētu pastāstīt Batleram par manu sastapšanos krastā ar Biči Senielu, bet tad atcerējos, ka man īstenībā nekas nav zināms par Geza un Batlera attiecībām. Viņš šo sarunu varēja atstāstīt kapteinim, tā radot jaunus sarežģījumus. Turklāt vēl meitenes un kuģa gandrīz vienlaicīgā ierašanās Lisā — vai tas nevarēja būt noticis ar abpusēju saziņu un vienošanos? Saruna ar Batleru bija mani it kā novedusi pie slēgtām durvīm, nedodot rokā slēdzeni; šo to uzzinājis, es tomēr, tāpat kā agrāk, zināju ļoti maz par to, kāpēc Bičes Senielas fotogrāfija grezno Geza galdu.

Cilvēku savstarpējās attieksmes ir tik bezgala daudzveidīgas; man ir gadījies novērot, ka aplam karsta interese par it kā gaužām sarežģītu situāciju izplēn parastākajā atrisinājumā, dažreiz — tīrā niekā. No citas puses ņemot, bija jāatzīst, ka Gezs vis neglabātu skaistās un visai pievilcīgās Seniela meitas ģīmetni, ja tā viņam būtu vienaldzīga. Un tomēr dīvaini likās pieļaut, ka šos divus tik dažādos cilvēkus varētu saistīt savstarpēja tuvība.

Nesteigdamies ar galīgiem slēdzieniem, tos gan izvirzot, bet atstājot neatrisinātus, pamanīju, ka manas pārdomas par Biči Senielu kļuvušas partejiskas un pilnas nemiera. Atmiņas par viņu izraisīja manī satraukumu; ja jau pavirši gūtais iespaids no viņas personības bija tik spēcīgs, tad tieša iepazīšanās varēja radīt vēl stiprākas jūtas, tikpat kā smagu slimību. Ne vienu reizi vien biju novērojis šo vienas būtnes pilnīgu pieķeršanos otrai — sievietei vai meitenei. Man bija gadījies piedzīvot situācijas, kas prasīja bez izvairīšanās novērtēt savu paša stāvokli, un es nekad nevarēju pasacīt, kur īsti pamatojas šī mokošā pieķeršanās, kas ir tik stipra, ka neiekveldina pat tieksmi iegūt; pietiek ar sastapšanos, skatienu, rokas pieskārienu, balsi, smiekliem, pajokošanos — lai izjustu tik varenu atvieglojumu šajā visu dzīvi aptvērušā apmātībā, ko izraisījusi vienvienīga būtne, ka prieks jau šķiet glābiņš. Bet mani no brīnišķīgajām briesmām šķīra liels attālums, un es biju mierīgs, ja par mieru var nosaukt nerimtīgu domāšanu, kas tomēr nebija savienota ar mokošu dziņu meklēt sastapšanos.

Pa to laiku saule beidzot bija izlauzusies cauri mākoņu grēdām, pār spoži vizošo jūru virpuļoja putas. Drīz es nogāju lejā, kur, neviena netraucēts, lasīdams pavadīju pāris stundu. Es lasīju divas grāmatas — vienu savā dvēselē, otru, ko turēju rokās.

Tuvojās pusdienu laiks, pēc kuģa noteikumiem tās pasniedza galdā liesi vienos. Kuģi šūpoja lēnāk, ne tik jūtami kā no rīta. Nolēmu pusdienot viens pats, tāpēc ka šī maltītes reize iekrita Batlera sardzes laikā, un tātad man bija paredzams sēdēt pie galda kopā ar Gezu un Sinkraitu. Es nekad neesmu labi juties tādu cilvēku sabiedrībā, par kuriem jālauza galva sakarā ar kādu viņu dzīves apstākli, ko nav iespējams atklāti pārrunāt. Tā bija ar Gezu, bet Sinkraits man derdzās — viņa ložņas smaids un glūniķa skatiens bija neciešami.

Pasaucis Horāciju, cs vienojos ar viņu, jo uzzināju, ka pusdienas šoreiz būs mazliet agrāk, tāpēc ka tuvojamies Dagonai, kur Gezam vajadzēja uzņemt dzelzs kravu.

Drīz vien man kajītē atnesa pusdienas. Tās ieturējis un pēc tam izdzirdis uz klāja skaļu kustību, es devos augšā.

XIV nodaļa

«Pa viļņiem traucošā» tuvojās līcim, ko plašā puslokā, atkāpdamies uz zemes iekšieni, ietvēra krasts. No krastmalas atplūda neskaidra dunoņa. Gezs, Batlers un Sinkraits stāvēja pie borta. Apkalpes vīri pievilka tauvas un brases, un foles, pāriedami no viena masta pie nākošā.

Krasts pavērās drūmā perspektīvā, melnos dūmos iejoz- tām fabriku skursteņu rindām. Visgarām krastam starp sliežu ceļiem drūzmējās tumšas fasādes, akvedukti, tilti, ceļamkrāni, cisternas un noliktavas, atgādinot sarežģītu siluetu, tik melns bija še viss no dūmiem un sodrējiem. No visām pusēm kā vaidi gaisu nemitīgi skaldīja uzsitieni pa dzelzi; tvaika āmuru dimdoņa, mazo āmuriņu cirpstē- šana, zāģu griezīgie kaucieni, smago pajūgu apnicīgā dārdoņa, — ja klausoties to nešķiroja atsevišķos trokšņos, tas viss kopā izskanēja kā viens vienīgs nebeidzams rēciens. Metālu kaukšanai pa vidu simtiem visdažādāko cauruļu klabot un pukšinot svieda gaisā smirdoša tvaika mutuļus. Pie āmuriem, kurus nosedza nojumes un ierīces, kas atgādināja spīdzināšanas rīkus, jo tik daudz dažādu āķu un ķēžu žvarkstēja pie šīm Eifeļa torņa līdziniecēm, — stāvēja liellaivas un tvaikoņi, piekūpinot gaisu ar izkraujamo akmeņogļu putekļiem.

«Pa viļņiem traucošā» izmeta enkuru. Buras slābani sašļuka un pēc tam pazuda. Sastapis Batleru, apjautājos viņam, vai mēs Dagonā ilgi stāvēsim. Viņš atbildēja, ka kravas uzņemšana sākšoties drīz, un tiešām, — bija pagājusi kāda pusstunda, kad velkonis jau pieveda blakus kuģim smagu, četrstūrainu barkasu, no kura nesēji sāka stiept augšā pa kāpnēm cieši aizvākotas koka kastes. «Traucošās» tīro klāju nosedza dubļi un putekļi. Nokāpu lejā savā kajītē, kur vēl labu laiku dzirdēju vienmuļo skaņu jūkli: basu kāju dipoņu, uz slīpnes uzsviestu kastu atsišanos un piesmakušas balsis. Tas ilga pāris stundu. Pēdīgi iestājās daudzmaz klusums. Visi strādnieki — to es redzēju pa iluminatoru — sakāpa liellaivā, ko velkonis aizveda uz ostu.

Drīz pēc tam pie uzkarināmām kāpnēm, kas bija nolaistas tajā kuģa pusē, kur atradās mana kajīte, pieairē- jās laivinieka vadīta nomas laiva. Tā pagāja tik tuvu garām manam iluminatoram, ka es varēju aplūkot tās pasažierus. Laivā bija trīs sievietes: vājiņa rudmate ar sakniebtām lūpām un piemiegtām acīm, liela auguma, pēc izskata iedomīga gaišmate un trešā — bāla tumšmate, stūrainu, nervozu stāvu. Ar rokām mādamas, šīs trīs sievietes piecēlās kājās un, augšup skatīdamās, uzsauca skaļus un nebēdīgus sveicienus. Uz pleciem viņām bija mežģīņu apmetņi, mati sakārtoti tajā vulgārajā krāšņumā, ar kādu parasts lepoties zināmās vietās; stipri nopūderētas, teatrāli grozīdamās, zīda tērpos, ar lielu daudzumu gredzenu un kakla rotu šī kompānija ātri pavīdēja apaļajā ekrānā, ko izveidoja mans iluminators. Es saskatīju vēl kārbas un ceļasomas. Geza viesi bija klāt.

Pats nemaz klājā neuzgājis, tomēr ļoti labi varēju iedomāties atbraukušo viešņu sagaidīšanas ainu. Tam nebija vajadzīga nekāda raksturu pazīšana. Kamēr domās vēl skatīju labas uzvedības sliktu atdarinājumu, kā arī nedabiski pārspīlētu galantumu, — kļuva dzirdams, ka viss bars jau dodas lejā. Sieviešu sīkie solīši un vīriešu smagā dipoņa aizskanēja garām manām durvīm, kāds pusbalsī kaut ko ieteicās, kam atsaucās skaļi smiekli.

Geza kajītē uz galda stāvēja nepazīstamās meitenes ģīmetne. Orģijas dalībnieki bija sapulcējušies. Es braucu uz kuģa ar tumšu pagātni un aizdomīgu kapteini, gaidīdams notikumu turpmāko norisi, izsekodams tajā nenoteiktu mērķi, kas sāka ietērpties tādu jūtu valodā, kas savā dīvainībā līdzinājās kaislai tieksmei saprast, par ko sačukstas aiz sienas.

Visur slēpās liels un bīstams sarkasms, kas radīja satraukumu. Biju sagaidījis, ka Gezs savā izlaidībā tomēr saglabās vismaz zināmu eleganci, — uz tādām domām mani vedināja dažas viņa personīgās īpašības; taču Geza izturēšanās lika sagaidīt visļaunāko, un tāpēc es cieši noņēmos noslēgties pilnīgi par sevi. Visvairāk mani tirdīja domas, ka, izejot dienā uz klāja, man būs jāriskē tikt ievilktam pašam pret savu gribu šajā uzdzīvotāju barā. Manā rīcībā atlika agrīns, vēl snaudas pilns rīts un dziļā nakts.

Kamēr es tā prātoju, sāka krēšļot. Krasta trokšņiem vairs nebija agrākā spalguma; dzirdēju, kā Batlers izrīkoja buru uzvilkšanu, gatavojoties doties tālākā ceļā. Enkuru spilve sāka griezties, un ķēdes žvarkstoņa kādu laiku noslāpēja visus pārējos trokšņus uz kuģa. Pēdīgi tas sakustējās un pagriezās. Es redzēju, kā melnais, vienās ugunīs mirdzošais krasts izzūd pa kreisi un pār okeānu atveras dzidrais, saulrietā degošais apvārsnis.

Skatīdamies iluminatorā, vēroju, ka «Traucošās» gaita ir diezgan ātra, to varēja secināt no strauji pretim plūstošiem viļņiem, kas gar bortu aizslīdēja atpakaļ, garām logam.

No ēdamistabas atskanēja gavilējoša sievietes balss, pēc tam ilgi un skaļi Sinkraita smiekli. Traukus skandinādams, pa gaiteni aizdrāzās Horācijs. Pēc tam dzirdēju, ka viņu par kaut ko izrāj. Bet tad negaidot aiz manām durvīm atskanēja soļi un klauvējiens. Es nekavējoties atvēru durvis.

Tas bija Sinkraits, sasmaržojies un sadūšojies, pilns pirmo glāžu izraisītās jautrības. Durvīm paveroties, no salona puses cauri skaļo valodu troksnim bija dzirdama ģitāras strinkšķināšana.

Paklausīdams manam skatienam, Sinkraits aizvēra durvis un pārspīlēti pieklājīgi palocījās.

—   Kapteinis Gezs lūdza jūs pagodināt viņu ar ierašanos pie galda, — viņš ziņoja.

—   Nododiet kapteinim manu sirsnīgāko pateicību, — es sadusmots atbildēju, — bet pasakiet arī, ka es atsakos.

—   Ceru, ka jūs varēs pārliecināt, — Sinkraits turpināja, — jo vairāk tāpēc, ka mēs visi jutīsimies ļoti sarūgtināti.

—   Diez vai jums izdosies mani pārliecināt. Esmu nodomājis vakaru pavadīt vienatnē.

—   Labi! — viņš izbrīnījies noteica un izgāja atkārtodams: — 2ēl, ļoti žēl!

Paredzēdams turpmāko uzmākšanos, paņēmu spalvu ar papīru un nosēdos pie galda. Es iesāku rakstīt Lerham, nodomājis vēstuli aizsūtīt pirmajā izdevībā. Gribēju dabūt savā rīcībā lielāku summu.

Kad biju ticis līdz vēstules otrajai lappusei, no jauna atskanēja neatlaidīga klauvēšana: atļauju nenogaidījis, kajītē ienāca Gezs,

XV nodaļa

Es pagriezos ar to nepatīkamo atkarības sajūtu, kuru izjūt ikviens, ja saimnieki kļūst uzbāzīgi.

Gezs bija ģērbies smokingā. Nevainojamā āriene, ciktāl tas attiecās uz apģērbu, bija krasā pretrunā ar viņa mežonīgo, dzēruma krampju vaibstīto seju. Viņš bija pamatīgi, līdz pēdējam piedzēries. Viņš pienāca tik tuvu, ka es piecēlos un atvirzījos, baidoties par viņa spējām noturēties kājās; Gezs ar labo roku atbalstījās pret galdu, bet kreiso iespieda sānos. Viņš nervozi elpoja, pūlēdamies nostāvēt taisni, un, kuģim šūpojoties, noturēja līdzsvaru ar to, ka kājas ceļgalos gan salieca, gan iztaisnoja. To, ka esmu aizņemts ar vēstuli, Gezs pat neievēroja.

—   Vai gribat palīksmoties? — viņš teica, zīmīgi pamirkšķinādams, bet tai pašā laikā sejai nebija nekā kopīga ar pateikto frāzi, — viņa asais, aukstais skatiens uzmanīgi vēroja mani. — Gribu nodibināt vienkāršas, draudzīgas attiecības. Nav nekādas jēgas dzīvot šķirti.

—   Te bija Sinkraits, — es atsaucos, cik spēdams miermīlīgi. — Viņš, protams, jums nodeva manu atbildi.

—   Es nenoticēju Sinkraitam, citādi nebūtu šeit, — Gezs noteica. — Lai tas paliek! Es zinu, ka jūs dusmojaties uz mani, bet katrai ķildai reiz pienāk gals. Pie mums iet ļoti jautri.

—   Kaptein Gez, — es sacīju, rūpīgi izvēlēdamies vārdus, juzdams niknuma uzplūdus un nevēlēdamies tiern padoties, bet redzēdams, ka esmu spiests darīt galu nekaunīgajai uzmācībai un likvidēt šo situāciju, kas draud padarīt mani smieklīgu paša acīs, — kaptein Gez, es lūdzu jūs ielāgot reizi par visām reizēm, ka nekad nepiedalīšos jūsu izpriecās. Jūsu laika pavadīšanas veidam, jādomā, ir jēga un attaisnojums jūsu acīs; vēl vairāk spriest par jūsu rīcību es nevaru sev atjauties. Jūs esat saimnieks un pats savās mājās. Bet arī es esmu brīvs cilvēks, un, ja jums tas nav gluži saprotams, esmu gatavs atkārtot šo savu apgalvojumu un pierādīt, ka man taisnība.

To pateicis, es gaidīju, ka viņš noņurdēs kādu atvainošanos un aizies. Taču viņš nemainīja savu pozu, nepakustējās, tikai kļuva vēl bālāks nekā pirms tam. Viņa acīs zvēroja neslēpts, ārprātīgs niknums. Viņš dziji ievilka gaisu un iebāza rokas kabatā.

— Jūs mani apvainojāt, — Gezs lēni izdvesa. — Vēl neviens.,. Jūs parādījāt man savu nicināšanu, un es jūs brīdinu, ka tā ir trāpījusi tur, kur jūs tēmējāt. To es jums nepiedošu .Tagad es gribētu zināt, kādas jūs iedomājaties mūsu turpmākās attiecības?! To es gribētu zināt, jā! Mūsu brauciens ilgs ne mazāk par trīsdesmit dienām. Dodu savu vārdu, ka jūs nožēlosiet!

—  Mūsu attiecības ir cieši noteiktas, — es atbildēju, neredzēdams, ka būtu jēga kļūt piekāpīgākam pret viņu. — Jūs saņēmāt divsimt mārciņas, un es nekaulējos. Par to es saņēmu pretī šo kajīti, bet jūsu sabiedrība piedevām — vai tā nebūtu pārāk neapskaužama kompensācija?

Bija viens mirklis, kad, vērodams Geza sejas izteiksmi, es nodomāju, ka vajadzēs izsviest viņu laukā. Taču viņš savaldījās. Cieši raudzīdamies man acīs, Gezs strauji iebāza roku iekškabatā, uz brīdi apturēja tās drudžaino kustību un svinīgi noteica:

—   Tūliņ atsviedīšu jums šo naudu atpakaļ!

Viņš izvilka roku, kas tomēr izrādījās tukša, saniknots nolaida to un, atkārtojis, ka atdos man naudu atpakaļ, vēl piebilda:

—  Jums nebūs jādižojas ar savu naudu. — Pēc tam izgāja, aizcirzdams durvis.

Es tūliņ aizslēdzu kajītes durvis un apstājos pie tām ieklausīdamies.

Trokšņainajā ēdamistabā tagad bija samērā klusu: melanholiski skanēja ģitāra. Tur sāka staigāt, sarunāties; vēlreiz aizdrāzās Horācijs, skrejot saukdams: «Gatavs, gatavs, gatavs!» Viss norādīja, ka žūpošana nav beigusies, bet plešas plašumā. Pēc tam izdzirdu ķildojamies, kādu sievieti rūgti raudam un — pēc visa tā — daudzbalsīgu dziesmu.

Paguris klausīties, apsēdos un ļāvos pārdomām. Gezs bija teicis patiesību: šādos apstākļos grūti sagaidīt nākotnē kaut ko labu. Nolēmu, ka gadījumā, ja rītdiena pašreizējās naidīgi neķītrās atmosfēras vietā nesolīs kaut cik mierīgas dzīves izredzes, tad vislabākais, ko varu darīt, būs aiziet no kuģa jau pirmajā tuvākajā pieturā. Geza izturēšanās darīja mani stipri nemierīgu. Lai gan es nezināju tiešos cēloņus, kas bija izraisījuši viņa naidu pret mani, taču apzinājos, ka tam tā jābūt. Es nesapratu viņu, viņš — mani. Tāpēc, ņemot vērā viņa raksturu, bija radies šis kara stāvoklis, un es apgūlos ar grūtu sirdi par nupat pārdzīvoto nejēdzīgo sadursmi, bet apgūlos neizģērbies, jo nevarēju zināt, kas vēl var notikt.

Apgūlies aizvēru acis, tomēr drīz vien tās atkal atvēru. Manā noskaņā miegs bija skaista, taču naiva iedoma. Tā gulēju ilgi, vēlreiz pārcilādams domās vakara notikumus, kā arī rīt sagaidāmo izskaidrošanos ar Gezu, kas man likās nenovēršama. Pēdīgi sāku cerēt, ka Gezs, kad būs atjēdzies, — ja viņš vispār ir spējīgs atjēgties, — pats atskārtis savu mežonīgo izlēcienu, kuru varbūt nožēlo jau tagad, un cs pratīšu viņu piespiest atvainoties. Ak vai, pārāk maz es pazinu šo cilvēku!

XVI nodaļa

Varēja būt pagājušas minūtes piecpadsmit, kopš es, mazliet nomierinājies, biju iedomājis šo varbūtību. Pēkšņi troksnis, kas cauri gaitenim bija saklausāms it kā aiz- sienas, sacēlās pašā gaitenī. Visi vai gandrīz visi bija sanākuši gaitenī, un pie manām durvīm atskanēja draudīgi un satraukti izsaucieni. Bija sadzirdams ik vārds.

—   Lieciet viņu mierā! — iekliedzās sievietes balss.

Otra īgni atkārtoja:

—   Muļķc tu, muļķe! Kāds nelabais tevi dīdīja braukt mums līdzi?

Bija dzirdami šņuksti, grūstīšanās; pēc tam šausmīgs, histērisks kliedziens:

—   Es nevaru, nevaru! Ejiet pie velna, pie velna, lieciet mani mierā!

—   Klusēt, — iebrēcās Gezs, acīmredzot aizspiezdams sievietei muti. — Nāc šurp! Sinkrait, turiet viņu!

Kņada, tad klusēšana un kāju švīkoņa pret sienu jaucās ar samocītu elsošanu, — viss liecināja, ka stūrgalvību vai cita veida pretošanos tur mēģina salauzt ar rupju spēku. Pēc tam gari stieptu, necilvēcīgu spiedzienu kā grieztin nogrieza Geza bļāviens: «Viņa kož, vellata» — un apkaunojoši smaga pļauka izskanēja skaļo raudu elsās. Tās tagad izvērtās neapvaldītās, gaužās vaimanās, un es atvēru durvis.

Mana parādīšanās neķītro skatu uz mirkli it kā sastindzināja. Dibenplānā, salona durvīs, sadrūmis stāvēja Batlers, apskāvis sasarkušās gaišmates vidukli un ar ielas gājēja vienaldzību vēroja notiekošo. Saķēris tumšmati aiz rokas, Gezs rāva viņu uz salona durvīm. Meičas ņieburs bija atrauts vaļā, tērps noslīdējis no pleciem, aiz dzēruma gluži durna, aizvērtām acīm viņa raustīdamās raudāja; pūlēdamās atbrīvoties, sieviete gandrīz vai gāzās virsū Sinkraitam, kas, mani ieraudzījis, atlaida vaļā tās otru roku. Rudmatainā nicinoši skatījās uz tumšmati it kā no augšas un smēķēja, noreibušas padauzas pēkšņā kustībā atsviežot roku no mutes.

—   Laiks izbeigt šo traci, — es stingri sacīju. — Pietiks to nejēdzību. Jūs, Gez, iesitāt šai sievietei.

—   Prom! — viņš iekliedzās, galvu pieliekdams.

Gezs palaida vaļā roku tik pēkšņi, ka sieviete negaidot apgriezās un atsitās ar muguru pret sienu. Acis mežonīgi iepletās. Viņa izskatījās nožēlojama, netīri zilgani bāla.

—   Lops! — Viņa runāja aizgūtnēm un elsodama rādija ar pirkstu uz Gezu. — Tas ir viņš! Nelietis tāds! Paklausieties, kā tas bija, — viņa vērsās pie manis. — Mēs saderējām. Es zaudēju. Un zaudētājam vajadzēja izdzert veselu pudeli. Bet es nevaru vairāk dzert. Man ir nelabi. Esmu izdzērusi tik daudz, ka šie pienapuikas pat netiek līdzi. Ar varu man nekā neizdarīs. Es esmu slima.

—  Vai tu nāksi? — Gezs teica, saķerdams viņu pie kakla.

Viņa iekliedzās un iespļāva Gezam sejā. Es paguvu satvert kapteiņa pacelto roku, jo viņa dūre pazibēja man garām.

—   Ejiet, ejiet! — Sinkraits izbijies izsaucās. — Tā nav jūsu darīšana!

Es cīnījos ar Gezu. Redzēdama, ka aizstāvu viņu, sieviete izlocījās un aizskrēja man aiz muguras. Saliecies Gezs ar lielu piepūli atbrīvoja savu roku no mana tvēriena. Viņš bija gluži traks aiz dusmām. Pleci un rokas viņam drebēja, seja raustījās un šķobījās. Viņš atvēzējās: sitiens ķēra manas kreisās rokas elkoni, ar kuru es aizsargāju galvu. Tad ar patiesu nožēlu, ka vairs nav iespējams turpmāk saglabāt miera stāvokli, es ar acīm novērtēju attālumu un devu triecienu viņam tieši pa muti, pēc kura Gezs nogāzās zemē visā garumā, atsizdamies ar pakausi pret grīdu.

—   Beidziet, beidziet! — iesaucās Batlers.

Sievietes spiegdamas nozuda. Batlers nostājās starp mani un kapteini, kuru Sinkraits, satvēris pie padusēm, mēģināja atbalstīt pret sienu. Gezs beidzot atvēra acis un pievilka kāju; redzēdams, ka viņš dzīvs, es iegāju kajītē un aizslēdzu durvis.

Visi trīs aiz durvīm sarunājās savā starpā, lāgiem es dzirdēju skaļas lamas. Saruna vēlāk izbeidzās aizdomīgā čukstoņā; pēc tam viens no viņiem izbrīnā aprauti iesaucās un diezgan steidzīgi aizgāja augšā. Man likās, ka tas ir Sinkraits. Es pa to laiku sagatavoju revolveri, jo šķita, ka jāgaida turpinājums. Lai gan nevarēja pieļaut, ka sit sievieti, — neatkarīgi no viņas reoutācijas, — manās sajūtās tagad uzvirda pretīga duļķe, līdzīga zobu nomizojumam.

Varēja dzirdēt atgriežamies no augšas Sinkraitu. Tas bija viņš, pazinu pēc balss, kad, klāt pienācis, viņš skaļi teica:

—   Mūsu pasažieris ir tomēr ko vērts! Un, taisnību sakot, iesācējs taču bijāt jūs!

—  Jā, es karstumā pārsteidzos, — Gezs nopūties atbildēja. — Nu, neko darīt, esmu sodīts un — pelnīti; es nedrīkstu tā izlaisties. Jā, es uzvedos neciešami. Kā jūs domājat, ko tagad darīt?

—   Savāds jautājums. Jūsu vietā es bez kavēšanās to nokārtotu.

—   Gez, pielūkojiet! — iesaucās Batlers un klusākā balsī vēl piebilda: — Man ir vienalga, bet — ielāgojiet, ko es teicu. Un neaizmirstiet.

Gezs gausi iesmējās.

—   Patiešām! — viņš sacīja. — Es to darīšu bez kavēšanās.

Kapteinis pienāca pie manām durvīm un apņēmīgi pieklauvēja ar dūri, kā to darītu nervozas un atklātas dabas cilvēks.

—   Kas klauvē? — es vaicāju, no savas puses atbalstīdams šo bezjēdzīga izdarību.

—   Tas esmu es — Gezs. Nebaidieties atvērt. Es nožēloju notikušo.

—   Ja jūs patiesi nožēlojat, — iebildu, ne visai ticēdams viņa vārdiem, — tad pasakiet man to rīt no rīta.

Bija dzirdams savāds skrapšķis, kas atgādināja zobu cirks toņu.

—  Jūs klausāties? — Gezs sacīja tumšā, nomāktā balsī. — Es zvēru jums. Jūs varat man ticēt. Es kaunos par sevi. Esmu gatavs nez ko izdarīt, lai rastu iespēju tūliņ uz vietas paspiest jūsu roku.

Zināju, ka pārmācītie bieži vien sāk just cieņu, un, — lai cik savādi tas liktos, — dažkārt pat simpātijas pret tiem, kas veduši viņus pie prāta ar fizisku spēku. Spriežot pēc Geza neatlaidīgo apgalvojumu toņa un satura, es nolēmu, ka ilgāk pretoties būtu veltīga cietsirdība. Es atvēru durvis un, revolveri rokā turēdams, nostājos uz sliekšņa.

Geza skatiens pateica visu skaidrāk par vārdiem, bet bija jau par vēlu. Sinkraits pieturēja durvis. Pieci vai seši matroži, kuri acīmredzot bija nonākuši lejā, klusu zagdamies, jo cs nedzirdēju viņu soļus, stāvēja pilnā gatavībā, gaidīdami tikai pavēles. Gezs lakatiņā slaucīja uztūkušo lūpu.

—   Šķiet, ka esmu izdarījis muļķību, jums noticēdams, — es sacīju.

—   Turiet viņu! — Gezs pavēlēja matrožiem. — Atņemiet revolveri!

Pirms vairākas rokas paguva satvert manējo, es paguvu divreiz izšaut, taču Gezam palaimējās tikt sveikā cauri, viņš tikai pieliecās un atlēca sāņus. Tēmēšanu traucēja pagrūdieni. Pēc tam mani atbruņoja un piespieda pie sienas. Mani turēja tik cieši, ka varēju pagrozīt tikai galvu.

—   Jūs man iesitāt, — Gezs sacīja. — Jūs visu laiku apvainojāt mani. Jūs likāt man saprast, ka esmu jūs aplaupījis. Jūs izturējāties tā, it kā es būtu jūsu kalps. Jūs uzsēdāties man kaklā, bet tagad mēģinājāt pat nogalināt. Es jūs neaizskaršu. Es varētu jūs saslēgt važās un iemest kuģa tumšākajā caurumā, bet es to nedarīšu. Jūs nekavējoties atstāsiet kuģi. Ne jau ar galvu uz teju, — es neesmu tik nežēlīgs, kā daži muļķi tenko par mani. Jums dos laivu un airus. Bet vēl ilgāk es negribu jūs še redzēt.

To es nebiju gaidījis, un, lai gan jutos stipri uztraukts, mans saniknojums bija aizsniedzis to robežu, aiz kuras es labāk devu priekšroku visām iespējamām briesmām uz jūras un cietzemes nekā vēl ilgāk cietu Geza ņirgāšanos.

—   Jūs gatavojat slepkavību, — es teicu. — Bet neaizmirstiet, ka līdz Dagonai nav tālāk par simt jūdzēm un, ja es izkļūšu krastā, jums būs jāatbild tiesas priekšā.

—   Cik uziet, — Gezs attrauca. — Par tik retu baudījumu esmu gatavs samaksāt ar savu galvu. Tomēr atcerieties, cik dīvainos apstākļos jūs ieradāties uz kuģa! Tam ir liecinieki. Aiziet no «Traucošās» slepeni — tas būs jūsu gaumē. Un liecinieki atradīsies.

Viņš deklamēja, neapvaldīti izbaudīdams savas varenības lomu. Es apskatīju matrožus. Tie bija drūmi, iedzēruši salašņas, kas nekā nezaudētu, ja viņiem pavēlētu mani pat pakārt. Tikai Batlers, kas līdz šim bija klusējis, uzdrošinājās iebilst:

—   Kaptein, vai nebūs mazliet par stipru?

Gezs tā paskatījās uz runātāju, ka tas nospļāvās un aizgāja. Kapteinis bija gluži kā neprātīgs. Cik tas savādi, bet tieši šie Batlera vārdi pastiprināja manu apņēmību mierīgi nokāpt laivā. Tagad es vairs nepaliktu, lai kā mani lūgtos. Mans sašutums bija bezgalīgs un pārsniedza visas robežas.

—   Dod laivu, nelieti! — es uzsaucu.

Mēs visi ātri uzkāpām augšā. Bija tumšs, bet drīz atnesa laternu. «Traucošās» motori pieklusa. Viss norisa klusuciešot, tā man likās — tāpēc ka šajā slimīgajā sasprindzinājumā jutos kā atraisījies no visas apkārtnes. Matroži atnesa manas mantas. Es tās neskaitīju un nepārbaudīju. Doma par notiekošo un tā nozīmi neskaidri rosījās kādā tālā apziņas nostūrī. Iedarbināja ceļamo bloku, un es iekāpu laivā, kas karājās pār ūdeni. Man līdzi iekāpa matrozis, izbīlī atkārtodams: «Rau, te ir airi!» Pēc tam nezināmas rokas pārsvieda laivā manas mantas Cilvēkus tumsā uz borta nevarēju pazīt. — Pie velna! — iesaucās Gezs.

Kustinādams laternu, kuras spilgtais gaismas kūlis radīja laivā dīvainu mājīgumu, matrozis ar otru roku turējās pie borta, gaidīdams, kad mani nolaidīs lejā. Beidzot laiva sakustējās un to uzķēra vienmērīgi līgans vilnis. Sāka šūpot. Matrozis atāķēja trīces un nozuda, rāpdamies pa tām augšup.

Viss bija galā. Viļņi jau bija aiznesuši laivu projām no kuģa, tā ka es redzēju it kā pāri ielai atspīdam apaļu logu rindu pie zemes pieplakušā mājā.

XVII nodaļa

Es ieliku airus duļļos, bet turpināju nekustēdamies sēdēt, gluži neapzināti vēl ko gaidīdams. Pēkšņi uz kuģa klāja sacēlās kņada, bija dzirdami kliedzieni, strīdēšanās, troksnis — tas bija tik negaidīts un skaļš, ka es nesapratu, kas tur notiek. Pēdīgi atskanēja uzstājīga sievietes balss, kas skarbi un dzedri noteica:

— Tā ir mana darīšana, kaptein Gez. Pietiek, ka es tā gribu!

Visā turpmākajā, ko es dzirdēju, izskanēja liels izbrīns un niknums. Gezs iekliedzās:

—   Hei, jūs tur — laivā! Pievāciet viņu! — Un, vērsda- mies pie kāda, vēl piebilda: — Nesaprotu, kur viņš varēja to noslēpt.

Viņš vēlreiz uzsauca man tāpat kā pirmo reizi, izvairīdamies uzrunāt mani vārdā.

—   Hei, jūs tur — laivā!

Es nepagodināju viņu ar atbildi.

—   Sakiet viņam to pati, velns lai parauj! — Gezs iesaucās.

—   Harvej! — atskanēja gaiša, it kā jau dzirdēta nepazīstamas un neredzamas sievietes balss. — Piebrauciet laivu pie kāpnēm, tās tūliņ nolaidīs. Es braukšu kopā ar jums.

Nekā nesaprazdams, es tomēr apjautu, ka, spriežot pēc balss, runātāja nevarēja būt viena no Geza viešņām. Es vairs nevilcinājos, tāpēc ka izvēlēties droša kuģa vietā laivu mēdz tikai neciešamos, varbūt pat dzīvību apdraudošos apstākļos. Kāpnes atgrūzdamās noklaudzēja, un to apakšgals iešķērsu skāra ūdeni. Es pagriezu laivu un, turēdamies pie kāpnēm, vai acis izskatīju, raudzīdamies augšup, bet nekā nesaskatīju.

—   Saņemiet savu draudzeni, — sacīja Gezs. — Es redzu, jums ir nags.

—   Piķis un zēvele, man pietrūkst saprašanas, kā viņš pamanījies to izdarīt! — Sinkraits iesaucās.

Soļu troksni es nedzirdēju. Kāpņu lejas galā no tumsas iznira slaids, apmetnī ietinies stāvs, gaisā pazibēja izstiepta roka, un svešiniece ar drošu lēcienu pārnāca laivā. Apakšā bija gaišāks, nekā skatoties uz augšu, pret klāju. Cieši paraudzījusies manī, sieviete nervozi sakļāva rokas zem apmetņa un apsēdās uz soliņa blakus manējam. Es neredzēju viņas seju, ko slēpa melns, mežģīnēm apšūts šķidrauts, uztvēru tikai tumšo acu mirdzu. Viņa aizgriezās, skatīdamās uz kuģi. Es vēl arvien turējos pie kāpnēm.

—   Kā tas notika? — es vaicāju galīgā samulsumā.

—   Kāda nekaunībai — Gezs uzsauca no augšas. — Brauciet, kurp acis rāda, un no visas sirds novēlu jums labu ceļa vēju tieši haizivju rīklēs!

—   Slepkava! — es iekliedzos. — Tu vēl atbildēsi par šo divkāršo_ neģēlību. Novēlu tev pēc iespējas ātrāk saņemt lodi pierē!

—   Viņš saņems lodi, — mierīgi, gandrīz izklaidīgi noteica nepazīstamā sieviete, un es nodrebēju. Viņas ierašanās sāka mani mocīt, — sevišķi šīs bezrūpīgās, stingās acis.

—   Projām no kuģa! — viņa pēkšņi ieteicās un pagriezās pret mani. — Atgrūdieties ar airi.

Es paklausīju, un vilnis uzķēra mūs. No klāja kā krusa mums pakaļ nobira izsmiekla brāzma. Tie bija pārāk neķītri vārdi, lai varētu šeit atkārtot. Balsis un kuģa ugunis attālinājās. Es automātiski airēju, noskatīdamies, kā kuģis piepūstām burām uzņem gaitu. Kuģa ugunis drīz saruka, atgādinādamas dzirksteļu rindu.

Vējš pūta no mugurpuses. Pēc mana aprēķina līdz rītausmai bija vēl kādas divas stundas. Paskatījies savā pulkstenī ar spīdošu ciparnīcu, redzēju, ka tiešām bez piecām minūtēm četri. Vienmērīgā viļņošana nelikās bīstama. Es cerēju, ka šis piedzīvojums tomēr beigsies laimīgi, jo no sarunām uz «Traucošās» varēja noskārst, ka šajā okeāna daļā starp Haribu un pussalu ir ļoti dzīva kuģu satiksme. Bet visvairāk mani pašlaik nodarbināja jautājums, kas ir mana līdzbraucēja un kādēļ viņa no kuģa pārsēdās laivā.

Pa tam bija kļuvis ja ne gaišāks, tad vismaz uzlabojusies redzamība. Viļņi atvizēja melna stikla blāvumā. Es jau gatavojos uzsākt iztaujāšanu ar veselu rindu gluži dabisku un saprotamu jautājumu, kad sieviete ieprasījās pirmā:

—   Kā jūs, Harvej, tagad jūtaties?

—   Vai jūs mani pazīstat?

—   Es zinu, kā jūs sauc, pasacīšu arī savu vārdu: Frē- zija Grantē.

—   Drīzāk jau man vajadzētu pajautāt jums, — es atbildēju, no jauna izbrīnījies par viņas mieru, — jā, apvai- caties, kā jūtaties jūs — pēc savas drosmīgās apņemšanās, kas padarījusi mūs par biedriem šajā nolādētajā lai- velē okeāna vidū? Es jutos pārsteigts, bet nu esmu gluži apmulsis. Uz kuģa netiku jūs redzējis. Vai drīkstu domāt, ka jūs tur turēja ar varu pret pašas gribu?

—   Ar varu?! — viņa noteica, klusi un valšķīgi iesmiedamās. — Ai nē, nē! Neviens nekad un nekur nav varējis aizturēt mani ar varu. Vai tad jūs nedzirdējāt, ko jums sauca no klāja? Viņi uzskata jūs par lielu viltnieku, kas noslēpis mani kravas telpās vai kur citur, un saprot tā, ka negribu pamest jūs vienu.

—   Es nevaru neko par jums uzzināt pret jūsu gribu. Ja gribēsiet, tad pati izstāstīsiet.

—   Ai, Harvej, tas ir nenovēršami. Tikai nogaidīsim. Labi, vai ne?

Domādams, ka viņa ir satraukta, lai gan apbrīnojami prot savaldīties, es pajautāju, vai viņa negrib iedzert mazliet vīna, kas man ir somās, — lai nomierinātu nervus.

—  Nē, — viņa teica, — tas man nav vajadzīgs. Bet jūs, protams, gribētu redzēt, kas ir šī nelūgtā, kura sēž jums līdzās. Te ir laterna.

Viņa paliecās atpakaļ un no kambīzes laivas pakaļgalā izņēma laternu, kurā bija svece. Reti kad esmu juties tik satraukts kā tajā brīdī, kad, pasniedzis viņai sērkociņus, gaidīju atspīdam gaisinu.

Kamēr viņa darbojās ap uguni, es redzēju skaisti veidotu roku un laternas stiepļu pinumu, aiz kura izplauka spoža gaisma. Šaudīgas ēnas aizslīdēja pār laivu. Tad Frēzija Grantē aizvāza laternu, nolika to starp mums un atsedza šķidrautu. Es nekad neaizmirsīšu viņu, — tādu, kā redzēju tobrīd.

Viņu ieskāva atblāzma, šūpodamās un pagaisdama uz viļņu mugurām. Maigi smaidošajā, pareizi veidotajā, gandrīz apaļajā sejā staroja liegi rotaļīgs saviļņojums, kas šajā mirklī pauda viņas uzjautrināšanos par manu arvien pieaugošo izbrīnu. Bet viņas acīs neizzuda savāda nekustīgi cieta spīduma dzirksts; šajās acīs, ja ieskatījās ciešāk, bija bargas, pakļaujošas neatlaidības izteiksme; tur bija neizskaidrojams spriegums un klusēšana — vēl dziļāka nekā klusēšana sakniebtajās lūpās. Viņas melnajos matos mirgoja pērlēm rotātas ķemmes. Mežģīņu tērps ziloņkaula nokrāsā ar atsegtiem, vingriem pleciem, tikpat nevainojami baltiem kā seja, kļāvās ap viņas stāvu kā lejup nolaists, atvērts vēdeklis, starp kura kruzuļiem šūpodamās margoja maza kāja zelta kurpītē. Viņa sēdēja, ar rokām atspiedusies pret laivas malām, mazliet paliekusies uz manu pusi, it kā vēlēdamās, lai labāk saskatītu viņas pēkšņo daiļumu. Likās, šī brīnišķīgā parādība nesēž vis jūras nakts briesmām pakļautā laivā, bet, pagurusi no mūzikas un trokšņainā pūļa, uz mirkli apmetusies valdnieka pils klusākajā stūrītī.

Es skatījos, brīnīdamies, ka nemeklēju izskaidrojumu. Viss šķita izgaisis, pārvērties manī, un, lai gan sajūtas atbilda darbībai, to asums pārspēja jebkuru domu. Es dzirdēju savas sirds pulsējumu krūtīs, kaklā, deniņos, tā pukstēja arvien ātrāk un klusāk, ātrāk un klusāk. Pēkšņi mani pārņēma bailes, uz mirkli sagrāba un atkal nozuda,

—   Nebaidieties, — viņa sacīja. Balss bija mainījusies un izklausījās pazīstama, es atcerējos, kad to dzirdēju. — Es jūs atstāšu, bet klausieties, ko jums teikšu. Kad atausis rīts, turieties uz dienvidiem un airējiet cik vien jaudas. Pēc saules lēkta sastapsiet kādu burinieku, tas jūs uzņems. Kuģis iet uz Helgju, un, kad tur nonāksiet, mēs redzēsimies. Neviens nedrīkst zināt, ka biju kopā ar jums, — atskaitot vienu, kura pagaidām nav zināma. Jūs ļoti vēlaties sastapt Biči Senielu, un jūs viņu redzēsiet, bet paturiet prātā, ka viņai nedrīkst stāstīt par mani. Es biju kopā ar jums tādēļ, lai jūs nejustos baisi un vientuļi.

—   Nakts ir tumša, — es sacīju, ar pūlēm paceldams acis, jo biju noguris skatoties. — Viļņi, visapkārt tikai viļņi!

Viņa piecēlās un uzlika roku uz manas galvas. Kā gaismas apstarots marmors mirdzēja ši roka.

—   Man tur, — skanēja klusa atbilde, — nav tikai viļņi vien, to vidū ir sala, tā staro arvien tuvāk, arvien spožāk. Es traucos, es steidzos, es ieraudzīšu to rītausmā. Palieciet sveiks! Vai arvien vēl vijat savu vainagu? Vai ziedi tajā mirdz? Vai nav baisi tumšajā ceļā?

—   Ko lai saku jums? — es atbildēju. — Jūs esat šeit, tā ir mana atbilde. Kur ir tā sala, par kuru runājāt? Kādēļ jūs esat viena? Kas jums draud? Kas sargā jūs?

—   Ai, — viņa skumji noteica, — nedomājiet par tumsu. Es paklausu pati sev un zinu, ko gribu. Bet par to nevar runāt.

Sveces gaisma spīdēja tik spilgti, ka es no jauna pagriezu acis sānis. Pēkšņi ieraudzīju melnas spuras, kas šķēla viļņus, atgādinot bojas: to strauji mežonīgās kustības ap laivu, nemierīgā šaudīšanās šurp un turp pauda draudus.

—   Kas tur ir? — es ieteicos. — Kas ir šie nezvēri mums visapkārt?

—   Nepiegrieziet tiem vērību un nebaidieties par mani, — viņa atbildēja. — Lai kas tie būtu savā negausīgajā alkatībā, mani tie nespēj ne aizskart, ne arī man kaitēt.

Tajā brīdī, kad viņa to sacīja, es atkal pacēlu acis.

—  Frēzij Graut! — cs iekliedzos, skumju un žēluma pārņemts. — Atpakaļ!

Viņa jau bija uz ūdens, vēl netālu, labajā pusē, un vilnis to lēni nesa tālāk. Viņa virzījās uz priekšu, mazliet pagriezusies pret mani, roku pacēlusi, viņa noskatījās, it kā aizejot no iemiguša cilvēka gultas, baidīdamās ar neuzmanīgu kustību to uzmodināt. Redzēdama, ka es skatos nopakaļ, viņa pamāja un pasmaidīja.

Nu jau es vairs gluži skaidri neredzēju, cik ātri un viegli viņa aizslīd projām, — gluži kā meitene, aizskrejot milzīgā, tumšā zālē.

Un tūliņ pat haizivju vai citu kādu nervus stindzinošo nezvēru sātaniskās spuras, kuras kā melni asmeņi no apakšas skaldīja ūdens līmeni, lielā steigā pagriezās uz to pusi, kur viļņos izgaisa Frēzija Grantē, un straujiem palēcieniem aizslīdot tāpat nozuda tumsā.

Es biju viens; viļņu šūpots, es skatījos uz laternu; tās svece bija tuvu izdzišanai.

Uzšalca domu brāzma un apklusa. Kādu laiku es vēl apzinājos, ko daru un kur atrodos; pēc tam šī skaidrā apziņa tikai pazibēja brīdi pa brīdim. Lāgiem es pūlējos apjēgt un atcerēties, ar ko un kad laivā sēdēja jaunā sieviete mežģīņu tērpā.

Pamazām sāku airēt, jo okeāns bija mainījies. Jau varēja noteikt, kurā pusē ir dienvidi. Acu priekšā jau pavērās viļņu klajais plašums, vēl gan neskaidrs; tam pāri tālumā sakustējās ausmas gaišā lavīna, atsviezdama cauri mākoņiem spožus uguns šķēpus. Kā buras tie joņoja garām uzlecošajai saulei. Viļņi sāka mirdzēt; siltais vējš izkliedēja nakts dzestrumu; saules stari padzina rītausmas rēgainās ēnas, iesākās diena.

Tagad man vairs nebija tās dzīvās saskares ar nakts ainu kā pašā darbības laikā, un it nākamais brīdis nesa jaunu attālinājumu, tāpat kā starp vilcienu un tā logā pazibējušo apburošo ainavu, kas — tikko parādījusies — jau aizslīd projām līmeniskajā bezdibenī. Man šķita, ka pagājušas vairākas dienas un viss ir tikai atmiņas. Iespaidu bija sagrāvis paša iespaida spēks. Šā grandiozā attāluma pavēršanās norisa ātrāk, nekā vējš izrauj mutautiņu no rokām. Toreiz es nebiju spējīgs spriest par savām izjūtām. Tās bija nogājušas sarežģītu, grūtu ceļu, ko nespētu atkārtot pats saspriegtāko domu gājiens. Es biju viens pats laivā, airēju uz dienvidiem un, domīgi smaidīdams, raudzījos ūdenī, it kā cerētu tur tiešām saskatīt Frēzijas Grantēs mazo kāju pēdas.

Man iegribējās dzert, un, tā kā ūdens muciņa izrādījās tukša, es izdzēru pudeli vīna. Šoreiz tas uz mani neiedarbojās tā, kā parasti. Mans stāvoklis nebija ne normāls, ne pārdabisks — tas bija īpatnējs, kuram trūkst salīdzinājuma, — varbūt to varētu salīdzināt ar iznākšanu no tumšas alas jaukā, saulainā zālājā. Es airēju uz dienvidiem, cieši vērodams apvārsni.

Vienpadsmitos un divdesmit minūtēs no rīta pie apvāršņa parādījās slīpas buras ar klīveriem, tātad tas bija neliels kuģis, kas, pēc burām vērojot, gāja ar pusvēju dienvidrietumu virzienā. Noskatījis kuģi binoklī, aplēsu, ka, šķērsojot tā kursu, es to sastapšu vēlākais pēc trīsdesmit četrdesmit minūtēm. Kuģis rādījās diezgan smagi piekrauts, gāja vienmērīgi, ar nelielu sānsveri.

Drīz pamanīju, ka no burinieka klāja mani ieraudzījuši. Kuģis pagriezās un sāka tuvoties man, es savukārt airēju no visa spēka. Skaļa kliedziena attālumā jau bez binokļa varēju saskatīt vairākus cilvēkus, kas raudzījās uz manu pusi. Viens no viņiem turēja pie acīm tālskati un satvēra blakus stāvētāja plecu, norādīdams ar tālskati uz mani. Kuģa parādīšanās man kādu laiku šķita nereāla, tikai saredzot jau sejas, es it kā atdzīvojos, apjautis savu stāvokli. Kuģis apstājās, gatavodamies mani uzņemt; man vēl atlika ko airēt minūtes desmit. Tuvāk piebraucis, ieraudzīju astoņus cilvēkus, vīrus un vienu sievieti, kas sēdēja sāniski uz borta, turēdamās pie virves, un no sagaidītāju sejām sapratu, ka viņi visi ir ārkārtīgi izbrīnījušies.

Kad mani no šonera šķīra attālums, kas sarunu jau dara iespējamu, man nevajadzēja to uzsākt pirmajam. Tikko paplētu muti, kad no klāja man uzsauca, lai braucu ātrāk. Pēc tam, līdzjūtīgu izsaucienu pavadīts, laivā iekrita kāda matroža mestas tauvas gals, un es to ievēru laivas priekšgala gredzenā.

—   Vai visi noslīka, tikai jūs izglābāties? — jautāja garš, izstīdzējis kapteinis, kad es rāpos augšā pa nolaistajām virvju kāpnēm.

—   Cik dienas sabijāt jūrā? — apvaicājās matrozis.

—   Ar ēdienu pamazām, daudz uzreiz nedrīkst! — bailīgi brīdināja sieviete. Viņa bija jauna, kreisā acs aizsieta ar melnu lakatu. Veselā zilā acs noraudzījās manī ar šausmām un aizgrābtību.

Es atbildēju, kad biju uzkāpis klājā, bet tad nejauši sagrīļojos, un visi nekavējoties steidzās mani atbalstīt.

—   Gadījums ar mani ir gluži sevišķs, — es sacīju. — Atļaujiet man apsēsties. — Es apsēdos uz ātrumā piebīdīta spaiņa dibena. — Uz kurieni jūs braucat?

Viņš nebūt nav tik nespēcīgsl — kapteinis iebilda.

— Mēs turam kursu uz Helgju, — paziņoja vientuļā zilā acs. — Tagad jūs esat drošībā. Es atnesīšu viskiju.

Es apskatīju šos lieliskos ļaudis. Viņi pārdzīvoja lielu notikumu. Tikai pēc laba laiciņa tie bija daudzmaz apraduši ar manu ierašanos, kas viņus stipri satrauca, un mēs sākām aprunāties.

XVIII nodaļa

Kuģis, kas mani uzņēma, saucās «Nira». Tas bija ceļā no San-Riolas uz Helgju ar bruņurupuču kravu. Kapteiņa un tai pašā laikā arī kuģa īpašnieka Fineasa Proktora komandā bija seši cilvēki, sestais no tiem bija Proktora palīgs Neds Tobogans, gaužām mazrunīgs, skaists, melnīgsnējs vīrietis, apmēram trīsdesmit gadus vecs. Meitene ar pārsieto aci bija Proktora māsasmeita un piedalījās braucienā tāpēc, ka Toboganam, viņas līgavainim, bijis grūti šķirties no tās; kā vēlāk uzzināju, tad ne mazāk svarīgs iemesls bija arī Tobogana cerība Helgju pilsētā ar Dēziju salaulāties. Vārdu sakot, iemesli skaidri un jo ticami. Tā kā uz kuģa nu reiz bija sieviete, lai arī Proktora radiniece, tad kapteinim aiztaupījās kabatā alga, ko maksāja pavāram, kuru viņš bija atlaidis ar labi izdomātu ieganstu; ēdienu tagad vārīja Dēzija. To pateicis, es atkal atgriežos pie pārtrauktā stāsta.

Kamēr es izskaidrojos ar šonera ļaudīm, mana laiva bija pievilkta kuģa pakaļgalā, uzcelta augšā un novietota blakus «Niras» laivai. Manas mantas visas jau bija uz klāja pie manām kājām. Buras sagriezās pa vējam, un šoneris turpināja savu ceļu.

—  Nu, — sacīja Proktors, tiklīdz mēs visi bijām daudzmaz atguvušies, — klājiet vaļā, kāpēc mums bija jāapstājas jūsu dēļ un kas jūs tāds esat.

—   Tas ir stāsts, kas jūs pārsteigs, — es atbildēju pēc tam, kad biju izteicis savu pateicību un cieši paspiedis kapteiņa roku. — Mani sauc Harvejs. Es biju ceļā uz turieni, kurp braucat arī jūs, — uz Helgju. Kuģa «Pa viļņiem traucošā» kapteinis Gezs vakar vakarā pēc sīvas ķildas pārsēdināja mani no tā laivā.

Manā stāvoklī vajadzēja būt atklātam, neskarot šā gadījuma dziļāko būtību. Tādā kārtā viss tika iztēlots dabiskā un parastā gaismā, — es uzkāpu «Traucošās» klājā, samaksājis brauciena maksu (summu nenosaukdams, liku noprast, ka tā bija pieklājīga un tika nomaksāta savlaicīgi). Lai viss neliktos pārāk neticami, man vajadzēja sadomāt arī iemeslu, kāpēc biju devies šajā braucienā. Citā vietā un citam cilvēkam man vajadzēja izstāstīt patiesību, kad es domāju, ka … Vārdu sakot, «Niras» apkalpe tikai dažas reizes piebāza pīpes, lai aizrautīgāk spētu sekot manam stāstam. Man noticēja, tāpēc ka es neslēpu to patiesību, kuru viņi gaidīja no manis.

Man bija radusies vēlēšanās (tā es viņiem paskaidroju) iepazīties ar burinieka tirdzniecisko praksi, turklāt vēl uzzināt tirgus pieprasījumu un noteikumus komerciālai darbībai. Manai izdomai bija panākumi. Proktors, garš, iesirms vīrs ar mierīgu, muskuļainu, bet gludu seju, tūliņ atsaucās:

—   Tā tik ir pareiza doma! Allaž esmu teicis, ka, sēdēdams uz vietas un tikai lasīdams biržas ziņas, var iepirkties — kokvilnas vietā paņemt kaņepājus vai sīrupu.

Pārējais manā stāstījumā nekādus sagrozījumus neprasīja, un pēc tam, kad es klausītājiem biju atstāstījis notikumu ar piedzērušo sievieti, Geza izturēšanās izraisīja jo dedzīgas pārrunas.

—  Vajadzēja tikai ņemt ciet un uz vietas nosist viņu, —- Proktors teica. — Un jums par to nebūtu jāatbild.

—   Viņš nepaguva … — ieteicās kāds matrozis.

—   Nekad es nebūtu kāpis laivā, tikai ar varu dzīts, — Proktors turpināja.

—  Viņš bija viens pats, — iejaucās Dēzija, kas stāvēja turpat blakus. Lakats traucēja viņai skatīšanos, un viņa grozīja galviņu no vienas puses uz otru. — Bet tu, Tobo- gan, vai arī tu būtu mēģinājis pretoties ar varu, lai paliktu?

—  To sacīja tēvocis, — Tobogans iebilda.

—  Nu, kauču arī tēvocis.

—   Kas tev lēcies, Dēzij? — Proktors jautāja. - Ko tu jaucies citu darīšanās!

—  Jūs rīkojāties pareizi, — viņa uzrunāja mani. — Labāk mirt nekā ļauties, lai piekauj un tad pārsviež pār bortu, ja jau tāda ļaundarbība iespējama. Kāpēc jūs nedodat viskiju? Skat, kā satvēris un nelaiž no rokam laukā!

Viņa izņēma no Proktora izklaidīgās rokas pudeli, kuru kapteinis, aizrautīgi klausīdamies, turēja starp ceļgaliem, un ielēja skārda krūzītē līdz pusei, pielejot klat ūdeni. Es pateicos, piebilzdams, ka neesmu ne slims, ne panīcis,

—   Lai gan, tomēr, — viņa noteica kritiskā toni, kas pauda aizrādījumu, ka mans veselības stāvoklis prasa lielāku uzmanību, tā būs labāk.

Es izdzēru, cik varēju.

—  Nē, pie mums tā nedzer! — Proktors noteica, ieliedams atlikumu sev mutē.

Es aplūkoju meiteni. Viņa bija tumšmate, neliela auguma, tomēr slaida un spēcīga, taču nervozi jūtīga, par ko liecināja straujās kustības. Kad viņa smaidīja, tad atgādināja sniegpārsliņu rozes ziedā. Meitenei bija mazas, iedegušas rokas un basas, gleznas kājas, kas zem svārku apmales šķitās dzīvojam savu patstāvīgu dzīvi, tāpēc ka viņa bez mitas mīņājās vai sakrustoja tās, kustinādama kāju pirkstus. Es ievēroju arī, kā uz viņu noraugās Tobogans. Tā iemīlējies cilvēks raugās uz dievību, kas lēnprātīgā iecietībā iemācījusies pasniegt viskiju un izlikties, ka sāp acs. Tobogans bija nopietns vīrietis ar pareiziem, stingriem vaibstiem un domīgu sejas izteiksmi. Viņa kustības bija nelielā pretrunā ar ārieni; piemēram, viņš žestikulēja nevis virzienā uz sevi, bet prom no sevis un sēdēdams bij paradis aptvert ar rokām ceļgalus. Vispār viņš likās dziļi sevī noslēdzies cilvēks. Četri «Niras» matroži bija klusi, vecāki vīri, kas nodevušies darbam; viens no viņiem savā brīvajā laikā smalcināja lapu tabaku vai piešuva blūzei atirušo apkakli; otrs rakstīja vēstuli; trešais meistaroja platā pudelē dabas skatu no smiltīm un skaidiņām, rīkodamies kā japānis — ar vistievākajiem ir- bulīšiem. Piektais, jaunākais no visiem un arī kustīgākais, bieži spēlēja kārtis pats ar sevi, veltīgi nopūlēdamies iekārdināt citus piedalīties šajā bezmaksas izpriecā. Viņu sauca par Boltu. Es paguvu visu to novērot, jo pavadīju uz šonera trīs dienas, un mana pirmā diena noslēdzās ar pēkšņi uznākuša noguruma dziļo miegu. Man ierādīja guļvietu starpklājā. Pēc viskija es noēdu gabaliņu vārītas, sāļas gaļas un aizmigu, lai atvērtu acis, kad pār galdu šūpojās jau iedegta lampa.

Kamēr smēķēju un domāju, ienāca Tobogans. Viņš uzrunāja mani, teikdams, ka Proktors lūdzot mani noiet pie viņa kajītē, ja vien es jūtoties pietiekami možs. Es izgāju. Viļņošana pret nakti bija kļuvusi stiprāka. Šoneris čīkstēja vien, palēkdamies no viļņa uz vilni. Nokāpis caur šauru lūku pa stāvām kāpnēm, es sekoju Toboganarn Proktora kajītē. Tā bija tīra telpa, spartiski vienkārša un tik maza, ka starp galdu un guļvietu varēja novietoties tikai pīteņa paklājs kāju noslaucīšanai. Kajīte bija pamatīgi piesmēķēta.

Tobogans ienāca man līdzi, pēc tam viņš atvēra durvis un nozuda, domājams, aizgāja kaut ko nokārtot, jo drīz vien kaut kur dzirdēju viņu sarunājamies ar Dēziju. Līdzko iegāju, tūliņ nopratu, ka Proktorarn ir vajadzīgs sarunu biedrs: uz galda tīra šķīvī bija sagriezta žāvēta mele un līdzās stāvēja pudele. Kapteinis mani nepievīla, ievadīdams sarunu tirdznieciskām darīšanām un apvaicādamies: «Vai neesat dzirdējis, kā pašreiz sastāv ar kokvilnas sēklām?» Pēc tam Proktors tūliņ pievērsās interesantākam tematam: sarunai par manu piedzīvojumu. Tagad viņš vārdus izvēlējās rūpīgāk nekā no rīta, acīmredzot sagaidīdams, ka pratīšos to novērtēt.

—   Mums jānorunā, — Proktors uzsāka, — kā mēs rīkosimies attiecībā pret kapteini Gezu. Es būšu liecinieks. Es pievācu jūs jūras vidū, un, lai gan šāds gadījums ir vienīgais visā manā mūžā, tomēr tas ir vērts daudzu citu. An mani ļaudis būs liecinieki. Jūs sacījāt, ka «Pa viļņiem traucošā» dodas uz Helgju, tātad jau ļoti drīz jūs sa- stapsieties ar šo nelieti. Es nedomāju, ka viņš būs mainījis kursu, pat tajā gadījumā, ja pēc dzēruma izgulēšanas būtu nobijies. Viņam nav pamata domāt, ka jūs esat nokļuvis uz mana šonera. Tomēr mums jāsarunā, kā jūs paziņosiet man, ja lieta tiktu izskatīta pēc tam, kad «Nira» jau būs atstājusi Helgju. Tā ir — krimināllieta.

Viņš sāka skaļi apsvērt iespējamos termiņus, saskaitīdams dienas, bet no tā nekas neiznāca, jo grūti bija paredzēt visas nejaušības, un es no savas puses piedāvāju šo sarunu turpināt pēc nonākšanas Helgju ostā.

—   Tiesa gan, tā būs vēl labāk, — Proktors piebalsoja.

—   Taču jums jāzina, ka es stāvu jūsu pusē, jo tas ir kas nedzirdēts. Ir gadījies, ka cilvēkus izmet pār bortu, nevis izsēdina jūrā tikpat kā uz cietzemes, — vismaz simt jūdzes no krasta. Varat būt drošs, ka par jūsu gadījumu būs liela brēka visās malās, kur vien uzvelk buras un izmet enkuru. Gezs nu ir beigts — varat man ticēt. Viņš ir prātu zaudējis, ja uzdrošinājās tā rīkoties. Bet nu mums jāiedzer, bez tā izglābšanās nav pilnīga. Tagad jūs esat kā jaunpiedziinušais un saņemsiet jūras kristības. Es brīnos par jums, — viņš piebilda, piepildīdams glāzes.

—   Brīnos, ka esat tik mierīgs. Varu apzvērēt, man bija tāds iespaids, ka jūs uznācāt uz «Niras» klāja, tāpat kā ieiedams pats savā dzīvoklī. Labi gan, ja ir tik stipri nervi. Citādi…

Viņš nolika glāzi un cieši paraudzījās manī.

—   Es jūs klausos, — es sacīju. — Nebaidieties, varat sacīt visu, kas jums uz sirds.

—  Jūs redzējāt meiteni, — Proktors teica. — Protams, nav jāiedomājas nekas, par ko… Vārdu sakot, sieviete uz burinieka — tas ir rets gadījums. Es to zinu.

Viņš nesamulsa un, kā es pareizi sapratu, uzskatīja to par savu nepatīkamo pienākumu pieskarties šim jautājumam, atceroties kapteiņa Geza uzdzīves gadījumu. Tāpēc es bez kavēšanās iebildu:

—   Jauka meitene; vai viņa ir jūsu meita?

—   Gandrīz tikpat kā meita, kad viņa nespurojas, — Proktors noteica. — Manas māsas meita. Jūs pats saprotat, ka vadāt meiteni līdzi šonerī, tas ir tikpat ka stūrēt ar divām stūrēm, bet viņa te nav viena. Turklāt vēl viņai ir ļoti jauks raksturs. Tobogans tiešām laimējis lielo lozi, to par viņiem var sacīt; un es lecu vai 110 adas laukā, iedomājot, ka galu galā viņi tomēr apprecēsies, tur nu nekā nevar darīt.

Pajautāju, kāpēc viņam Tobogans nepatīk.

—   Es pats sev esmu to vaicājis, — Proktors atbildēja, — un, piedodiet šo vaļsirdību, runājot par ģimenes attieksmēm, kas jums, protams, ir garlaicīgas. Bet dažreiz… hm… gribas parunāties. Jā, esmu vaicājis pats sev un dusmojies. Nekāda prātīga atbilde neiznāk. Atklāti sakot, man ir pretīgi, ka viņš staigā ap viņu tikpat kā kurls un akls, bet, ja viņa pateiks: «Tobogan, uzrāpies mastā un laidies uz galvas lejā,» — tad viņš nekavējoties to izdarīs, vienalga, lai kāds būtu laiks. Manuprāt, viņai ir vajadzīgs citāds vīrs. Tas tā starp citu, bet lai nu paliek tā, kā ir.

Rums pudelē bija nokrities līdz etiķetes līmenim, un tāpēc likās, ka kuģis sācis stiprāk šūpoties. Es kustējos kopā ar krēslu un kajīti kā šūpolēs, lāgu lāgiem ieplez- dams kājas un atsperdamies, lai nenogāztos tukšumā. Pēkšņi atvērās durvis, ielaizdamas Dēzijti, kas it kā krišus iekrita kajītē cauri uz manu pusi piešķiebtajai sienai un, satvērusi ar roku galda malu, nostājās virves dejotājas pozā. Tagad meitenei bija sakta pie pelēkās blūzes un melni svārki, kājās kurpes. Arī acs bija aizsieta rūpīgāk, taisnā līnijā aizsedzot sejas kreiso pusi.

—       Tobogans lūdza jums pasacīt, — Dēzija teica, tūliņ pievērsdama man savu vientuļo, zilo aci, — ka viņš palikšot sardzē, cik vien ilgi vajag, ja jums nebūtu vaļas. — Pēc tam viņa mums gaiši uzsmaidīja.

—       Tas nu gan ir labi, — Proktors atbildēja, — es jau sāku domāt, ka viņš ņems un izsēdinās mani, jo tagad mums taču ir vēl viena rezerves laiva.

—       Tā, te nu jūs esat pie mums, — Dēzija ieteicās, kautrīgi uzlukodama mani. — Kad tā padomā, kas tikai neatgadās uz jūras!

—       Gadās arī, — Proktors iesāka un pavilcinājās, kamēr meitenes sejā no viņas bezgalīgā smaidu krājuma izplauka jauns gaidu pilns starojums. — Gadās arī, — Proktors nobeidza, — ka viņa aiziet, bet viņi paliek.

Dēzija apjuka. Viņas smaids sāka apdzist, un es, saprazdams, cik ļoti viņai patiktos palikt, sacīju:

—       Ja jūs domājat par mani, tad jūsu māsasmeitas pa- kavēšanās pie mums sagādātu man tikai prieku.

Varēja redzēt, ka Proktoram mana atbilde patikusi, un viņš noteica:

—   Nu, tad piesēdies, ja gribi.

Dēzija apsēdās guļvietas kājgalī pie pašām durvīm un piespieda roku pie acs apsēja.

—       Vēl arvien sāp, — viņa sūdzējās. — Tādas dusmas! Tik nejauka jušana, kad jāstaigā apkārt ar šķību seju.

Nevarēja taču neapjautāties, kas acij kaiš, un es to darīju.

—       Viņai tur kas iebiris vai vējš sapūtis, — Proktors atbildēja Dēzijas vietā. — Bet nav nekā tāda, ar ko pa- ārstēt.

—       Neticiet viņam, — Dēzija iebilda. — Tas notika daudz vienkāršāk. Es saplūcos ar Boltu, un viņš uztaisīja man zilu aci.

Es neticīgi pasmaidīju.

—       Nē, — viņa teica, — neviens nav kāvies. Tas man no oglēm, acī iebiruši ogļu putekļi.

Devu padomu uzlikt stipras tējas kompresi.

Viņa sīki iztaujāja, kā tas darāms.

—       Lai gan man viena acs, es tomēr pirmā jūs ieraudzīju, — Dēzija pavēstīja. — Es ieraudzīju laivu un jūs. Tas mani tā pārsteidza, ka likās, it kā laiva karātos gaisā. Tur ir auksta tēja, — viņa piebilda pieceldamās. — Es iešu un darīšu tā, kā jūs mācījāt. Vai atnest jums vēl vienu pudeli?

— N-nē, — Proktors atteicās un izteiksmīgi paskatījās uz mani, it kā gaidot pamudinājumu pasacīt «jā». Man negribējās dzert, un es klusēju.

—  Jā, nevajag, — Proktors apņēmīgi atkārtoja. — Ari rīt vēl būs diena, tāda pati kā šodien, un šo pudeļu ir pavisam tikai trīs. Jā, tā bija, ka viņa pirmā jūs ieraudzīja, un, kad es atnesu tālskati, tad mēs redzējām, ka jūs stāvat laivā, rokas nolaidis. Pēc tam jūs nosēdāties un sākāt žigli airēt.

Saruna vēl vairākkārt atgriezās pie mana piedzīvojuma, pēc tam Dēzija izgāja, un minūtes piecas vēlāk piecēlos arī es. Proktors mani pavadīja līdz starpklājam.

—   Mēs nevaram piedāvāt jums labākas telpas, — viņš sacīja. — Mums jāsaspiežas šaurībā. Piecietiet kaut kā, nav jau vairs tālu Helgju. Domāju, ka mēs tur būsim parīt pret vakaru vai pašā vakarā.

Starpklājā bija divi matroži. Viens gulēja, otrs ap sava naža galu tina tievu ādas aukliņu. Man par laimi, tas bija nerunīgs vīrs. Iemigdams es dzirdēju, ka viņš dungo zemā un sulīgā balsī:

Nerimtīgais vi|ņu vāls Visai zemei apkārt brāž. Debesīm un zemei tāls, Bezbēdīgi brāž.

XIX nodaļa

No rīta debesis bija noskaidrojušās, bet ceļa vējš pieturējās, lai gan jau lēnāks. «Nira» noskrēja stundā vienpadsmit mezglus, vienmērīgi šūpodamās. Es piecēlos nomierinājies un, uz klāja pie spaiņa mazgādamies, jutu visapkārt jūras smaržu. Izliecies laukā no pakaļējās lūkas, Tobogans pamāja ar roku un uzsauca:

—   Nāciet šurp, jūsu kafija gatava!

Es apģērbos un, iedams garām virtuvei, ieraudzīju Dēziju, kas, piedurknes atrotijusi, cepa zivis. Uz acs apsēja vairs nebija, un no uztūkuma, kā viņa man pastāstīja, palicis tikai mazs nieciņš apakšējā plakstiņa iekšpusē.

—   Es visa esmu piesūkusies ar mitrumu, — Dēzija noteica, — tik cītīgi ārstējos ar tēju!

Izsacījis savu prieku par to, ka man nejauši palaimējies dot derīgu padomu, nokāpu nelielā kajītē ar mazu lodziņu kuģa pakaļgala vienos sānos; tā bija ēdamistaba, un es apsēdos uz sola pie vienkārša koka galda, kur jau sēdēja Tobogans. Viņš mani uzlūkoja draudzīgi un vairākas reizes ieklepojās, bet vai nu neatrada vārdus, vai nejuta vajadzību sarunāties un tāpēc klusēja, retumis atskatīdamies. Acīmredzot viņš gaidīja zivis vai līgavu, pareizāk gan — kā vienu, tā otru. Es apjautājos, ko dara Proktors.

—   Viņš guļ, — Tobogans atbildēja; pēc tam ar delnu sāka noraust drusciņas 110 galda un atkal atskatījās, jo kļuva dzirdama čurkstēšana.

Dēzija ienesa čurkstošu panniņu ar saceptām zivīm. Tobogans negaidot ieguva runas dāvanas. Viņš sāka slavēt zivis un apjautājās, kāpēc meitene staigā basām kājām.

—  Nesen viņa bija sadūrusies uz naglas, — Tobogans paskaidroja, piebīdīdams man pannu un sākdams ēst.

—  Ziniet, viņa ir ļoti neuzmanīga — reiz tik tikko nepār- krita pār bortu.

—   Man patīk staigāt basām kājām, — Dēzija atbildēja, ieliedama mums kafiju bieza stikla glāzēs, pēc tam viņa nosēdās un turpināja: — Mēs braucām pa tādu vietu, kur piecas jūdzes dziļš. Es pārliecos un skatījos ūdenī: varbūt neredzēšu nekā, bet varbūt ieraudzīšu, cik tas dziļi…

—   Uz ziemeļiem no Poketas, — piebilda Tobogans.

—  Jā, tieši tur. Pēkšņi noreiba galva, un es pārkārusies it kā saļimu: vilktin vilka uz leju. Tad Tobogans nežēlīgi sagrāba mani un aizvilka kā tauvu. Tobrīd, Tobogan, tu gan izskatījies ļoti bāls!

Viņš pavērās uz meiteni: sejā nervozā mulsā atēnojās veselīgs izsalkums un mīlas maigums.

—  Pārkrist var ātri, — viņš noteica.

—   Vai jums laivā bija drausmīgi? — meitene jautāja, nazi paskandinādama.

—   Liec nazi mierā, — Tobogans nemierīgi ieteicās.

—  Ja uzkritīs uz kājas, tad atkal lēkāsi uz vienas.

—   Tu šodien esi neciešams, — Dēzija iebilda, smaidī- daipa un demonstratīvi iedurdama nazi galdā līdzās To- bogana elkonim. Iedurtais nazis trīsēja, it ka tiekdamies izrauties. — Redzi, arī tu tā trīci! Jums droši vien ir grāmatas? Man dažreiz garlaicīgi bez grāmatām.

Es viņai tās apsolīju, domādams, ka sameklēšu viņai piemērotu lasāmvielu.

— Turklāt vēl, — sacīju, vēlēdamies izpatikt cilvēkam, kas ar vienu aci bija saskatījis mani jūras viļņos, — es sagaidu, ka uz Helgju man atsūtīs grāmatas, un tad jūs varēsiet dabūt dažus jaunus romānus. — īstenībā es gan samelojos, domādams nopirkt viņai dažus sējumus pēc paša izvēles.

Dēzija kautrīgi mazliet pakoķetēja, lēni paceldama nolaistās acis. Tas viņai jauki padevās: kajīte uzreiz atmirdzēja zilganā gaismā. Tobogans samulsis sāka pateikties, un es redzēju, ka šī pateicība par meitenei sagādāto nevainīgo prieku ir sirsnīgi domāta.

XX nodaļa

Diena uz kuģa paiet ātri. Sākumā gan tā liekas gara: saulei uzlecot pār okeānu, telpas un laika jēdzieni neviļus saplūst kopā. Kad vēl būs vakars! Bet paskat vien — aizmirsis stundas, tu redzi, ka pusdienas jau galdā, un tad klāt arī nakts. Pēc pusdienām, tas ir, kartupeļiem ar sālītu gaļu, kompota un kafijas, es ieraudzīju kārtis un piedāvāju Toboganam saspēlēt pokera partiju. Man bija tāds nodoms: paspēlēt kādas desmit vai divdesmit mārciņas, bet tā, lai izskatītos, ka Tobogans vinnējis. Sie ļaudis, protams, atteiksies pieņemt naudu, bet man negribējās aiziet, neatstājot viņiem kādu summiņu aiz pateicības. Pēc atsevišķiem, nejauši uztvertiem vārdiem varēja noskārst, ka Proktora apstākļi nebija nekādi spīdošie.

Kad izsacīju savu priekšlikumu, Dēzija izskatījās pēc jautājuma zīmes, bet Proktors, paņēmis kārtis, tās ar nopūtu atkal aizmeta un noteica:

—    Sīs nolādētās kartona lapiņas savā laikā man ir dārgi maksājušas, un tāpēc esmu nozvērējies nespēlēt un to arī pildīšu — pat tad, ja nespēlē uz naudu.

Tobogans turpretī bija ar mieru spēlēt — aiz laipnības, kā es domāju, bet, kad mēs abi izlikām galdā dažus zelta naudas gabalus, pamanīju viņa acīs to nodevīgo spīdumu, kāds ir tikai spēlmanim.

—   Spēlējiet, — sacīja Dēzija, atspiezdama pret galdu elkoņus ar bedrītēm un ieskāvusi seju delnās, — bet es noskatīšos. — Tā viņa nosēdēja visu laiku, elpu aizturējusi vai iesmiedamās, kad viens vai otrs no mums zaudēja.

Proktors sēdēja kā piekalts, aizmirsis savu pīpi; tikai no viņa nervozās elpas varēja jaust, kā viņā bango veca spēlmaņa asinis. Pēdīgi viņš aizgāja, jo iezvanīja viņa dežūras stundas.

Tā nu es devos kaujā, atsedzis krūtis un nolauzis sava zobena smaili. Es varēju nesodīts blēdīties pats pret sevi, jo Toboganam nevarēja ienākt ne prātā doma par tīšu paspēli. Kad divi spēlē pokeru, ļoti bieži atgadās augstas kombinācijas. Man tas neradīja nekādas grūtības kļūt par zaudētāju, uzmetot kārtis uz galda un atzīstoties par uzvarētu, kad Tobogans nosauca paaugstinātu, pēc viņa domām, ievērojamu summu. Dažreiz, kad manas kārtis tiešām bija vājākas, es tās atsedzu, lai nerastos aizdomas. Mēs sākām spēlēt no mazām summām. Un tagad Tobogans izrādījās visai valodīgs. Viņš smējās, sarunājās pats ar sevi, vinnējis kritizēja manu taktiku. Tāpēc, ka es pieļāvu, viņam veicās; tas vēl pavairoja viņa satraukumu. Viņa priekšā uz galda jau bija astoņpadsmit mārciņas, un es prātoju, kā iegrozīties tā, lai iznāktu apaļas divdesmit. Te pēkšņi, man kārtis izdalot, viņš aizmeta visas piecas, piepirka to vietā jaunas un nosolīja divdesmit mārciņas.

Lai cik spēcīgas būtu viņa kārtis vai vienkārši vēlēšanās mani pabiedēt, bija sagadījies tā, ka sev es pacēlu piecas ārkārtīgi lieliskas sirdskārtis: desmitnieku, kalpu, dāmu, karali un dūzi. Un ar šādām kārtīm tagad bija jāatdod viņam vinnests, kas neapšaubāmi bija mans!

—  Maksāju, — es teicu. — Atklājiet kārtis.

Ar trīcošu roku Tobogans izklāja četrinieku un paskatījās manī, apstulbis no veiksmes. Kā gan viņam būtu ap dūšu, ieraugot manējās! Es aizmetu kārtis ar mugurām uz augšu un piebīdīju viņam zelta naudas kaudzīti.

—    Pamatīgi es jūs aptīrīju! — Tobogans iesaucās, sažņaugdams naudu.

Neviļus paskatījies uz Dēziju, es ieraudzīju, ka viņa sajauc manis nomestās kārtis ar pārējām. No viņas samulsumā pietvīkušās sejas pamazām aizplūda sārtums, nozūdot reizē ar smaidu, kas vairs neatgriezās.

—   Kas bija viņam? — Tobogans jautāja.

—  Trīs dāmas, divi devītnieki, — meitene atbildēja. — Cik tu vinnēji, Tobogan?

—   Trīsdesmit astoņas mārciņas, — smiedamies sauca Tobogans. — Bet es jau domāju, ka arī jums ir četrinieks.

—  Atdod naudu atpakaļ!

—   Es nesaprotu, ko ar to gribi teikt, — Tobogans sacīja. — Bet ja jūs vēlaties …

—    Mana vēlēšanās ir gluži pretēja, — es teicu. — Dēzijai nevajag tā runāt, tāpēc ka tas ir apvainojoši ikkuram spēlmanim un tātad arī man.

—   Redzi nu, — ar atvieglojumu piebilda Tobogans, un tāpēc pievaldi mēli.

Dēzija mīklaini iesmējās.

—   Jūs vāji spēlējat, — viņa sirdīgi noteica, raudzīdamās manī ar aizkustinoši dusmīgām acīm, un es varēju tikai atsaukties:

—  Piedodiet, nākamreiz spēlēšu labāk.

Jādomā, ka mana atbilde izklausījās viņai ļoti jocīga, jo tagad viņa smējās jau skaļi un no sirds. Jokodams, bet tā, lai varētu saprast, ko es lūdzu, vēl piebildu:

—  Nestāstiet nevienam, Dēzij, cik vāji es spēlēju, tāpēc ka — tā runā — ja to izstāsta, tad spēlmanis visu mūžu tikai zaudēs.

Nekā nesaprazdams, vēl arvien vinnesta iekarsumā, Tobogans teica:

— Uz mani varat paļauties. Es jau nu gan visiem stāstīšu, ka jūs lieliski spēlējat!

—    Lai notiek, — meitene piebilda, — arī es visiem teikšu to pašu.

Jutos ārkārtīgi samulsis, lai gan slēpu to, un aizmanījos prom ar ieganstu, ka eju izmeklēt grāmatas Dēzijai. Salūkojis divus romānus, nodevu tos matrozim ar lūgumu aiznest grāmatas meitenei.

Atlikušo dienas daļu pavadīju augšā, sēdēdams starp virvju rituļiem. Virtuves tuvumā pa brīžam parādijās Dēzija un atkal nozuda: viņa mazgāja veļu.

«Nira» tagad gāja ar vidēju vēju un mērenu vilni. Es sēdēju un raudzījos jūrā.

Kurš ir teicis, ka «jūra bez krastiem ir apnicīga, vienmuļa ainava»? To būs sacījis «daudzais», kuram nav vārda. Bez krastiem — tā gan ir patiesība, bet šī patiesība ir skaista. Apvārsnis dzidrs, izliekts un dziļš. Loka nevainojamo liekumu pilda tikai viļņi, kas tuvumā dzidri jo dzidri, tālāk tie nozūd cits aiz cita un pie apvāršņa tikko jūtami pieskaras debess skaidri saredzamajai līnijai, it kā skatīti caur grumbuļainu stiklu. Telpai še pieļauts grandiozs plašums, tāpat arī dziļuma dzīlēm kuras, pamazām sācis iejusties tajās, jau redzi zem sevis ar aizvērtām acīm. Šī mūžsenā ainava ar jūras spēku nepakļāvību, kas nepadodas nedz uzskaitēm, nedz to patiesās varenības skaidrai apjaudai, ir neatvairāmas trauksmes pilna un līdzīga radīšanas instinktam tā atmodas brīdī.

Izdzirdis soļus, es pagriezos un ieraudzīju Dēziju, kas tuvojās man ar gluži samulsušu seju, taču tūliņ atkal pasmaidīja un, cieši paraudzījusies manī, apsēdās uz tauvas.

—   Mums jāparunājas, — Dēzija teica, iebāzusi roku priekšauta kabatā.

Lai gan man bija nojauta, par ko būs runa, es tomēr izlikos nesaprotam un vaicāju:

—  Vai kas nopietns?

Viņa saņēma manu roku, pietvīka un iespieda manā delnā smagu vīstokli, — tas notika tik ātri, ka es nepaguvu aptvert meitenes nolūku. Vīstokli atraisījis, ieraudzīju, ka tajā ir nauda, tās trīsdesmit astoņas mārciņas, kuras es paspēlēju Toboganam. Dēzija uzlēca kājās un gribēja aizskriet, bet es viņu aizturēju. Es jutos gaužām muļķīgi un gribēju, lai viņa nomierinās.

—   Tā ir visa runa, — viņa sacīja, paklausīgi atgriezdamās. Viņas acīs mirdzēja apmulsuma asaras, par kurām skaitās pati uz sevi. — Noslēpiet naudu, lai es to vairs neredzētu. Nu, kāpēc jums vajadzēja tā darīt? Jūs man sabojājāt visu dienu. Vispirms, vai tad es varētu to ieskaidrot Toboganam? Viņš pat neticētu tam. Es ilgi nonēmos ar vinu, lai pierādītu, ka nauda jāatdod atpakaļ'.

—   Mīļo Dēzij, — es teicu, viņas pašlepnuma aizkustināts, — ja esmu vainīgs, tad, protams, tikai tādā ziņā, ka nesajaucu kārtis. Ja es būtu to izdarījis, nebūtu nekādu pierādījumu, — kā jūs tad izturētos?

—   Protams, nedarītu nekā — zaudēts paliek zaudēts. Un tomēr tas mani ļoti skumdinātu. Vai jūs domājat, ka es nesaprotu, ko jūs gribējāt? Tāpēc, ka jūs nevarat piedāvāt naudu, lai pateiktos, jūs sadomājāt to iedot šādā kārtā, bet nekas tamlīdzīgs nav vajadzīgs. Tad man nebūtu jāizteic jums rājiens. Vai tagad saprotat?

—   Lieliski saprotu. Kā jums patika grāmatas?

Viņa brīdi klusēja, vēl nespēdama vienā rāvienā pārlēkt uz citām, mierīgākām sliedēm.

—   Nosaukumi ir interesanti. Es apskatīju tikai tos — arvien nevaļa. Vakarā gan nosēdīšos un palasīšu. Atvainojiet, ka es jūs tik dedzīgi sabrāzu. Man pašai tagad gluži neveikli, bet ko lai dara? Tagad pasakiet, ka jūs nedusmojaties uz mani un nejūtaties aizvainots.

—   Es nedusmojos, neesmu dusmojies un ari nedusmošos.

—   Tad viss labi, un es eju. Bet vēl mums būtu jāpārrunā …

—   Runājiet tūliņ, vēlāk jūs vēl pārdomāsiet savādāk un nepateiksiet nekā.

—   Nē, to es nedarīšu, tas ir ļoti svarīgi. Un kādēļ svarīgi? Ne jau tādēļ, ka tas būtu kas sevišķs, tomēr es staigāju un domāju par to: vai esmu uzminējusi vai ne? Parunāsim citā reizē. Vajag taču jūs paēdināt, bet man ēdiens vēl nav gatavs, nāciet pēc pusstundas.

Viņa piecēlās, pamāja un aizsteidzās uz virtuvi vai citu vietu, kas saistījās ar viņas darba gaitām.

Sī aina mani nokaunināja: meitene izturējās kā īsta saimniece, es turpretī — tas nu jāatzīst — biju sadomājis spēlēt saimnieka lomu. Ko gan viņa vēl gribēja pārrunāt? Par to es daudz nedomāju un drīz vien piemirsu; kad satumsa, visi nosēdās ieturēt vakariņas turpat augšā virtuves priekšā, jo apakšā bija sutīgs. Tobogans izturējās pret mani mazliet vēsi, bet, tā kā par gadījumu ar kārtīm visi klusībā bijām noņēmušies nerunāt, tad arī viņš drīz vien atkusa, tikai lāgiem domīgi palūkojās manī, it kā teikdams: «Viņai taisnība, bet no naudas, velns rāvis, grūti atteikties.» Toties Proktora izturēšanās pret mani bija sevišķi laipna, un, ja viņš arī ko zināja no Dēzijas, tad viņam droši vien tās rīcība patika; viņš gribēja likt kaut ko manīt, sacīdams: «Cilvēks gan tīko, bet Dēzija rīko!» Tā kā visi tobrīd ēda, bet meitene pasniedza un novāca traukus, viens no matrožiem piebilda:

—   Es, proti, būtu tīkojis ēst tītara cepeti, bet Dēzija dod sālītu gaļu.

—   Klusē nu, — otrs atbildēja, — jau rīt aizvedīšu tevi uz restorānu.

Ēdiens uz «Niras» bija vienmuļīgs kā vispār uz nelieliem buriniekiem, kuriem desmit divdesmit dienu ilgā braucienā nevar iegādāties svaigus produktus un nav ari kur tos uzglabāt. Konservi, sālīta gaļa, makaroni, kompots un kafija — cita nekā nebija, toties visu notiesāja milzīgām porcijām. Dvēseles miera labad vai aplaistot kādas cerības, kuras gan biežāk izrādās mušas, nevis bites, Proktors ielēja visiem pa glāzei ruma. Saule sen bija norietējusi. Mums gaismoja petrolejas lampa, kas bija nolikta uz virtuves jumta.

Matrozis kuģa priekšgalā pēkšņi iesaucās:

—   Pa kreisi uguns!

Proktors aizgāja pie stūres. Es ieraudzīju tieši «Niras» ceļā kāda milzu tvaikoņa neskaitāmās ugunis. Tas nogāja tik tuvu garām, ka varēja sadzirdēt darbojamies skrūves vārpstu. Apgaismotajās telpās zem klājiem sēdēja un pastaigājās pasažieri. Šis milzenis ar trim skursteņiem, kad mēs bijām ce|a samainījušies, aizlīgoja tālāk, spiclinādams pret mums pavērstā pakaļgala daudzo iluminatoru ugunis un šķeldams sastīpoto uguņu gaismā mirdzošo putu virmojumu.

«Nira» manevrēja, tādēļ pie burām bija nodarbināta visa apkalpe, tikai es un Dēzija stāvējām, vērodami tvaikoņa attālināšanos.

—       Jums vajadzēja nokļūt uz šāda tvaikoņa, — meitene ieteicās. — Tur ir tik lieliski. Visas ērtības, viss kā lielā viesnīcā. Tur pat dejo. Bet es nekad neesmu bijusi uz greznajiem tvaikoņiem. Man pat likās, ka tur spēlē mūzika.

—   Vai jūs labprāt dejojat?

—   Man patīk konfektes — un arī dejot.

Šajā brīdī pienāca Tobogans un, sabāzis rokas kabatās, nostājās mums aiz muguras.

—   Labāk tu mani būtu iemācījusi dejot, — viņš sacīja.

—       Tā tu tagad runā. Tu taču nevari: esmu jau tevi mācījusi.

—       Nesaprotu, kāpēc tas tā ir, — Tobogans atzinās, — bet, kad esmu apskāvis meitenes vidukli un mūzika pēkšņi sāk spēlēt, es jūtu, ka manas kājas kļūst kā svina pielietas. Stāvu uz vietas un gana — ne uz priekšu, ne atpakaļ.

Pamazām sanāca atkal visi kopā, bet vakariņas jau bija paēstas, un sarunas ievirzījās par tvaikoni, kuru Proktors bija pazinis, to saucot «Leo».

—       Nāk no Austrālijas, tas ir Klusā okeāna sabiedrības tvaikonis. Divdesmit tūkstošu tonnu liels.

—       Es teicu, ka uz «Leo» ir labāk nekā pie mums, — Dēzija ierunājās.

—       Man prieks, ka esmu nokļuvis pie jums, — es iebildu, — kaut vai tāpēc vien, ka ar šo tvaikoni man nebutu pa ceļam.

Proktors atstāstīja gadījumu, kad tvaikonis nemaz nav apstājies, lai uzņemtu laivā izglābušos braucējus. Tagad sākās nostāsti par dažādiem gadījumiem uz okeāna. Valdīja tas pacilātais tērzētāju noskaņojums, kāds rodas siltos vakaros jaukā laikā, piedevām vēl apzinoties, ka ce|a mērķis jau tuvu.

Taču, lai cik rūdīti bija šie jūrnieki visādos stāstos par peldošām pudelēm, par naktīs sastaptiem ledus kalniem, matrožu dumpjiem un brāzmainām, satriecošām aukām, es tomēr redzēju, ka viņiem nav zināms ne notikums ar «Mariju Celestu», ne piecus mēnešus ilgā klaiņošana laivā, ko bija veikuši seši cilvēki, kuru dēkas aprakstījis Marks Tvens, ar to liekot pamatu savai slavai.

Tikko biju beidzis runāt par «Celestu», kad Dēzijas spārnotā iztēle aizrāva mani un visus klausītājus gluži negaidītu minējumu jūklī. Viņa bija ārkārtīgi satraukta un parādīja tādu atjautību minējumos, ka es nepaguvu sadomāt, ko atbildēt.

—   Bet vai ir iespējams, — viņa domīgi runāja, — ka tas notika tieši tā …

—   Cilvēki tā ir domājuši jau piecdesmit gadus, — Proktors pretojās, bet, lai iebilda kas iebilzdams, viņas atbilde bija viena un tā pati:

—   Ļaujiet man izrunāt! Saprotiet taču: pusdienas stāvēja galdā, virtuvē kurējās uguns! Es saku, ka viņiem būs uzbrukusi slimība! Var arī būt, ka tā nebija slimība, ka viņi bija ieraudzījuši mirāžu! Skaistu krastu, salu vai sniegotus kalnus! Un viņi visi devās turp…

—   Bet bērni? — Proktors ieteicās. — Vai tu neatstātu bērnus uz kuģa un pie viņiem kauču divus matrožus?

—   Kas par to! — Nekas nespēja Dēziju samulsināt. — Bērni jau bija tie karstākie gribētāji. Nu izskaidrojiet taču!

Viņa sēdēja, kājas pierāvusi zem sevis un ar rokām atbalstījusies pret klāju, satraukumā šļūkādama uz priekšu un atpakaļ.

—   Bet, ja nekas nav zināms, saproti taču? — Tobogans atbildēja.

—   Ja tas nebija mēris vai mirāža, — bez mazākās stomīšanās trauca tālāk Dēzija, — tad kuģa iegrimes daļā būs bijis caurums. Jā jau jā, jūs to aizbāžat ar mēli, labi. Bet iedomājieties, viņi varbūt gribēja uzdot mīklu,,,

Starp daudzajām versijām, kuras viņa bērtin nobēra, tā kā es daudzas esmu pat piemirsis, vārdi par «mīklu» man izklausījās intriģējoši; es palūdzu paskaidrot.

—   Saprotiet — viņi aizgāja, — Dēzija sacīja, pamādama ar roku, lai rādītu, kā aizgāja, — bet, kāpēc tas bija vajadzīgs, to spriediet pēc sevis. Lai kā jūs domātu, šo uzdevumu atrisināt nespējat ne jūs, ne es, nedz viņš — neviens visā pasaulē. Tātad viņi to izdarīja ar nodomu. Viņu vidū droši vien bija kāds cilvēks, kam patika izdomāt pārsteigumus. Tas bija kapteinis. «Lai pēc mums paliek piemiņa, leģenda, un lai nekad un neviens to nespētu izskaidrot!» Tā viņš teica. Pa ceļam tie sastapa kuģi. Viņi vienojās, ka tas viņus uzņems, pārcēlās uz tā, bet savējo pameta.

—   Un tālāk? — es ieteicos, kad visi, acis iepletuši, raudzījās meitenē, nekā nesaprazdami.

—   Tālāk es nezinu. — Viņa iesmējās, nogurusi un pēkšņi atsalusi, un vieglītēm iesita sev pa vaigiem, naivi pavērusi muti.

—   Visu zināji, bet nu uzreiz aizmirsi, — Proktors noteica. — Neviens tevi nesaprata, ko tu gribēji teikt.

—   Man vienalga, — Dēzija atsaucās. — Bet jūs — vai sapratāt?

Es sacīju «jā» un piebildu:

—   Šis gadījums ir tik neparasts, ka jebkuram izskaidrojumam, lai cik ticams tas izklausītos, tomēr trūkst pierādījumu.

—   Mīklains gadījums, — Proktors piebalsoja. — Esmu dzirdējis daudz pasakainu nostāstu un vēl tagad labprāt tos paklausos. Tomēr par dažu labu no tiem ir jāpadomā. Vai esat dzirdējis par Frēziju Granti?

•— Nē, — es teicu, aiz pārsteiguma nodrebēdams.

—   Nē?

—   Ne? — uzķēra Dēzija toni augstāk. —- Tad pastāstīsim Harvejam par Frēziju Granti. Nu, Bolt, — viņa uzrunāja matrozi, kas stāvēja pie borta, — tā ir tava specialitāte. Neviens neprot tik labi kā tu izstāstīt par Frēziju Granti. Cik reižu tu esi to jau stāstījis?

—   Tūkstoš pieci simti divas, — atsaucās Bolts, spēcīga auguma vīrs ar melnām acīm un ironisku muti, kas slēpās sprogainā skita bārdā.

—   Nu jau melo, bet jo labāk. Ņem vērā, Bolt, ka mēs esam sabiedrībā, sēžam viesistabā, mums ir viesi. Tad nu saņemies.

Kamēr norisa šis ievads, es piespiedu sevi apvaldīties un noklausīties, it kā nekā nezinātu.

Bolts apsēdās uz sabīdāmā krēsla. Viņa izturēšanās rādīja, ka viņš ir stāstītājs, kas apzinās savu vērtību. Ar visiem pieciem pirkstiem viņš izbrauca cauri bārdai uz augšu, atvēra muti, mazliet pabāza mēli, noskatīja visus klātesošos, ar plato clelnu nobraucīja seju no augšas uz leju, nokraukājās un pievirzījās tuvāk.

—   Tas notika pirms kādiem simt piecdesmit gadiem, — Bolts iesāka. — No Bostonas uz Indiju bija ceļā fregate «Admirālis Foss». Ar šo kuģi starp citiem pasažieriem brauca ģenerālis Grants un tam līdzi ceļoja viņa meita, skaistule Frēzija. Man jums jāteic, ka Frēzija bija saderināta ar kādu džentlmeni, kas jau divus gadus kalpoja Indijā, kur ieņēma svarīgu amatu. Kas tas bija par amatu — vai gan vērts par to runāt? Ja jūs sacīsiet «ir vērts», tad zaudēsiet. Man jums jāteic, kad es agrāk stāstīju par šo ievērojamo gadījumu, Dēzija visādi pulējās uzzināt, kādu īsti amatu ieņēmis līgavainis džentlmenis, un ja viņa tagad to neprasa…

—   Tad tev tur nav nekādas daļas, — Dēzija iesaucās. — Ja esi aizmirsis, kas notika tālāk, tad pajautā man, es tev pastāstīšu.

—   Labi, — Bolts sacīja. — Lūdzu ņemt vērā, ka viņa skaišas. Kā tas tur nu bija, kā nebija, bet «Admirāļa Fosa» ceļojums jau bija ildzis kādus pusotra mēneša, kad reiz rītausmā sardzes vīri ieraudzīja milzīgu vilni, kas vēlās pār mierīgo jūru ar mērenu vēju no dienvidaustrumiem. Viļņa ātrums bija tāds kā veļas rullim. Protams, visi nobijās un sāka rosīties, lai noslīktu skaisti, kā mēdz sacīt, pilnā plaukumā, nevis kā tādi nejēgas jūrnieki, kas savā mūžā nav redzējuši simt metrus augstu vilni. Taču nekas nenotika. «Admirālis Foss» uzrāpās augšā svētā Pētera katedrāles torņa augstumā un tad sāka slīdēt lejup ar trīsdesmit jūdžu ātrumu stundā. Pats par sevi saprotams, ka buras bija paguvuši ievilkt, citādi straujais pretvējš fregati būtu apgāzis kā vilciņu.

Vilnis uznāca un aizgāja, otra tāda viļņa vairs nebija. Kad saule sāka rietēt, viņi ieraudzīja salu, kas nebija atzīmēta nevienā kartē; «Fosa» ceļā šajos platuma grādos nevienas salas nevarēja būt. Tālskatī to aplūkojis, kapteinis ievēroja, ka uz salas neredz neviena koka. Bet sala bija tik skaista kā dārgakmens, ja to uzliktu uz zila samta un skatītos uz to caur logu: tā vien gribētos paņemt rokā. Salu izveidoja dzeltenas klintis un zili kalni — gleznaini skaisti.

Kapteinis tūliņ ierakstīja žurnālā, kas bija noticis, bet salai tuvoties nemēģināja, jo ap to redzēja daudz rifu, arī krasti bija stāvi, bez līčiem un sēkļiem. Tajā laikā, kad uz tiltiņa bija sapulcējušies pasažieri un sarunājās ar virsniekiem par savādo parādību, tur ieradās arī Frēzija Grantē un sāka lūgt kapteini, lai viņš piestājas pie salas paskatīties, kas tā ir par zemi. «Mis,» kapteinis atbildēja, «es varētu atklāt Jauno Ameriku un padarīt jūs par karalieni, bet salai piebraukt nav iespējams, to neļauj fregates dziļā iegrime, bangas ap zemūdens klintīm un rifi. Ja mēs lūkotu piekļūt salai laivā, tas radītu lieku aizkavēšanos, bet, tā kā mūs var aizķert bezvējš, tad jāsteidzas uz dienvidiem, kur mēs būsim no tā pasargāti.»

Lai gan Frēzija Grantē bija laba meitene, — teiksim, tāda pati kā mūsu Dēzija… Džentlmeņi, paraugieties viņas sejā, kad es šo saku. Bet nu es stāstu tālāk par Frēziju. Uz kuģa visi viņu mīlēja. Tomēr viņai piemita tāda īsti sievišķīga spītība, — ja viņa ko ieņēmās galvā, tad apvaldīt bija grūts uzdevums.

—  Klausieties! Klausieties! — Dēzija iesaucās, atspiedusi smakru rokā un iepletusi acis: — Tūliņ sāksies!

—   Gluži pareizi, Dēzij, — teica Bolts, košļādams netīros nagus. — Tā nu tas iesākās, kā parasti notiek ar jaunkundzēm. Citiem vārdiem sakot, Frēzija stāvēja, kodīdama lūpu. Tai brīdī, kā par postu, jauns leitnantiņš iedomājās pasacīt viņai komplimentu. «Jūs esat tik viegliņa,» viņš teica, «ka varētu, ja vien gribētu, pa ūdeni aizskriet līdz salai un atgriezties atpakaļ, kājas nesamērcējusi.» Un ko jūs gan domājat? «Lai notiek, ser, kā jūs teicāt,» viņa attrauca. «Esmu jau devusi sev vārdu, ka nokļūšu tur, un turēšu to vai arī miršu.» Neviena roka nepaguva pastiepties, lai viņu aizturētu, tik ātri Frēzija bija uzlēkusi uz margām; nobālusi viņa pamāja visiem ar roku: «Palieciet sveiki! Nezinu, kas ar mani notiek, bet atkāpties vairs nespēju.» Ar šiem vārdiem viņa nolēca un iekliegušies apstājās uz viļņa kā krāšņs zieds. Neviens, pat viņas tēvs, nespēja izteikt ne vārda, tik ļoti visi bija pārsteigti. Viņa pagriezās un smaidot teica: «Tas nav tik grūti, kā es domāju. Pasakiet manam līgavainim, ka viņš mani vairs neredzēs. Paliec sveiks arī tu, mīļais tēv! Ardievu, mana dzimtene!»

Kamēr tas norisa, visi stāvēja kā sastinguši. Un, raug, palēkdamās, pārlecot no viļņa uz vilni, Frēzija Grantē aizskrēja uz to salu. Pēkšņi nolaidās migla, ūdens salīgojās, un, kad migla bija izklīdusi, vairs neredzēja ne meiteni, ne salu: tāpat kā iznirusi no jūras, tā atkal bija nogrimusi dziļumā. Dēzij, paņem mutautiņu un izslauki acis.

—   Man allaž jāraud, kad nonāk līdz šai vietai, — Dēzija sūdzējās, dusmīgi šņaukādamās mutautiņā, ko bija izvilkusi no Tobogana kabatas.

—   Tas tad nu būtu viss, — Bolts nobeidza. — Kas notika uz kuģa vēlāk, protams, nav interesanti, bet kopš tā laika ir paklīdušas baumas, ka Frēzija Grantē dažreiz redzēta naktī vai rītausmā gan šur, gan tur uz jūras. Starp citu, stāsta, ka viņa rūpējoties par kuģu katastrofās cietušajiem: un tas, kurš Frēziju reiz redzējis, domājot par viņu līdz sava mūža beigām.

Bolts nemaz nenojauta, ka viņam nekad vēl nav bijis tik vērīgs klausītājs kā es. Bet Dēzijai tas nebija pagājis secen, un viņa teica:

—  Jūs klausījāties tik uzmanīgi, kā kaķis uzmana peli. Vai jūs nesastapāt viņu, šo nabaga Frēziju Granti? Atzīstieties!

Lai gan viņa to jautāja jokojot, visi jūrnieki tūliņ pagriezās uz manu pusi un nenolaida acis no manām lūpām.

—  Ja viņa bija tā meitene, — es sacīju savā parastajā balsī, ne ar ko neriskēdams, — mežģīņu tērpā un zelta kurpēs, ar kuru es runāju rītausmā, — tad, protams, tā bija viņa.

—   Klau, klau! — Proktors iesaucās. — Tas tik ir uzdevums tev, Dēzij!

—  Tieši tādā tērpā viņa bijusi toreiz, — Bolts piebilda. — Vai jūs jau agrāk esat dzirdējis šo nostāstu?

—  Nē, nekad vēl nebiju to dzirdējis, — es atbildēju, izjuzdams pēkšņu vēlēšanos piecelties un aiziet. — Piet man nez kādēļ likās, ka tam tā jābūt.

Ar to saruna bij pabeigta, un visi izklīda. Es ilgi nevarēju iemigt: gulēdams starpklājā, klausīdamies ūdens šļakstos un matrožu krākšanā, es iemigu ap četriem no rīta, kad nomainījās sardze. Šajā rītā mēs visi nogulējām mazliet ilgāk nekā parasti. Diena pagāja bez sevišķiem notikumiem, kurus būtu vērts atzīmēt. Mēs braucām ar jo teicamu vēju, un Bolts man sacīja:

—  Mēs tā nospriedām, ka jūs esat atnesis mums laimi. Goda vārds. Visā šajā gadā vēl nav bijis otra tik mierīga brauciena.

Jau no paša rīta mani sāka urdīt nepacietība drīzāk nokļūt krastā. Es zināju, ka šī diena ir pēdējā mūsu braucienā, un tāpēc tā liekas garāka par citām dienām, kā tas allaž mēdz būt ceļojuma beigās. Kurš gan nav izjutis nemiera kņudu mugurā, skubas trauksmi nekustīgās kājās? Attālums ir ieguvis naidīgu nokrāsu. Mēs ar visu savu būtni tiecamies pasteidzināt kuģa gaitu: domas, kas tik bieži jau pabijušas iztēles iecerētajā krastā, ir spiestas nelabprāt atgriezties atpakaļ mūsu ķermenī, kas gausi lien uz priekšu. Saule visvisādi vairās uzkāpt zenītā, bet, to sasniegusi, sāk doties lejup tikpat gausi kā cilvēks, kas rūpīgi noslauka kāpnes.

Pēcpusdienā, te staigādams pa klāju, te noiedams starpklājā, es ieraudzīju Dēziju, kas bija iznākusi no virtuves izliet ūdens spaini pār bortu.

—   Tā, jūs man esat vajadzīgs, — viņa teica, kautri smaidīdama, bet pēc tam kļuva nopietna. — Ienāciet virtuvē, kad es būšu izlējusi šo spaini, jo pie borta runāties nav ērti, lai gan jūs nekā cita no manis nedzirdēsiet kā tikai muļķības. Vakar mēs taču neizrunājām visu līdz galam, Toboganam nepatīk, ka es sarunājos ar vīriešiem, bet viņš pašreiz stāv pie stūres un, liekas, taisās aizsmēķēt.

Izteicis savu piekrišanu, es vēl brīdi pasēdēju un tad gar buras spārnu iegāju virtuvē.

Dēzija sēdēja uz ķeblīša un sacīja:

—   Apsēdieties, — ar rokārn uzplādama sev pa ceļgaliem. Es nosēdos uz muciņas un sagatavojos klausīties.

—   Lai gan tas nav smalkjūtīgi, — meitene iesāka, — bet man nez kāpēc nedod mieru doma, ka es nezinu visu. Jūs neizstāstījāt mums par sevi. Es vakar domāju par to. Ziniet, ir kaut kas mīklains. Pareizāk sakot, jūs gan stāstījāt patiesību, bet kaut ko noklusējāt. Kas ir šis kaut kas? Jūrā jums ir kas atgadījies. Nez kālab man jūsu žēl. Kāpēc gan?

—   Vai tas ir par to, ko jūs vakar nepaguvāt izrunāt?

—   Jā, tieši tas. Vai man ir tiesības to zināt? Noteikti — nē. Tad jūs tādā gadījumā arī neatbildiet.

—   Dēzij, jūs neesat maldījusies, — es teicu, uzticēdamies meitenes naivajai ziņkārei, kuru noslēpt un apvaldīt viņai nebija pa spēkam, un apbrīnodams viņas vērīgumu. — Bet pašreiz es esmu sevišķā dvēseles noskaņā, pavisam sevišķā, tādā, ka nevaru jums visu pateikt tā uz vietas. Es tikai apsolu jums nekā neslēpt 110 saviem pieredzējumiem uz jūras, un to es izdarīšu, kad būsim nobraukuši galā — Helgju.

—  Varbūt jūs kas nobiedēja? — Dēzija ievaicājās un, mirkli klusējusi, piebilda: — Neskaistieties uz rnani. Tas man dažreiz uznāk, tā ka visi jūtas pārsteigti. Es, lūk, visu laiku domāju par jūsu gadījumu un negribētu, lai jūs mani atcerētos kā ziņkārīgu skuķēnu.

Jutos aizkustināts. Viņa sniedza man abas rokas, pakratīja manējās un noteica:

—   Tas ir viss. Vai jūs jūtaties labi pie mums?

—   Bet ko jūs pati par to domājat?

—       Neko. Kuģis ir mazs, diezgan netīrs, nav nekādu izpriecu. Arī ēdiens varēja būt daudz labāks. Bet kāpēc jūs vakar ieminējāties par mežģīņu tērpu un zelta kurpēm?

—       Lai redzētu, kā jūs ieplešat labi platas acis, — es smiedamies atbildēju. — Dēzij, vai jums ir tēvs un māte?

—       Bija, protams, kā visiem kārtīgiem cilvēkiem. Tēvs saucās par Ričardu Bensonu. Viņš pazuda bez vēsts Sarkanajā jūrā. Māte pirms pieciem gadiem saaukstējās un ar to pašu nomira. Toties man ir labs tēvocis — tiesa gan, tāds paīgns, bet manis dēļ gatavs iet ugunī un ūdenī. Vairāk radu bērnu viņam nav. Bet vai jūs ticat, ka tāda Frēzija Grantē ir bijusi?

—   Un jūs?

—       Tas man patīk! Jūs, jūs un vēlreiz jūs — ticat vai ne? Es gan ticu līdz pēdējam vārdam un varu pateikt — kāpēc.

—   Es domāju, ka tā varēja būt, — es sacīju.

—       Nē, jūs atkal jokojat. Es ticu tāpēc, ka, dzirdot šādu notikumu, gribas kaut ko izdarīt. Piemēram, uzsist ar dūri un pateikt: «Jā, cilvēku nesaprot!»

—   Kas nesaprot?

—   Visi. Un arī viņš nesaprot pats sevi.

Sarunu pārtrauca kāds no matrožiem, kas bija atnācis pīpei pēc uguns.

—       Drīz jums būs atpūta, — viņš teica man un sāka rakņāties pa oglēm.

Es izgāju un iziedams vēl redzēju, cik cieši meitene noraudzījās man pakaļ. Kas tas bija? Kāpēc viņu tik ļoti nodarbināja nostāsts, kura pirmā puse norisinājās dienas ēnā, bet otra — nakts gaismā?

Pirms iebraukšanas Helgju ostā es sēdēju kopā ar matrožiem un viņi man pastāstīja, ka neviens no maniem glābējien nekad vēl nav bijis šajā pilsētā, lai gan mazajiem «Niras» tipa kuģiem atgadās tūkstoš un pat divi līdz trīs tūkstoši jūdžu tālas odisejas — braucieni uz lielo pasauli. Agrāko «Niras» kapteini bija arestējuši par trāpīgu šaudīšanu kazino «Fortūna» telpās, Proktors bija «Niras» īpašnieks, viņam piederēja arī puse no šonera «Himena». Pēc kapteiņa apcietināšanas viņš bija uzņēmies «Niras» vadību pats un devās ar kravu tālajā braucienā uz Helgju, lai uzlabotu savus finansiālos apstākjus.

XXI nodaļa

Deviņos vakarā parādījās bākas uguns — Helgju jau bija tepat mūsu priekšā.

Es, Proktors un Bolts stāvējām kuģa labajā pusē vērodami savādu parādību. Bākas ugunij gaismojot arvien spožāk, garais zemes rags, kas šķīra ostu no okeāna, savā augšdaļā kļuva arvien labāk saskatāms, jo aiz tā blāvoja zeltaina dūmaka — plata gaismas atblāzmas svītra. Šī parādība, kas parasta lielu pilsētu tuvumā, man izlikās pārmērīgi spilgta nelielajai Helgju, kurā, kā biju dzirdējis, skaitījās ap piecdesmit tūkstoši iedzīvotāju. Aiz zemes raga debess kvēloja it kā dzeltenā blāzmā. Proktors atnesa tālskati, bet nesaskatīja neko vairāk kā vien dažas celtnes uz zemes raga un izteica domu, ka tas varbūt esot liela ugunsgrēka atspīdums.

—   Nav taču dūmu, — sacīja pienākusī Dēzija. «—« Jūs redzat, ka gaisma ir tīra, gandrīz dzidra.

Vakara klusumā es sāku saklausīt troksni, tik neskaidru kā murmināšanu: troksnī ievijās daudzbalsīgs piedziedājums, tauru dūkoņas pavadīts, un pēkšņi es sapratu, ka tā ir mūzika. Tikko biju papletis muti, lai pasiāstītu to citiem, kad tālumā sāka sprakšķēt šāvieni, kurus nu jau dzirdēja visi.

—   Šauj un spēlē! — Bolts ieteicās. — Šauj diezgan moži.

Šajā brīdī mēs jau braucām garām bākai.

—   Drīz mēs uzzināsim, ko tas nozīmē, — Proktors sacīja, aiziedams pie stūres, lai ievadītu kuģi reidā. Viņš nomainīja Toboganu, kurš tūliņ piebiedrojās mums, savukārt pauzdams izbrīnu par spožo gaismu un šaudīšanu.

Kuģim pagriežoties, buras aizsedza skatu uz ostu. Mēs visi aizsteidzāmies uz priekšgalu, arvien vēl nekā nesaprazdami, bet pārsteigti un sajūsmināti par zvaigžņotajā tumsā pavērušos brīnumaini krāšņo ainu.

Puse apvāršņa liesmoja iluminācijas spožumā. Gaisā šūpojās spilgts zelta tikls; mirdzošās vītnes, zvaigznāji, ugunīgas rozes un elektrisko laternu bumbas laistījās kā milzu pērles zelta rotājuma ietvarā. Likās, ka šeit būtu saplūdušas ugunis no visas pasaules. Kuģi reidā zvīļoja balti starojošā gaismā. Uz kādas liellaivas, kas apakšdaļā bija melna, bet ar tik gaišu klāju kā ugunsgrēkā, griezās dimanta ritenis, šķiez.dams dzirkstis uz visām pusēm; krastā jumtiem pāri uzlidoja raķetes tumšajās debesīs, kur, lēni noliekdamās lejup, apdzisa, izbārstot zaļas un zilas krītošas zvaigznes. Tai pašā laikā mūzika kļuva pavisam skaidri sadzirdama; kustīgā pūļa troksnis, kas atplūda uo krastmalas, lāgu lāgiem to gan nomāca, atstādams dzirdei tikai bungu rīboņu, bet tad atkal atbrīvojās skaņas, tās spēcīgi plūda pār ūdeni — tā, it kā spēlētu «pie auss». Spēlēja nevis viens orķestris, bet divi trīs, varbūt vēl vairāk, jo reizēm radās tik blīvs skaņu mistrojums, ka tikai bungas zināja, kas tām darāms. Reids un osta bija kā sētin nosēti ar pasažieru un laternu pilnām laivām. No jauna sākās brāzmaina šaudīšana. Laivās skanēja ģitāras; bija dzirdami smiekli un saucieni.

—   Skat, kāda tā Helgju, — Tobogans noteica. — Tad nu gan sagaida mūs!

Krasta uguņu atblāzma bija tik spilgta, ka es saredzēju Dēzijas seju. Pārsteigta un aizgrābta tā viegli raustījās. Meitene centās būt visur un redzēt visu; viņa gandrīz nesamanīja, ar ko runā, un bija tik satraukta, ka tērzēja bez apstājas.

—  Nekad vēl neesmu redzējusi tādus brīnumus, —• viņa runāja. — Kā to uzzināt? Bet lai… Ai, ai, ai! Redziet, vēl viena raķete! Un tur: skat — divas uzreiz! Trīs! Ceturtā! Urā! — viņa pēkšņi iekliedzās, pasmējās, noslaucīja valgās acis un apsēdās ar mulsā gluži sastingušu seju.

Fokbura noslīdēja lejup. Mēs piegājām ar ievilktu grot- buru, un «Nira» izmeta enkuru dzelzs bojas tuvumā, kuras gredzenā steigšus ievēra pakaļgalā tauvu. Es klīdu apkārt satraukuma pilnajā burzmā, reizēm sastapdams Dēziju, kas šaudījās gar visiem bortiem, neapnikusi vērodama ugunīs mirdzošo reidu.

Mēs visi jutāmies pacilāti, kā drudzī.

—  Nupat izlēma, — Dēzija teica, saskriedamās ar mani krūtīs. — Braucam krastā visi; uz kuģa paliks viens matrozis. Jums arī, protams, degtin deg tikt drīzāk krastā?

—   Pats par sevi saprotams!

—   Nekas cits neatliek, — sacīja Proktors. — Protams, brauksim visi bez kavēšanās. Ja iebrauc tumšā reidā un dzirdi, kā nošķind trīs glases, tad skaidrs — nav kurp

steigties, bet šādā reizē kā tagad — ari man papēži svilst.

«— Es nobeigšos aiz ziņkāres! Es skrienu ģērbties! _Ai, ai! — Dēzija tā steidzās, ka gandrīz paklupa, un pieskrēja pie borta. — Uzsauciet viņiem! Kliegsim! Hei! Hei! Hei!

Tas bija domāts lielam kuterim, kura abos galos plīvoja karogi, bet gar sāniem un no jumtiņa nokarājās krāsainas laternītes.

—   Hei jūs tur — uz kutera! — Bolts iekliedzās tik skaļi, ka airētāji un dāmas, kas tur sēdēja jautrā sabiedrībā, mitējās airēt. — Piebrauciet tuvāk, ja jums nav par grūtu, un paskaidrojiet, kāpēc jūs nevarat gulēt.

Kuteris piebrauca blakus «Nirai», ļaudis uz tā klaigāja un smējās.

No kutera ugunīm kļuva pavisam gaišs uz mūsu klāja, mēs skaidri saredzējām viņus un viņi — mūs.

—   Tas taču ir karnevāls! — es sacīju, atbildot Dēzijas izbrīnam. — Viņi ir maskās, vai redzat, ka sievietēm ir maskas!

Tiešām, daļa vīriešu laivā izskatījās kā 110 teātra skatuves nācis indiāņu, marķīzu un nerru bars; sievietes bija ģērbušās dažādu tautību zīda un atlasa tērpos. Viņu pus- maskas, šķelmīgie, mazie smakri un kailās rokas uzdvesa jautru, karnevālam īpatnu baismu.

Laivā piecēlās vīrietis sarkanā kamzolī ar sudraba pogām un platmalē ar augstu dibenu, ko greznoja zaļa spalva.

—   Džentlmeņi! — viņš sauca, zobus nikni čirkstinādams un kratīdams rokā dunci. — Kā jūs drīkstat tādi še rādīties — kā netīri skursteņskrāpji pie mirdzošiem balt- maizniekiem? Drīzāk aizdedziniet visu, kas deg. Aizdedziniet savu kuģi! Ko jūs gribat no mums?

—   Sakiet, — smiedamās un mulsdama iesaucās Dēzija, — kāpēc pie jums tik jautri un tik gaišs? Kas ir noticis?

— Bērni, no kurienes jūs esat? — skumīgi apvaicājās apdzēries, resns virs baltos svārkos ar ziliem pušķiem.

—   Mēs esam no Riolas, — Proktors atbildēja. — Esiet tik laipni, pasakiet ko lietišķu.

—   Viņi patiešām to nezina! — iesaucās sieviete ar pus- maskas aizsegtu seju. Pie mums ir karnevāls, vai saprotat?! īsts karnevāls un visas izpriecas, kādas vien iespējamas.

—   Karnevāls! — Dēzija noteica klusu un svinīgi. — Žēlīgais dievs, stāvi man klāt!

—      Tas ir karnevāls, džentlmeņi, — sarkanais kamzolis atkārtoja. Viņš bija ekstāzē. — Nekur tā nav, tikai pie" mums, — par godu pilsētas dibināšanas simtajai gadadienai. Vai sapratāt? Meitene ir glīta. Dodiet viņu šurp, lai uzdzied un padejo. Nabadzīte, kā viņai mirdz actiņas! Varbūt esat viņu nozaguši? Es redzu, ka viņa gribētu pavizināties.

—   Nē, nē, — Dēzija iekliedzās.

—   Žēl, ka starp mums ir ūdens, — uzsauca Tobogans, — citādi es jums parādītu jaunu, skaistu masku.

—   Vai tad jūs nesaprotat karnevāla jokus? — jautāja piedzēries resnītis. — Tas taču ir joks!

—   Es… es… saprotu karnevāla jokus, — pēc mazas pauzes Tobogans stomīgi atbildēja, — bet saprotu arī, ka tādus vārdus esmu dzirdējis bez kāda karnevāla vai kā viņu tur sauc.

—   No sirds jūtam jums līdz! — sauca sievietes. — Tad nu labi uzmaniet savu sirsniņu!

—   Par piemiņu! — iesaucās sarkanais kamzolis. Viņš atvēzējās, un serpentīna lente garā spirālē nolaidās uz Dēzijas rokas, kas to līksmi saķēra. Lenti dūrē sažņaugusi, viņa pagriezās un smējās.

Attālinādamās sabiedrība laivā mūs vēl apveltīja ar raibu raibajiem pa jokam domātiem novēlējumiem un lāstiem, kā arī ar padomu drīzāk steigties uz krastu.

—   Skat, kas te par būšanu! — Proktors noteica, pieri berzēdams.

Dēzijas vairs nebija pie mums.

—   Protams! Aizskrēja! Aizskrēja saģērbties, — Bolts piezīmēja. — Bet jūs, Tobogan?

—   Es arī braukšu, — Tobogans gausi noteica, kaut ko pārdomādams. — Jābrauc. Tur, domājams, iet jautri, bet viņai jau tas kā radīts.

—   Brauciet, — Proktors izlēma, — arī es pasēdēšu ar puišiem bārā. Ceru, ka jūs nāksiet kopā ar mums. Atcerieties par naktsmītni. Ja gribat, varat pārgulēt uz «Niras».

—   Ja būs vajadzība, — es atbildēju, vēl nezinādams, kas mani sagaida, — tad izmantošu jūsu viesmīlību. Mantas pagaidām atstāšu tepat uz kuģa.

—   Izrīkojieties kā savās mājās. Vietas diezgan, — Proktors noteica.

Pēc tam visi jautri un nepacietīgi aizsteidzās saposties. Es sapratu, ka pēc ilgām okeāna bezgalībā pavadītām ceļa dienām šie negaidītie nakts svētki ar savu svinīgo noskaņojumu visus aizrāva un vilināja, tāpēc nebija ko brīnīties par vienprātību braucienā uz krastu. Es biju redzējis karnevālus Romā un Nicā, taču karnevāls tropu tuvumā, okeāna malā, interesēja arī mani. Bet, galvenais, es zināju un biju pilnīgi pārliecināts par to, ka sastapšu Biči Senielu, meiteni, par kuru atmiņas nepagaisa visas šīs dienas, šūpodamas mani gaišu, nenoteiktu domu viļņojumā.

Man vajadzēja posties starp matrožiem, un mēs traucējam cits citu. Šaurajā starpklājā starp atvērtām lādēm tik tikko varēja apgriezties. Bolts aizņēmās naudu no Perlina, Čekers no Smita. Viņi skaitīja naudu un steidzīgi skuvās, ieputodami sejas ar ziepju gabalu. Viens sēja kurpju auklas, cits saskaitīja naudu. Bolts apsveica mani ar laimīgu atbraukšanu, un es, pasaucis viņu sānis, iedevu piecus zelta naudas gabalus priekš visiem. Viņš spieda man roku, pamirkšķināja un nosolījās pārsteigt biedrus ar bagātīga cienasta pasūtīšanu viesnīcā un tikai vēlāk atklāt viņiem noslēpumu, no kurienes tas nācis.

Saņēmis vēl novēlējumus jautri pavadīt nakti, es izgāju uz klāja, kur sastapu Dēziju jaunā muslīna tērpā ar zeltaini pelēku mežģīņu lakatiņu ap galvu; viņa turējās zem rokas Toboganam, kas bija uzcirties diezgan nepie guļošā, zilā uzvalkā ar tumši sārtu kaklasaiti; viņa pa reizi veidotajai, iedegušajai sejai tomēr labāk piestāvēja eļļotā audekla blūze ar vaļēju kaklu. Jūrnieka cepure ar siksniņu un zelta enkuru nepavisam nesaskanēja ar kak lasaiti, bet viņš smaidīja tik laimīgi, ka es neuzdrīkstējos ko kritizējamu saskatīt. Papēžiem klaudzinādams, no ka jītes izrausās arī Proktors; vecais vīrs bija palicis uzticīgs savai apvalkātajai čičunča žaketei ar zilu lakatiņu ap kaklu, tikai viņa baltā cepure ar melnu, taisnu nagu pauda Dēzijas gādīgo roku uzburtu svaigumu.

Dēzija bija satraukta, to redzēju no viņas nedrošā smaida un aizturētās nopūtas, kārtojot tērpa piedurkni. Acis viņai mirdzēja. Viņa nebija gluži droša par to, vai viss apģērbā ir tik labi, kā vajadzētu. Es pateicu:

—   Jūsu tērps ir ļoti skaists.

Viņa iesmējās un pastūma lakatiņu tuvāk smalkajām uzacīm.

—  Vai tiešām jūs tā domājat? - viņa vaicāja. — Bet ziniet, es pati to pašuvu.

—   Viņa visu šuj pati, — teica Tobogans,

—  Ja viņš to dabūs par sievu, kā izlielās, tad… — un Proktors nobeidza tā savādi: — Tādu sievu neviens nevar izdomāt, viņa pati tāda radusies.

—   Ejam, ejami — Dēzija iesaucās, atskatīdamās uz pienākušajiem matrožiem. — Ko jūs tik ilgi tūļājaties?

—   Lūdzam piedošanu, Dēzij, — Bolts mēļoja. — Mēs ielaistījāmies ar smaržām un izmeklējām piemiņas dāvanas šejienes jaunkundzēm.

—   Ko nu mels, — viņa teica. — Es taču zinu, ka tu esi precējies. Bet jūs — ko jūs darīsit pilsētā?

—   Es staigāšu pa ļaužu pilnajām ielām, noskatīšos, ieturēšu vakariņas un — vai nu atradīšu, kur piemesties, vai atgriezīšos pārgulēt uz «Niras».

Pa to starpu matroži jau bija ielēkuši laivā, kas šūpojās uz ūdens kuģa pakaļgalā. «Traucošās» laiva karājās pie ceļamā bloka, un Dēzija uzsita tai ar plaukstu, sacīdama:

—   Jūsu ala, kurā jūs braukājāt. Kā tu domā, — viņa uzrunāja Proktoru, — vai tas kuģis «Pa viļņiem traucošā» jau varētu būt ieradies šeit?

—   Esmu pārliecināts, ka Gezs ir še, — Proktors uz viņas jautājumu atbildēja rnan. — Rīt pat, es domāju, jums būtu jāiesniedz sūdzība, un varat paļauties uz mani.

Es pats gaidīju sastapšanos ar Gezu un ne vienu reizi vien biju domājis par to, kā tas notiks, bet zināju arī, ka šim gadījumam tagad ir cita nozīmība, nevis kriminālas vajāšanas raksturs. Tāpēc, pateikdamies Proktoram par viņa gatavību izpalīdzēt un taisnīgo sašutumu, es nedomāju ne steigties, ne izpaust sevišķu centību.

—   Šodien nav darīšanu diena, — es noteicu, — bet rīt visu labi pārdomāšu.

Pēdīgi mēs visi bijām sasēdušies, airu vēzieni, kas nesa mūs projām no «Niras» ar tās vientuļo uguni mastā, ievadīja mūsu iekšējās nepacietības trauksmi šīs nakts kustības vispārējā ritmā. Viļņu svaidīgajām ēnām pa vidu dzirksteļodams šūpojās uguņu mirdzums. Liesmojošas gaismas strēles, no krastmalas nākdamas, aizplūda tumsā, un mūzika kļuva tik skaidri sadzirdama, it kā spēlētu slēgtā telpā. Mēs sastapām vairākas lieliski uzpostas laivas un tvaika kuterus, kas, spožas gaismas apņemti, pret tumšajiem viļņiem izskatījās kā jautri rēgi. Lāgu lāgiem mums no tiem kaut ko uzsauca vesels koris balsu reizē, tā ka nevarēja atšķirt atsevišķus vārdus, bet es sapratu, ka viņi mums pārmet mūsu laivas nepiedienīgi tumšo, drūmo izskatu. Mēs nobraucām garām tvaikonim, kas bija pārvērsts par lustru, un sākām tuvoties krastmalai. Tur drūzmējās, steidzās un skraidīja cilvēks pie cilvēka biezā pūlī. Spilgtajā gaismā es ieraudzīju astoņus spalvu pušķiem izgreznotus zirgus, kas vilka milzīgu platformu ar tornīšiem un paklājiem, visgarām apvītu ar apelsīnu ziediem. Uz šīs platformas dejoja cilvēki zaļos cilindros un oranžas krāsas svārkos; seju vietā tiem bija komiskas maskas ar resniem vaigiem un milzu brillēm. Turpat grozījās arī dāmas īsos, zilos bruncīšos, pus- maskās slēptām sejām; garās šalles plivinādamas, rokas sānos iespiedušas, viņas braši dejoja. Visapkārt platformai nesa degošas lāpas.

—   Ko viņi tur dara? — Dēzija iesaucās. — Kas tie tādi?

Es viņai paskaidroju, kas ir karnevāla ekipāžas un kā tās tiek izgreznotas Eiropas dienvidos. Tobogans domīgi piebilda:

—   Ja padomā vien, tādu naudu izsviež par niekiem!

—   Tie, Tobogan, nav nieki! — meitene jautri atsaucās.

—   Tie ir svētki. Cilvēkiem ir vajadzīgi svētki, kaut retumis. Tas taču ir labi, ja ir svētki! Un vēl tādi!

Paklusējis Tobogans atbildēja:

—   Vai nu tā, vai citādi, bet es domāju, ka ar vienu tūkstošo da|u no še izsviestās naudas, ja tā būtu nākusi manās rokās, es uzceltu māju un iekārtotu labu saimniecību.

—  Var jau būt, — Dēzija izklaidīgi attrauca. — Es neiešu strīdēties, bet tad mēs pēc divdesmit sešām dienām, pavadītām okeāna vientulībā, nebūtu redzējuši visu šo skaistumu. Un cik daudz vēl priekšā!

—   Stūrēt uz kāpnēm! — Proktors uzsauca matrožiem.

—  Ievilkt airus!

Laiva piestājās izraudzītajā vietā — pie akmens kāpnēm, kas veda lejup četrstūrainā laukumiņā, tur laivu piesēja pie plātnē ieskrūvēta gredzena. Visi steidzās augšup. Proktors noslēdza ap airiem apņemto ķēdi, piekāra atslēgu, un mēs izšķīrāmies. Turpat tuvumā bija arī viesnīca.

—  Tad nu mēs pagaidām būtu pie vietas, — Proktors sacīja, aiziedams kopā ar matrožiem, — bet jūs nu pierau- giet, ka tiekat galā ar dāmu, mums nav pa ceļam.

—   Uz redzēšanos, Dēzij, — es uzsaucu meitenei, kas mīņājās aiz nepacietības.

—   Bet,.. — viņa iesāka un uzmeta skatienu Toboganam.

—   Novēlu jums labi izpriecāties, — jūrnieks teica. — Nu, Dēzij, iesim.

Viņa atskatījās uz mani, pamaja ar paceltu roku, un jau nākamajā mirklī es pazaudēju viņu no redzes, aizrautu viesuļaini drūzmīgajā pūlī: gaidu satraukumā palūkojos visapkārt, un pirmoreiz pēc trim dienām, it kā gluži tuvu pateikti, manī atkal atskanēja vārdi — Biče Seniela. Atkal redzēju viņas neaizmirstamo seju.

Kopš šā brīža doma par viņu vairs nepameta mani, un es devos līdzi dzīvākās kustības straumei, kas, no krastmalas virzīdamās, iegriezās jūrai pievērstajā laukumā, to šķērsojot. Atrados svešā pilsētā, — šī izjūta man allaž bijusi sevišķi mīļa. Šoreiz turklāt vēl ieraudzīju pilsētu man svešu svinību gaismā un, iekļaudamies ņudzīgajā pūlī, sāku apskatīties, kas notiek visapkārt; es gāju nesteigdamies un nevienu neizprašņādams, tāpat kā man nekad nav paticis taujāt, kā sauc puķes, kas mani sevišķi pārsteigušas ar savu krāsu savdabīgo jaukumu.

Vēlāk es taču arvien uzzināju šo puķu nosaukumus. Bet vai tas pavairoja krāsas un ziedlapiņu skaitu? Nē, tikai šķita, it kā uz puķes būtu uzsēdusies vabole, kuru vairs nevar nokratīt.

XXII nodaļa

Es zināju, ka rīt no rīta ieraudzīšu citu pilsētu — pilsētu, kāda tā ir, gluži citādu, nekā redzu tagad, kad zem naksnīgi tumšajām debesīm zeltainā gaismā atmirdz tās namu fasādes. Lielākoties tās bija divstāvu mūra celtnes, aplipušas ar verandu un balkonu nojumēm. Nami spiedās cieši cits pie cita, un no visiem plūda gaisma. Vietām jumtu nokarēm pāri slējās tumši palmu vēdekļi; citur to spilgti zaļais spīdums, apakšā spožāks, lika nojaust aiz sienas noslēptu ilumināciju. Visdažādāko krāsu, veidu un zīmējumu papīra laterniņas bija izkārtas tādā pārpilnībā, ka traucēja saskatīt pilsētas īsto seju. Laternas karājās šķērsām pāri ielām, spulgoja uz balkonu margām, starp tepiķiem, garās vītnēs aizslīda tālumā. Dažviet ielu perspektīva atgādināja baletu, kur ugunis, puķes, zirgi un gleznainā ļaužu drūzma šķita izniruši ntf tūkstoš pasakām, lai maskās vai bez tām karnevāla troksni ieskaņotu mūzikā, kas skanēja pa visu pilsētu.

Jo ilgāk vēroju apkārtējo, divi reizes šķērsodams laukumu, pirms galīgi izvēlējos virzienu, jo skaidrāk redzēju, ka šis karnevāls nav mākslīgi radīta izprieca, pienākuma vai ar pavēli ierosinātu svētku jautrība, — bet pilsoņus no tiesas aizrāvusi neviltota sajūsma par plašo vērienu, kādu bija guvis jautrais pasākums, un tagad šis vēriens neapturami nesa tos tālāk, apmierinādams varbūt jau sen izjustās slāpes pēc kopējas skaļas apreibināšanās.

Es pēdīgi iegriezos garā ielā laukuma labajā stūrī un biju tik laimīgi trāpījis, ka lāgu lāgiem bija jāapstājas, lai palaistu garām jātnieku procesijas — tādus kā viduslaiku bandītus bruņās vai sarkanā triko tērpušos velnus, kas jāja uz zvārguļiem un lentēm izgreznotiem mūļiem. Izvēlējos šo ielu tāpēc, ka pa to visērtāk varēja nokļūt pilsētas centrā, kas, terasveidīgi izbūvēts, cēlās kalnup, tā ka ik kvartāla robežas noslēdzās ar dažiem plienak- mens pakāpieniem, un tāpēc še nevarēja braukt automobiļi un lielās karnevāla ekipāžas; taču es nebiju vienīgais, kas pratis uzmeklēt šīs priekšrocības. Pūlis bija tik blīvs, ka ļaudis gāja tieši pa ielas bruģi. Tā bija bezmērķīga klaiņošana pašas klaiņošanas un skatīšanās dēļ. Man garām aizsteidzās domino, nerri, velni, indiāņi, tādi kā nēģeri un īstie nēģeri, kurus bija grūti nesamainīt ar tādiem kā; sievietes, ietinušās caurspīdīgos plīvuros, ar lentēm un spalvām; plandījās īsi un gari svārki visdažādākās krāsās, nobārstīti spīguļiem vai apšūti ar baltām ādiņām. Acu mirdzums, pusmasku šķelmīgā noslēpumainība, matrožu bari, kas atbrīvoja sev ceļu, vēcinādami pudeles, pūlī kaut ko gūstīdami, skaļi smiedami un klaigādami; uz ietves stabiņiem pakāpušies, kaut ko melsa piedzēruši oratori, kuros neviens neklausījās vai nejauši ar elkoņiem nogrūda zemē; zvaniņu šķindoņa, princešu un grizetu kavalkādes uz atlasa segām klātiem tīrasiņu auļotājiem; drūzmēšanās pie durvīm, kur dūmakainā gaisā zibēja niknumā kaistošas sejas un sažņaugtas dūres; reibuma nogāztie visā garumā uz bruģa; kaķi, kas bailīgi laipoja uz mājām; maigas balsis un aizsmakuši rēcieni; dziesmas un stīgas; klusi skūpsti un kliedzieni tālumā — tāda bija šā vakara noskaņa Helgju pilsētā. Fantastisks karogs plīvoja pār netīra audekla nojumi, zem kuras pārdeva limonādi, ūdeni ar ledu, sodu un viskiju, palmu vīnu un riekstus, konfektes un konleti, serpentīnu un plaukšķus, petardes un maskas, bumbiņas no lipīgas miklas un durstīgus, sausus riekstus, līdzīgus dadžu bumbuļiem, kuru dzeloņus dabūt laukā no matiem vai drēbēm nebija viegli. Laiku pa laikam pūlī parādījās kāds velosipēdists, apģērbies par lāci, mūku, pērtiķi vai Pjero, kura mežģīņu apkaklei tūliņ pielipa šie trāpīgi mestie asie bumbuļi. Parādījās milži, pīkstinādami gumijas lelles vai dārdinādami milzu bungas. Verandās dejoja; es ieklīdu ballē ielas vidū un tik tikko aizspraucos tai garām. Serpentīns bija tik bagātīgi izmētāts pa balkoniem un zem kājām, ka gaiss it kā čaukstēja. Pa to laiku, kamēr es tā soļoju, man bija jānoklausās visdažādākie piedāvājumi: iedzert, saskūpstīties, saspēlēt kārtis, pavadīt, padejot, nopirkt, — un sieviešu rokas bez mitas šaudījās manā priekšā, ar vijīgām kustībām aicinādamas ļauties vispārējai sajūsmai. Redzēdams: jo tālāk, jo iešana grūtāka, es pasteidzos nogriezties šķērsielā, kur kustība bija mazāka. Vēlreiz nogriezies, iekļuvu gandrīz tukšā ielā. Labajā pusē, aizgriezdamās pa kreisi, augšup pacēlās slīpa siena no netēstiem akmens bluķiem, kas balstīja krauju virs tās. Augšā aiz sienas pa ceļiem, kas no apakšas nebija saredzami, nemitīgi dārdēja riteņi, zibēja laternu un cigāru ugunis. Man nebija ne jausmas, cik tālu un kādā virzienā meklējams pilsētas centrs, padomājis, pastāvējis un izlasījis no sava uzvalka drānas asos bumbuļus un lipīgās piciņas, kuras gan būtu vajadzējis noliegt mētāt, es diezgan dziļā tumsā sāku soļot augšup. Nogāju garām verandai, kur līdz vidum apgaismota sieviete, pieskrējusi pie margām un pārliekusies pie manis, klusu iesaucās:

— Vai jūs tas esat, Sult? — Viņas trīsošajā balsī izskanēja mīla un bažas.

Es iznācu gaismā, un viņa, mulsi iesmiedamās, pasteidzās nozust.

Pakāpies līdz bruģim, kas šķērsoja manu līdzšinējo ceļu, no jauna iekļuvu dienas troksnī un nakts gaismā un aizgāju pa kreisi, it kā apzinādamies, ka šādā kārtā man izdosies nokļūt abu agrāk izstaigāto virzienu saskares punktā. Tagad atrados platā, asfaltētā ielā. Necik tālu tā izbeidzās laukumā: uz turieni nepārtrauktā straumē plūda ļaudis no visām šķērsielām. Pār cilvēku galvām, kas manā priekšā pārvietojās tik strauji kā kautiņā, es ieraudzīju paceļamies kādu statuju. Tas bija sievietes tēls ar augšup pavērstu seju un izstieptām rokām. Kamēr spraucos cauri pūlim, lai nokļūtu pie statujas, tās poza un izskats man vēl nebija gluži skaidri izprotami. Pēdīgi piegāju tik tuvu, ka ieraudzīju tēla pakājē iecirsto uzrakstu un izlasīju to. Tur bija trīs vārdi:

«Pa viļņiem traucošā».

Kad biju izlasījis šo uzrakstu, pasaule man satumsa, un vārds, tikai viens vārds varētu visu izskaidrot. Bet tā trūka. Nekas tagad nespētu aizdabūt mani projām no šā uzraksta. Tas bija manī, un tomēr vajadzēja iedarboties laika noslēpumainajai varai, lai pēkšņais pakļautos saprātīgai domai. Es pacēlu galvu un apskatīju statuju. Skulptors bija to veidojis ar mīlestību. To pauda mākslinieciskās veiksmes nekļūdīgā valoda. Meitenes auguma līnijas, — viena kāja pacelta skrējienam, bet otra saspriegta atgrūdienā, — bija noteiktas un pārliecinošas. Lai gan viņas seja nebija gluži tāda, kādu biju redzējis, bet jau tas vien, ka es to pazinu, pierādīja, ka mākslinieks savu tēmu ir tā izjutis, ka starp daudzām savas iztēles sejām viņš par šo vienīgo bija varējis sacīt: «Sī, lūk, ir tā seja, kas man jāveido.» Apģērbam skulptors bija devis formā netveramu iztēles spārnojumu, — kad audumu vairs nejūt: krokas padarījis dzidri caurspīdīgas un it kā saviļņojis. Traucoties pret vēju, tās bija cieši pie- kļāvušās stāvam. Nebija nekādu neiespējamu marmora viļņu, taču slaidās kājas atgrūdienā nejuta arī smaguma piepūles. Viņas marmora acis — šīs šķietami redzīgās, bet aklas tad, ja būtu pietrūcis prasmes to veidošanā, šķita raugāmies caur marmora ēnu. Viņas seja smaidīja. Skaistas bija gleznās rokas, izstieptas iekšējas trauksmes dziņā, paužot paša skrējiena būtību. Viena roka mazliet ieliekusi pirkstus uz augšu, pavērtajā delnā, otra tos izstiepusi brīnum jaukā, nepacietīgas rotaļības apgarotā žestā.

Un patiešām tas tā bija: viņa parādījās kā roka, kas sasilda un ielīksmo sirdi. Un, lai cik atšķirti no visa uz augstā pjedestāla ar marmorā iecirstiem jūras meitu attēliem stāvēja «Pa viļņiem traucošā», — viņa tomēr nebija viena pati. Aiz viņas iztēlē viļņos augstu pacēlās milzu kuģa priekšgala cilnis, kas šo tēlu nesa pār ūdeņiem — tieši uz priekšu, cauri pilsētai un naktij.

Tiktāl es tomēr valdīju pār savām maņām, lai atšķirtu neatkarīgi radušos iespaidu no tāda, kas savu spilgto asumu ieguvis, tikai pateicoties apstākļiem. Šī statuja bija centrs — visu citu iespaidu noteicējs vārds. Tagad man liekas, ka toreiz es dzirdēju, kā brāzmo pūļa troksnis, bet neņemos to noteikti apgalvot. Es it kā pamodos no pieskāriena — manam plecam stingri un izteiksmīgi uzgulās vīrieša roka. Atvirzījies ieraudzīju cilvēku trīs- stūrainā cepurē, ar sudraba jostu ap vecmodīgā svārkā iežņaugto vidukli, — cilvēks vērīgi raudzījās manī. Viņa sarkanā, vecīgā seja ar izbrīnā sarauktām uzacīm tūliņ mainīja izteiksmi, kad es apjautājos, ko viņš grib.

—   Ā! — cilvēks noteica, un, tā kā mūs stumdīja visu laikmetu un skatuvju varoņi un varones, viņš pagājās tuvāk piemineklim, pamādams man sekot. Ar viņu kopā turējās vēl vairāki cilvēki dažādos tērpos un kādi trīs — maskās; tiem visiem bija tāds izskats, it kā arī viņi prasītu vai gaidītu paskaidrojumu.

Cilvēks, kas bija sacījis «A», turpināja:

—   Šķiet, ka nekas nav noticis. Es pieskāros jums tāpēc, ka jūs stāvat jau kādu stundu uz vienas vietas bez kustēšanās, tas man likās aizdomīgi. Redzu, ka esmu maldījies, un lūdzu atvainot.

—   Labprāt piedodu, — skanēja mana atbilde, — ja jau esat tik aizdomu pilni, ka šim ievērojamam piemineklim svešinieka iebraucēja veltītā uzmanība iedveš jums bažas, it kā es varētu to nozagt.

—   Es jau teicu, ka jūs maldāties, — iejaucās jauns cilvēks ar laisku seju. — Bet, — viņš piebilda, vērsdamies pie manis, — mēs tiešām sākām lauzīt galvu par to, kā gan šajā pūļa karuseļa jūklī cilvēks var palikt tik nekustīgs un sevī iegrimis.

Bija redzams, ka visi šie ļaudis, lai gan nelikās būt piedzēruši, dienu tomēr bija pavadījuši dažādās izpriecās.

—   Viņš ir iebraucējs, — sacīja trešais, tīdamies uguns dzeltenā apmetnī, rūsganā spalva pie viņa cepures sakustējās kā noreibuši. Arī seja viņam bija rūsgana: klāta vasaras raibumiem, balta un izplūdusi, ar paskumju izteiksmi rūsganajās uzacīs, lai gan ūdens krāsā spīdošās acis smējās. — Tikai pie mums Helgju pilsētā ir šāds piemineklis.

Baidīdamies palaist garām izdevību iegūt izskaidrojumu tam, kas notiek, es palocījos un nosaucu savu vārdu. Tūliņ man pretim pasniedzās vairākas rokas, tika nosaukti vārdi un izteikts lūgums neņemt ļaunā pārpratumu, kas noticis bez nodoma. Es iesāku ar jautājumu: kādas gan aizdomas varēja viņiem rasties pret mani?

—   Ziniet ko, — sacīja Bavss, cilvēks ar trisstūrenf, varbūt jums nebūtu iebildumu pasēdēt ar mums kopā?!

Mūsu nometne ir netālu: skat, tur.

Es atskatījos un ieraudzīju lielu galdu, kas, domājams, bija atnests pāri ielai no restorāna mums iepretim. Uz galdauta, kas nokarājās līdz pat bruģa akmeņiem, stāvēja puķes, šķīvji, pudeles un kausi, arī sieviešu pusmaskas — tās, kā likās, bija trofejas, iegūtas mierīgu sarunu ceļā. Ģitāras, lentes, serpentīns un maskarādes zobeni mētājās juku jukām uz galda tādā skaitā, ka sēdētājiem ap to — desmit līdz divpadsmit cilvēkiem — neatlika lāgā vietas, kur atspiest elkoņus. Es piegāju pie galda kopā ar saviem jaunajiem paziņām, bet, tā kā pietrūka krēslu, tad Bavss apturēja garām skrejošu puiku, iegrūda viņam sānos dunku un rokā sudraba naudas gabalu. Sādi apbalvotais atstiepa no restorāna trīs krēslus, pēc tam nopūties izšņauca degunu un nozuda.

—  Mēs atvedām kādu jaunatgriezto, — paziņoja Traits, ugunskrāsas apmetņa valkātājs. — Te viņš ir. Saucas Harvejs, stāvēja pie pieminekļa, it kā uz satikšanos atnācis: nepakustēdamies, iegrimis vērošanā.

—   Es nupat kā atbraucu, — sacīju nosēzdamies, — un tiešām esmu sajūsmināts par visu, ko redzu, ko nesaprotu un kas iedarbojas uz mani neparastākajā kārtā. Turklāt esmu pamodinājis nez kādas aizdomas.

Atskanēja izsaucieni, kuri gan šķita draudzīgi, taču man nesaprotami. Bet tūliņ ierunājās cilvēks maskā — no tiem runīgajiem, kuri ar savu vienmērīgo balsi allaž apklusina pārējās dedzīgākās balsis un kuru sejās, pateicoties viņu runātkārei, ir redzams zināms tips, saskatāms pat zem maskas.

Klausījos ar lielāko interesi.

—  Vai jūs ko zināt par Viljemu Hobsu un viņa savādo likteni? — viņš iesāka. — Pirms simt gadiem še bija tukšs krasts, kā uz mēness, un Viljems Hobss, — pēc nostāsta, kuram tie, kas grib, var ticēt, — braucis kuģī «Pa viļņiem traucošā» no Eiropas uz Bombeju. Kādas darīšanas viņam bijušas Bombejā, par to ir norādījumi pilsētas arhīvā …

—  Iesāksim no aizdomām, — Bavss viņu pārtrauca. — Pilsētā ir tāda partija, var arī sacīt — uzņēmīga banda, kas uzskata par savu goda lietu…

—      Viņiem goda nav  — iesaucās galīgi apdzēries vīrs zaļā domino, es pazīstu šo čūsku Paranu, grābt tikai ciet un aizžņaugt viņam dziesmu…

—   Un tā nu mēs domājām, — Bavss pasteidzās izmantot īso pārtraukumu sarunā, — ka jūs esat viņu cilvēks, jo bija pagājusi vesela stunda…

—.., ir norādījumi pilsētas arhīvā, — stāstītājs steidzīgi iespraucās vidū ar savu turpinājumu. — Tātad es stāstu leģendu par mūsu pilsētas nodibināšanu. Pirmo namu šeit uzcēlis Viljems Hobss, kad bija izmests sēklī starp klintīm. Viņa kuģis cīnījās ar vētru, baidīdamies no nepazīstamā krasta un nespēdams pārvarēt vēja pretestību. Tad kapteinis ieraudzīja skaistu jaunu meiteni, kas uzskrēja uz klāja kopā ar plūstoša viļņa galotni. «Dienvidi, dienvidaustrumi un trīsceturtdaļrumba!» — viņa uzsauca kapteinim, un, kā tas jutās, to var gan saprast.

—   Tā jau tas nebija, — Bavss pārtrauca viņu, — pareizāk ir, ka saruna bijusi tāda: «Ar jums runā Frēzija Grantē, nebaidieties un dariet, kā es teikšu…»

—   Dienvidi, dienvidaustrumi un trīsceturtdaļrumba,— cilvēks maskā ātri nobēra. — Bet to jau es pateicu. Tātad visi izglābās, paklausot viņas norādījumam doties sēklī, bet viņa, protams, nozuda, tiklīdz kapteinis bija noticējis, ka jāpaklausa. Hobsam līdzi bija viņa sieva, šā gadījuma iebiedēta, tā noteikti atteicās jebkad vēl doties jūrā. Mēnesi vēlāk ar signālu no krasta apturēja brigu «Po- lina», un visi, kas bija izglābušies, aizbrauca ar to, bet Hobss negribēja braukt, jo nevarēja pierunāt sievu, ko vētra tik ļoti bija iebiedējusi. Viņiem atstāja produktus un vēl vienu cilvēku, kas nevēlējās pamest Hobsu, kuram viņš nez par ko jutās parādnieks. Šā cilvēka vārds bija Neds Horts; un tā uzsāka dzīvi pirmie kolonisti, kas še atrada auglīgu zemi un teicamu klimatu. Viņi nomira pirms gadiem astoņdesmit. Laiks rit lēni…

—   Nē, ļoti ātri, — Bavss iebilda.

—   Protams, es pastāstīju jums tikai pašu būtiskāko,— turpināja stāstītājs, — un novilku tikai taisno pamatlīniju, šīs leģendas tuvākos apstākļus un sīkāku aprakstu jūs atradīsiet mūsu arhīvā. Bet klausieties tālāk.

—  Vai jums ir zināms, — es vaicāju, — ka arī šobrīd ir kuģis ar nosaukumu «Pa viļņiem traucošā»?

—   Nu, protams! — atsaucās Bavss. — Tas bija vecā Seniela untums. Es viņu pazinu. Viņš ir no Helgju, bet pirms gadiem desmit izputēja un aizbrauca uz Sanrioli. Viņa radinieki vēl tagad dzīvo šeit.

—   Es redzēju šo kuģi Lisas ostā, tāpēc arī apjautājos.

—   Ar to bija savāds gadījums, — Bavss teica. — Ar kuģi, nevis ar Senielu. Bet var jau būt, ka viņš ir to pārdevis.

—   Jā, bet notika šāds atgadījums, — nepacietīgi ierunājās cilvēks maskā. — Kādreiz…

Pēkšņi pie galda viens no sēdētājiem uzlēca kājās un izstiepa sažņaugtu dūri pret automobili, kas, apbraucis apkārt «Traucošās» piemineklim, apstājās dažus soļus no mums. Tūliņ bija kājās arī visi pārējie.

Greznais, melnais automobilis bija tik griezīgā pretstatā ar raibo un skaļo kustibu, kas virmoja laukumā, ka šķita liesmu apņemts vēl neizdedzis ogles gabals. Mašīnā sēdēja pieci vīrieši, visi bez maskām, melnos vakara uzvalkos, cilindriem galvā, un divas dāmas — viena neglīta, ar novītušu, skarbu seju, otra — jauna, bāla un augstprātīga. Divi no vīriešiem bija sirmgalvji. Pirmais atgādināja nobarotu buldogu ar atņirgtiem zobiem, viņš sēdēja, plati izgāzies, un smēķēja milzīgu cigāru, viļādams to lūpās; otrs smējās, un šis otrais man likās sevišķi pretīgs. Viņš bija platiem pleciem, kalsnējs, ar nīgri iekritušiem vaigiem, augstu pieri un griezīgā smaidā sarauktu sīku, muskuļainu seju, kas pauda saspriegtību un sarkasmu.

—   Tie ir viņi! — Bavss iekliedzās. — Karnevāla krusta kalpi! Dobsi, Kout, skrieniet uz pieminekli! Sie cilvēki ir spējīgi iekost pat akmenim!

Ap automobili un galdu drūzmējās ļaudis. Visi uzlēca kājās; krēsli gāzās; no automobiļa atsaucās ar draudu un izsmiekla kliedzieniem.

—   Ko! Vai sargājat? — resnais vecis vaicāja. — Tad nu pielūkojiet, ka nenosnaužat!

—   Ar šito nenosnaudīs! — iekliedzās zaļais domino, vicinādams revolveri. — Jūs varat vizināties, aizbraukt un atbraukt vai iedauzīt sev pieri — kā jums tīk!

No automobiļa izliecies, sāka bļaut otrs vecis:

—   Mēs jūsu lellei apdauzīsim rokas un kājas! Tas notiks drīz! Pieminiet manus vārdus, kad uzlasīsiet šķembas pulksteņa karekļiem.

Dusmās nevaldīdamies, Bavss sāka grābstīties pa kabatām un skriešus metās pie automobiļa. Mašīna sakustējās, pagriezās un aizbrauca, svilpienu un aplausu pavadīta, tā drīz nozuda. Tūliņ ieradās divi policisti, serpen- tīna lentu galiem apkārstīti, ar ne visai stingriem žestiem;

viņi sāka nomierināt Bavsu, kas, izšāvis dažas reizes gaisā, apturēja kādu velosipēdistu, lai varētu dzīties pakaļ ienaidniekam. Pārsteigtais velosipēda īpašnieks jau sāka skatīties, kur piesliet riteni, lai atbrīvotām rokām varētu ļaut vaļu savam sašutumam, bet policists nepieļāva plūkšanos.

Troksnim cauri dzirdēju viņu kliedzam:

—   Es visu saprotu, bet izmeklējiet citu vietu savu rēķinu nokārtošanai.

Kamēr norisa šī sadursme, kas nez kā nokārtojās, es joprojām sēdēju pie pamestā galda. Bija aizgājuši gandrīz visi — vai nu ņemt aktīvu dalību notikumos, vai pakavēties tur kā skatītāji; palicēji bijām es, iereibušais zaļais domino, kam neparko neklausīja viņa iespītējies elkonis, — tikko uzstatīts uz galda malas, tas tūliņ atkal šļuka nost, trešais pie mums sēdēja nenogurdināmais stāstītājs. Gadījums ar automobili deva viņa domām jaunu virzienu.

—   Haizivis, kuras jūs redzējāt automobilī, — viņš turpināja, uzmanīdams, vai es vērīgi klausos viņa stāstījumu,— ievārīja šo jezgu. To dēļ jau mēs še sēžam. Viens, tas kalsnējais, ir Kabons: tam pieder astoņas tvaika dzirnavas; resnais viņam blakus bija Tukars, mākslīgā ledus fabrikants. Tie gribēja karnevālu izjaukt, bet neizdevās. Tā…

Viņu pārtrauca pārējo galda biedru atgriešanās, tie visi strīdēdamies un smiedamies atkal nosēdās savās vietās. Turpmākā saruna bija ļoti nervoza un nesakarīga, — daži vērsās pie manis, paskaidrodami notikušo, citi izsacīja dažādas piezīmes, strīdējās un pārtrauca cits citu, tā ka nespēju atstāstīt sarunas gaitu. Es sadzēru ar viņiem, uzklausīdams drīz vienu, drīz otru, kamēr man kļuva skaidri pārredzami visi apstākļi.

Pats par sevi saprotams, ka, tā sēžot pie galda zem klajām debesīm, ļaužu drūzmā, kas meklēt meklē izklaidēšanos, bija jāpiedzīvo dažādi starpgadījumi. Manu saimnieku paziņas, pienākuši sasveicināties, iečukstēja viņiem kaut ko ausī vai noveda tos sānis intīmai sarunai, — viss radīja trauksmainu fonu, pār kuru sijājās daiļu rociņu bārstīts konfeti lietus. Nepazīstamas maskas mums aiz muguras ar dejām mēģināja pārbaudīt mūsu pacietību, turklāt vēl nebeidzās arī dažādas jautras likstas: acu aizsegšana ar roku no mugurpuses vai krēsla atraušana, kad sēdētājs mazliet pacēlies no tā, tad vēl pīkstoņa, tarkšķi, šaudīšana gaisā, kāju dipoņa un juceklīgi kliedzieni, orķestra melodiju pavaditi, un spožās gaismas zvīļojums, virs kura smaidīdama traucās marmorā cirstā «Pa viļņiem traucošā», — tas viss ievijās mūsu sarunā un ietekmēja to.

Cik skaists bija naida un sašutuma lietišķais iegansts, ko bija izraisījusi daiļā, vientuļā statuja, tikpat vulgāra bija šā naida dziļākā būtība starp cilvēkiem. Tā pamatos bija veci strīdi un materiālas intereses. Jau pirms gadiem pieciem daži pilsētas veikalnieki bija pieprasījuši apmainīt statuju pret kādu citu tēlu vai pieminekli pavisam aizvākt no laukuma, jo ar to saistījās jautājums par ostas noliktavu paplašināšanu. Noliktavām domātā zemes gabala lielākā daļa piederēja Grasam Paranam. Paranu dzimta bija viena no vecākajām visā pilsētā. Parani nodarbojās ar tirdzniecību un ieņēma administratīvus amatus. Tie bija veiksmīgi un spēcīgi cilvēki, ar to viņiem piemītošo dzīves pazīšanu, kas jau pati par sevi, virzīta tikai uz bagātības iegūšanu, allaž droši noved pie mērķa. Viņu bagātība vairojās pēc koka augšanas likumības, taču citu bagātnieku starpā sevišķi neizcēlās līdz 1863. gadam, kad Elevzijs Parans, tagadējā Graša Parana vectēvs, ieraudzīja savā zemes gabalā, kas ar vienu malu piekļāvās kalniem, starp klinšu bluķiem dzīvsudraba lāmu un pasmēla saujā šo smago vielu.

— Jums vajag tikai paskatīties uz termometru, — Bavss stāstīja, — vai spoguļstikla plankumu, lai atcerētos šo vārdu: Grass Parans. Viņam pieder trešā daļa no ostas zemes gabaliem un četrdesmit nami. Līdz ar kapitālu, kas ieguldīts dzelzceļos, sešās fabrikās, zemē un plantācijās, Parana brīvais kapitāls ir ap simt divdesmit miljonu!

Grass Parans šķīrās no sievas, ar kuru viņam nebija bērnu, un adoptēja savas jaunākās māsas dēlu Georgu Gerdu. Pēc dažiem gadiem Parans apprecējās otrreiz ar jaunu meiteni. Gadu starpība bija tāda: Paranam piecdesmit, viņa sievai — astoņpadsmit, Gerdām — divdesmit četri. Pret Parana gribu Gerds kļuva par skulptoru. Viņš piecus gadus nodzīvoja Itālijā, mācījās Farnezi, Avisa, Garduči darbnīcās un, mājās atgriezies, ieraudzīja jauno pamāti, ar kuru sadraudzējās, bet vēlāk šī draudzība izvērtās mīlestībā. Viņi abi bija uzņēmīgas dabas cilvēki. Pirmā uz Eiropu aizbrauca viņa, pēc tam viņš — un vairs neatgriezās.

Kad Helgju pilsētā ierosināja celt pieminekli par godu pilsētas dibināšanai, Gerds piedalījās konkursā, un viņa atsūtītais modelis ārkārtīgi iepatikās. Tas bija skaists un saistīja ar uzrakstu «Pa viļņiem traucošā», atgādinot leģendu, jūru un kuģus; un jau pašā dīvainajā uzrakstā bija kustība. Gerda modelis (tad vēl nezināja, ka tas ir Gerds) izraisīja atmiņā tukšos krastus un pirmo kolonistu vīrišķīgos tēlus. Pasūtījumu nodeva, Gerda vārds kļuva zināms, un statuju pārveda no Florences uz Helgju, lai gan Parans tam ārkārtīgi sīvi pretojās, uzzinājis, ka viņa kauna piemiņu iemūžinājis viņa paša audžudēls. Parans laida darbā visus līdzekļus, — naudu, presi, šantāžu, taču viņam neizdevās panākt šā pieminekļa apmaiņu pret citu. Viņam bija radušies vareni ienaidnieki, kas atbalstīja pilsētas lēmumu. Cīņā iejaucās kaislības un patmīlība. Piemineklis tika uzstādīts. «Traucošās» seja ne ar ko neatgādināja Parana sievu, bet dīvains jūtu mulsums, izraisījies nerimtīgās domās par viņas neuzticību, bija novedis pie tādas kā maniaka pašiedvesmas: Parans bija pārliecināts, ka Gerds šajā statujā atveidojis Himenu Paranu.

Kādu laiku jau likās, ka ar to viss būtu galā un punkts. Taču Grass Parans, nogaidījis, pēc viņa domām, īsto brīdi, atkal atsāka niknu cīņu, uzstādot par savas dzīves uzdevumu — aizvākt pieminekli; un viņš panāca to, ka milzīgajā radu saimē, no viņa atkarīgo un uzpirkto cilvēku vidū tika ierosināts jautājums par pieminekļa izraisīto netikumību, ar ko viņš dabūja savā pusē ļaudis, kuru neapzinība sūrst no veciem dūrieniem, no sīkiem un lieliem aizvainojumiem, no niknuma, kas meklē tikai ieganstu, — ļaudis ar tumšām, piesmakušām dvēseles dziņām, ar slepenu iekšēju dzīvi, kas dažreiz paveras neizprotamā rīcībā, kuras pamatā tomēr ir pasaules uzskats, kas atriebjas citarn pasaules uzskatam — bez jebkādas rīcības motivācijas. Cīņas paņēmieni un apstākļi noveda līdz mēģinājumiem statuju naktī sadauzīt, bet šim uzdevumam uzpirktos cilvēkus bija aizturējuši nejauši garāmgājēji, kuriem tie bija izlikušies aizdomīgi. Beidzot pilsētas lēmums nosvinēt simto gadadienu ar karnevālu, kam Parans un viņa partija bija tāpat pretojušies, padarīja šo cilvēku gluži traku. Bija dzirdēti draudi, tos pilsētā atstāstīja no mutes mutē. Karnevāla priekšvakarā, tas ir, aizvakar, uz statuju bija izšauta sprāgstoša lode, bet tā bija norāvusi tikai pieminekļa pakājes augšējo stūri. Šāvējs bija aizbēdzis, un kopš tās stundas vairāki uzņēmīgi cilvēki bija noorganizējuši sardzi, apsēzdamies pie tā galda, kur es tagad sēdēju kopā ar viņiem. Pretējā puse, vairs neslēpdama savus nolūkus, bija atklāti nozvērējusies statuju sadauzīt un vispārējo jautrību pārvērst par tumšā nodoma uzvaru.

Tāds bija mūsu sarunas saturs, kuru izlobīt iespēju ar lielu piespiešanos, tāpēc ka bieži mūs traucēja jau aprādītā lietišķā un nelietišķā rīcība.

Karnevāli Helgju pilsētā, kā es to šai pašā reizē dabūju dzirdēt, bija notikuši arī agrāk, par ko varēja pateikties francūžiem un itāliešiem, kas še dzīvoja jo kuplā skaitā. Bet šis karnevāls pārspēja visus agrākos. Šoreiz tas bija sevišķi populārs. Un iegansts tā sarīkošanai bija skaists. Divu laikrakstu indīgās attieksmes un cīņas norise ap pieminekli, kas jau bija kļuvusi par uzskatu sadursmi, piešķīra pasākumam sportisku nokrāsu; gluži negaidot viss ieguva jo plašu vērienu. Pilsēta bija iztērējusi izgreznošanai un svinībām daļu no saimniecības naudas — tas vēl pielēja eļļu ugunij; tā kā Parana piekritēji nekavējoties apmeloja ienaidniekus, tad tie savukārt abpusējā uzbrukumā ar zibeņiem un pērkoniem izvilka dienas gaismā vecus, Parana labā nepareizi izlemtus darījumus. Kravu nosūtītāji, kuriem bija vajadzīgi zemes gabali ostā noliktavu būvei, nīda pieminekļa aizstāvjus, jo Parans bija paziņojis savu lēmumu: nedot nevienu zemes gabalu, kamēr laukumā, rokas izstiepusi, stāv «Pa viļņiem traucošā».

Kā to redzēju no sadursmes ar automobili, šai statujai, kurai manās acīs tagad bija sevišķa nozīme, tiešām draudēja briesmas. Atbildot uz Bavsa jautājumu, vai gribu piebiedroties viņa draugiem, tas ir, piedalīties sardzē, es bez kavēšanās atbildēju ar «jā». Mani interesēja arī Bavsa un visu pārējo izturēšanās. Kā noskaidrojās, viņi bija namsaimnieki, muitas ierēdņi, tirgotāji, viens virsnieks. Es negaidīju no viņiem ne himnas mākslai, nedz salkanas vai jūsmīgas piezīmes par rūpīgi glabātu iespaidu dziļumu. Bet mani izbrīnīja Bavsa vārdi, sacīti šajā sakarībā: «Mums visiem ir gadījies tik daudz domāt par šo marmora Frēziju Granti, ka viņa kļuvusi it kā mūsu paziņa. Bet jāatzīst arī tas, ka šī skulptūra ir pati pilnība. Pilsētai trūka punkta, bet tagad tas ir pielikts. Tā domā daudzi, varat man ticēt.»

Tā kā apstiprinājās, ka viesnīcas ir pārpildītas, es labprāt pieņēmu ieaicinājumu, kas nāca no kāda ārkārtīgi trokšņaina, drukna un nervoza cilvēka bez maskas, žokeja ģērbā, ar pietūkušu, sarkanu seju. Viņa acis allaž grozījās kā spoles uz visām pusēm apbrīnojamā ātrumā, redzot un ievērojot visu, kas notiek. Viņš dungoja, ņurdēja, bungoja ar pirkstiem, trokšņaini dīdījās uz sava krēsla, dažreiz iejaukdamies sarunā un nelaizdams nevienu pie vārda, bet tikpat pēkšņi atkal noklusa, sākdams va|ēju muti blenzt runātāju pierēs un acīs. Pasacījis savu vārdu — Arinogels Kuks — un paziņojis, ka dzīvo ārpus pilsētas, bet pašreiz ir paguvis savlaicīgi nodrošināties ar istabu viesnīcā, Kuks uzaicināja mani dalīt ar viņu šo telpu.

— Piedāvāju no visas sirds, — viņš teica. — Es redzu džentlmeni un priecājos, ka varu izlīdzēt. Jūs mani netraucēsiet. Es traucēšu jūs. Brīdinu jau iepriekš. Nekautrēdamies paziņoju jums, ka esmu tenku vācele: tenkas ir mana slimība, es mīlu tenkot un, kā stāsta, esmu sasniedzis šajā mākā zināmu pilnību. Kā pats redzat, mums visapkārt ir jo bagāts materiāls. Esmu arī ziņkārīgs un varu jūs nomocīt ar jautājumiem. It sevišķi es uzbrūku tādiem klusētājiem kā jūs. Bet es neapvainošos, ja jūs saudzīgi liksiet man atcerēties šo atzīšanos, kad būšu jums apnicis.

Pierakstīju viesnīcas adresi un ar pūlēm tiku vajā no Kuka, kas tūliņ gribēja parādīt, kā mēs tur iekārtosimies. Vēl kādu brīdi nevarēju aiziet no galda, jo bija jānoklausās kāda cita domas šai pašā jautājumā, bet pēdīgi tomēr piecēlos un apgāju apkārt piemineklim.

Es gribēju redzēt to vietu, kur bija trāpījusi sprāgstošā lode.

XXIII nodaļa

Pa labi no galda un pieminekļa kustība bija mazāk strauja, šajā pusē divas ielas bija aizsprostotas ar barjerām, lai regulētu braukšanu vienā noteiktā virzienā, tā ka ekipāžas varēja braukt tikai pa vienu laukuma malu, nogriežoties no tā pa taisnu leņķi, bet nekrustojoties un neradot sadursmes. No šās puses apgāju apkārt statujai.

Viens marmora pakājes stūris tiešām bija norauts, bet, par laimi, bojājums bija maz pamanāms tādam, kas par šāvienu nekā nezināja. Šajā pašā malā, pieminekļa apakšā, bija otrs uzraksts: «Georgs Gerds, 1909. gada 5. decembrī». Nakts tumsā pa mazo kāju sliedētiem viļņiem draudīgos līkločos šaudījās melnu spuru asmeņi. «Vai nav baisi tumšajā ceļā?» — es atcerējos laipnos vārdus. Divas dāmas melnās mežģīnēs, aizsegtām sejām, roku rokā paskrēja man garām un, redzēdamas, ka es apskatu šāviena sekas, iesaucās:

—   Kā var Šaut uz sievieti! — to sacīja viena no viņām, otra atbildēja:

—   Jādomā, tas cilvēks nav bijis pie pilna prātal

—   Tikai muļķis! — iebilda pirmā. — Bet ejam.

Viņa sāka čukstēt, taču es sadzirdēju:

—   Ziniet, ir pazīme. Vajag palūgt viņai.., — pārējais izskanēja kā «… a?! o?! Vai tiešām?»

Maskas iesmējās aprautiem, dziļiem, noslēpuma un mīlas pilniem smiekliem, pēc tam aizsteidzās savās darīšanās.

Es gribēju atgriezties pie galda, bet šajā mirklī, atskatīdamās uz pūli, pie manis ātri pienāca sieviete raibā tērpā ar pozamentiem un pusmasku uz acīm.

—   Vai jūs še bijāt viens pats? — viņa ātri jautāja, ar vienu roku nostiprinādama pie auss pusmasku, otru pastiepusi man, lai es neaizeju. — Pagaidiet, man ir uzdevums. Kāda persona vēlas paziņot jums… («Nāku!» viņa atkliedza kādam saucienam no ļaužu bara.) Paziņot, ka viņa dodas uz teātri. Jūs viņu tur pazīsiet pēc dzeltena tērpa ar brūnām bārkstīm. Tie ir viņas pašas vārdi. Ceru, ka nesajauksiet? — Un sieviete jau grasījās steigties, bet es viņu aizturēju. Karnevāls allaž ir mistifikāciju pilns. Es pats kādreiz tiku tā uzjautrinājies, sūtīdams lētticīgos meklēt neeksistējošus cilvēkus, bet šis gadījums man šķita nopietni domāts. Es satvēru muslīna šalles galu, aizturot sievieti, kas ar visu stāvu traucās projām kā auklā noķerta zivs.

—   Kas jūs sūtīja?

—   Neplēsiet! — sieviete sacīja, pagriezdamās tā, ka šalle noslīdēja viņai no pleciem un palika manā rokā, taču viņa atskrēja tai pakaļ. — Atdodiet manu šalli! Tā pati sieviete jau mani sūtīja — pateica un aizgāja, ai, es noklīdīšu no savējiem! Nāku jau! — viņa atsaucās sievietes balsij, kas attālinādamās sauca viņu. — Es nemānu jūs. Tā ir arvien, nepateicas, bet aizkavē. Nu?! — viņa izrāva šalli, pamāja un aizskrēja.

Vai tas varēja būt, ka slepenībā tomēr kāds domāja par mani? Par cilvēku, kas naktī klīst trokšņainā pūlī trakulības un deju virpuļa pārņemtā svešā pilsētā, Manā sa

viļņojumā bija neskaidra nojauta par darbību, kas norisa aiz manas muguras. Kas sačukstējās, kas norādīja uz mani? Vai gatavo sastapšanos? Vai smaida krēslainā ēnā? Nepazīts, sevī noslēdzies tas aiziet gaismas plūdos. «Jā, tā ir Biče Seniela,» es teicu, «neviens cits.» Sajā naktī es domāju par viņu, meklēju viņu, ielūkodamies pretimnācējos. «Ir sakarība, kuru nenojaušu, bet es esmu še, dzirdēju, un man jāiet!» Es biju tajā neprātā, kad neziņas tumsā tver pirmo pagadījušos mānu, kad cilvēks domā par sevi it kā ārpus sevis paša, it kā ar garīgas taustes uztveri. Viss kļuvis noslēgts, nepieejams; norādīts viens pats darbības virziens. Apskatījies un pajautājis garāmgājējiem, kur atrodas teātris, es to ieraudzīju turpat tuvumā, laukuma un šauras šķērsielas stūrī. No ēkas plūda troksnis. Visi logi bija atvērti un apgaismoti. Tur ārdījās orķestris, uzskrūvēdams nervus ar motīvu, kas plīvoja gaisā kā dāmas šlepe. Vestibilā bija tīrā elle; pūdera un tabakas smaržām piesātinātā smacīgā gaisā es lauzos cauri plecu, muguru un elkoņu blīvei uz kāpnēm, pa kurām augšup un lejup skraidīja izgreznojušās maskas. Vēdekļi, puķes, kurpes un zīds tā vien zibēja. Es kāpu augšup, iežņaugts drūzmā, un daudzmaz brīvu kustēšanās iespēju atguvu tikai augšā, kur pa kreisi ieraudzīju ziediem apvītu liela foajē arku. Tur dejoja. Apskatījos visapkārt un ievēroju dzeltena zīda tērpu ar brūnām bārkstīm.

Man parādoties, maska dzeltenajā tērpā piecēlās no dīvāna zāles stūrī pa kreisi no ieejas; iedama gar ovālo galdu, viņa aizķērās, atskatījās uz traucēkli un, pieskrējusi man klāt, apstājās, liegi šūpodama galvu, ar visu stāvu izstarodama neizprotamu pievilcību. Aiz melnās pusmaskas dziļajos izgriezumos mēmi un izteiksmīgi mirdzošās acis, mulsuma smaidā puspievērtās lūpas — viss pauda šķelmīgi jauku noslēpumu. Viņas tērps bija kaut kas vidējs starp matinē un maskarādes fantāziju. Tā kontūras, platās piedurknes un īso svārku apakšmala bija apšūtas ar brūnām bārkstīm. Maska pielika pirkstu pie lūpām; otru roku, pirkstus papletuši, viņa pagrozīja gaisā, rādīdama, ka uztin ūsas, pieskārās pie manas piedurknes, pēc tam paskaidroja, ka pazīst mani, uzrakstīdama gaisā vārdu «Harvejs». Kamēr tas norisinājās, es pūlējos izprast, kādā kārtā viņa vispār zina, ka es, Tomass Harvejs, esmu es pats, kas atnācis pēc viņas norādījuma. Pa to starpu maska no jauna papurināja galvu, šoreiz jau pārmetoši, un, rādīdama sev uz krūtīm, sāka sist ar pirkstiņu pa lūpām, vēlēdamās man ieskaidrot, ka viņa grib dzirdēt no manis — kas ir viņa?

—   Es jūs pazīstu, bet neesmu dzirdējis jūsu balsi, — sacīju. — Es esmu jūs redzējis, bet nekad neesmu ar jums runājis.

Uz mirkli viņa kļuva nekustīga; tikai skatienā maskas melnajos izgriezumos bija redzama dziļa sarūgtinājuma pilna izbrīna. Pēkšņi viņa ierunājās ārkārtīgi smieklīgā, smalkā, sagrozītā balstiņā:

—   Sakiet, kā mani sauc?

— Jūs sūtījāt pēc manis?

Galviņa apstiprinoši daudzreiz pamāja.

Es nejautāju, kavējos. Man likās, ka, izsacīdams viņas vārdu, es it kā pieskaršos kristāldzidram ūdenim, saduļķojot attēlu un aizbiedējot pašu tēlu. Man bija labi tā — zināt un nenosaukt. Bet mazā roka jau satvēra manu piedurkni, purinādama un uzstādama, lai nosaucu vārdu.

—   Biče Seniela! — es klusu teicu, pirmo reizi dzirdami izrunājot šos vārdus. — Lisā, «Duvras» viesnīcā. Tur jūs apmetāties pirms astoņām dienām. Esmu savādā stāvoklī attiecībā pret jums, bet ticu, ka manus paskaidrojumus uzņemsiet vienkārši, jo manī it viss ir vienkāršs. Nezinu,— es piebildu, redzēdams, ka viņa kāpjas atpakaļ, nolaiž rokas un klusē, klusē ar visu būtni, — varbūt man nevajadzēja viesnīcā taujāt pēc jūsu vārda?

Viņas mute notrīsēja un pavērās, lai ko sacītu. Kādu laiciņu viņa cieši un klusi raudzījās manī, kodīdama lūpu, pēc tam strauji norāva pusmasku, un es ieraudzīju Dēziju. Sarūgtinājumam cauri smaidā tomēr pazibēja prieks par to, ka mani pārsteigusi.

—   Negribu vairs ilgāk slēpties, — viņa sacīja, sniegdama man roku. — Vai jūs dusmojaties? Bet nu sveiki, es steidzos.

Viņa sāka atvilkt roku, kuru es neapzinīgi aizturēju, un aizgrieza seju sānis. Kad roka bija atbrīvojusies, viņa atvirzījās un, puspagriezusies pret mani, ņēmās piestiprināt masku.

Neizprazdams viņas parādīšanos, es tomēr redzēju, ka meitene bija cerējusi mani pārsteigt ar savu tērpu un negaidīto ierašanos. Es izjutu nejauku nospiestību.

—       Biju pārliecināts, ka jūs jau guļat, — es sacīju, viņai

sekodams. — Kāpēc nepienācāt man klāt, kad stāvēju pie pieminekļa?

Dēzija pagriezās. Viņas seja atkal bija apslēpta. Sis tērps viņai ļoti piestāvēja: vīrieši, garām iedami, atskatījās uz viņu, pēc tam uzmeta skatienu man, bet es jutu viņas rūgto samulsumu. Vārdus saraustīti raisīdama, Dēzija teica:

— Varēju jau, bet es tā sadomāju. Nu, kāpēc jūs sa- mulsāt? Es negribu jūs traucēt un arī netraucēšu. Atnācu gluži vienkārši tāpēc, ka lēti pagadījās šis tērps un gribēju jūs uzjautrināt. Tā iznāca, ka Tobogans aizķērās vienā vietā, un es mazliet paklaiņāju pa šo burzmu. Jūs es ieraudzīju nejauši. Kad stāvējāt pie statujas viens pats. Vai tiešām tur attēlota Frēzija Grantē? Cik savādi. Mani galīgi sabukņāja, iekams te atnācu. Ai, bet Tobogans nu man sados! Skriešu nomierināt viņu. Ejiet, ejiet, ja jums tas vajadzīgs, — viņa piebilda, iedama uz kāpnēm un redzēdama, ka es viņai sekoju. — Es zinu tagad ceļu un pati atradīšu savējos. Visu labu!

Nebija nekādas vajadzības iet viņai līdzi, un es, pats apjucis, apstājos pie kāpnēm, noraudzīdamies, kā viņa lēni kāpj lejup, galvu noliekusi, ar pirkstiem plūkādama bārkstis uz krūtīm. Viņas mugura un pleci, kas pēkšņi bija zaudējuši vijīgumu, pauda aizkustinošu mulsumu. Viņa neatskatījās. Es stāvēju, kamēr Dēzija nozuda ļaužu barā; pēc tam atgriezos foajē, nopūzdamies un bezgala nožēlodams, ka uz meitenes jauko nerātnību biju atbildējis ar negribētu sāpinājumu. Viss norisa tik aši, ka nepaguvu ne pajokot, kā piederas, nedz izsacīt savu prieku. Es nolamāju sevi par rupju dzīvnieku, lai gan tas bija netaisni, un spraucos cauri drūzmai, veltīgi nožēlodams un pārmezdams sev.

Sajā brīdi deja bija beigusies, noklusa arī mūzika. Pa pretējām durvīm bija iznācis un soļoja uz manu pusi slaids jūras virsnieks, laipnu, paplatu seju, viņam pie rokas turējās nupat kā aizgājusi Dēzija. Vismaz tas bija viņas stāvs un dzeltenais bārkstainais tērps. Mani sagrāba it kā vējš un pēkšņi apsvieda ačgārni visus priekšstatus. Nodrebējis es gāju viņiem pretī. Nebija nekādu šaubu: Dēzijas maskarādes līdziniece bija Biče Seniela, un es tagad to zināju tikpat droši, it kā redzētu viņu tieši sejā. Vēl tuvāk piegājis, pēc kādas pamatīpašības šajā jaunajā un pazīstamajā stāvā es jau izjutu atšķirību starp viņas un Dēzijas apslēpto jūtu pasauli. Bet reizē ar to man bija jāatzīst apbrīnojamā līdzība augumā, matu krāsā un visās kustībās, un, šim iespaidam vēl kūsājot manā apziņā, es palocījos un teicu:

-— Biče Seniela — tā esat jūs. Es jūs pazinu.

Viņa sarāvās. Virsnieks paskatījās manī ar izbrīnās pilnu smaidu. Tagad es jau stingri valdīju pār sevi un drošā pārliecībā gaidīju atbildi. Meitenes seja viegli piesarka, viņa pastiepa apakšlūpu, it kā pusmaska traucētu viņai skatīties, un iesmējās, bet piespiesti.

—   Biče Seniela? — viņa noteica māksloti vienaldzīgā balsī, dzidrā un melodiskā. — Ak, atvainojiet, es viņu nepazīstu. Es tā neesmu.

Vēlēdamies ātrāk izkļūt no karnevāla vieglā toņa, es turpināju:

—   Lūdzu mani atvainot. Es ne tikai pazīstu jūs, bet mums ir arī kopēji pazīstami. Kapteinis Gezs, kura kuģī es braucu šurp, droši vien būs jau ieradies šajās dienās, varbūt pat vakar.

—   O! Ā! — viņa iesaucās nopietnā nesapratnē. — Es neesmu tik pašpaļāvīga, lai vēl ilgāk liegtos. Jā, maska neglābj. Jūtos pārsteigta tāpēc, ka redzu jūs pirmoreiz mūžā. Un man jākronē jūsu triumfs.

Ar šiem vārdiem noslēpusi satraukumu, viņa noņēma pusmasku, un es ieraudzīju Biči Senielu. Mirkli viņa vēroja mani. Es palocījos un nosaucu savu vārdu.

—   Man liekas, ka arī jūs pašu pārsteidz jūsu asās redzes rezultāti, — viņa ieteicās. — Atzīstos, ka es nekā nesaprotu.

Es stāvēju, ar savu klusēšanu un skatienu likdams noprast, ka izskaidrošanās vēlama bez trešās personas. Viņa tūliņ to saprata un, paraudzījusies virsniekā, sacīja:.

—   Mans brālēns Botvels-. Jā, es tomēr redzu, ka mums jāizrunājas.

Botvels, kas stāvēja rokas sakrustojis, noskatīdams drīz Biči, drīz mani, piebilda:

—   Mīļo māsīc, jūs ir ķēris prātam neaptverams sods. Jūs taču apgalvojāt, ka pat es jūs nepazītu. Atļaujiet aiziet pie Nu veļa sarunāt to braucienu uz Latornu.

Norunājis, kur mūs vēlāk uzmeklēt, viņš pamāja un, strauji aizgriezies, noskatīja zāli; pēc tam uzsita knipi un smagā, elastīgā gaitā devās pie sieviešu grupas, kas stāvēja, rokās saķērušās. Pieiedams viņš pacēla roku, pavicināja to un nozuda raibajā barā.

Biče raudzījās manī gluži satraukta un aizdomu pilna,

Es apzinājos gaidāmās sarunas grūtības un tāpēc nesteidzos to uzsākt, bet viņa iejautājās pirmā, kad bijām nosēdušies puķu lapenē:

—   Jūs braucāt ar «Traucošo»? — pajautājusi viņa iebāza mazo pirkstiņu pusmaskas izgriezumā un sāka to šūpot. Katra viņas kustība traucēja man domāt, un es sāku runāt visai saraustīti. Valoda nevedās tekoši tāpēc, ka sākumā negribēju runāt par viņu, bet, kad sapratu, ka citādi nav iespējams, mana izteiksme atguva sakarību un vienkāršību.

Jutos ļoti pateicīgs Bičei par uzmanību un mieru, ar kādu viņa noklausījās stāstu par ainu krastmalā, tas ir, par sevi pašu. Viņa tikai pasmaidīja, kad es piebildu, ka, zvanīdams uz «Duvru» prasīju pēc Annas Makfersones.

—   Es klausos, klausos, — viņa sacīja. Pēc tam ļoti nopietni: — Saprotu, ko jūs teicāt par mani, es to varu iedomāties.

Biče drīz atkal aizklāja seju ar pusmasku, tas darīja mani mierīgāku un drošāku. Tagad tikai pēc Bičes lūpu kustībām varēju nojaust viņas attieksmi pret mani.

Tiklīdz biju izstāstījis par krastmalu, kļuva iespējams runāt arī par šovakaru.

—   Tagad jums vajadzēs man ticēt, jo arī es pats daudz ko nesaprotu, daudz te ir nepelnītas veiksmes.

Man negribējās pieminēt Dēziju, bet noklusēt arī nevarēja. Izstāstīju par viņas joku un par otru sastapšanos ar gluži tādu pašu dzeltenu brūni bārkstainu tērpu, tas ir, ar Biči pašu. Es vēl sacīju, ka, tikai pateicoties tik noteiktam viena un tā paša tērpa atkārtojumam, piegāju viņai klāt nemaldīgā pārliecībā.

—   Tātad jūs noteikti cerējāt sastapt mani? — viņa vaicāja. — O, tas tiešām ir sarežģīti! Jā, un tad vēl — Gezs. Protams, viņš jums stāstīja par mani?

—   Nē.

—   Par tērpu, — to mes vēl varētu saprast. Tādi bija divi. Sotfien es to nopirku kādā darbnīcā. — Viņa pieskārās bārkstīm uz krūtīm un turpināja. — Tur iegājusi, ieraudzīju šo tērpu starp dažiem citiem, vispār nekas daudz vairs nebija pāri palicis. Es izvēlējos šo. Darbnīcas īpašniece paskaidroja, ka nepazīstama dāma pasūtījusi divus šādus tērpus, bet, tā kā viņa neesot ieradusies tos saņemt, tad varot pārdot. Un es paņēmu vienu. Otru tātad gluži nejauši ir iegādājusies jūsu paziņa. Kas gan cits te vēl varētu būt?

—   Jādomā, ka tā ir, — es atbildēju, izvairīdamies sarežģīt izskaidrojumu ar jaunu variantu, kas, pieļaujot trešo pārsteidzošo sagadīšanos, teorētiski tomēr varēja tikt izvirzīts. — Tagad gribu runāt par Gezu un kuģi.

—   Tur nekāda noslēpuma nav. — Biče, brīdi padomājusi, iebilda. — Mēs maldāmies, bet gan jau tiksim skaidrībā. Sis kuģis ir mūsu, tas piederēja manam tēvam. Gezs to piesavinājās ar blēdīgu paņēmienu. Jā, mūsu sastapšanās ir mazliet kā sapnī, lai gan nevaru to saprast. Jums jāzina, ka es atbraucu šurp tikai tāpēc, lai piespiestu Gezu atdot «Traucošo». Tāpēc es tūliņ atzinos, kas esmu, kad jūs pieminējāt Gezu. Es gaidu viņu un domāju, ka saņemšu kādu ziņu.

Mūzika un deja sākās no jauna, grīda drebēja. Bičes vārdi par Geza «blēdīgo paņēmienu» atklāja viņas attieksmi pret šo cilvēku tik nepārprotamā gaismā, ka meitenes ģīmetnes atrašanās kapteiņa kajītē manī vairs nemodināja nekādas tumšas aizdomas. Viņas runas veidā un skatienā bija gudra vienkāršība un iejūtīga uzmanība, kas piespieda mani savu stāstu apraut; man šķita neiespējams pat ieminēties par sevišķo iemeslu ietekmi uz manu rīcību. Tāpēc noklusēju atgadījumu Stersa mājās.

—   Par krietnu summu, — es stāstīju, — Gezs nodeva manā rīcībā kajīti uz «Traucošās», un mēs devāmies ceļā, bet pēc nejēdzīga trača ar piedzērušām sievietēm, kad biju spiests iejaukties, Gezs izsēdināja mani atklātā jūrā. Viņš bija tik saniknots, ka ziedoja laivu, lai drīzāk atbrīvotos no manis. Laimīgā kārtā mani nākamā rītā uzņēma neliels šoneris, kas gāja uz Helgju. Es ierados nupat šovakar.

Sā stāsta iedarbība bija tāda, ka Biče nekavējoties noraisīja pusmasku un to vairs neuzlika, it kā tā būtu jau diezgan ilgi mūs šķīrusi. Bet viņa neiekliedzās un neizpauda skaļi savu sašutumu, kā to viņas vietā darītu cita; uzacis sarāvusi, viņa tikai apspiesti nopūtās:

—   Neko sacīti — Biče noteica ar tādu izteiksmi, kas bija daudzu izsaucēju vērta. — Tātad Gezs… Es zināju, ka viņš ir nelietis. Bet es nezināju, ka viņš var būt tik bīstami drausmīgs.

Aizrāvies jau gribēju sākt runāt par Frēziju Granti, iedomādamies, ka man pievērsto acu nervozais mirdzums un rokas neapzinātā kustība, kas noguldīja pirkstu galus uz galda malas, ir kluss, labvēlīgs norādījums un stāsts par nakti laivā tagad būtu vietā. Tad atcerējos, ka par to nedrīkst runāt, skumji nodomādams: «Kāpēc gan?» Tai pašā laikā es sapratu — kāpēc, bet noraidīju šo izpratni. Tai pagaidām vēl nebija vārda.

Nepieminēdams, protams, par ģīmetni, papildinājis savu stāstu ar detaļu notēlošanu, gadījumu ar Gezu izstāstīju diezgan sīki, pēc tam Biče, acīmredzot uzticēdamās man, iepazīstināja mani ar kuģa vēsturi un savu atbraukšanu.

«Pa viļņiem traucošo» bija licis uzbūvēt viņas tēvs Bičes mātei, jūtīgai, kaprīzai sievietei, kas mirusi pirms astoņiem gadiem. Par kapteini pieņemts Gezs; Batleru un Sinkraitu Biče nepazina — tie bija iestājušies dienestā jau pēc tam, kad kuģi pārņēmis Gezs. Tajā laikā, kad Seniels izputējis, viņam vēl atlicis nokārtot vienu, pēdējo, maksājumu, kam tomēr vairs nepieticis naudas, un tad Gezs piedāvājis Senielam paglabāt kuģi kā rūpīgi glabātu piemiņu. Bičes māte «Traucošo» ļoti mīlējusi un ne vienu reizi vien ceļojusi ar to; Geza priekšlikums bijis — nodot kuģi fiktīvi viņa īpašumā. Gezs nokārtojis visas formalitātes, turklāt vēl nomaksājis arī pusi no Seniela parāda atlikuma.

Pēc tam Gezs atklāti pieteicis savas īpašuma tiesības un, lai gan viņam bijis noliegts izmantot kuģi saviem nolūkiem, pārvedis «Traucošo» uz citu ostu. Darījuma apstākļi neļāvuši griezties pie tiesas. Tajā laikā Seniels cerējis saņemt lielāku naudas summu no kāda sveša uzņēmuma, ar kuru viņam bijuši veikalu sakari un kurš ticis likvidēts, bet naudas saņemšana ieilgusi, un viņš nevarējis atpirkt no Geza savu kuģi, kā bija to gribējis. Viņš domāja, ka Gezs vēlas naudu.

— Bet ne jau naudu viņš gribēja, — Biče sacīja, domīgi skatīdamās manī. — Tur esmu iejaukta es. Tas vilkās ilgi un galīgi apnika. — Viņa iecietīgi pasmaidīja, ļaudama man uztvert domu, kas bija noticis. — Tā tas nu bija. Viņš nevajāja mani tādā veidā, ka man būtu jāmeklē aizsardzība, tikai rakstīja garas vēstules, un viņa pēdējās vēstulēs (es tās visas esmu izlasījusi) bija tieši pateikts, ka viņš aiztur kuģi kādas uzmācīgas domas un priekšnojautas dēļ. Sī priekšnojauta esot tāda: ja viņš neatdošot «Traucošo», tad man lemts… kļūt — jā, jā! — par viņa sievu. Jā, tāds viņš ir. Dīvains cilvēks, un tie dažādie, pretrunīgie spriedumi par viņu, kurus mēs pārrunājām, ir pilnīgi iespējami. Kāda izlasīta grāmata spēj padarīt viņu uz pāris dienām gluži citu. Viņš pakļaujas iedvesmai un pats to arī rada, iejūsmojies, piemēram, par cēlas dabas varoni vai melodramatisku ļaundari ar «dzirksti dvēselē». Vai ne? — viņa iesmējās. — Tā ir, jūs pats tagad to redzat. Bet, kas viņš būtībā ir par cilvēku, to zina tikai dievs un velns, — Biče noteica dziļā pārliecībā. — Sākumā viņš, vismaz pie mums, izlikās citāds. Tikai retumis mēs dzirdējām par viņa varoņdarbiem, taču nepievērsām tiem uzmanību.

Es klusēju, bet viņa pasmaidīja kaut ko iedomājusies.

—   «Pa viļņiem traucošā»…— Biče atkārtoja, pieliekdamās un aizskardama pusmasku savā klēpī. — Tēvs ir ļoti vecs. Nezinu, kas ir vecāks — viņš pats vai viņa spieķis, bez kura viņš vairs neiet. Bet naudu mēs dabūjām. Tagad, atskatoties uz garo, nodzīvoto mūžu, kas bijis ilgs, vētrains, laimīgs un satura bagāts, — manas mātes tēls tēvam kļūst arvien tuvāks un skaidrāks un līdz ar to sevišķi dārgs it viss, kas atmiņās saistās ar viņu. Es redzu, kā tēvu sāpina tas, ka «Traucošā» braukā apkārt, pārvadādama maisus, un ka to apgāna zagļa rokas, kas kuģi izmanto. Es paņēmu čeku par septiņiem tūkstošiem … Un es jau lasu jūsu acīs: «Drosmīgā, bezbailīgā …» Bet redziet, Gezs izjūt — vismaz man tā liekas — pret mani zināmu cieņu. Tas gan viņu netraucēs paņemt naudu. Tāda jūtu saderība saucas par «psiholoģiju». Es ievācu ziņas un nolēmu sagatavot savam vecajam tēvam pārsteigumu. Lisā, uz kurieni man norādīja saņemtās ziņas, mēs ar Gezu izmainījāmies — es ierados dienu pirms viņa, nezinādama, vai viņš tur iegriezīsies vai dosies tieši uz Helgju un atbraucu šurp pa dzelzceļu, jo še viņam bija jāierodas noteikti, par to man ir drošas ziņas. Viņam rakstīt nav nozīmes un arī riskanti, mana vēstule nedrīkst nokļūt tādās rokās. Tagad man jābrīnās vēl un vēlreiz par visu, kas savedis mūs kopā. Brīnos arī p.ar savu atklātību, lai gan zinu, ka runāju ar džentlmeni* bet… tas parasti nav manā dabā. Es, šķiet, esmu uztraukusies. Vai jūs zināt leģendu par Frēziju Granti?

—   Zinu.

—  Viņa taču ir — «Traucošā». Helgju ir īpatnēja pilsēta. Es to ļoti mīlu. Patiesībā mēs, Senieli, esam šo svētku varoņi: mums ir kuģis ar nosaukumu «Pa viļņiem traucošā». Helgju ir arī manas mātes dzimtene, viņas sencis Viljems Hobss ir viens no pilsētas dibinātājiem.

—  Vai jūs zināt, — es sacīju, — ka kuģis nodots Brau- nam tikpat fiktīvi, kā jūsu tēvs to pārdeva Gezam?

—   Jā! Bet Braunam šajā sakarā nekas nav sakāms. Viss jāizdara Gezam. Tur jau nāk arī Botvels.

Tuvodamies Botvels jautājoši raudzījās uz mums, cik to atļāva apkārtējā drūzma, un, redzēdams, ka mēs apklusuši un gaidot raugāmies uz viņu, piesteidzās klāt.

—   Iedomājieties, kas noticis, — Biče viņu uzrunāja. — Mūsu jaunais paziņa Tomass Harvejs ir braucis kopā ar Gezu uz «Traucošās». Gezs ir jau vai drīzumā būs še.

Viņa nekā vairāk nepiebilda par šo gadījumu, ļaudama man pašam, ja es vēlētos, pastāstīt par ķildu ar Gezu un tā noziegumu. Mani aizkustināja viņas smalkjūtība; īsumā apstiprinājis Bičes vārdus, es Botvelam noklusēju sava ceļojuma piedzīvojumus.

Biče sacīja:

—   Esmu pazīta nejauši, bet ļoti, ļoti sarežģītā ceļā. Es jums to izstāstīšu. Mēs te mazliet izkratījām sirdis.

Viņa paskaidroja, ka es zinu viņas mērķa patiesos apstākļus.

—   Jā, — Botvels teica, — nīgrais jūras laupītājs ar kinžalu zobos vajā mūsu Biči. To visi jau zina tik labi, ka dažreiz pat tenko par to, ja nav cita temata.

—   Smejieties vien! — Biče iesaucās. — Bet man vis nenāk smiekli, jo paredzama smaga saruna.

—   Mēs kopā ar Harveju aiziesim pie Geza, — Botvels piedāvājās, — un būsim klāt, kad runāsiet.

—   Tad nekas neiznāks, — Biče nopūtās. — Gezs atriebsies mums visiem ar ledainu pieklājību, un es palikšu tukšā.

—   Vai jūs neraizējaties… — Es nepaguvu pabeigt jautājumu, bet meitene lieliski saprata, ko es gribēju sacīt.

—   O-o! — viņa iesaucās, uzmetusi man cietu, skaidru skatienu. — Brīnumu nakts tomēr jau pārāk ieilgusi. Bot- vel, mums jāiet. — Pēkšņi atžirgusi un tā iesmiedamās, ka šķita kļuvusi gluži cita, viņa uzrakstīja mazā piezīmju grāmatiņā dažus vārdus un sniedza man.

—   Varbūt atnāksiet pie mums? — Biče sacīja. — Es uzrakstīju jums savu adresi. Veca, skaista iela, vecs nams, divi vcci cilvēki un es. Kā tad norunāsim? Ielūdzu jūs rīt uz pusdienām.

Es pateicos, Biče un Botvels piecēlās. Aizgāju kopā ar viņiem līdz zāles Izejai, spraukdamies cauri maskuballes drūzmai. Biče paspieda manu roku.

—• Tātad jūs visu atceraties? — viņa sacīja, maigi pavērusi lūpas, ar šķelmību acīs. — Pat to, kas notiek krastmalā? (Botvels, nekā nesaprazdams, smaidīja.) Taisnība gan, atmiņa ir kas drausmīgs. Vai nav tiesa?

—   Bet tikai ne šajā gadījumā.

—   Kādā tad? Nu, Botvel, to visu ir vērts izstāstīt Gerdai Tornstonei. Viņai pietiks ilgam laikam. Nedusmojieties, — meitene vērsās pie manis, — man jāpajoko, lai neļautos skumjām. Viss ir tik sarežģīts! Tik visai sarežģīts. Visa dzīve! Mani stipri nodarbina tas, ko nesaprotu, bet ļoti gribu saprast. Vai jūs man rīt palīdzēsiet? Piemēram, — šie divi tērpi. Tur ir neskaidrība! Uz redzēšanos.

Kad viņa pagriezās, aizejot ar Botvelu, viņas seja, ko redzēju profilā, šķita norūpējusies un neizpratnes pilna. Viņi aizgāja, klusi sarunādamies, un durvīs abi reizē atskatījās uz mani; šo kustību paredzējis, es jau biju pagriezies, lai aizietu. Tajā mirklī sapratu, cik dārga man kļuvusi šī nupat iepazītā meitene. Viņa aizgāja, bet vēl arvien it kā bija šeit.

Saņēmis neskaitāmus grūdienus, jo gāju, pilnīgi nogrimis savās domās, es pēdīgi atjēdzos, izgāju no zāles un devos pa kāpnēm uz blakus izeju. Lejup kāpdams, atcerējos, ka pa šīm pašām kāpnēm pirms kādas stundas gāja Dēzija, domīgi knibinādama sava tērpa bārkstis, un no sirds novēlēju viņai labu un mierīgu nakti.

XXIV nodaļa

Sagribējis ēst, noskatīju tuvumā mazu restorānu, un, lai gan pie ieejas mudžēt mudžēja no ieskurbušiem gribētājiem vēl vairāk stiprināties, es ar lielām pūlēm tomēr iespraucos iekšā. Visi galdi bija aizņemti, starpejas un stāvvietas pie bufetes tāpat; spilgtā gaisma, tabakas dūmi, troksnis, dziesmas un kliedzieni mani galīgi apstulboja. Atrast vietu, kur apsēsties, še bija tikpat neiespējami kā ievērt virvi adatas acī. Drīz par sēdēšanu vairs nesapņoju, bet man uzausa cerība, ka atbrīvosies maza sprau- dziņa pie bufetes, kur es, tiklīdz tas bija noticis, arī iespie- dos un sāku ēst, stāvēdams kājās, pats sev ieliedams no steigā atkorķētas pudeles. Apkārtne nevilināja uz lieku pakavēšanos. Sai brīdi man aiz muguras sacēlās trokšņains ķīviņš. Kāds vīrs, lauzdamies uz bufeti, grūstījās un nekaunīgi smējās par apmeklētājos izraisīto sašutumu.

Tikko biju viņā ciešāk ieskatījies, tūliņ pametu ēšanu un izlauzos no pūļa, aizsvilis pēkšņā niknumā* šis cilvēks bija Sinkraits.

Mēģinādams atgrūst ari mani, Sinkraits pavirši atskatījās; tad es, aizturēdams viņa skatienu ar savējo, teicu;

—   Labvakarl Mēs tomēr vēlreiz sastopamies!

Mani ieraudzījis, Sinkraits bija tik izbijies, ka sāka atmuguriski virzīties laukā no pūļa. Vienu mirkli viņa izskats pauda tikai asu, neatlaidīgu vēlēšanos bēgt, noslēpties, — lai gan šajā mudžeklī tas būtu pa spēkam varbūt tikai kaķim.

—   Pfū, pfūl — viņš pēdīgi noteica, noslaucīdams pieri ar delnas virspusi. — Es viss drebu! Kā es priecājos, cik laimīgs jūtos, ka esat dzīvs! Es neesmu vainīgs, zvēru! To visu Gezs. Dieva dēļ, uzklausiet, izstāstīšu jums visu! Kas tā bija par traku nakti! Lai Gezs ir nolādēts; es pirmais būšu jūsu liecinieks, es tur roku nepieliku.

Es viņam vēl nekā nebiju teicis. Es tikai skatījos, bet Sinkraits, saķēris manu roku, runāja arvien satrauktākā izbīlī, arvien skaļāk. Atvilku roku un sacījus

—   Iziesim laukā no šejienes…

—   Protams… Es vienmēr …

Viņš metās man pakaļ kā suns. Varēja ticēt, ka viņš jūtas satriekts jau tāpēc vien, ka uz «Traucošās», kā uzzināju no viņa, gaidījuši un baiļodamies ticējuši, ka es atgriezīšos Dagonā. Toreiz mēs atradušies no Dagonas nedaudz tālāk par piecdesmit jūdzēm. Vienīgi Batlers domājis, ka var notikt ļaunākais.

Ēs aizvedu viņu aiz stūra kādā šķērsielā, kur, apsēdies uz aizslēgtu parādes durvju kāpnītēm, izpurināju 110 Sin- kraita visus viņa prāta un mēles putekļus — attiecībā uz manu gadījumu. Kā jau biju sagaidījis, Sinkraits, redzēdams, ka viņu nepļaukās, drīz vien atguvās, bet runāja tik godbijīgi un manu vismazāko piezīmi noklausījās tik pazemīgi un vērīgi, ka varēja redzēt — šis pēkšņais mundrums viņam kož kaulā.

Notikušais noskaidrojās šādi:

Jau kopš paša sākuma, kad apmetos uz kuģa, Gezs bija sācis prātot, kādā ceļā atbrīvoties no manis, neatmaksājot saņemto naudu. Viņš kalis dažādus plānus. Tā, piemēram, viens no tiem bijis paziņot, ka «Pa viļņiem traucošā» no Dagonas dosies uz Sumatu. Gezs domājis, ka tik tāls ceļojums man nebūs pa prātam un es izkāpšu pirmajā ostā. Taču šis plāns varēja padarīt smieklīgu tā autoru. Geza garastāvoklis pēc izbraukšanas no Lisas kļuvis ļoti īgns, viegli uzbudināms. Viņš pastāvīgi atkārtojis: «Šis nolādētais Harvejs mums atnesīs nelaimi.»

—   Man, protams, viņa maigā mīlestība nebija nekāds noslēpums, — es sacīju, — bet vai jūs varat izskaidrot, kāpēc viņš mani tā ienīst?

—   Zvēru jums, ka to nezinu! — Sinkraits iesaucās.

—  Varbūt… grūti pateikt. Jums jāzina, ka viņš ir māņticīgs.

Lai gan man neizdevās nekā noskaidrot, jutu, ka viņš kaut ko noklusē. Pēc tam Sinkraits sāka runāt par tā vakara traci. Gezs nozvērējies sievietēm, ka es nākšot pie kopējā galda, jo dāmas par varērn gribējušas redzēt, kā viņas izteikušās, «noslēpumaino» pasažieri un kaitinājušas Gezu par to, ka es nonicinot viņa sabiedrību. Tā sieviete, kurai Gezs iesitis, saderējusi, ka es nenākšot pēc Sinkraita aicinājuma. Kad tas piepildījies, Gezs ārkārtīgi noskaities par visu un uz visiem. Sievietes braukušas uz Helgju, tagad viņas jau esot no kuģa aizgājušas. «Traucošā» pienākusi vakar vakarā. Sinkraits apgalvoja, ka viņš tās redzējis pirmoreiz un nezinot, kas viņas ir. Pēc kautiņa Gezs sākumā gribējis pārsviest mani pār bortu un nebijis viegli viņu atturēt. Bet, tiklīdz iekritusi prātā laiva, tad kapteinis vairs nebijis novaldāms. Viņš bijis gluži traks aiz dusmām. Lai piepildītu šo iedomu, viņš pat savu dzīvību nežēlotu.

—   Tobrīd, kad jūs kāpāt laivā, — Sinkraits stāstīja,

—   Batlers saķēra Gezu aiz pleca un sāka purināt, teikdams: «Atjēdzieties! Vēl nav par vēlu. Sauciet viņu atpakaļ!» Gezs arī sāka it kā nākt pie prāta. Viņš nekā vēl nerunāja, bet jau klausījās. Varbūt viņš tā arī izdarītu, ja vēl ciešāk uzstātos. Bet tad ieradās tā dāma, — jūs jau zināt…

Sinkraits apstājās, nezinādams, vai viņam atjauts pieskarties šim jautājumam. Es pamāju ar galvu. Man bija jāizvēlas, vai nu jautāt: «No kurienes viņa uzradās? — un ar to, protams, izrādīties viņa acīs par meli — vai piebalsot Sinkraita vientiesīgajam, parocīgajam minējumam. Lai paliktu pie pēdējā, es noteicu:

—   Jā. Un jūs nevarējāt saprast?!

•— Protams, — Sinkraits attrauca, — viņa bija bijusi pie jums, bet kā un kur? Tas mūs visus pārsteidza. Uz klāja viņa sabija pavisam īsu brīdi. Mums jau metās nelabi aiz bailēm, — ko gan varēja par to domāt? Gezs no jauna zaudēja prātu. Viņš gribēja dāmu aizturēt, bet, kā tas gadījās, kā ne, viņa bija pagājusi tam garām un jau stāvēja pie kāpnēm. Mēs visi sastingām. Gezs pavēlēja nolaist kāpnes. Jūs abi aizbraucāt. Tad mēs aizskrējām uz jūsu kajīti, un Gezs dievojās, ka viņa esot atnākusi pie jums naktī Lisā. Citāda izskaidrojuma nebija. Bet pēc šā notikuma viņš iesāka tā dzert, kā es vēl nebiju redzējis, un visu laiku atkārtoja, ka jūs to esot iekārtojis ar nolūku, kuru viņš gan kādreiz uzzināšot. Nākamajā dienā uz visas pasaules buriniekiem nebija nožēlojamāka gļēvuļa par Gezu. Viņš tikai to vien runāja kā par cietumu un spaidu darbiem, divdesmit reižu dienā ņēmās mūs mācīt, kā mums jārunā, kad jūs iesniegsiet ziņojumu par viņu. Matrožiem viņš dāļāja naudu, dzirdīja, solīja divkāršu algu, lai viņi tikai liecinātu, ka jūs laivu no viņa nopircis.

—  Sinkrait, — es teicu pēc klusēšanas, kuras laikā man bija radies gluži nepeļams plāns, noderīgs Bičei, — jūs taču stingri ieķērāties durvīs, kad es tās atvēru…

—  Es zvēru!… — Sinkraits iesāka, bet apklusa, tiklīdz sakustējos.

Es turpināju:

—  Tā bija, un tāpēc velti jūs pūlaties izlocīties. Sekām komentāru nevajag. Bet pie tiesas es jūsu vārdu neminēšu, ja pildīsiet vienu noteikumu.

—   Sakiet to, dieva dēļ, — es darīšu visu!

—  Tas nemaz nebūs grūti. Jūs nedrīkstat teikt Gezam ne vārda par to, ka esat mani še redzējis.

—   Esmu gatavs klusēt vai simt gadus, piedodiet mani

—   Tā. Kur Gezs tagad ir — uz kuģa vai krastā?

—  Viņš apmetās mazā viesnīcā krastmalā. Tā saucas «Buras un tvaiks». Ja vēlaties, es jūs pavadīšu uz turieni.

—  Domāju, ka pats atradīšu. Nu, Sinkrait, ar to mūsu saruna pagaidām būtu galā.

—   Varbūt jums vēl kas vajadzīgs no manis?

—  Mazāk dzeriet, — es teicu, viņa izbaiļu un verdziskās iztapības mazliet aizskarts. — Un ejiet prom no Geza.

—   Zvēru… — viņš iesāka, bet es jau biju piecēlies.

Nezinu, vai viņš palika sēžot uz durvju kāpnēm vai aizgāja dzertuvē. Es pametu viņu šķērsielā un izgāju laukumā, kur pie galda pieminekļa tuvumā nesastapu vairs neviena no agrākās sabiedrības. Apvaicājos pēc Kuka un saņēmu atbildi, ka viņš lūdzis mani aiziet pie viņa uz viesnīcu.

Kustība bija apsīkusi. Pūlis pamazām izklīda; durvis tika noslēgtas. No krēslainā augstuma uz iemiegošo pilsētu noraudzījās «Pa viļņiem traucošā», un es atvadījos no viņas kā no dzīvas.

Uzmeklējis viesnīcu, uz kuru mani bija aicinājis Kuks, un novests pie viņa, atradu to jau gultā. Man ienākot, Kuks gan atvēra acis, bet tās tūliņ atkal aizkrita ciet. Viņš atvēra tās no jauna. Bet tik un tā gulēja. Šo truli pavērto, tomēr aizmigušo acu lielā piepūle man rādīja, ka viņš cenšas pasacīt kādu laipnību. Bet nogurums bija pārāk liels. Netikdams ar to galā, Kuks nopūtās, un, mani pazinis, nošļupstēja: «Iekārtojieties,» — tad ar troksni apvēlās uz otriem sāniem.

Es apgūlos otrā gultā, ko mums bija ienesuši, un tūliņ aizvēru acis. Tumsa noslīga pār mani; istaba it kā apsviedās otrādi, un es jau tūliņ iemigu.

XXV nodaļa

Apguldamies zināju, ka iemigšu cieši jo cieši, jo piecelties gribēju agri, un šī vēlēšanās — agri piecelties — mani neapzinīgi uzmodināja. Kad atvēru acis, atmiņa bija tukša kā pēc nesamaņas. Es nevarēju notvert nevienu domu līdz tam mirklim, kamēr ieraudzīju aizmigušā Kuka pastiepto apakšlūpu. Tad migla izklīda, un, atjaunojis atmiņā notikumu secību, es paņēmu no krēsla pulksteni. Par laimi, bija vēl tikai pusdesmit no rita.

Klusi apģērbos un, cenzdamies neuzmodināt savu saimnieku, nogāju kopējā zālē, kur palūdzu stipru tēju un rakstāmlietas. Še es uzrakstīju divas zīmītes: vienu — Bičei Senielai, paziņodams viņai, ka Gezs jau atrodas pilsētā, reizē uzrādot tā adresi; otru — Proktoram ar lūgumu izsniegt manas mantas zīmītes nonesējam. Nezinādams, vai būtu ērti atgādināt Dēzijai mūsu sastapšanos vakar, aprobežojos ar sveicienu viņai šajā vēstulē. Nosūtījis zīmītes ar diviem komisionāriem, aizgāju no viesnīcas uz frizētavu, kur sabiju ap pusstundu.

Laiks skrēja ārkārtīgi ātri. Kad devos uzmeklēt Gezu, jau bija ceturksnis uz vienpadsmitiem. Bija svelmīgi karsta diena. Nepārzinādams pilsētas ielas, zaudēju vēl minūtes divdesmit, jo maldīdamies uznācu krastmalas tālākajā galā un man vajadzēja griezties atpakaļ. Baidīdamies, ka Gezs varbūt izgājis nokārtot savus darījumus vai noslēpies, ja Sinkraits nebūtu turējis zvērestu, un vēlēdamies katrā ziņā aizsteigties priekšā Bičei, lai paspētu iebiedēt Gezu, tā padarot viņu piekāpīgāku Senielu kuģa lietā, — es pasaucu važoni. Drīz vien tas mani noveda pie «Burām un tvaika», balti krāsota netīra nama ar stikla balkonu otrā stāvā, ar tirgotavām un traktieri apakšā. Ieeja bija no vārtiem pa kreisi, augšup pa tumšām un stāvām kāpnēm. Apstājos uz mirkli, lai sakopotu domas, un izdzirdu steidzīgus soļus aiz sevis.

—   Pagaidietl — teica kāds aizelsies cilvēks.

Es atskatījos.

Tas bija Batlers ar savu nopietno smaidu.

—   Kāpsim nu augšā, — viņš teica. — Ari es eju pie Geza. Redzēju jūs piebraucam un atviegloti uzelpoju. Ja gribat, varat man neticēt. Es skrēju, lai jūs panāktu. Drausmīga, neģēlīga rīcība, tur nav ko runāt! Bet viņu apvaldīt nebija iespējams. Ja mani var vainot, tad tikai par to, kāpēc netiku viņu apvaldījis. Vai saprotat? Nu, viss vienalga. Es biju jūsu pusē, tiešām gan. Bet tā ir jūsu darīšana, vai gribat mani pazīt vai uzskatīt par savu ienaidnieku.

Nezinu, vai šī sastapšanās darīja man prieku vai ne. Manī cīnījās sašutuma pilnas aizdomas ar neapzinātu uzticēšanos viņa vārdiem. Es noteicu:

—   Vēl par agru spriest.

Batlera vārdiem bija patiesa skaņa, tajos bija rūgti pašpārmetumi un sirsnīgs prieks, redzot mani pie dzīvības. Turklāt Batlers nebija nemaz dzēris. Kamēr es klusēju, aiz mājas lielā pagalma kļuva dzirdami kliedzieni, troksnis un neatlaidīgi izsaukti rīkojumi. Tur kaut kas notika. Nepievērsdams tam uzmanību, devos augšup pa kāpnēm, noteicis Batleram:

—   Gribu jums ticēt, bet tagad nerunāsim par to. Man vajadzīgs Gezs. Esiet tik laipns, parādiet man viņa istabu un ejiet, man ar viņu būs ļoti nopietna saruna.

—   Labi, — viņš sacīja. — Lūk, tur iet apkopēja. Pajautāsim, vai kapteinis jau piecēlies. Man viņam jāpasaka tikai pāris vārdu, pēc tam es iešu.

Bijām uzkāpuši otrajā stāvā un gājām pa šauru gaiteni ar izeju uz balkonu pa kreisi. Pa labi ieraudzīju vairākas durvis — četras vai piecas — citu aiz citas ar nevienādām atstarpēm. Es apturēju sievieti. Tas bija resns, spiedzīgs radījums ar lakatu ap galvu un suku rokās; padzirdējusi, ka mēs prasām, vai Gezs mājās, viņa sašutusi norādīja uz durvīm pretējā pusē, gaiteņa pašā galā.

—   Vai viņš mājās — negribu ne zināt, ne dzirdēt! — viņa paziņoja, ātri sabāzdama zem lakata atrisušās netīro matu šķipsnas un sākdama uztraukties. — Ejiet un lūkojiet paši, es pie šā nelieša vairs kāju nesperšu. Kā viņš man vakar uzbļāva! Tas jūsu Gezs ir cūka un nelietis! Es jau domāju, ka viņš man zvels. «Vāķies laukā!» Tā uzbrēkt — man! Mājās gan, — viņa nobeidza, nikni nopūzdamās, — jau atkal izšāva. Es neklausu un neeju, kad viņš zvana^ kaut jods viņu parautu, tagad pasācis šaut griestos. Tā viņš dod ziņu, lai es nāku. Nesen atkal izšāva. Ejiet, un, ja prasīs, vai neredzējāt mani, tad varat pateikt, ka es neesmu viņa kalpone. Tur iekšā ir kāda sieviete, — resnā vēl piebilda. — Izvirtulis!

Viņa nozuda, suku vicinādama. Es paskatījos uz Batleru. Viņš stāvēja, domīgi raudzīdamies durvīs. Aiz tām viss bija klusu.

Sāku klauvēt, vispirms klusu, pēc tam spēcīgi. Durvis sakustējās, tātad aizslēgtas nebija, bet neviens neatbildēja.

—   Klauvējiet stiprāk, — Batlers ieteica, — viņš droši vien atkal aizmidzis.

Atcerējies apkopējas vārdus par sievieti, es paraustīju plecus un atkal pieklauvēju. Durvis pavērās plašāk; tagad starp tām un stenderi varēja iebāzt roku. Es pēkšņi jutu, ka tur neviena nav, un pateicu to Batleram.

—   Tur neviena nav, — viņš apstiprināja. — Savādi, bet tā ir. Nu, lai, iesim iekšā.

Tad saņēmies es pagrūdu durvis, kas, vaļā vērdamās, atsitās pret lielu skapi, un gāju iekšā, ārkārtīgi pārsteigts ieraudzīdams, ka Gezs guļ uz grīdas.

XXVI nodaļa

— Jā, — teica Batlers, pārtraucot nāves izraisīto klusumu, — varējām klauvēt skaļi vai klusu, vienalga. Lode pierē — gluži tā, kā jūs gribējāt.

Es piegāju pie mirušā, apejot viņam apkārt notālēm, lai neiekāptu asinīs, kas no Geza cauršautās galvas bija satecējušas pie sliekšņa.

Gezs gulēja uz muguras pie galda istabas vidū, iešķērsu pret izeju. Viņš bija ģērbies baltā uzvalkā. Ceļgalā saliektā labā kāja pastiepusies uz durvju pusi; izplestās un elkoņos saliektās rokas izskatījās kā apklusušas piepūlē pacelties. Viena acs bija pusatvērta, otra šķita raugāmies zem nekustīgajām skropstām. Pār seju un uz grīdas noplūdušās asinis sarecēja, atspoguļojot tuvējo krēslu kā peļķē; brūce virs deguna šķita mazliet pietūkuši. Nāve bija pārsteigusi Gezu kādu pusstundu, varbūt arī stundu pirms mūsu ierašanās. Lielā istaba izskatījās neuzposta. Uz grīdas spīdēja revolvera patronu čaulas. Uz dīvāna bija izmētātas avīzes, kaktos tukšas pudeles, glāzes un viena pusizdzerta pudele uz galda starp cigāriem, kaklasaitēm un cimdiem; pie durvīm tumšs, veclaicīgs skapis, kuram blakus bija iespiesta dzelzs gulta ar ātrumā pārmestu segu, — tas bija viss, ko es paguvu ievērot, vairākkārt palūkojies visapkārt. Blakus Geza galvai revolveris. Di- bensienā aiz galda atvērts logs.

Vaļā atgrūstās durvis, atsitušās pret skapi, sāka pašas no sevis vērties ciet. To pamanījis, Batlers atvēra tās un nostiprināja.

—   Mēs nedrīkstam durvis turēt aizvērtas, — viņš lietišķi piebilda. — Nu, nekā darīt, jāiet pasaukt ļaudis, jāpaziņo, ka kapteinis Gezs nogalināts, — nogalināts vai pats nošāvies. Miris ir.

Ne viņš, nedz es nepaguvām iziet. Gaiteņa abos galos sacēlās troksnis: no labās puses kāds skrēja, no kreisās steidzīgi tuvojās vairāki cilvēki. Skrējējs, tukls vīrietis ar dubultu zodu un drūmu seju, ieskatījās pa durvīm: viņa seja mežonīgi sašķiebās, un viņš aizdrāzās garām, ar roku mādams uz savu pusi. Gandrīz tūliņ viņš atgriezās un ienāca iekšā pirmais. Apdomīga piesardzība prasīja mierīgu izturēšanos, bez liekas rosības, tāpēc es paliku stāvam pie galda. Batlers, pasoļojis pa istabu, apsēdās — viņš bija bāls un nervozi berzēja rokas. Drīz viņš no jauna piecēlās.

Pirmais, kā jau pieminēju, istabā ieskrēja tuklais vīrs. Viņš apjuka. Pēc viņa iebruka vesels bars — cilvēku piecpadsmit — un to vidū jauna sieviete vai meitene gaišā, svītrainā tērpā ar puķotu cepuri galvā. Viņa bija cieši ielenkta un šķita vērīgi, piesardzīgi mierīga. Negribējām ticēt savām acīm. Tā bija Biče Seniela, kas, tikko ienākusi un ieraudzījusi mani, tūliņ pateica:

—   Sie cilvēki man ir sveši.

Es sapratu. Domājams, to saprata arī Batlers, kas taču bija redzējis pie Geza viņas ģīmetni, viņš uzmeta man izbiedētu skatienu. Un tā mēs pārsteigti turpinājām viņu nepazīt. Viņa tā gribēja, tātad tur bija kāds iemesls. Trokšņa un izsaucienu jūklī, kas šos saskrējušos, pārbijušos ļaudis vēl vairāk sašausmināja, es Bičei jautāju ar skatienu. «Nē,» atbildēja viņas dzidrās, bargi mierīgās acis, un es sapratu, ka mans jautājums ir aplams.

Kamēr sadrūzmējies sieviešu un vīriešu bars, daži pat ārpusē pie durvīm, klaigāja ap mirušo, — Biče, pagrū- dusi avīzes tālāk, apsēdās uz dīvāna un dziļi ievilka elpu. Viņa izturējās mierīgi un atturīgi. Paklauvēja ar pirkstiem pa dīvāna atzveltni, pēc tam ar tādu izteiksmi, it kā piesardzīgi pārejot netīru ielu, viņa paskatījās uz Gezu un saviebtisies novērsa skatienu.

—   Mēs aizturējām, kad tā devās lejā pa kāpnēm, — ziņoja gara auguma vīrs vestē, bez cepures, ar kalsnu, badīgu seju. Viņš piegrūda savai bailēs sarkani pietvīkušajai sievai. — To pašu var sacīt, eče, arī sieva. Dzi, saimniek! Harden! Mēs abi aizturējām viņu uz kāpnēm!

—   Bet kas jūs tāds esat? — Hardens apvaicājās, noskatīdams mani. Viņš bija tuklais vīrs, kas ieskrēja pirmais.

Sieviete, kuru mēs sastapām gaitenī, vēl arvien turēja rokās suku. Viņa panācās uz priekšu un norādīja uz Batleru, pēc tam uz mani.

—   Batlers un tas džentlmenis nupat kā atnāca, viņi vēl prasīja, vai Gezs esot mājās. Tā ir — nupat tikko kā ienāca.

—   Es esmu nogalinātā palīgs, — Batlers teica. — Mēs abi atnācām reizē: pieklauvējām, iegājām un ieraudzījām.

Tagad visu uzmanība pievērsās Bičei. Ienākušie pastāstīja Hardenam, ka, skriedams pār pagalmu, kāds puika redzējis greznu jaunu dāmu izlecam pa logu uz kāpnēm. Pa šīm iešķērsu pret ārsienu izbūvētajām kāpnēm, kuras ieraudzīju, paskatījies pa logu, varēja nokļūt zem nama jumta, un tām bija arī neliela platforma netālu zem loga. Biče bija grasījusies doties lejā, bet tad sākusi kāpt uz augšu un apstājusies pie fasādes izciļņa. Puika par redzēto pastāstījis pagalmā iznākušajai sievietei, tā pasau- kusi savu vīru, kas strādājis šķūnī, un, kad viņi abi gājuši uz kāpnēm, norībējis šāviens. Šāviena troksnis atskanējis no nama, bet no kurienes īsti — to liecinieki nevarēja pateikt. Biče jau gājusi apakšā pagalmā gar sienu uz vārtiem. Viņu aizturējuši. Troksni izdzirduši, saskrējuši vēl daži cilvēki. Biče mēģinājusi aiziet. Bet, kad viens no vīriešiem gribējis satvert tās roku, vairs neprece tojusies un pateikusi, ka nākot no kapteiņa Geza pa šo ceļu tāpēc, ka bijusi ieslēgta viņa istabā. Pēc tam visi uznākuši augšā gaiteni un tagad nešaubīdamies ticēja, ka notvēruši slepkavu.

So paskaidrojumu laikā es vairījos uzlūkot Biči, taču biju tā apstulbis un pilns tik pretrunīgu domu, ka tomēr vēlreiz pajautāju viņai ar skatienu, citiem to nemanot, un viņas acis atkal noteikti sacīja: «Nē.» Atbilde jau bija arī viņas dabiskā attieksme pret notiekošo. Es vēlreiz pabrīnījos par viņas cēlo pašsavaldību tādā vietā un tik nomācošos apstākļos. Viņa uzmanīgi noklausījās visu, kas tika runāts, acīmredzot neatlaidīgi cenzdamās saprast, kā šī negaidītā traģēdija varēja notikt. Es pamanīju dažus skatienus, kas it kā kautrējās kavēties pie viņas sejas, — tik neiespējami šķita redzēt viņu šajā vietā.

Vispārējam uztraukumam turpinoties, aiz sienas nodipēja soļu troksnis: durvīs stāvētāji atrāvās, ielaizdami varas pārstāvjus. Ienāca komisārs, gara auguma vīrs brillēm uz deguna ar garenu lietišķu seju, aiz viņa ārsts un divi policisti.

—   Kurš pirmais uzgāja līķi? — komisārs jautāja, noskatīdams ļaužu baru.

Es un pēc manis Batlers pastāstījām viņam par savu drūmo vizīti.

—   Jūs paliksiet še. Kurš ir saimnieks?

—   Es. — Hardens atnesa krēslu pie galda, un komisārs apsēdās. Sažņaugtās rokas nolaidis starp ceļgaliem, viņš kādu brīdi skatījās uz Gezu, kamēr ārsts šai laikā, pacēlis smago roku un paberzējis ādu uz nogalinātā pieres, konstatēja nāvi, kas, pēc viņa domām, iestājusies augstākais pirms pusstundas.

Izdēdējušais vīrs atkal panācās uz priekšu un, norādīdams uz Biči Senielu, paskaidroja, kā un kāpēc viņa aizturēta pagalmā.

Policijai ierodoties, Biče nebija mainījusi savu stāvokli, tikai ar skatienu atgādināja man, ka es nepazīstu viņu. Tagad viņa piecēlās, gaidot jautājumus: piecēlās arī komisārs, un no viņa sejas izteiksmes bija redzams, ka viņš atzīst šo gadījumu parļoti retu.

—   Lūdzu apsēdieties — komisārs teica. — Man jāuzraksta iepriekšējais protokols. Nosauciet savu vārdu.

—   Tas paliks nezināms, — Biče atbildēja, nosēzdamās agrākajā vietā. Viņa pacēla galvu un, sākdama pietvīkt, iekoda lūpā.

Komisārs teica:

—   Saimniek, izraidiet visus, paliksiet tikai jūs, dāma un šie divi džentlmeņi. Nepazīstamā, paskaidrojiet savu izturēšanos un ierašanos šajā namā.

—   Es jums nekā nepaskaidrošu, — Biče atbildēja tik noteikti, lai gan lēnīgi, ka komisārs palūkojās viņā ar sevišķu uzmanību.

Visi pārējie, atskaitot Biči, Hardenu, mani un Batleru, bija izgājuši no istabas. Durvis aizvērās. Aiz tām dzirdēja sačukstēsanos un ziņkārīgo soļus.

—  Vai jūs atsakāties atbildēt uz jautājumu? — komisārs vaicāja, atļaudamies tik daudz oficiālas līdzjūtības pret jauno un skaisto notikuma galveno personu, cik pieļāva tā dienesta raksturs.

—   Jā, — Biče pamāja. — Es atsakos atbildēt. Bet gribu sniegt paskaidrojumu. Tas, manuprāt, ir nepieciešami. Pēc tam jūs varēsiet vai nu izbeigt nopratināšanu, vai ari tā turpināsies pie izmeklēšanas tiesneša.

—   Es klausos.

—   Protams, man nav sakara ar šo nelaimes gadījumu vai noziegumu. Ne še, ne arī visā pilsētā nav neviena cilvēka, kas mani pazītu.

—  Vai tas ir vTss? — komisārs sacīja, pierakstīdams viņas vārdus. — Varbūt padomājusi jūs gribēsiet vēl ko piebilst. Kā redzat, ir notikusi slepkavība vai pašnāvība — pagaidām mēs vēl skaidri nezinām. Jūs ir redzējuši izlecam pa logu uz ārējo kāpņu platformas. Iedomājieties sevi manā vietā, — kā lai uztveru jūsu rīcību?

—  Tā šķiet aizdomīga, — meitene atbildēja ar tādu sejas izteiksmi, kāda ir cilvēkam, kas apdomā ik vārdu. — Tur nu nekā nevar darīt. Bet man ir savi apsvērumi, iemesli, kas pilnīgi pietiekami, lai slēptu savu vārdu un klusētu par notikušo. Ja slepkava netiks atklāts, es, protams, būšu spiesta sniegt savu — tik gaužām vienkāršo liecību, bet pasacīt savu vārdu jau tagad un pastāstīt par apstākļiem, kas mani spieda še ierasties, — to es nevaru. Man ir tēvs, astoņdesmit gadu vecs. Viņam jau reiz bija triekas lēkme. Ja viņš avīzēs izlasīs manu vārdu, tas var laupīt vfņam dzīvību.

—   Jūs baidāties no izpaudumiem atklātībā.

—   Vienīgi no tā. Turklāt vēl šī liecība pēc būtības ir saistīta ar manu vārdu, un, ja es stāstīšu, kāpēc biju šeit, tas būs tikpat daudz kā tieši nosaukt sevi,

—   Tā, — sacīja komisārs, ietekmēdamies no viņas loģiskā toņa, kas kļuva par visa noskaņojuma centru. — Vai jums neliekas, ka, atsakoties sniegt paskaidrojumus, jūs ar to iznīcināt būtisku izziņas daļu, kas, protams, varētu nākt par labu jūsu interesēm.

—   Nezinu. Var jau būt, bet varbūt arī ne. Tā jau ir tā nelaime. Man jānogaida. Ja citādi nevaru sev palīdzēt, man jāpietiek ar apziņu, ka neesmu vainīga.

—   Bet jūs taču negaidāt, — iebilda komisārs, — ka vainīgais pats ieradīsies un uzdos sevi.

—   Tieši tas ir vienīgais, uz ko es pagaidām ceru. Vai nu viņš atzīsies pats, vai viņu atklās.

—   Vai jums ieroči ir?

—   Es ieročus nenēsāju.

—   Sāksim pēc kārtas, — noteica komisārs, pierakstīdams dzirdēto.

XXVII nodaļa

Kamēr norisa šī saruna, es klausīdamies pārdomāju, kā izkliedēt spilgtās un stiprās, pretrunu cauraustās aizdomas par noziegumu, kas tik ļoti nesaskanēja ar Bičes ārieni un izturēšanos. Es sēdēju starp logu un galdu, domīgi grozīdams pirkstos vītņotu bultu ar uzgriezni. To biju tāpat vien kavēdamies paņēmis no mazā galdiņa pie sienas un, uzgriezni piespiezdams, pamanīju, ka tas visai vaļīgi piegriezts. Batlers sēdēja man blakus. Izklaidīga interese par tādu bultas ciešgala ierīci pamudināja mani uzgriezni noņemt. Tad es ieraudzīju, ka bulta vidū izdobta un līdz malām pilna ar biezu, tumšu masu, kas atgādināja sažuvušu krāsu. Nepaguvu paurbināt savādo pildījumu, kad Batlers, aši pievirzījies tuvāk, pastiepa kreiso roku man aiz muguras, lai paņemtu priekšmetu, kuru es vēl turpināju pētīt; viņš izrāva to man no rokām, ar skatienu likdams saprast, ka tas jānoslēpj, un pēc tam veikli iegrūda savā kabatā. To darīdams, viņš pamāja ar galvu. Neviens nepamanīja viņa kustību. Taču es paguvu saost vieglu opija smaržu, kas tūliņ pat izgaisa. Ar to pietika, lai manī uzdzirkstītu doma, kas pēkšņi it kā apgaismoja šārīta notikumus, un tūliņ pēc tam daudz saprotamāks secinājums, — atskārtums, ka Batlera vēlēšanās noslēpt aizliegto indes pārvadāšanu gluži nekā nepaskaidro attiecībā uz slepkavību un ne mazākā mērā neat- slogo Biči. Turklāt vēl, spriežot pēc Batlera klusēšanas, neizpaužot viņas vārdu, lai gan, kā jau teicu, pēc ģīmetnes Geza kajītē viņam par to nekādu šaubu nevarēja būt, — es domāju, ka tomēr būs labāk, ja ļaušu bultai nozust, lai gan es nekā nesapratu.

Atstājis Biči mierā, komisārs sāka pētīt revolveri, kas, mums ienākot, bija gulējis uz grīdas. Tas bija septiņreiz šaujams ierocis, kam visas lodes vēl iekšā.

—   Vai varat pateikt, kam pieder šis revolveris? —■ komisārs jautāja Batleram.

—   Tas ir kapteiņa revolveris, — jūrnieks atbildēja. — Gezs nekad nešķīrās no revolvera.

—   Vai jūs droši zināt, ka tas ir viņa?

—   Jā, tas ir viņa revolveris, — Batlers atkārtoja. — Es to pazīstu tikpat labi kā pavārs kafijas kannu.

Tikām ārsts bija apskatījis brūci. Izgājusi cauri galvai, lode bija iestrēgusi sienā. — Izņemt no apmetuma bija viegli, komisārs to paveica ar naglu. Lode bija iespiesta, mazāka kalibra un garāka nekā lodes Geza revolverī, turklāt vēl tā bija niķelēta.

—   Raversa buldogs, — komisārs noteica, pamētādams lodi uz delnas. Viņš to iesvieda portfeļa nodalījumā. — Nogalinātais pie sava kolta nav ķēries.

Mantu apskate nekādus norādījumus nedeva. Policisti izņēma no Geza kabatām mutautu, etviju, pulksteni, dažas vēstules un biezu žūksni naudas zīmju, ietītu avīzes lapā. Naudu saskaitījis, komisārs nosauca prāvu summu: pieci tūkstoši mārciņu.

—   Viņš nav aplaupīts, — es iesaucos, šā apstākļa satraukts, jo notikums sarežģījās, izvērsdamies arvien vairāk par ļaunu Bičei.

Komisārs paskatījās manī kā logā. Viņš nekā neteica, bet likās stipri apmulsis. Pēc tam sākās saimnieka Har- dena nopratināšana.

Hardens pastāstīja, ka Gezs apmeties pie viņa jau ceturto reizi, bijis labs maksātājs, devīgs pret apkalpotājiem, dažreiz naktis pavadījis ārpus mājas un vispār bijis nemierīgs viesis; pēc šā vispārējā raksturojuma Har- denu uzaicināja stāstīt par tiešo notikumu.

—   Pulksten deviņos mana apkalpotāja Pegija ienāca bufetē un pateica, ka viņa neiešot pie Geza, kad tas zvanīšot, jo vakar Gezs rupji izturējies pret viņu. Drīz pēc tam nonāca lejā pats kapteinis: izlamāja mūs ar Pegiju un iedzēra viskiju. Negribēdams ar viņu ķildoties, apsolīju, ka Pegija apkalpos viņu. Viņš nomierinājās un uzgāja augšā. Es biju aizņemts, jo norēķinājos ar piegādātāju. Ap desmitiem dzirdēju šāvienus, neatceros — cik. Aiziedams Gezs tika draudējis, ka viņš vairs nezvanīšot, bet šaušot. Nezinu, kas viņam tur bija ar Pegiju, — vai viņa gāja pie tā vai ne. Bet Pegija atkal ieradās un sāka raudāt. Vaicāju, kas noticis. Izrādījās, ka pie Geza atnākusi kāda dāma un esot bail ieiet, ja Gezs zvanīšot, un bail arī neiet. Es tomēr sapratu, ka viņa vis nedomā iet, un, saprotat paši, piedraudēju viņai. Tobrīd mani bija nokaitinājuši mehāniķi no «Springa»: viņi sāka prašņāt, cik līķu uzkrājoties manā viesnīcā līdz vakaram. Tad es aizgāju pats un redzēju kapteini Gezu stāvam uz balkona ar šo jaunkundzi. Es sagaidīju no viņa kliegšanu, bet viņš pagriezās un ilgi noskatījās manī smaidīdams. Sapratu, ka viņš mani gluži vienkārši nemaz neredz. Sāku runāt par šaudīšanu un pārmest viņam. Tad viņš uzkliedza: «Kāda velna pēc jūs še stāvat?» Es noprasīju, ko viņš vēlas. Gezs atbildēja: «Pagaidām nekā.» Un viņi abi ienāca šeit. Piegādātājs gaidīja mani, es atgriezos pie tā. Varēja būt pagājusi kāda pusstunda, kad atkal norībēja šāviens. Tas padarīja mani nemierīgu, tāpēc ka tagad Gezs nebija viens. Es uzskrēju augšā un, iedomājieties, ieraudzīju, ka blakus nama iedzīvotāji (mums ir kopīgs pagalms) steidzas man pretim un viņu vidū ir šī nepazīstamā jaunkundze. Geza istabas durvis bija līdz galam vajā. Tur stāvēja divi: Batlers — es pazīstu Batleru — un vēl šis džentlmenis. Ieskatījies iekšā, ieraudzīju, ka Gezs guļ uz grīdas, un ienācu kopā ar citiem.

—   Pasauciet Pegiju, — sacīja komisārs.

Viņa nebija tālu jāmeklē, jo visu laiku bija grozījusies turpat tuvumā, kad Hardens atvēra durvis, Pegija pasteidzās noslaucīt priekšautā degunu un noteiktiem soļiem pienāca pie galda.

—   Pastāstiet, kas jums zināms, — komisārs uzaicināja pēc parastajiem jautājumiem, — kā sauc un cik veca.

—   Viņš ir miris, un es negribu runāt sliktu, — Pegija svinīgi noteica, uzlikdama roku uz krūtīm. — Bet vakar gan viņš mani tā apvainoja, kā vēl nekad. Ar to tad arī viss sākās.

—   Kas sākās?

—   To es tāpat vien pateicu. Viņš pārnāca vakar vēlu, jā, šis Gezs. Aiziedams viņš istabu bija noslēdzis un atslēgu paņēmis līdzi, tāpēc nevarēju uzkopt. Es vēl negulēju: dzirdēju, ka viņš tur augšā rībinās, tātad pārnācis mājās. Tad es uzgāju augšā sakārtot viņa gultu un sāku šo un to piekopt, — nu, kā jau piederas. Viņš stāvēja, pagriezis man muguru, galīgi pilnā un turēja roku svārku iekškabatā. Visu laiku viņš blenza, kad es iešu projām, un tad uzreiz iebļāvās: «Vācies prom no šejienes!» Es, protams, atcirtu pretī (Pegija pašcieņā savilka lūpas, tā ka es varēju iedomāties viņas seju uzkliedziena brīdī), iebilstot par saviem pienākumiem. «Bet vai to tu redzi?» viņš ierēcās. Tas ir, vai es redzot krēslu, jo viņš sāka krēslu vicināt man pār galvu. Ko es varēju darīt? Viņš ir vīrietis un, protams, stiprāks par mani. Es nospļāvos un aizgāju. Un tad viņš zvanīja no rīta…

—   Kad tas bija?

—   Tā ap astoņiem. Es jau ielāgotu arī minūtes, ja kāds būtu zinājis, ka tā iznāks. Es biju noņēmusies neiet. Lai labāk tad mani padzen. Es savu darīšanu zinu. Mani vainot nav un nav par ko.

—   Jūs esat nevainīga, Pegij?! — komisārs teica. — Un kas tad notika pēc zvana?

—  Vēlreiz zvans. Bet, tā kā visi augšējie bija agri izgājuši, es zināju, kas tur mani aicina.

Biče pasmaidīja, uzmanīgi noklausīdamās šīs kvēlās, piecus pudus smagās sievietes sirds stāstā. Es priecājos, vērodams šo viņas nervu izturības pierādījumu.

Pegija turpināja:

—   …tad sāka zvanīt dažādiem paņēmieniem, visu laiku pielāgodamies citiem, svešiem zvaniem, pats viņš allaž zvanīja īsi: viens, divi. Gan trillin^ja, gan palaida tādu labsirdīgu strinkšķi, — un tad atkal savu īso. Es nogāju bufetē, kur drīz vien ienāca arī viņš, taču nepamanīja mani. Pamatīgi izlamājās. Un, kad viņš no turienes bija prom, saimnieks sāka mani pierunāt: «Aizejiet pie viņa, Pegij, viņš draud griestus pataisīt par sietu,» — tas ir,' sāks šaudīt. Mani, vai zināt, ar to vis nenobiedēs. Kas viss pie mums ir noticis! Komisāra kungs gan atceras, kā pagājušā gadā meksikāņi aizbarikādēja durvis un šāvās — trīs pret sešiem …

—   Jūs, Pegij, esat drosmīga sieviete, — komisārs pārtrauca, — bet fas jau ir sens notikums. Stāstiet par šo.

—   Jā, es neesmu no bailīgajām, to zina katrs. Ja manu dzīvi aprakstītu, — iznāktu vesels romāns. Nu un tā sāka tur pie Geza blīkšķēt. Kā tad, lodi pēc lodes laiž griestos. Paskatieties vien…

Un tiešām, griestu resnā šķērssija bija tā izurbināta, it kā tajā būtu trāpījusi vesela zalve. Komisārs saskaitīja caurumiņus augšā un salīdzināja ar istabā uz grīdas atrastajām patronām: skaitļi saskanēja. Pegija turpinājās — Tad es tomēr nolēmu ieiet pie viņa — ne jau aiz bailēm, vienīgi aiz žēluma, ja jau cilvēks, tā sakot, vairs neapjēdz neko. Tai laikā es biju pagalmā un tāpēc nācu pa kāpnēm no vārtu puses. Tikko esmu uzkāpusi, dzirdu — mani uzrunā. Lūk, šī pati jaunkundze, — atvainojiet, nezinu, kā jūsu goda vārds. Un viņa uzreiz man iepatikās. Pēc visām nepatikšanām redzu cilvēcīgu seju. «Vai pie jums apmeties kapteinis Viljams Gezs?» — tā viņa man jautāja. «Kurā istabā viņš dzīvo?» Tātad atkal viņš, netieku un netieku no viņa vaļā, un, kas meklē viņu, — šitāda persona! Pat savādi likās to dzirdēt. Bet ko tur! Katrs iet, kur viņš grib. Uz vienas virves dažāda veļa karājas. Es aizvedu viņu, pieklauvēju un pagāju malā. Gezs iznāca. Pēkšņi viņš nobāla, sāka pat drebēt, pēc tam nosarka un iesaucās: «Jūs! Jūs! Šeit!» Es stāvēju. Viņš pagriezās pret mani, un es aizgāju. Kājas sakustējās pašas no sevis un tad nesa mani projām arvien ātrāk. Domāju — kaut tikai nebūtu jādzird viņa lāsti, kad klausās sveši cilvēki! Uz kāpnēm tomēr apstājos, — varbūt pasauks kaut ko pasniegt vai atnest, bet tas nenotika. Es dzirdēju, ka viņi, Gezs un jaunkundze, izgāja uz balkona un sāka runāties, bet par ko — nezinu. Bija dzirdama neskaidra murmināšana. Nu, rīta stundās jau nevar sēdēt saliktām rokām. Ikviens izstaigā, kur grib. Kādu laiciņu pabiju apakšā, bet tā pēc kādas pusstundas atnesa vēstules māklerim pirmajā numurā, un es uzkāpu atkal augšā pabāzt tās viņam zem durvīm, pastāvēju, paklausījos: viss klusu. Gezs nezvana. Bet uzreiz — bāc! Šāviens viņa istabā. Tāds, rau, bija šāviens. Bet man tobrīd tikai smiekli sanāca. Vajag zvanīt kā cilvēkam. Viņš taču redzēja, ka es pieklauvēju, tātad esmu gatava nācēja. Jo vairāk tāpēc-, ka klāt sveši cilvēki. Uznāca apkopēja no apakšas un teica, ka vajagot izslaucīt bufeti — viņai neesot vaļas. Nu, ko tur teikt, Lisija jau allaž pa apakšu, pie saimnieka: viņu pasūta gan šur, gan tur, tātad man jāiet vien bija. Un tā, kad es uzgāju augšā pēc sukas, man pretī nāca Batlers ar džentlmeni un atkal prasa par Gezu: «Vai viņš mājās?» Aiz pilnas sirds sarunāju dažus liekus vārdus, lūdzu atvainot, ja izrunājos, kā nevajag, tikai parādīju Geza durvis, bet pati ātrāk aizgāju, — ja viņš man pazvanītu, lai nedomā, ka esmu slaistījusies pie viņa durvīm kā suns, bet bijusi aizņemta citās darīšanās. Bet nekāda strādāšana bufetē man neiznāca, jo pretim jau skrēja vesels bars cilvēku. Veda šo pašu jaunkundzi. Sākumā domāju, ka viņa pati tos visus ved. Atskrēja arī Hardens kā galvu pazaudējis. Un, kad ienācām, es arī ieraudzīju… Gezs beigts gan.

Pierakstījis vēl dažus Pegijas izteicienus, kas pēc būtības nedeva nekā jauna, tikai papildināja sīkumus pie jau izteiktā, komisārs atlaida Pegiju, kas izgāja, atmuguriski atpakaļ kāpdamās un palocīdamās. Tagad bija mana kārta, un es cieši noņēmos pēc iespējas saistīt aizdomas pie sevis, lai cik grūti tas būtu pašreizējos apstākļos, kas bija radušies sakarā ar Bičes Senielas aizturēšanu. Atzīstos, — es, protams, ne ar ko neriskēju, jo biju atnācis kopā ar Batleru, apkalpotājai redzot, kad Gezs jau bija beigts. Bet es vēlējos dot komisāra aizdomām jaunu virzienu, ievelkot to manu piedzīvojumu lokā, un vaļsirdīgi izstāstīju, kā Gezs tika rīkojies ar mani uz jūras. Par ap.slēpto, man vienam svarīgo notikuma pusi komisārs uzzināja tikpat maz, cik Brauns un Gezs, tātad gluži neko. Saistīts ar solījumu, ko biju devis Sinkraitam, es nepieminēju viņa aktīvo līdzdalību. Batlers manu liecību apstiprināja. Nolūkā koncentrēt visus notikumus ap sevi, es noklusēju arī daudz ko citu, piemēram, par Bičes fotogrāfiju Geza kajītē un kuģa sarežģītajām īpašuma tiesībām kapteiņa rokās. Es runāju, vārdus rūpīgi apsvērdams, tā ka Bičes manāmais saspriegums, ko izraisīja labi izprotamas bažas, izrādījās veltīgs. Kad beidzu, tieši pateikdams, ka gāju pie Geza prasīt no viņa gandarījumu, Biče acīmredzot saprata, cik ļoti es baiļojos par viņu, un viņas skropstās pazibēja pateicības mirdzums.

Lai gan komisārs bija flegmātisks vīrs, sen apradis ar nopratināšanu un līķiem, taču mans ziņojums par sevi sakarā ar Gezu viņu stipri pārsteidza. Viņš vairākkārt pārjautāja man par svarīgākiem apstākļiem, salīdzinot pārbaudīdams vienu otru izteicienu ar Batlera sniegtajiem paskaidrojumiem. Dzirdēdams, ka es stāstot noklusēju par nepazīstamās sievietes parādīšanos, arī Batlers nepieskārās šim jautājumam, acīmredzot sapratis, ka man ir dibināts iemesls klusēt. Viņš bija kļuvis ļoti nervozs, un komisāram dažbrīd vajadzēja viņam piepalīdzēt izvilkt atbildes kā ar knaiblēm, divreiz atkārtojot jautājumus. Lai gan es nesapratu viņa satraukumu, jo biju jau atzīmējis vecākā palīga pasīvo, daļēji pat samierinātāja lomu, — viņš varbūt uztraucās, apzinoties sevi vainīgu par neziņošanu. Lai nu bija kā būdams, taču Batlers sāka runāt maz un nelabprāt. Viņš it kā ierāvās sevī un sa- guma. Tikai vienu pašu reizi viņa sejā atausa žirgta piepūle, kāda rodas pēkšņas atmiņas uzliesmojumā. Bet tā atkal apdzisa, nekā jaušama aiz sevis nepametot.

Pēc komisāra ārkārtīgi nopietnās sejas un viņa pierakstīto lapu skaita es sāku domāt, ka mums visiem trim gaidāma apcietināšana. Policijas vietā es pats rīkotos tāpat. Šīs bažas nekavējoties piepildījās.

—   Paziņoju, — komisārs teica pieceldamies, — ka līdz turpmākai lietas noskaidrošanai tiek apcietināti: nepazīstamā jaunā sieviete, kas atsakās nosaukt savu vārdu, Tomass Harvejs un Eliass Batlers.

Šajā mirklī atskanēja savāda balss. Sākumā es to nepazinu, — tik svešādā, pārgrozītā balsī ierunājās Batlers. Viņš piecēlās, smagi nopūtās un, pēkšņi nobālis, ar neveiklu smaidu noteica:

—   Tikai Batlers. Eliass Batlers.

—   Ko tas nozīmē? — komisārs jautāja.

—   Es nogalināju Gezu.

XXVIII nodaļa

Ap to laiku mani jutekļi jau tā bija pārslogoti, ka pat paziņojums par apcietināšanu šķita kā vienas un tās pašas kļūmes tālāk pavirzījies posms, bet Batlera negaidītā atzīšanās iebelza pa sastingušajiem nerviem kā jauns noziegums, kas izdarīts visu acu priekšā. Biče Seniela uzlūkoja slepkavu platām acīm un, uzacis saraukusi, ar dziļa atvieglojuma neatlaidību sekoja katrai viņa kustībai. Komisārs ar īstu ierēdņa aplombu, kad ikvienu, pat nejaušu panākumu uzskata par savu nopelnu, strauji pārsviedās uz jaunajām sliedēm — no neskaidras taustīša- nās uz noteiktu konstatējumu, ka redz savā priekšā īsto noziedznieku, kuru bija uzskatījis tikai par pastulbu liecinieku.

—   Tas jau bija sagaidāms, — viņš sacīja tik svarīgi, ka, jādomā, pats noticēja saviem vārdiem. — Elias Bat- ler, jūs atzināties, lieciniekiem dzirdot, apsēdieties un izstāstiet, kā noziegums tika izdarits.

—   Esmu nolēmis, — Batlers iesāka, kad bija jau daudzmaz iejuties jaunajā situācijā, kas visu smaguma centru līdz ar nenovēršamajām izredzēm nokļūt cietumā pārsvieda uz viņa pleciem, — esmu nolēmis izstāstīt visu, jo citādi nebūs izprotama Geza nonāvēšana. Tas ir negadījums, es negribēju viņu nogalināt. Klusēju tāpēc, ka cerēju uz labvēlīgu iznākumu sakarā ar jaunkundzes aizturēšanu. Bet iznāca citādi. Es redzēju, ka aizdomas savijas ap nevainīgu cilvēku. Viņa nesniedza paskaidrojumus, tātad vajadzēja viņu apcietināt. Tā, tas ir pareizi. Bet es nespēju kļūt par nelieti. Man jāatzīstas. Dzirdēju, ka viņa izteica cerību, ka ierunāsies paša noziedznieka sirdsapziņa. Kamēr jūs nopratinājāt pārējos, es pārdomāju šos vārdus un neatradu nekādu citu izeju kā vien šo — piecelties un pateikt: es nošāvu Gezu.

—   Pateicos jums, — Biče līdzjūtīgi sacīja, — jūs esat goda vīrs, un, ja būs vajadzīgs, es palīdzēšu jums.

—   Jādomā, ka būs vajadzīgs, — nospiesti smaidīdams, Batlers atbildēja. — Nu, tātad jāstāsta viss no gala. Mēs no Dagonas šurp atvedām kontrabandu. Četri simti kastes ar vītņotām bultām. Vai vēlaties tās redzēt?

Viņš izņēma priekšmetu, kuru bija slepeni no manis pievācis, un sniedza to komisāram, iepriekš noskrūvējis uzgriezni.

—   Speciālas veidnes, — komisārs teica, apskatījis bultas pildījumu. — Kurš tad izgudroja šo paņēmienu?

—   Man jāsaka, ka visu vadīja Gezs, — Batlers paskaidroja. — Tie bija viņa sakari, un es operācijā piedalījos tikai ar naudu. Savas desmit gadu laikā sakrātās trīssimt piecdesmit mārciņas es ieguldīju kā paju. Man bija jātic Gezam uz vārda. Gezs nosolījās iepirkt lēti un pārdot dārgi. Pēc mūsu aprēķiniem, manai daļai aptuveni vajadzēja iznākt tūkstoš divi simti mārciņas. Bija vērts riskēt. Par to zinājām es, Gezs un Sinkraits. Sievietēm, kas brauca kopā ar mums uz šejieni, ar šo kravu nebija nekāda sakara, un viņas nekā nezināja. Gezs bija noskaņots pret Harveju tāpēc, ka, būdams ārkārtīgi neuzticīgs, baidījās gandrīz vai no savas ēnas. Atklāti sakot, arī es nebiju visai apmierināts, jo kā nekā mierīgāk tomēr var justies bez svešiem cilvēkiem. Pēc tam kad bija noticis tas tracis, ko jūs jau zināt, un kad, par spīti manai atrunāšanai, cilvēku izmeta jūrā laivā ap piecdesmit jūdzes no Dagonas, bet stingri uzstāties pret to man nozīmēja pazaudēt visu, jo Gezs saniknots ir spējīgs uz atklātu laupīšanu, — es atlikušās brauciena dienas sāku turēt kapteini aizdomās, ka viņš nedomā godīgi norēķināties ar mani. Gezs sūdzējās, ka opijs iepērkot izmaksājis divtik dārgi, nekā viņš cerējis, un ka jau Dagonā dzirdējis par cenu krišanos, tātad paredzētā peļņa varot iznākt krietni mazāka. Tā kapteinis jau laikus sagatavoja mani tam, kam bija jānotiek, un es ļoti uztraucos. Sin- kraitam bija apsolītas tāpat vien piecdesmit mārciņas, un tas bija mierīgs, jādomā, zinādams, ka visu uzošņās un beigās saņems savu daļu lielāku, nekā to domā Gezs, Es nesacīju nekā, nogaidīdams, kas notiks, kad būsim nokļuvuši Helgju. Prātus darīja nemierīgus arī notikums ar Harveju, un mēs domājām še palikt ne ilgāk par divi dienām un pēc tam doties uz Sanhubertu vai vēl tālāk, lai tur nogaidītu, kamēr kņada ap to noklust. Taču svarīgākais bija vispirms pārdot opiju.

Gezs bija apsolījis, ka sarunas ar aģentu par dzelzs bultu kravas pārdošanu notiks manā klātbūtnē, bet, kad mēs bijām atbraukuši, viņš, protams, nokārtoja visu viens pats. Gezs nozuda drīz pēc mūsu piestāšanās krastā un atgriezās jautrs, tikai pūlēdamies izrādīties norūpējies. Viņš parādīja naudu.

«Tas, redz, ir viss, ko man izdevās dabūt,» tā viņš pateica man. «Pavisam trīs tūkstoši pieci simti. Preces cena ir kritusies, mūsu starpnieki piedāvāja vai nu gaidīt noieta apstākļu uzlabošanos, vai saņemt trīs tūkstoši pieci simti mārciņas par tūkstoti un simt kilogramiem.»

Man pienākoties pēc aprēķina samērā ar manu un viņu naudas ieguldījumu, — pie tam viņš apgalvoja, ka bultas izmaksājušas trīs gineja-s par simt gabaliem, — kaut kādi nepārbaudīti atlikumi. Tā es biju apiets; sadalot peļņu, man palika pieci simti mārciņas par ieguldītajām trīssimt piecdesmit, un mūsu starpā notika sīva vārdu maiņa. Taču pierādīt es nevarēju nekā, tāpēc vakar nogāju pie kāda laba šādu darījumu pārzinātāja — tā vārdu es nenosaukšu — un dabūju zināt, ka tādu daudzumu preces, kāds bija mums, lētāk kā par pieciem tūkstošiem nevarēja pārdot, jo cenas turas stingras.

Pārdomājuši, kā pieķert Gezu, mēs devāmies uz kādu noliktavu, kur mans paziņa nosēdināja mani aiz starpsienas kantora dibenā, lai es varētu noklausīties sarunu. Cilvēks, kuru es neredzēju, jo viņu no manis šķīra starpsiena, tūliņ atsaucās uz mana paziņas fiktīvo opija piedāvājumu un uz vietas solīja četri ar pusi mārciņas par kilogramu, bet, kad paziņa sāka kaulēties, — paaugstināja piedāvāto cenu līdz pieci mārciņām un pat pieci ar ceturtdaļu. Nu man bija pilnīga skaidrība. Pacienājis paziņu par izdarīto pakalpojumu, es devos uz kuģi un, tā kā Gezs jau bija atvācies šurp ar nodomu plaši uzdzīvot, — arī es, viņu meklēdams, atnācu uz viesnīcu, bet Gezu še neatradu. Atnācu vēlreiz vakarā — vienu, divi, trīs reizes, tomēr nesekmīgi. Pēdīgi šodien no rīta, ap desmito stundu, es uznācu pa kāpnēm no pagalma un, nevienu ncsastapis, pieklauvēju pie Geza durvīm. Atbildi nesaņēmu, bet, pieskāries durvju rokturim, redzēju, ka tās nav aizslēgtas, un devos iekšā. Iespējams, ka Gezs šajā brīdī bija nogājis apakšā sūdzēties par Pegiju.

Nekas nebija līdzams, es istabā atrados viens pats un jutos nepatīkami, nezinādams, vai palikt un gaidīt vai iet uzmeklēt kapteini. Pēkšņi izdzirdu Geza soļus un balsi sakām: «Viņai jāierodas kuru katru mirkli.»

Tā kā es vairākas dienas biju neatlaidīgi domājis par opija pārdošanu, tad man tūliņ iešāvās prātā, ka šie Geza vārdi attiecas uz kādu padzīvojušu dāmu, ar kuru viņš kārtoja šos veikalus. Nevarēja būt labāka gadījuma, lai uzzinātu patiesību. Apsvēris sava stāvokļa izdevību, es ātri ielīdu skapī, kas stāv pie durvīm, un pievēru to no iekšpuses, sagatavojies uz visu. Papildināju savu plānu, jau stāvēdams skapī. Plāns bija gaužām vienkāršs: noklausīties, ko Gezs runā ar aģenti un, uzzinājis patieso cenu, ja tāda tiktu minēta, piemērotā brīdī iznākt no skapja. Gezs ienāca un aizcirta durvis. Viņš šaudījās pa istabu, murminādams: «Es jums parādīšu! Jūs manis vēl nepazīstat, nelieši tādi.»

Brīdi bija klusums. Pa spraudziņu redzēju, ka Gezs domīgi stāvēja, kaut ko dungodams, pēc tam viņš nopūtās un izdvesa: «Nolādētā dzīve!»

Tad kāds pieklauvēja pie durvīm, ātri pieskrējis tās atvērt, viņš iesaucās: «Ko! Vai tas var būt?! Nāciet drīzāk iekšā, lai es redzu, ka tas nav sapnis!»

Es runāju par jaunkundzi, kas še sēž. Viņa atsacījās ienākt un pateica, ka atnākusi, lai vienotos par vietu sarunām: kādām — to man nav tiesības izpaust.

Batlers apklusa, ļaudams komisāram izvēli: vai, paejot garām pieminētajam apstāklim, jautāt, kas notika pēc tam, vai arī griezties pēc paskaidrojuma pie Bičes, kura pati pasteidzās piebilst:

•— Man nav vairs iemesla slēpt savu vārdu. Esmu Biče Seniela. Atnācu pie Geza, lai vienotos ar viņu, kur mēs varētu sastapties sarunām par kuģa «Pa viļņiem traucošā» izpirkšanu. Sis kuģis pieder manam tēvam. Sīkāk pastāstīšu vēlāk.

—   Es jau redzu, — komisārs atbildēja steigā, kas ļāva secināt par meitenei labvēlīgu slēdzienu, — ka jūs tiksiet nopratināta kā lieciniece.

Batlers turpināja:

—   Viņa atsacījās ienākt, un es dzirdēju, ka Gezs runāja gaitenī, saņemot tikpat klusas atbildes. Nezinu, cik ilgs laiks varēja būt pagājis. Mani kaitināja tas, ka biju velti iekāpis skapī, bet iziet laukā nevarēju, iekams gaitenī un istabā neviena nebūs. Pat ja Gezs istabu noslēgtu, manā rīcībā vēl palika ārējās kāpnes, tieši zem paša loga. Tas mani mazliet nomierināja.

Kamēr sevī tā prātoju, atgriezās Gezs ar dāmu, un saruna turpinājās. Jaunkundze pati izstāstīs, kas notika.

Es jutos tik nejauki, ka piemirsu par naudu. Diviem lāgiem jau grasījos lēkt laukā no skapja, lai izbeigtu šo nekrietnību. Gezs pieskrēja pie durvīm un tās aizslēdza. Kad jaunkundze pa logu nolēca uz tām kāpnēm, kuras es redzēju pa savu spraugu, Gezs noteica: «Ak, mokas! Labāk mirt!» Nelietīga doma pamudināja mani iznākt no skapja. Cerēju, ka viņa samulsums un apjukums nāks man par labu. Es biju sagatavojies šantāžai un nebaidījos no uzbrukuma, jo man līdzi bija mans revolveris.

Gezs bija beigts drīzāk, nekā es paguvu izkāpt no skapja. Ieraudzījis mani, domājams, bālu un satrauktu, viņš sākumā atlēca malā, pēc tam kā pret sienu atsitusies bumba metās uz mani. Viņš neprasīja nekādus paskaidrojumus. Pār viņa seju plūda asaras, viņš iekliedzās: «Nošaušu kā suni!» — un paķēra no galda revolveri. Un te nu pienāktu mans gals. Bet viņa mežonīgais tūlītējās izrēķināšanās prieks ieplūda manī. Es iekliedzos tāpat kā viņš un saskatīju tikai viņa pieri. Nezinu, vai tas man tikai likās vai arī tiešām biju tos kur dzirdējis, — es atcerējos dīvainus vārdus: «Viņš dabūs lodi pierē…» un manu roku bez tēmēšanas reizē ar šāvienu it kā magnēts pavilka turp, kur vajag. Šāviena troksni es nedzirdēju. Gezam izkrita no rokas revolveris, viņš saliecās un sāka šūpot galvu. Pēc tam viņš pieķērās pie galda un saļima, izstiepdamies uz grīdas. Kādu mirkli es nevarēju pakustēties no vietas, taču vajadzēja tikt projām. Es atvēru durvis un uz pirkstgaliem aizskrēju līdz kāpnēm, visu laiku gaidīdams, ka mani saķers vai apturēs ar uzsaucienu. Bet man arī šoreiz, tāpat kā atnākot, neviens negadījās ceļā, un drīz vien biju uz ielas. Kādu bridi vēl kavējos, gāju gan projām, gan atgriezos, sākdams šaubīties, vai nupat notikušais ir tiešām noticis. Man galvā tā dūca, it kā es gulētu starp sliedēm zem pāri skrejoša vilciena. Visi trokšņi bija tik kliedzoši skaļi, viss šķita tik drausmīgs un žilbinošs. Tad es ieraudzīju Harveju un ļoti nopriecājos, lai gan tas nebija nekāds īstais prieks. Domas auļoja strauji un spēcīgi. Tā, piemēram, uzzinājis, ka Harvejs iet pie Geza, es tūliņ gluži pārliecināts izlēmu, ka man tagad visizdevīgāk doties kopā ar viņu, — tas izkliedētu jebkuras iespējamās aizdomas. Cerēju, ka jaunkundze jau ir tālu prom. Nekas no tā, par ko īstenībā izvērtusies šī nelaime, man neienāca prātā. Smadzenēs urbās tikai viena doma: «Es iešu, ieraudzīšu un būšu tikpat pārsteigts kā visi citi.» Kamēr še sēdēju, es atguvos un tāpēc nevarēju ilgāk klusēt.

Ar šiem vārdiem Batlera liecība bija izskanējusi un apklusa. Viņš drīz piecēlās kājās, drīz atkal apsēdās.

—   Sniedziet man savu roku, Batler, — sacīja Biče. Viņa satvēra tā roku, kas lēni un smagi sniedzās viņai pretī, un spēcīgi to sakratīja. — Arī jūs neesat vainīgs un, ja bijāt vainīgs, tad nule vairs ne. — Viņa pievērsās komisāram. — Tagad laikam jārunā man.

—   Vai gribat nodot liecību vienatnē?

—   Tikai tā.

—   Elias Batler, es jūs apcietinu. Tomas Harvej, jūs esat brīvs, ieradīsieties tiesā kā liecinieks.

Policisti, kuru klātbūtne tikai tagad kļuva manāma, aizveda Batleru. Es izgāju, norunājis ar Biči, ka gaidīšu to ekipāžā uz ielas. Iedams pa gaiteni, kurš no rīta bija tik tukšs, bet kurā tagad mudžēt mudžēja no visas apkārtnes saskrējušo ziņkārīgo bars, ko nekāda vara nespēja izklīdināt, es caur bufeti izgāju uz ielas. Netālu stāvēja ormaņa rati: noīrēju tos un sāku gaidīt Biči, iztēlē papildinādams nedaudzos Batlera vārdus, — tos, kas tagad izraisījās par liecību, grūti uzdodamu ar sievietes un it sevišķi ar meitenes lūpām. Bet, Biči tagad jau nedaudz iepazinis, es nevarēju pat iedomāties viņu sniedzam šo liecību citādi kā tās sieviešu roku kustības, kuras mēs ieraugām no ielas, kad viņas atver logu uz rīta spirgtuma pilno dārzu.

XXIX nodala

Man bija jāgaida gandrīz vesela stunda. Nemitīgi atskatīdamies vai kāpdams ārā no ratiem uz ietves, es visu laiku biju neatlaidīgas domas varā: «Viņa vēl nenāk.» Pēc drūmā notikuma šī gaidīšana nogurdināja visvairāk. Pēdīgi ieraudzīju Biči. Viņa nāca ļoti ātri un, mani ieraudzījusi, iepriecināta pamāja. Palīdzēju viņai iesēsties un jautāju, vai viņa nevēlas braukt uz mājām viena.

—   Jā un nē, lai gan jūtos gurda, bet pa ceļam mēs parunāsim. Tagad es jūs neaicinu sev līdzi tāpēc, ka esmu ļoti nogurusi.

Viņa izskatījās bāla un sadusmota. Kādu brīdi mēs braucām klusēdami, tad Biče uzsāka runāt par Gezu.

—   Viņš aizslēdza durvis. Norisinājās scēna, kuru es pacentīšos drīzāk aizmirst. Es nenobijos, bet jutos tik nikna, ka varētu pati viņu nogalināt, ja man būtu bijis ierocis. Viņš apskāva mani un, kā liekas, mēģināja noskūpstīt. Kad izrāvos un pieskrēju pie loga, es ieraudzīju, ka varu no viņa paglābties. Zem loga bija kāpnes, un es nolēcu uz to laukumiņa. Cik labi, ka arī jūs nācāt šurp!

—   Zēl, ka es nespēju jums nekā palīdzēt.

—   Pietika ar to, ka jūs tur bijāt. Bez tam jūs pūlējāties, ja ne tieši apsūdzēt sevi, tad vismaz pamodināt aizdomas pret sevi. Harvej, es jums ļoti pateicos. Vai jūs vakarā atnāksiet pie mums? Es tūliņ pateikšu, vai mēs varētu satikties. Mans priekšlikums — septiņos. Gribu jūs sastapt un izrunāties. Ko jūs sakāt par kuģi?

—   «Pa viļņiem traucošo»? — es atbildēju. — Diezin vai tas tiks nodots jums jau tuvākajās dienās, droši vien nopratinās arī pārējo apkalpi un Sinkraitu un kuģi neizlaidīs no ostas, iekams Senielu tiesības nebūs apstiprinājusi ostas tiesa, bet, lai to varētu izdarīt, vajadzīga sazināšanās ar Braunu.

—   Es nevaru un nevaru saprast, — Biče domīgi runāja, — kā gan varēja rasties tik baiga un netīra pretruna. Sis kuģis būvēts mīlas ierosmē. To radīja uzmanība un gādība. Tas bija skaidrības pilns. Diezin vai būs iespējams aizmirst tā pagrimšanu un notikumus, kas risinājušies uz tā, novedot bojā trīs cilvēkus: Gezu, Batleru un Sinkraitu — ari viņu, protams, apcietinās.

—   Vai jūs ļoti sabijāties?

—   Nē. Bet ir grūti redzēt mirušu to cilvēku, kas tikai pirms brīža runāja kā drudzī un droši vien no sirds. Mēs esam jau gandrīz atbraukuši, jo aiz tā stūra pa kreisi atrodas māja, kurā es dzīvoju.

Es apturēju braucēju pie veciem akmens vārtiem, caur kuriem pagalma vidū redzēju dzīvojamo ēku, un atvadījos. Meitene ātri aizgāja pa celiņu; es raudzījos viņai paka]. Biče pagriezās un, apstājusies notālēm, paskatījās manī, taču bez smaida. Pēc tam ar nenoteiktu, pagurušu kustību nozuda starp kokiem, un es braucu uz viesnīcu.

Pulkstenis jau rādīja divi. Mani sagaidīja Kuks, kas tagad dienas gaismā izskatījās gurdens. Viņa sejas krāsa ne tuvu nelīdzinājās pagājušās nakts rožainajam mirdzumam. Viņš bija vai nu norūpējies, vai kāda iemesla dēj saīdzis. Kuks pastāstīja, ka atvestas manas mantas. Tās patiešām visas bija še pilnā kārtībā līdz ar vēstuli, aizbāztu aiz ceļasomas vāka. Atvēru aploksni, iekšā bija zīmīte no Dēzijas. Meitene rakstīja, ka «Nira» izejot atpakaļceļā parīt, ka viņa cerot vēl atvadīties no manis, pateicoties man par grāmatām un vēlreiz lūdzot atvainot par vakardienas nerātnību. «Bet tas bija tik smieklīgi,» viņa rakstīja beigās. «Tātad jūs redzējāt vēl vienu tādu pašu tērpu kā manējais. Gribēju būt kautrīga, bet nekas neiznāk. Esmu ļoti ziņkārīga. Man jums ļoti daudz kas jāpastāsta.»

Lai gan Biče aizņēma visas domas, taču mana attieksme pret viņu pēc šorīt pārdzīvotā morālā sitiena bija iestigusi šaubu dūmakā, kuru varēja izkliedēt tikai turpmākais normālās dzīves plūdums, un tādēļ šī mīļā un vienkāršā Dēzijas zīmīte šķita kā viņas pašas smaids. Es it kā vēlreiz dzirdēju skanīgo, dedzīgo balsi, tik bagātu noskaņām, kura mainījās līdz ar katru jaunu izjutu. Es sevī noņēmos aiziet uz «Niru» rīt no rīta. Pa to starpu Kuka izturēšanās sāka darīt mani nemierīgu, jo viņš nīgri klusēja un kodīja nagus, — paradums, ko es nevaru ciest. Neviļus uztvēru viņa skatienu, un mēs diezgan ilgi vērojām viens otru, pēdīgi Kuks beidza nepatīkamo klusēšanu ar dziļu nopūtu un velna piesaukšanu. Uz manu līdzjūtības apliecinājumu saņēmu atbildi, ka viņam uznākusi neirastēnijas lēkme.

—   Kā es sevi jums jau atestēju, — tā ir dzīva patiesība, — Kuks runāja, sērkociņu kārbiņu nikni pirkstos lauzīdams, — esmu tenkotājs, tenkotājs aiz pārliecības, var teikt iedzimtības, un beidzot ari aiz estētiska noskaņojuma. Pie brokastīm sāka runāt par riekstiem. Kādam cilvēkam tārpi iznīcinājuši ražu. Un ja nu tas bfitu gadījies ar mani? Mani dārzil Mani lieliskie rieksti! Nevaru nemaz iedomāties rieksta baltajā kodolā — tārpu, kas pamet putekļus, rūgtumu un tukšumu. Man sametās skumji, un es gribu doties uz mājām, lai redzētu, vai ar maniem riekstiem viss kārtībā.

Es izsacīju cerību, ka tas viņam pāries pret vakaru, kad ļaužu drūzmas, mūzikas un ziedu pavadītas atkal saviļņosies karnevāla līksmes, bet Kuks uzņēma filozofiski.

— Es rangos drūmi, — viņš teica, soļodams pa istabu, rokas uz muguras, skatiens grīdā. — Man tēlojas tāda aina. Tumsā izvietojušies spilgti apgaismoti loki, bet starp tiem — melnas ēnas. No tumsas uz gaismu joņo jautri vientiesīši. Bet šie loki ir lamatas. Tur izkārtoti krēsli, iedegtas lampas, spēlē mūzika, daudz skaistu sieviešu. Liegs valsis jūs mīļi aicina apskaut vijīgu augumu. Pāris pie pāra roku rokā skanīgā un aizrautīgā virpuļdejā piepilda loku. Zem dejotāju kājām uzmirdz liesmaini uzraksti, tie skan: «Mīlu uz mūžu!», «Tu — vīrs, es — sieva!», «Mīlu un ciešu, un ticu neiespējamai laimei!», «Dzīve ir tik skaista!», «Ļausimies līksmei, bet rīt — roku rokā līdz kapa malai, kopā ar tevi!». Bet ēnā tai pašā laikā tikko jaušami var samanīt šo pašu vientiešu siluetus, tas ir, viņu līdziniekus. Ir pagājuši, teiksim, gadi desmit. Es dzirdu tur žāvas un lamas, ikdienas drūmos kapakmeņus, pārmetumus un ņurdoņu, slepenus zemiskus aprēķinus, raizes par bērniem, kas, uz grīdas vāļādamies, spārdās kājām veltīgā protestā pret likteni, kuru viņi nojauš, vērojot savu vecāku skābās sejas, kas reiz prata viena otrai tikai uzsmaidīt. Sieva domā par citu, — kas nupat nogāja gar logu. «Reiz es biju brīvs,» domā vīrs, «un man ļoti patika dejot valsi…» Jā, pie tā paša, — Kuks piebilda, mazliet atžilbis un ieraudams nāsīs gaisu kā no purva pārskrējis suns, — vai jūs neesat nekā dzirdējis par Floru Saljē? Mazo aktrisīti, kas atbraukusi no Sanriolas? 0, tad es jums pastāstīšu! Viņas mīļākais ir Cemps, apbedīšanas biroja īpašnieks. Savādnieks Cemps iekarojis Saljē sirdi ar to, ka uzdāvināja viņai burvīgu samta zārciņu, piepildītu ar juveliera spīdīgajiem karuļiem. To uzzināja viņa sieva. Un tad …

Redzēdams, ka Kuks tiešām ir tenkotājs, es, lai nebūtu jānoklausās viņa stāsts visos sīkumos, paņēmu cepuri un izgāju, atsaukdamies uz neatliekamām darīšanām, bet viņš, sekodams man līdzi gaitenī, vēl nosauca pakaļ spēkus atguvušā balsī:

— Es izstāstīšu, kad pārnāksiet! Un tad bijis vēl tāds gadījums … Labas sekmes!

Es aizgāju, pamezdams viņu skaļi svilpojam, kas rādīja, ka neirastēnija ir galīgi uzveikta. Mans nolūks bija sastapt Dēziju, neatliekot to uz rītdienu, bet atzīstos, ka tieši tagad gāju tikai tādēļ, ka negribēju un nespēju pēc šārīta notikuma viesnīcā klausīties Kuka pļāpāšanu.

XXX nodaļa

No viesnīcas aizgājis, apsēdos restorānā, pa kura logiem pāri nama jumtiem bija saredzama jūra. Man pasniedza ēdienu un vīnu. Esmu no tiem cilvēkiem, kuriem piemīt laba atmiņa jūtu dzīvē, un, domādams par Dēziju, atcerējos vainīguma un nožēlas sajūtu, kas mani pārņēma vakar, kad tik samulsis atlaidu viņu, sarūgtinātu par savas izdomas neveiksmi. Varbūt esmu ar kaut ko valdzinājis šo jauko, mīļo meiteni? Man bija bažas, ka viņa acīmredzot domā par mani vairāk, nekā tas būtu pieļaujams. Pabrokastojis uzmeklēju «Niru», kas stāvēja, kā Dēzija jau bija man rakstījusi, netālu no muitas ēkas ar pakaļgalu pie krasta, cieši iespiesta citu tādu pašu nelielu šoneru rindā.

Ieraudzījis Boltu, kas krāsoja virtuvi, sēdēdams uz tās jumta, pajautāju viņam, vai kāds ir mājās.

—   Tikai Dēzija viena pati, — matrozis teica. — Proktors un Tobogans aizgāja, tos izsauca policija jūsu lietā. Arī citi aizgāja kopā ar viņiem. Es jau visu zinu, — viņš piebilda. — Ievērības cienīgs notikums. Bet nu jums vismaz atkritīs liekas raizes. Viņa ir apakšā.

Es nokāpu kuģa iekštelpās. Tur bija četras durvis; nezinādams, pie kurām klauvēt, apstājos.

—   Vai jūs, Bolt? — atsaucās meitenes balss. — Kas tur ir? Nāciet iekšā! — viņa piebilda, brīdi klusējusi.

Es pieklauvēju pie durvīm, aiz kurām dzirdēju balsi: kajīte atradās tieši pretī kāpnēm, un es ne reizes tur nebiju bijis.

—   Nav aizbultētas! — meitene sauca.

Iegāju iekšā, nokļūdams šaurā telpā, kurā pa labi bija ar palagu aizklāta guļvieta. Dēzija sēdēja starp to un galdiņu. Viņa bija saģērbusies un rūpīgi sasukājusies, taja pašā muslīna tērpā, kas viņai bija vakar, un, mani uzskatīdama, stipri piesarka. Es ieraudzīju savā priekšā mazliet citādu Dēziju: viņa nesmējās, strauji neuzlēca kājās, skatiens gan bija laipns, taču atturīgs. Uz galdiņa gulēja atvērta grāmata.

—   Es zināju, ka atnāksiet, — meitene sacīja. — Rīt mēs jau aizbraucam. Šodien no rīta izdevām kravu tik agri, ka es nedabūju izgulēties, bet vakar vakarā iemigu vēlu. Jūs arī esat noguris, to redz no izskata. Vai redzējāt nogalināto kapteini?

Apsēdies izstāstīju viņai, kā es un slepkava kopā iegājām pie Geza, bet nepastāstīju nekā par Biči. Viņa noklausījās klusēdama, ar pirkstu vārstīdama atvērtās grāmatas lapu.

—   Vai jums bija baisi? — Dēzija ieteicās, kad biju beidzis stāstīt. — Es varu iedomāties — tādas šausmas!

—   Tas ir tik spilgts jauns pārdzīvojums, — es atbildēju, neviļus pasmaidīdams, jo ieraudzīju kaktā karājamies dzelteno tērpu ar brūnajām bārkstīm, — ka man grūti ko pasacīt par savām izjūtām. Bet šausmas… tās bija ārējas šausmas. īstu šausmu, es domāju, nebija.

—   Par ko, par ko jūs pasmaidījāt? — Dēzija iesaucās, pamanījusi, ka es skatos uz tērpu. — Jūs atcerējāties? Ai, cik pārsteigts jūs bijāt! Esmu svēti noņēmusies nekad vairs tā nejokot. Es taču esmu muļķe. Ceru, ka jūs man piedosiet?

—  Vai tad uz jums var dusmoties, — es sirsnīgi atbildēju. — Nē, es nedusmojos. Es pats jutos vainīgs, lai gan grūti pasacīt — kāpēc. Bet jūs saprotat.

—   Saprotu, — meitene atsaucās, — un arvien to zināju, ka jūs esat labs. Bet ir vērts to izstāstīt. Paklausieties.

Dēzija iespieda seju rokās un sēdēja tā, galvu noliekusi, es pamanīju, ka viņa, pirkstus papletuši, raugās starp tiem ar domīgu, skumju uzmanību. Atvilkusi rokas no sejas, kurā izplauka neatdarināms smaids, Dēzija izstāstīja savus piedzīvojumus. Izrādījās, ka Tobogans aizķēries spēlmaņu barā, kas drūzmējās ap ruleti zem nojumes pie kādas sienas.

—   Sākumā, — meitene stāstīja, pie tam viņas seja ļoti izteiksmīgi sūdzējās, — viņš nosolījās, ka izspēlēšot tikai trīs likmes un pēc tam mēs iešot tālāk, kur dejo, līksmosimies un paēdīsim, bet, tā kā viņam laimējās, — vakar viņam pamatīgi veicās, — viņš vairs nevarēja un nevarēja aiziet no spēles. Beidzās ar to, ka es ļāvu viņam pusstundu laika, viņš nosēdināja mani pie galdiņa tuvējā kafejnīcā, un es, kamēr izdzēru glāzi šokolādes, noklausījos tik daudz komplimentu, ka šī šokolāde man bija tīrā mocība. Ir cietsirdīgi pamest mani vienu pašu tādā vakarā, — man taču arī gribējās palīksmoties, vai ne? Es nosēdēju savu pusstundu, tad aizgāju pie Tobogana un mēģināju viņu aizvest, bet kas to deva — viņā bija žēl skatīties. Viņš vēl arvien vinnēja. Viņš runāja tā, ka atlikās tikai atmest ar roku. Es nespēju gaidīt visu nakti. Pēdīgi apkārtējie ļaudis sāka smieties, un viņam piesarka deniņi. Tā ir slikta zīme. «Dēzij, ej mājās,» viņš teica, ar acīm lūgdamies. «Tu redzi, kā man veicas. Tas taču domāts tev!» Un tajā brīdī manī radās kāda ļoti skaidra iedoma. Man reizēm uznāk tādas iedomas, tik spilgtas un dzīvas, ka es it kā jūtu un redzu to, ko esmu iedomājusies. Es tobrīd iztēlojos, ka eju viena pati pa dažādām apgaismotām ielām un kaut kur sastopu jūs. Nolēmu sodīt Toboganu un sāku iet no turienes projām, arvien tālāk un tālāk projām, un, kad iedomāju, ka īstenībā nedaru neko nosodāmu, man prātā bija vairs tikai viens: «Ātrāk, ātrāk, ātrāk!» Reti kad man ir tāda drosme. Es gāju un skatījos, kādu masku nopirkt. Ieraudzījusi veikaliņu ar izkārtni un atvērtām durvīm, es tur šo to pielaikoju, bet nekas nebija man pa kabatai, pēdīgi saimniece pasniedza šo tērpu un teica, ka to varot atlaist lētāk. Tādi bijuši divi. Pirmais jau pārdots, — kā jūs droši vien pats pārliecinājāties, — Dēzija piebilda. — Nē, es nekā negribu zināt! Man vienkārši neveicās. Un tad vajadzēja arī tieši tā sagadīties! Tīrās šausmas, ja padomā vien! Toreiz es, protams, nekā nenojautu un biju ļoti apmierināta. Turpat nopirku arī pusmasku, bet šīs drēbes, kas pašreiz mugurā, atstāju veikalā. Kad es jums saku, rīkojos gluži kā ķerta. Pēc tam — šurp un turp … vajadzēja glābties, jo man sāka uzmākties. Ai, ai! Es skrēju kā uz slidām. Aizgājusi līdz tam laukumam, jutos mazliet atvēsusi un pagurusi, bet tad ieraudzīju jūs. Jūs stāvējāt un skatījāties uz statuju. Kāpēc es samelojos? Pa to laiku es jau biju paguvusi ieskriet teātrī un drusciņ izlocīt kājas, pāris reižu padejot. Vārdu sakot, snaust jau nesnaudu! — Dēzija iesmējās. — Ja jau viena, tad viena. Un tā, pamukusi no saviem pārāk dedzīgajiem kavalieriem, kā jau teicu, ieraudzīju jūs, un tur kāda sieviete izdarīja man pakalpojumu. Jūs jau gan zināt, kādu. Es atgriezos teātrī un sāku iztēloties, ko jūs man teiksiet. Un, un.,, iznāca vilšanās. Es tā noskaitos uz sevi, ka nekavējoties tiešā ceļā devos uz viesnīcu, kur mūsējie jau dziedāja — tik pacilāti viņi bija, — un ar savu ierašanos sacēlu īstu traci. Paldies Proktoram, viņš bargi noskaitās uz Tobo- ganu un tūliņ norīkoja matrožus aizvest mani uz «Niru». Tobogans, iedomājieties, pārradās tikai uz rīta pusi. Jā, viņš bija vinnējis. Un tad nu bira pārmetumi gan man, gan viņam. Bet tagad mēs esam jau izlīguši.

Es jutos viņas māksloti jautrā stāstījuma aizkustināts dziļāk, nekā gaidīju, un teicu:

—       Mīļo Dēzij, es atnācu atvadīties no jums. Kad mēs sastapsimies — bet mums vēl jāsastopas, — būsim draugi. Jūs neliksiet man aizmirst, cik sirsnīgi uzņēmāt mani.

—       Nekad, — viņa noteica ar svinīgu uzvaru. — Jūs arī bijāt pret mani ļoti, ļoti labs. Jūs esat tāds…

—   Nu, kāds tad?

—   Labs.

Pieceļoties man nokrita cepure, un Dēzija aši noliecās to pacelt. Es pasteidzos pirms viņas, un mūsu rokas saskārās pie kopīgi paceltās cepures.

—       Kālab tā? — es maigi teicu. — Gan es pats. Ardievu, Dēzij!

Atbrīvojis no cepures viņas roku, saņēmu to savā labajā un cieši paspiedu. Viņa aizmiglotām acīm raudzījās manī tieši un nopietni, tad negaidot metās man pie krūtīm un apskāva mani, cieši piekļaudamās un trīsēdama.

Tas, ko es vēl nesapratu, tagad kļuva saprotams. Pacēlis viņas seju, kas kautrīgi slēpās, pats maigi un vārīgi saviļņots par šo bērnišķīgo uzliesmojumu, paskatījos viņas valgajās, izmisīgi apņēmīgajās acīs, un man pietrūka dūšas uzņemt to pa jokam.

—   Dēzij! — es teicu. — Dēzij!

—   Nu jā, Dēzij, nu, un kas tad vēl? — viņa čukstēja.

—  Jūs esat līgava.

—   Ak tu dievs, es to zinu! Tad ejiet drīzāk!

—   Jums nevajag, — es turpināju. — Nevajag…

—   Jā. Ko tagad darīt?

—   Jūs esat nelaimīga?

—   Ak, es nezinu! Ejiet!

Ar vienu roku atgrūzdama, ar otru viņa vilka mani ciešāk sev klāt. Es nosēdināju viņu, padevīgu, ar bālu un sakaunējušos seju, pēdējā skatienā viņa mēģināja vēl smaidīt. Es nenocietos, dziļi satraukts noskūpstīju viņas roku un steidzīgi izgāju. Augšā sastapu uznākam pa kāpnēm Toboganu un Proktoru. Proktors paraudzījās manī uzmanīgi un skumīgi.

—        Bijāt pie mums? — viņš teica. — Mēs tikko no izmeklēšanas tiesneša. Nāciet atpakaļ, es jums izstāstīšu. Notikums ir sacēlis troksni. Jūsu trešais naidnieks Sinkraits jau apcietināts, paņēma arī matrožus, jā, gandrīz visus. Kāpēc jūs tā steidzaties?

—       Esmu nevaļīgs, — es atbildēju, — tik ļoti, ka nav brīva mirkļa. Ceru, ka ienāksiet pie manis. — Pateicu viņam savu adresi. — Priecāšos jūs redzēt.

—       To nevaru apsolīt, — Proktors sacīja, piemiegtām acīm domīgi vērdamies jūrā. — Bet, ja jūs būtu brīvs ap … Taču, — viņš piebilda mulsi, — nekā sevišķi jauna nav. Rīt agri mēs izejam jūrā.

Kamēr es runāju, Tobogans stāvēja aizgriezies un skatījās sānis; viņš dusmojās. Saskaities par viņa klaji pausto naidīgumu, turklāt tik naivā un rupjā veidā, ar kuru viņš it kā priekšlaikus nosodīja mani, es teicu:

—   Tobogan, gribu paspiest jūsu roku un pateikties.

—       Nezinu, vai tas ir vajadzīgs, — viņš nelabprāt atbildēja, cenzdamies piespiest sevi paskatīties man acīs.

—  Man šajā ziņā ir savi uzskati.

Iestājās klusums, pietiekami daiļrunīgs, lai to traucētu ar veltīgiem paskaidrojumiem. Sirds man kļuva vēl smagāka.

—       Ardievu, Proktor! — es sacīju kapteinim, spiezdams viņa abas rokas, kas atbildēja dedzīgā pretspiedienā, atvieglojot nepatīkamo scēnu. Tobogans aizgāja neatskatījies. — Ardievu. Es nupat kā atvadījos no Dēzijas. Saglabāšu par jums abiem vissiltākās atmiņas un sirsnīgi pateicos par izglābšanu.

—   Kā jūs tik savādi runājat, — Proktors atbildēja.

—  Vai par tādām lietām pateicas? Allaž esmu gatavs ar prieku palīdzēt cilvēkam. Bet Toboganam uzspļaujiet. Viņš pats nesajēdz, ko runā.

—   Jā, viņš nezin, ko runā.

—       Nu, redziet! — Domājams, ka Proktoram bija šaubas, jo mana atbilde viņam redzami patika. — Cilvēki sastopas un izšķiras. Vai nav tā?

—   Gluži pareizi.

Es vēlreiz paspiedu viņa roku un aizgāju. Man pakaļ steigdamies, pieskrēja Bolts.

—        Bet no manis atvadīties tā ir aizmirsāt, — viņš jautri teica, slaucīdams ar krāsu notriepto roku pret bikšu ceļgalu. Veikdams rokas spiediena rituālu, viņš piebilda: — Atvainojiet, es jau gan saprotu, ka jūs neesat gluži omā. Un kā gan tas varētu būt citādi, kur šādi notikumi. Sveiki un — visu labu!

Es gāju projām bez kāda mērķa, kā padzītais, nekur netiekdamies, nomākts un samulsis. Dēziju es taču nekad nebūtu vēlējies sāpināt. Pūlējos atcerēties, vai kādreiz netiku izmetis kādus nejaušus vārdus, kurus meitenes mēdz iztulkot pēc sava prāta. Viņa patika man kā silta vēja pūsma sejā; domāju, ka viņa ieietu pat ministru padomes sēdē, gluži mierīgi apvaicājoties, vai netraucē tiem rakstīt. Bet, bez atziņas, ka liktenis laiku pa laikam laiž pasaulē pastaigāties bērnus, pat nepapūlējies sakārtot viņu krekliņu, kura stērbeli tie bāž mutē, svinīgi un kautrīgi čāpodami, — es pret šo meiteni neizjutu nekādu saspīlējumu vai iekvēli, kas varētu būt izpaudusies pretēji manai gribai un atmiņai. Cerēju, ka viņas aizraušanās ir nejauša un ka viņa pati pasmaidīs par to, kad dienas atgūs savu parasto ritmu. Bet es biju viņai pateicīgs par to uzticību, kuru viņa man parādīja ar savu mulsinošo, neprātīgo atzīšanos, kas bija mēms lūgums pēc sirsnības, pēc kvēles, pēc īstām jūtām.

Biju drūms un noguris, apnicis klaiņāt pa ielām, kas vēl bija gandrīz gluži tukšas, es aizgāju uz viesnīcu pārģērbties. Kuks bija izgājis. Uz galda atstātajā zīmītē viņš bija uzskaitījis vietas, kuras šovakar vērts apmeklēt, un aizrādīja, ka viņš pats būs sastopams pie zināmā galda pieminekļa tuvumā. Man atlika vēl stunda laika, ko es lietderīgi izmantoju, uzrakstīdams Filatram īsumā par Helgju notikumiem. Pēc tam izgāju un, iemetis vēstuli pastkastītē, ap septiņiem, pēc saules rieta, ierados pie Bičes Senielas.

XXXI nodaļa

Viesistabā bija Biče un Botvels. Biči ieraudzījis, es nomierinājos. Man pietika ar to, ka redzu un sarunājos ar viņu. Biče bija atturīgi moža, Botvels norūpējies un sa- sprindzis.

— Izdevās daudz ko paveikt, — viņš stāstīja. — Biju aizgājis pie izmeklēšanas tiesneša, un tas apsolīja, ka Bičes vārds netiks minēts laikrakstiem sniedzamajā informācijā, tāpat nebūs vajadzīga viņas ierašanās tiesā.

Savu liecību viņa varēs iesūtīt rakstiski. Tad biju vēl šur tur un visur liku ripot naudai. Varēja domāt, ka man cauras kabatas, Biče, vai jūs vēl kādreiz gribēsiet pirkt kuģus?

—   Arvien, tiklīdz kāds aizskars manas tiesības. Bet es tiešām saņēmu labu mācību. Man nepavisam nebija tik jautri, — viņa vērsās pie manis, — lai vēlreiz vēlētos apdedzināt pirkstus. Bet kas to varēja iedomāties.

—   Nelietis ir miris, — Botvels iebilda. — Aizsūtīšu Batleram uz cietumu cigārus, vīnu un puķes. Bet jūs, Harvej, neesat nedz vainojams, nedz līdzdalībnieks, — kā gan jums bija ap dūšu, nosēžot šīs stundas turpat blakus līķim?

—   Man bija smagi aiz cita iemesla, — es atbildēju vērs- damies pie meitenes, kas raudzījās manī ar domīgu interesi. — Tāpēc, ka nevarēju paciest šo situāciju, kas meta uz jums savu tumšo ēnu. Taču, pārdomājot visus apstākļus, tad tie, lai arī būtībā ļoti vienkārši, tomēr šķiet dīvaini, kā sastapšanās pēc ilgiem gadiem, kaut gan tā ir tikai virzība uz vienu punktu.

Pēc tam tika iztirzāti visi drāmas momenti, kā tie bija norisinājušies — katrai personai atsevišķi. Botvels nespēja skaidri iedomāties viesnīcas iekšējo telpu plānu. Tad Biče pieprasīja pasniegt viņai papīru, ko Botvels tūliņ atnesa. Kamēr viņš gāja pēc tā, Biče vaicāja:

—   Un kā jūs jūtaties tagad?

•— Visu laiku domāju par to, ka atnākšu pie jums.

Biče pacēla roku un gribēja aši kaut ko teikt, kas acīmredzot nodarbināja viņas domas, bet tad ar gluži citu sejas izteiksmi mierīgi piebilda:

—   To es zinu. Kopš savas atbraukšanas šeit esmu sākusi visu dziļāk pārdomāt. Tas ir …

Es gaidīju, viņas mierīguma vairāk satraukts, nekā to būtu spējis viņas vēsums vai dusmas. Viņa pasmaidīja.

—   Vēlreiz pateicos par līdzjūtību, — Biče teica. — Bot- vel, jūs esat atnesis nolauztu zīmuli.

—   Tiešām, — Botvels atsaucās. — Bet šīs dienas ir nākušas ar tik neparastiem notikumiem, ka laikam gaidīju, — varbūt zīmulis pēkšņi pats uzasināsies. Harvejs piekritīs man.

—   Principā — jā!

—  Tomēr paņemiet nazīti, — smiedamās sacīja Biče, pasniedzot man nazīti kopā ar zīmuli. —- Sis te ir vajadzīgais princips.

Uzasināju zīmuli priecīgs, ka viņa neskaišas. Biče neuzticīgi pagrozīja tā aso galu, pēc tam sāka zīmēt ieeju, izeju, istabu, gaiteni un kāpnes.

Es stāvēju, noliecies pār viņas plecu. Mazā, stingrā roka vadīja zīmuli ar tādu vieglumu un precizitāti kā pa šablona izgriezumiem. Likās, ka zīmulis tecētu pa viņai vien saredzamām līnijām. Zem zīmējuma Biče kontūrās uzskicēja personas: mani, Batleru, komisāru un Hardenu. Visi viņai padevās tik izteiksmīgi kā japāņu groteskas. Izteicu pārliecību, ka šī meistarība un rokas vieglums droši vien pametuši viņas dzīvē daudz redzamākas pēdas.

—   Man netīk zīmēt, — viņa sacīja un niekodamās novilka ātru, taisnu, kā zem lineāla pavilktu švīku. — Nē. Tas man padodas pārāk viegli. Ja jūs būtu mednieks, vai jums patiktu vistu medības pagalmā? Tāpat tas ir ar mani. Turklāt es allaž esmu devusi priekšroku oriģinālam, ne zīmējumam. Tomēr gribētu dzirdēt jūsu padomu attiecībā uz Braunu. Jūs viņu pazīstat, esat runājis ar viņu. Vai vajadzētu Braunam piedāvāt naudu?

—   Spriežot pēc kutelīgā stāvokļa, kādā tagad nokļuvis Brauns, domāju, ka lieta jāievada tā, it kā viņš kuģi tiešām visā īstenībā būtu nopircis no Geza un tiešām par to samaksājis. Esmu pārliecināts, ka viņš naudu neņems vai arī paņems to tikai uz papīra. Jūsu vietā es to uzticētu juristam.

—   Es jau teicu, — Botvels piebalsoja.

—   Vispār tas ir ļoti vienkārši, — Biče neatlaidās. — Brauns pats jums ir teicis, ka skaitās kuģa īpašnieks tikai fiktīvi, īstenībā ne.

—   Jā, mūsu starpā tas tā būtu — bez kādiem papīriem un formalitātēm. Taču veikalniekam ir savs formas kults, un, tā kā mēs domājam, ka Braunam nav nedz vajadzības, nedz vēlēšanās blēdīties, saņemot naudu par svešu īpašumu, — tad kāpēc gan neatļaut viņam šo prieku — formālo skaidrību veikalnieciskos darījumos, kas ir daļa no viņa paša.

—   Es vēl padomāšu, — Biče sacīja, domīgi skatīdamās savā zīmējumā un novilkdama ap manu attēlu divkāršu, ovālu līniju. — Jums varbūt tas liksies savādi, bet darījuma nokārtošana ar Gezu man šķita dabiskāk veicama nekā tagad šī oficiālā niekošanās. Jā, es nezinu. Vai mana ierašanās pie Brauna viņu mulsinātu?

—   Gandrīz droši, ka tā būtu, — es atbildēju. — Bet tikpat droši ir tas, ka viņš, no šā apjukuma glābdamies, atsūtīs pie jums savu pilnvaroto, kādu lapsu, kas sapņo par kukuli, un vai tāpēc nav labāk tādu pirmo soli spert pašai?

—   Jums taisnība. Tā būs patīkamāk kā man, tā viņam. Lai gan … Nē, jums tiešām ir taisnība. Mums ir plāns, — Biče turpināja, liekot nozust rūpju krunkai starp smalkajām uzacīm, mainot pozu un pasmaidot. — Plāns ir šāds: pagaidām atmest ar roku visām darīšanām un doties uz «Traucošo». Es tik sen neesmu bijusi uz klāja, ko pazīstu kopš bērnības. Diena bija karsta. Vai dzirdat, kas par troksni? Mums jāuzpurinās!

Un tiešām, pa viesistabas milzīgajiem logiem ieplūda saucieni, mūzika, visa svētdienīgā dunoņa, ko raisīja jaunus spēkus atguvušais karnevāls. Es nekavējoties piebalsoju priekšlikumam. Botvels izgāja nodot rīkojumu par pajūgu. Taču ar Biči es paliku divatā tikai īsu mirkļi, jo ienāca viņas radinieki, mājas saimnieki, — vecītis ar vecenīti, abi tik apaļi kā rūpīgi apģērbtas bumbiņas, un meitene mani iepazīstināja ar viņiem, pie tam es atvieglots pārliecinājos, ka abi nekā nezina par maniem piedzīvojumiem.

—   Jūs atbraucāt palīksmoties, paskatīties, kā še priecājas? — vaicāja namamāte, ar visu savu grumbaino seju it kā atvainodamās par troksni un nemieru pilsētā. — Mēs jau nekur vairs neejam. Tagad jau nav tā kā agrāk. Arī karnevāls pabāls. Manā jaunībā Bredeners vien izbrauca ar divpadsmit zirgiem. Karlsons sarīkoja «Okeāniju», lielisku paviljonu uz riteņiem, un es tur biju galvenā Venēra. Lakota dārza strūklaka svieda gaisā tīru vīnu… Ai, kā mēs tad dejojām!

—   Nekas nav vairs tā kā agrāk, — piebalsoja vecītis, kas, šķiet, ar katru mirkli vairāk nosirmoja un saruka, tik nevarīgs viņš bija. — Nav pat vēlēšanās izbraukt paskatīties. Tūkstoš astoņi simti… nu, vienalga, kurā, es šā- vos divkaujā ar Osbornu. Viņš bija maskējies par «Runci zābakos». Man izvilka trīs lodes. Viņam — septiņas. Viņš nomira.

Vecīši stāvēja viens otram līdzās, iegrimuši neredzamā senatnības sūnā; abi turējās uz kājām ar pūlēm, un es atvadījos no viņiem.

—   Pateicos jums, — vecenīte ieteicās negaidīti stingrā balsī, — ka palīdzējāt Bičei nokārtot visu to. Jā, es runāju par jūras laupītājiem. Jā, vai viņus pakāra? Agrāk še bija daudz jūras laupītāju.

—   Ļoti, ļoti daudz jūras laupītāju! — atkārtoja vecītis, skumīgi kratīdams galvu.

Viņi bija visu sajaukuši. Es uztvēru Bičes aicinošo skatienu un palocījies izgāju kopā ar viņu. Aizejot vēl dzirdēju vecīšus čukstam:

—   Nekas nav vairs kā agrāk,., nekas… Ļoti daudz jūras laupītāju!

XXXII nodaļa

Aizbraukdams kopā ar Biči un Botvelu, jutos nomākts, pats labi apzinādamies, kāpēc. Es biju neizprotams Bičei, viņas noteiktajam priekšstatam par cilvēkiem un situācijām. Biju iznācis dzīves īstenībā it kā no karnevāla, atverot kādas slepenas durvis, saglabājis ēnā savu garīgo es, kas, savīdamies ar tiešamību, šķita ļoti sarežģīts.

Ekipāžā sēdēju blakus Bičei, uz priekšējā sēdekļa bija novietojies Botvels, kas pēc daudzām pazīmēm rādījās būt Bičei labs draugs, kā tas bieži gadās starp pretēja dzimuma jauniešiem, kurus saista radniecība, abpusējas simpātijas un vienāda gaume. Mēs sākām sarunāties, bet drīz vien bija jāizbeidz, jo tūliņ pēc izbraukšanas tikām pakļauti karnevāla pārveidošanās likumībai, ierauti tai pašā vispārējās rotaļības ritmā, kurā es biju riņķojis vakar. Ekipāža virzījās uz priekšu ar lielām grūtībām, to bērtin apbēra ar krāsaina papīra sniegu, kas gandrīz viss bija veltīts Bičei, tāpat kā serpentīns, kura čaukstošās lentes lēni vijās lejup no balkoniem. Ļaudis trakuļoja dejodami, smiedamies un klaigādami. Gaisma bija spilgta un rēgaina kā ugunsgrēka lokā. Ielu krustojumos klaiņāja improvizēti orķestri ar kastroļiem, metāla bļodām un papīra taurēm, kas nežēlīgi blarkšķēja. Vēl ielās nebija organizētu un svinīgu gājienu; toni noteica līksmākais iedzīvotāju slānis — visdažādākās ādas krāsas puikas un pusaudži, kā arī uz balkoniem sastājušās jautras kompānijas, no kurienes mūs cītīgi makšķerēja ar serpentīnu.

Kad beidzot bijām izkļuvuši krastmalā, Botvels lika braukt turp, kur stāvēja «Pa viļņiem traucošā», bet, tur nobraukuši, no kāda barkasa sardzes vīra uzzinājām, ka «Traucošā» izvesta reidā, un tāpēc noīrējām laiviņu. Mēs nobraucām garām dažiem spoži apgaismotiem tvaikoņiem, uz kuriem spēlēja mūzika. Pēdīgi bijām laukā no krasta

uguņu joslas, iegrimstot ēnā un vēlāk tumsā, līdz viens no laiviniekiem, pamanījis nekustīgu uguni mastā, noteica:

—   Tur tā ir.

—       Vai jūs priecājaties? — es vaicāju, noliekdamies pie Bičes.

—        Šķiet, ka ne, — Biče raudzījās turp. — Man nav tāda sajūta, ka es tuvotos tai pašai «Pa viļņiem traucošai», par kuru tēvs man stāstīja, ka to būvējuši jūras dibenā ar zāģa zivs un zivsāmura palīdzību, saspļaujot delnās, divi braši milži: «Izdoma» un «Noslēpums».

—       Tas pāries, — Botvels iebilda. — Vajag tikai aizbraukt un apskatīties. Uzkāpt uz klāja, piecirst kāju. Būs darīts.

—   «Traucošā» man liekas kā saslimusi, — Biče sacīja.

—   Formalitāšu kaite… un diezgan nožēlojama pagātne.

—       No ceļa paklīduši, — Botvels apstiprināja, sasmīdinot mūs.

—        Stāsta, ka uzgājuši līķi, — mūs vērodams, ieteicās laivinieks. Acīmredzot viņš bija ko dzirdējis par notikumu.

—   Pie mums dažādi runā …

—   Jūs maldāties, — Biče iebilda, — tas nevar būt.

Laiva atsitās pret kuģa sāniem. Augšā viss bija klusu.

—       Hei, jūs tur — uz «Traucošās»! — Botvels pieceldamies iekliedzās.

Pār kuģa malu noliecās kāds tikko saredzams stāvs. Tas bija aģents, kas pēc neilgas sarunas, kurā likām noprast par sagaidāmo pateicību, pasauca matrozi un lika nolaist kāpnes.

Tūliņ pieskrēja vēl kāds cilvēks, aiz tā trešais. Tie bija Horācijs un pavārs. Mulats skaļi un jūsmīgi apsveica mani. Pavārs nesa laternu. Tās nespodrajā, blāvajā gaismā mēs uzkāpām uz klāja.

—       Beidzot! — pagājusi uz priekšu un pagriezusies, noteica Biče, viņas balsī bija saklausāms prieks. — Bet kā ir ar apkalpi?

Horācijs sāka skaidrot, bet tik juceklīgi un steidzīgi, ka mēs, līdz galam nenoklausījušies, visi iegājām salonā. Spuldzēm iedegoties, elektrība apgaismoja telpu un priekšmetus, kurus es redzēju pirms dažām dienām. Manam skatienam nepagāja secen, ka telpa nav kārtīgi izslaucīta un uzkopta: varēja redzēt, ka katastrofas radītais satricinājums vēl nav norimis.

Uz kuģa bija palikuši Horācijs, pavārs, viens matrozis un aģents, kas gaidīja izdevību izsekot kontrabandas tirdzniecības slepenās ejas; visa pārējā apkalpe bija arestēta vai saņēmusi aprēķinu no tās naudas, kuru atrada pie Geza. Es gan sevišķi neiedziļinājos šajos apstākļos, 30 raudzījos uz Biči, cenzdamies uzminēt viņas izjūtas.

Viņa vēl nebija apsēdusies. Kamēr Botvels sarunājās ar aģentu un pavāru, Biče apstaigāja salonu, aplūkodama iekārtu, it kā pirmo reizi būtu še ienākusi. Reiz viņas skatiens sastomījās un sastinga, izsekojot tā virzienu, es redzēju, ka viņa skatās uz salauztām sieviešu ķemmēm, kas bija nomestas uz bufetes.

—   Nu, tad izstāstiet vēlreiz, — Biče sacīja, redzēdama, cik uzmanīgi sekoju viņas skatienam, kas pievērsts nenozīmīgam, tomēr tik izteiksmīgam priekšmetam. — Kur jūs piemitāt? Kura bija jūsu kajīte? Vai pirmā pa kreisi no kāpnēm? Jā? Tad aiziesim turp.

Atvēris kajītes durvis, es norādīju Bičei, kur tobrīd katrs atradās un kā es iekritu, paļaudamies uz Geza viltus nožēlu.

—   Sāku to iedomāties, — Biče sacīja. — Tas šķiet ļoti bēdīgi. Un skumji. Bet es negribu še ilgi kavēties. Uziesim

augšā.

—   Vai jūsu pirmītējā sajūta nepāriet?

—   Nē. Es staigāju kā pa svešu māju, kas nejauši izrādījusies līdzīga manējai. Vai tad nav radusies piegarša, neredzamas pēdas, kas vēl ilgi man liks tās sajust? Ai, kā es gribētu, lai nekas tamlīdzīgs nebūtu še noticisl

—   Jūs jūtaties aizvainota?

—   Jā, tas ir īstais apzīmējums. Es jūtos aizvainota. Bet nu uziesim augšā.

Mēs gājām. Es satraukumā gaidīju, kurp viņa mani vedīs, — nebiju maldījies: Biče apstājās pie borta kāpnēm.

—   Tātad no šejienes, — viņa teica, rādīdama ar roku lejup pāri bortam. — Un viens pats! Es, šķiet, nekad nespēšu to izjust, nespēšu iedomāties visu šā pārdzīvojuma spilgtumu, kā tas varēja notikt. Viens pats!

—   Kā — viens pats?! — es aizmirsies iesaucos. Pēkšņi man sirds vai apstājās. Atcerējos, ko man teica Frēzija Grantē. Bet bija jau par vēlu. Biče raudzījās manī ar nomācošu, bargu nepatiku. Klusēšanas mirklis bija mani nodevis. Es nepratu nedz izlabot sacīto, nedz ar stingru skatienu noraidīt Bičes slepenās aizdomas, un viņa to tūliņ uztvēra.

— Harvej, — Biče teica ar maigu un neatvairāmu spēku, kas pirmoreiz ieskanējās viņas jautrajā, bezrūpīgajā balsī, — Harvej, sakiet man taisnību!

XXXIII nodaļa

—  Neesmu jums melojis, — atbildēju atkal pēc klusēšanas, kuras laikā jutos kā tumsā paklupis un zaudējis līdzsvaru. Sajā bridi nekā vairs nevarēja grozīt. Toni noteica Biče. Man vajadzēja vai nu pateikt taisnību, vai klusēt. Viņa nepieļāva nekādu izlocīšanos. Ne jau sašutums par aizliegumu, bet tiekšanās pēc meitenes, aizvainojums un skumjas viņas dēj izraisīja man vārdus, kurus vairs nevarēja atsaukt. — Es jums nemeloju, bet gan noklusēju. Jā, Biče, es nebiju viens, es pieredzēju kaut ko tādu, kas jūs pārsteigs. No klāja, nez kā tur gadījusies, laivā iekāpa un apsēdās Frēzija Grantē, «Pa viļņiem traucošā».

—  Harvej! — iesaucās Biče. Laternas blāvajā gaismā viņas seja izskatījās bāla un mulsa. — Runājiet klusāk! Es klausos.

Kaut kas viņas balsī atgādināja notikumu manā bērnībā, kad es, uztaisījis loku, padevos ļaunu puiku pieru- nām — uzsist ar šā pašdarinātā ieroča koka izliekumu pret zemi. Viņi man neteica, kāpēc tā jādara, tikai vienā laidā atkārtoja: «Tu pats redzēsi.» Es neskaidri jutu, ka nebūs labi, tomēr nespēju pretoties vilinājumam un uzsitu. Stiegra pārtrūka.

Šī atmiņa pazibēja kā piedurknei uzkritusi dzirksts. Noslāpējis to, es izstāstīju Bičei, ko man teica Frēzija Grantē; kā viņa ieradās un kā nozuda. Es nenoklusēju arī viņas aizliegumu stāstīt par to Bičei, kas man tika izteikts bez paskaidrojuma. Meitene klausījās, skatīdamās sānis, atspiedusi elkoni pret bortu un smakru delnā.

—   Nestāstīt man, — viņa domīgi noteica ar smaidu balsī. — To vajag saprast. Bet kāpēc jūs stāstījāt?

—   Jums, Biče, jāzina, kāpēc.

—  Vai jums agrāk nekad nav gadījies kaut kas līdzīgs? — meitene vaicāja, it kā nebūtu dzirdējusi manu atbildi.

—   Nē, nekad,

—   Bet balss, tā balss, kuru jūs dzirdējāt pie kāršu galda?

—   Tā bija vien vienīgā reize.

—   Pārāk daudz vienai dienai, — Biče nopūzdamās atzinās. Viņa paraudzījās manī pavirši, laipni, ar vieglām skumjām, tad, kautri pasmaidījusi, sacīja: — Iesim lejā. Pasauksim Botvelu. Šovakar man jātiek agrāk gultā, sāp galva. Bet tā — otra meitene? Vai jūs viņu sastapāt?

—   Nezinu, — es atbildēju gluži patiesi, jo tāda doma par Dēziju man līdz šim nebija ienākusi prātā, bet nu es atcerējos viņu ar savādu maigumu un traucējuma izjūtu.

—  Biče, tas tagad ir jūsu varā — es vēlos, lai tā būtu,— kaut mana solījuma pārkāpums nevērstos pret mani!

—   Es jūs loti maz pazīstu, Harvej, — Biče nopietni un apvaldīti atbildēja. — Es pat redzu, ka nepavisam nepazīstu jūs. Bet gribu pazīt un runāšu par to rīt. Pagaidām esmu Biče Seniela, un tā ir mana atbilde jums.

Neļaudama man ierunāties, viņa piegāja pie kāpnēm un pasauca:

—   Botvel! Braucam!

Visi iznāca uz klāja. Es atvadījos no kuģa Jaudīm, atsevišķi parunāju ar aģentu, kas saprotoši un veikli iekārtoja, ka mana roka it kā nejauši pieskārās viņa manīgajiem pirkstiem, un nokāpu laivā, kur Biče un Botvels jau gaidīja. Mēs devāmies atpakaļ uz pilsētu. Botvels pastāstīja, ka viņš nule uzzinājis par nodomu atstāt «Traucošo» ostā līdz Brauna turpmākiem rīkojumiem, kuram telegrāfiski paziņots par visu notikušo.

Biče visu ceļu klusēja. Kad laiva iepeldēja krastmalas neskaitāmo uguņu gaismā, meitene klusu un noteikti ieteicās:

—   Botvel, es jums uzvelšu milzum daudz nepatīkamu rūpju. Jūs bez manis pārdosiet šo kuģi vairāksolīšanā vai… kā izgadīsies.

—   Ko?! — Botvels jautri iesaucās, izlikdamies sašaus- mināts.

—   Vai tad jūs nesapratāt?

—   Parunāsim par to vēlāk, — Botvels attrauca un, kad laiva apstājās pie krastmalas uzejas akmens kāpnēm, vēl piebilda: — Ellīgi nepatīkams gadījums, visu kopā ņemot. Bet Biče ir nepielūdzama. Es jūs labi pazīstu, Biče.

—   Bet jūs? — meitene jautāja, atvadoties no manis.

—  Vai jūs piekrītat manam lēmumam?

—   Vienīgi tā jūs varējāt rīkoties, — es sacīju, ļoti labi saprazdams viņā izraisījušos pretīguma sajūtu.

—   I<ā gan citādi? — Biče vēl it kā pārdomāja. — Jā, tas ir tā. Lai cik rūgti, toties man kļuva vieglāk. Ar labu nakti, Harvej. Rīt es jums ziņošu.

Viņa sniedza roku, strauji un spēcīgi paspiezdama manējo, pie tam viņas skatiens mulsināja mani ar savu noraizējušos izteiksmi, kurā izpaudās klajš nemiers — ar mani vai sevi pašu —, to es nezināju. Sirds man bija nospiesta un smaga.

Viņi tūliņ aizbrauca. Noskatījos tiem pakaļ un gāju uz laukumu, domādams par savu sarunu ar Biči. Man bija vajadzīga drūzma un troksnis. Pamanījis brīvu važoni, iesēdos ratos un drīz biju tajā vietā, no kuras vakar ieraudzīju Frēzijas Grantēs statuju. Tagad es to redzēju atkal, cenzdamies sevi pārliecināt, ka neesmu vainīgs. Nomākts izkāpu no ratiem. Sākumā stāvēju truls un apstulbis — tik blīva še bija drūzma no nemitīgās kustības, kur cits aiz cita aizlīgoja daudzveidīgu, krāšņu un izdomā bagātu karnevāla pajūgu. Bet mans pirmais skatiens, pirmā doma, kas pārlidoja pāri pūlim, bija: Frēzija Grantē. Statuja it kā traucās augšup, visnotaļ ievīta ziedos; tās pjedestāls bija īsts ziedu konuss, milzu kaudze, no kuras slīga lejup jasmīni, rozes un magnolijas. Ar pūlēm saskatīju vakarējo galdu; tagad ap to bija saceltas barjeras un tas stāvēja piemineklim tuvāk nekā vakar, slēpdamies zem tā ziedošās klints. Tur bija tik šauri kā bedrē. Savā pašreizējā noskaņojumā, kur valdīja tāda pati dunoņa kā visapkārt, nespēju piedalīties galda biedru tērzēšanā. Tāpēc negāju pie viņiem, bet man radās vēlēšanās izspraukties pie skatītāju pūļa, kas bija sastājies ap pieminekļa pakāji, lai paraudzītos no loka iekšpuses. Tikko izkustējos no savas vietas pie nama sienas, kur stāvēju, drūzmas piespiests, mani sagrāba spiedienu un grūdienu straume, kas aiznesa tālu projām no pirmatnējā virziena, un es nokļuvu pie statujas no otras puses, pretējas tai, kur atradās galds, pie kura droši vien, tāpat kā vakar, sēdēja Bovs, Kuks un pārējie, ar kuriem vakardien iepazinos.

Nokļuvis centrā, kur kustība pēc noteikta fizikas likuma noris lēnāk, es nopirku no masku pārdevēja violetu pusmasku un, šādā kārtā nodrošinājies pret Kuka redzīgajām acīm, uzkāpu vienā no stabiem, starp kuriem bija izvilkta ķēde visapkārt «Traucošai». Par šo vietu, kas pasargāja no grūdieniem un pacēla cilvēku divu vai triju galvas tiesu augstumā pāri pūlim, es samaksāju ar zelta naudas gabalu tās īpašniekam, gadus piecpadsmit vecam nebēdnim, kas aiz pateicības pastāstīja man, ka šo improvizēto peļņas avotu viņš ieņēma jau no paša rīta.

Bet nu vairs nespēju iegremdēties sevī. Pavedinošā apkārtne — trakulīgā, vieglprātīgā un svinīgā drūzma, kurai pāri dūca un dziedāja dažādās laukuma malās novietotie orķestri, — pat skumīgāko sirdi kutināja kā kņudi- noša spalviņa. Man šķita, ka redzu kaut ko līdzīgu milzu telpai, kurai nocelts jumts. Uz balkoniem, logos, uz dze- gām, jumtiem, lieveņu nojumēm, uz ekipāžās novietotiem krēsliem, — visur bija pilns ar skatītājiem. Augstu pāri laukumam lidinājās simtiem ķīniešu pūķu. Pār galvām šūpojās gumijas baloni. Virs namiem izvilktajās stieplēs šņāca raķešu ugunis līmeniskā slīdējumā. Ielas ekipāžu kustībai slēgtā laukuma divās malās, kuru taisnais leņķis ar savu virsotni izvirzījās pret centru, bija ko redzēt, še garām slīdēja vesela virkne teiksmainu inscenējumu, un es atzīmēju dažus tiešām ievērības cienīgus.

Lēni attālinādamās, aizlīgoja senlaicīga, zeltīta kariete ar laivai līdzīgu apakšējo daļu un augstu sēdekli braucējam, bet tik milzīga, ka pieaugušie cilvēki, kas sēdēja tajā, izskatījās pēc bērniem. Viņi bija Vato laikmeta kostīmos. Ekipāžu vadīja Dons Kihots, ar milzīgu šķēpu mudinādams četrus zirgus, pārsegtus ar krāšņu, zeltainu tīklu, kas nokarājās līdz pat zemei. Karietei sekoja ļoti gara, īsta laiva, pilna ar kapteiņiem, matrožiem, kuģu puikām, jūras laupītājiem un Robinsoniern; tie visi vicināja kartona cirvjus un šāva ar pistolēm, šāviena troksni atdarinādami ar muti, bet ložu vietā ieroči izsvieda plakanas, no vilnas darinātas žurkas. Laivai nopakaļ, snuķus snai- cīdami, čāpoja ziloņi, uz kuru mugurām sēdēja bajadēras un geišas, trallinādamas rotaļīgas dziesmiņas. Starp šīm daudzajām izdomām manu vērību visvairāk saistīja mākslīgi izgatavota milzīga sirds no spilgti sarkana plīša. Tā bija gluži kā dzīva: pulsējot piepūtās un atslāba, arvien viscaur notrīsēdama, tā lēni šūpojās kādas masku grupas vidū; amora lomu tajā bija uzņēmies cilvēks ar milzīgu spalvu, kuru tas kā šķēpu atkal un atkal cirta šausmīgā, sarkanā plīša brūcē. Otrs, ar sikspārņa purnu, sūkli rokā vicinādams, steidzīgi noslaucīja no sirds iniciāļus, kurus tur uzrakstīja meitene baltā hitonā ar zaļu vainagu galvā, bet, lai cik steidzīgi viņa rakstīja un lai cik ātri nenovīdīgā roka nodzēsa uzrakstīto, tomēr daži burti allaž palika nenodzēsti. Sirds kreisajā pusē, paslēpdamās un pēkšņi izšaudamās, locījās riebīga čūska, iedzeldama augšup paceltajās, ziedu pilnajās rokās; no sirds labās puses pastiepusies skaista, kaila sievietes roka kaisīja veca ubaga cepurē zelta naudas gabalus. Sirds priekšpusē stāvēja zinātņu vīrs, aplūkodams sirdi caur milzīgu palielināmo stiklu, un kaut ko stāstīja jaunkundzei, kas cītīgi klabināja rakstāmmašīnas kauliņus.

Lai gan šī alegorija bija pārāk naiva, tomēr tā atstāja stipru iespaidu, un, sekodams tai ar acīm, vēl ilgi redzēju asinssarkanās sirds kūpošo augšgalu, līdz kamēr procesija apstājās, kaut kas tajā bija sajucis. Sākumā nebija izprotams, kas īsti lēcies. Bija radies pārrāvums: priekšējie pajūgi attālinājās, turpinādami savu ceļu, bet pakaļējie, nepacietīgu kliedzienu mudināti, sablīvējās uz vietas, jo pret pieminekli bija apstājusies augsta, dīvaina izskata celtne. Nevarēja noteikt, ko tā attēlo. Tā bija it kā augsta kaste ar garu nojumi priekšpusē, iekšiene aizklāta ar drānas aizsegām, kas nokarājās līdz pat riteņiem. Tā bija bez cilvēkiem; tikai priekšā uz augstas bukas sēdēja braucējs ar maskas segtu seju. Viņu vērodams, es ieraudzīju, ka viņš pagrieza zirgus tā, it kā gribētu izkļūt no braucēju rindas, pie tam viņa vadītās noslēpumainās, milzīgās celtnes pakaļgals tagad bija pagriezts taisnā līnijā pret pieminekli. Ļoti ātri ap to sa- drūzmējās pūlis; daudzi spiedās pie zirgiem, lai palīdzētu, citi turpretī, dūres kratīdami, uzstāja, lai braucējs drīzāk aizvācas. Nolēcis no sava staba, es metos pie savādās ierīces pakaļgala, vēl nekā nenojauzdams, tikai nenoteikti satraukts, jo braucējs, nolēcis no bukas, iejuka pūlī un nozuda. Ierīces pakaļējā siena pēkšņi pacēlās. Kaktā iespiedies, tur stāvēja kāds vīrs. Viņš bija maskā un rīkojās ap virvi, kas nokarājās lejup. Vīrs bija uzkāpis uz virves gala un tāpēc aizkavējies.

Sajā mirklī pavīdējusī doma atgādināja gar ausīm aizsvilpušu akmeni: tik pēkšņi man kļuva viss skaidrs un saprotams. Es paguvu pieskriet pie pieminekļa un, ziedus nogrūdis, pa cokola izciļņiem uzrāpties augšā, kur mana galva nu atradās virs «Traucošās» ceļgaliem. Apakšā sablīvējās rēcošs pūlis, un es saskatīju pret mani vērstus revolverus un milzīgās kastes ņirdzīgo tukšumu, — tās augšmala tagad bija vienā līmenī ar manām acīm.

— Sitiet, dzeniet zirgus! — es iekliedzos, ar kreiso roku turēdamies pie marmora statujas izciļņiem, labo izstiepis uz priekšu. Vēl nezinādams, kas notiks, es jau jutu tuvumā draudošo briesmu smagumu un biju sagatavojies to uztvert.

Vispārējais sastingums jau gandrīz vai pieļāva neģēlīgā nodoma izdošanos. Ierīces pretējā galā pret gaismu pazibēja melna ēna, ar troksni pašāvās lejup, tad uzlidoja augšā tieši pret manu seju un pēkšņi pagriezās. Tas bija iegarens čuguna klucis, pudus divdesmit smags, kas pie stipras virves zvārojās kā pendelis. Tas pagriezās mirkli, kad starp to un manu seju pazibēja sievietes rokas ēna, izstiepta it kā aizsargājot. Plakaniskā triecienā klucis būtu sadragājis mani līdz ar statuju kā cirvis stearīna sveci, bet pagrieziens aiznesa to pa gaisu man garām, kādu collu no statujas pleca. Klucis apstājās un tad griezdamies drāzās atpakaļ. Atsitiens bija drausmīgs. Tas nogāza kasti, saskaldījis tās sānus ar tik pērkonīgu grāvienu, ka zirgi izbijušies metās skriet. Visa ierīce sagrīļojās un izjuka. Divi zirgi pakrita sapinušies atsaitēs, citi saslējās uz pakaļkājām un rāvās vilkdami līdzi ratu atliekas cauri izklīstošajam pūlim. Nervu saspīlējumā trīcēdams, es nolaidos lejā un vispirms paskatījos uz Frēzi- jas Grantēs statuju. Tā bija skaista un neskarta.

Ļaudis no visām laukuma pusēm saskrēja tik ciešā drūzmā, ka, nozaudējis cepuri, es pazudu tajā kā ūdenī iemests akmens un tiku aizrauts no notikuma centra, kur saniknotais pūlis beidza demolēt apgāzto velnišķo ierīci. Kādu laiciņu vēl divi trīs cilvēki grozījās ap mani, aptaustīdami, piedāvādami savus pakalpojumus, bet, tā kā lielais sabangojums ik mirkli draudēja mūs nogāzt no kājām, es dabiskā kārtā un ļoti drīz atbrīvojos no visiem labvēļiem un būtu varējis piedalīties turpmāk kā skatītājs, taču es pasteidzos aizvākties. Visgarām dzirdēja kliedzienus, ka uzbrukums ir Graša Parana un viņa piekritēju darbs. Karnevāls bija izjucis, visus bija satraucis šis ārkārtējais notikums; pa ielām uz laukumu steidzās ļaužu grupas, daži pat skrēja. Trokšņa nogurdināts, es iegriezos šķērsielā un drīz biju mājās.

Pārdzīvojuma satraukums tik ātri nenorima. Es gan apsēdos, bet nespēju mierīgi nosēdēt, gan sāku soļot pa istabu, vēl arvien pārdzīvodams mirkli, kad pēkšņi gar maniem deniņiem aizslīdēja nāve, kuru atvairīja maza, noslēpumaina roka. Man ausīs vēl dunēja atsitiena triecienā sagrautās ierīces brīkšķis. Pagājušās dienas ainu smagums saplūda kopā ar šo pēdējo atmiņu. Juzdams, ka nespēšu iemigt, es apdullinājos ar tik milzīgu viskija porciju, kuru parastos apstākļos pats uzskatītu par gluži neiespējamu, un tad ielīdu gultā, jo nespēju vairs ne klausīties, nedz redzēt, kā pukst milzīgā plīša sirds, šķiez- dama indi un zeltu, sāpes un smieklus, iegribas un lāstus.

XXXIV nodaļa

Uzmodos desmitos no rīta viens pats. Kuka neredzēju. Viņa gulta izskatījās neaiztikta. Tātad viņš nebija gulējis mājās, un es, tikai priecādamies paj negaidīto vientulību, neko vairāk nedomāju par viņa likteni.

Kad biju apģērbies un atsvaidzinājis galvu ar ledaina ūdens šaltīm, apkalpotājs ziņoja, ka apakšā mani gaidot kāda dāma. Viņš nodeva man arī kartiņu, uz kuras es izlasīju: «Gustavs Brenners — «Klints» korespondents». Paredzēdams, ka mani var gaidīt Biče Seniela, steidzīgi nogāju lejā. Man pietika ieraudzīt viņas plīvuru, lai nervozo satraukumu, kas vēl uzmostoties lika sevi just, vienā mirklī nomainītu tik spējš prieks, ka, tuvojoties Bičei, man izlauzās sirsnīgs izsauciens:

—   Paldies dievam, tā esat jūs, Biče, nevis kāds cits, kuru es nepazīstu.

Vērīgi manī ielūkodamās, viņa pasmaidīja un atsedza plīvuru.

—   Cik jūs bāls! — brīdi klusējusi, meitene teica. — Jā, es braucu prom, šodien vai rīt, vēl labi nezinu. Atnācu tik agri tādēj, ka tas… tas ir vajadzīgs.

Mēs sarunājāmies, stāvot mazā viesistabā ar durvīm uz dārzu. Kad iegāju istabā, no krēsla piecēlās kāds gara auguma jauns cilvēks ar sarkanu, vāju seju, pensneju uz deguna, portfeli rokās. Man būtu grūti runāt ar šo cilvēku, jo, pat neskatīdamies uz Biči, es redzēju tikai viņu, un ikviens zaudēts mirklis man sagādāja ciešanas, bet Gustavam Brenneram bija tiesības mani garlaikot, atsveicināties un pazust. Atvainojies Bičei, kas piegāja pie durvīm un sāka skatīties dārzā, es pavaicāju Brenneram, ar ko varu viņam pakalpot.

Pēc ievada par kapteiņa Geza nāvi, kas man tik labi bija zināma, viņš izteica vēlēšanos dabūt savai avīzei tuvākas ziņas no manis kā tiešā dalībnieka šajā sarežģītajā notikumā.

Nebija nekādas citas iespējas tikt vaļā no viņa, un es pateicu:

—   Diemžēl es neesmu tas, kuru jūs meklējat. Jūs ir maldinājusi nejaušā vārdu vienādība: tas Tomass Har- vejs, kas jums vajadzīgs, šonakt še negulēja. Viņš ir pierakstījies viesnīcā kā Arinogels Kuks, un, tā kā viņš pats man to atzinās, tad neredzu nekādas vajadzības šo faktu slēpt.

Par spīti smagumam, kas bija uzgūlis sirdij pēc Bičes nupat teiktajiem vārdiem par viņas aizbraukšanu, es saglabāju pilnīgu mieru. Brenners bija pati uzmanība, no negaidītās ziņas viņam pat ausis sakustējās.

—  Vienu vārdu tikai.., lūdzu jūs… ļoti lūdzu, — viņš sāka steidzīgi bērt, redzēdams, ka es grasos aiziet. — Arinogels Kuks?… Tomass Harvejs… viņa stāstījums … jums varbūt zināms…

—  Atvainojiet mani, — es stingri attraucu, — esmu ļoti nevaļīgs. Vienīgais, ko varu jums pateikt, ir — vieta, kur jūs atradīsiet šo neīsto Kuku. Viņš būs pie galda, pie kura sēž «Traucošās» brīvprātīgā sardze. Viņa ģērbs — rozā maska un dzeltens domino.

Biče bija dzirdējusi mūsu sarunu. Galvu pagriezusi, viņa paskatījās manī ar izbrīnu un atzinību. Brenners saķēra manu roku, dziļi palocīdamies vai izmežģīja savu garo muguru, un platiem, steidzīgiem soļiem aizskrēja gūstīt Kuku.

Es piegāju pie Bičes.

—  Vai jums nebūtu labāk dārzā? — es vaicāju. — Tajā stūrī redzu ēnu.

Mēs iegājām dārzā un apsēdāmies, pret ieeju mūs aizsedza rožu krūmi.

—  Biče, — es sacīju, — jūs esat gaužām, gaužām nopietna. Kas noticis? Kas jūs nospiež?

Viņa paskatījās kautrīgi, it kā notālēm, lūpā iekodusi, un tūliņ kautrīgumu nomainīja man tik labi pazīstamā, atklātā neatlaidības izteiksme.

—  Piedodiet, ka man trūkst prasmes jautājumu ietērpt diplomātiskā formā, — meitene noteica. — Vakar,,, Harvej! Sakiet man, ka jūs pajokojāt!

—   Kā es to varēju? Vai es to maz drīkstētu?

—  Neapvainojieties. Būšu atklāta, tāda pati, kāds jūs bijāt teātrī. Jūs toreiz pateicāt visai nedaudz un tomēr — daudz, Es esmu sieviete un ļoti labi jūs saprotu. Bet atstāsim to pagaidām mierā. Jūs man izstāstījāt par Frēziju Granti, un es jums noticēju, bet nevis tā, kā jūs to varbūt gribētu. Es tam noticēju kā nereālai īstenībai, kā tic Kailo, Fragonara un Berdsleja zīmējumiem, — es tobrīd nebiju kopā ar jums. Ticiet man, es nekad neesmu runājusi tik daudz par sevi pašu un ar tādu dīvainu nepatiku. Bet, ja es būtu noticējusi, tad droši vien justos ļoti nelaimīga.

—   Biče, jums nav taisnība!

—   Negrozāma taisnība. Harvej, man ir deviņpadsmit gadu. Visa dzīve man šķiet brīnišķīga. Es pat nepazīstu vēl to visā pilnībā. Bet, pateicoties jums, man pasaule jau rādās divkāršota: divi dzelteni tērpi, divas «Pa viļņiem traucošās» un — divi cilvēki vienā! — Viņa iesmējās, taču viņas smiekli skanēja satraukti. — Jā, es esmu ļoti prātīga, — Biče domīgi piebilda, — bet tas, jādomā, nav labi. Par to esmu tīri vai izmisusi.

—   Biče, — es atbildēju, nepievildamies no mirdzuma viņas acīs, taču runādams tikai vārdus, jo nekā citādi nespēju parādīt viņai sevi, — Biče, viss ir atklāts it visiem.

—   Man — aizklāts. Es esmu akla. Es gan redzu ēnas uz smiltīm, rozes un jūs, bet esmu akla tajā nozīmē, kas jūs man padara gandrīz vai nedzīvu. Bet es jokoju. Ikvienam cilvēkam ir sava pasaule. Harvej, tas taču nav bijis?!

—   Biče, tas bija, — es atbildēju. — Piedodiet man.

Viņa paskatījās manī ar vieglu, domīgu noguruma izteiksmi, pēc tam nopūtusies piecēlās.

—   Varbūt mēs kādreiz sastapsimies un parunāsimies vēlreiz. Tas nav tik vienkārši. Vai esat dzirdējis par nakts notikumiem?

Es uzreiz neaptvēru, par ko viņa vaicā. Piecēlies es arī pats jau zināju bez tālākiem paskaidrojumiem, ka Biči redzu pēdējo reizi, ka pēdējo reizi runāju ar viņu; mans vakardienas un šīrītējais satraukums to bija pavēstījis kā nemaldīga priekšnojauta. Atcerējos, ka man jāatbild.

—   Jā, es biju tur, — sacīju, jau gatavodamies izstāstīt viņai par savu lomu šā notikuma norisē, bet tūliņ izjutu tādu pat pretīgumu pret veltīgiem vārdiem, kādu biju pārdzīvojis Lisā sarunā ar «Duvras» viesnīcas kalpotāju, jo vairāk tāpēc, ka tādējādi būtu piespiedis Biči turpināt jau pabeigto sarunu. Vajadzēja saglābt ārējo iespaidu, ka noticis pārpratums, kas aizgājis tālāk par iedomāto.

—   Tātad jūs aizbraucat?

—   Es braucu šodien. — Viņa sniedza roku. — Ardievu, Harvej, — Biče sacīja, cieši raudzīdamās man acīs. — Pateicos jums no visas sirds. Nevajag pavadīt, es iešu viena.

—   Kā viss ir iziris, — es sacīju. — Jūs velti pavadījāt ceļā tik daudz dienu. Sasniegt mērķi un tad atteikties no tā, ne ikkura sieviete to spētu. Ardievu, Biče! Es sarunāšos ar jums vēl ilgi pēc tam, kad būsiet jau aizgājusi.

Viņas sejā atēnojās neizteikti vārdi.

Krietnu brīdi es stāvēju nejūtīgs pret visu apkārtējo, pēc tam ieraudzīju, ka stāvu tikpat nejūtīgs savā istabā — bez spēka un bez vēlēšanās atsākt atkal dzīvot. Es neatcerējos, kā biju uznācis augšā. Pastāvējis apgūlos, cenzdamies uzveikt sāpes ar kādu blakus domu, bet spēju tikai vienu — līdz bezgalībai skatīt Bičes nozudušo seju.

—   Ja tā paliek, — es izmisumā teicu, — tad, pats to nezinādams, esmu dzinies tikai pēc sava posta, — ak, Frēzija Grantē, man pietrūkst spēka ilgāk ciest! Atbrīvo mani no šīm ciešanām!

Cerēdams, ka kļūs vieglāk, kad nebūšu Helgju, es vakarā sešos sēdos vilcienā un aizbraucu, vairs neredzējies ar Kuku, kurš, kā vēlāk izlasīju avīzēs, bija nošauts uzbrukumā Graša Parana mājai. Viņa divkosība, drūmais sarkasms un nāve par Frēzijas Grantēs statuju, — par kādu rūpīgi sevī slēptu dvēseles stūrīti, — ilgi saviļņoja mani kā paraugs tam, cik maz mēs, cilvēki, pazīstam cits citu.

Lisā es iebraucu desmitos vakarā un tūliņ devos pie Fi- latra. Bet nedabūju ar viņu parunāties. Lai gan visi viņa mājas logi bija spoži apgaismoti un durvis vaļā, it kā tur kaut kas būtu noticis, — mani pie ieejas neviens nesagaidīja. Izbrīnījies aizgāju līdz priekšistabai, kur atradu apkalpotāju, kam bija samulsis un svētdienīgs izskats.

—   Ak, — viņš čukstot teica, — kazi, vai dakters varēs… Es pat nezinu, kur ir viņš. Abi klīst apkārt pa māju — viņš un viņa sieva. Te mums ir tādi notikumi. Tikko, nupat, pirms jūsu ierašanās …

Sapratis, kas noticis, es aizliedzu pieteikt manu apmeklējumu un, pagriezies atpakaļ, pa vaļējām durvīm ieraudzīju jaunu sievieti, kas sēdēja zemā krēslā diezgan tālu no manis. Ārsts stāvēja ar muguru pret mani, saņēmis viņas rokas savējās. Vainīgā un piedevušais redzēja un dzirdēja tikai viens otru. Es un apkalpotājs klusi uz pirkstgaliem kā zagļi aizlavījāmies uz izeju, kas tagad bija rūpīgi noslēgta. Laukā izgājis, ar skumjām nodomāju, ka Filatram šajās dienās draugi nebūs prātā.

Turklāt vēl situācija prasīja, lai tagad viņš pirmais izteiktu vēlēšanos redzēt mani savā mājā,

Es aizgāju sevišķā noskaņojumā, ko bija izraisījusi nupat redzētā aina, kas vakara klusumā man atsauca atmiņā Dēzijas pēkšņo aizraušanos: tas bija vienīgais, ar ko es varēju līdzināties Filatram, kas bija atradis savu Nebijušo. Man ausīs ieskanējās viņas čukstā sacītie vārdi: «Jā, ko man tagad darīt?»

Cita balss, skaņa un dzidra, maigi sacīja, mudinādama atbildēt tā, kā viņa vēlas: «Harvej, — tas taču nav bijis?»

— Bija, — es atbildēju atkal tāpat kā toreiz. — Tas bija, Biče, piedodiet mani

XXXV noda|a

Vēstulē paziņojis ārstam par savu ierašanos un negaidīdams viņa atbildi, es aizbraucu uz Sanriolu, kur trīs mēnešus kopā ar Lerhu kārtoju pēc tēva nāves mantotā nekustamā īpašuma pārdošanas lietas. Atskaitot ieķīlājuma un vekseļu parādus, tīrais pārpalikums nebija tik liels, lai es varētu kā agrāk tikai telegrafēt Lerham. Bet bija vēl palicis kāds jau piecus gadus ieildzis darījums, kas gala noslēgumā solījās būt man labvēlīgs.

Mana rakstura īpašība ir prasme lieliski iztikt kā ar šauriem naudas līdzekļiem, tā ar pārpilnību. Visu pārdomājis, nolēmu uzņemties ārzemju korespondences kārtošanu Alberta Vitmera tējas firmā un turpmāk vadīju savādu, divkāršu dzīvi, — pirmo pusi, kurā dienas piederēja veikalu lietišķībai, un otru — no pirmās neatkarīgo daļu — vakarus piepildīja atmiņas. Biči atcerējos ar sājiem, kamēr beidzot šīs atmiņas notrulinājās un šķita kā skumja un taisnīga nenovēršamība… Par spīti visam, es jutos laimīgs, ka nebiju melojis tajā izšķirošajā brīdī, kas lēma par manu pašcieņu — manām tiesībām uz savu personīgu likteni, lai ko citi par to domātu. Un es priecājos ari par to, ka Biče savas dvēseles gaišajā dārzā nebija meklējusi nekādus aplinku ceļus, bet piešķīrusi manām atmiņām to sirsnīgo, sajūsmas pilno apbrīnošanu, ko var pielīdzināt apbrīnai par naidnieka varonību, kas, nāvei acīs skatoties, nenoliedz bīstamu patiesību. Viņa bija no tiem nedaudzajiem, kuras sabiedrībā cilvēks kļūst labāks. To pārdomādams, es mācījos atzīt iekšējo atšķirību starp mani un viņu kā savstarpēji likumīgu un varēju tikai nožēlot, ka esmu citāds nekā viņa. Diezin vai kāds jebkad ir jutis nopietnu nožēlu par tādu attieksmi.

Mana rakstiskā liecība, kuru es iesūtīju tiesā Helgju pilsētā, Batleru pilnīgi atbrīvoja no līdzdalības Geza un manā lietā — par varmācīgu izsēdināšanu no kuģa laivā jūras vidū, atstājot nenoskaidrotu jautājumu par nepazīstamo sievieti, kas no kuģa nokāpa laivā. Par viņu netika pieminēts ne tiesā, nedz izmeklēšanas gaitā; droši vien apvainotie bija savstarpēji vienojušies par to klusēt, labi saprazdami, ka šā apstākļa atklāšana nenāktu par labu viņu liktenim. Viņi izmantoja manu klusēšanu par šo notikumu un varēja domāt, ko vien gribēja. Matrožiem piesprieda vieglu sodu par līdzdalību kontrabandas pārvadāšanā, Sinkraits tika cauri ar vienu gadu cietuma. Pateicoties Botvela rūpēm un Bičes Senielas naudas līdzekļiem, Batleru notiesāja tikai uz pieciem gadiem spaidu darbos. Pēc soda izciešanas viņš aizbrauca uz Dagonu, kur sāka strādāt uz og|u tvaikoņa, ar to ziņas par viņu izbeidzās.

Kad man gribējās atpūsties, piesaistot uzmanību kaut kam tīkamam un vieglam, es atcerējos Dēziju, pārdzīvodams nekad nedziestošu nožēlu par savu bezvainas vainu. Sī meitene daudzreiz skumdināja un priecināja mani, kad, atcerēdamies viņas raksturīgās kustības vai līdzdalību dažādos starpgadījumos, es neviļus sāku smieties un atveldzējos, no jauna domās skatīdams, kā viņa man atdod paspēlēto naudu vai pastiepusies sit sev ar pirkstu pa lūpām, pūlēdamās piespiest mani saprast, ko viņa grib. Pretēji Bičei, kuras tēls pamazām kļuva blāvs, zaudējot to varu, kas varēja saglabāties tikai tiešā jūtu izpausmē, — Dēzija, kas atradās nezināmā tālumā, bija reāla kā rokas spiediens, kuru pavada smaids un sveiciens. Izjutu viņas personību tik spilgti, ka varēju vienatnē sarunāties ar viņu, neuztverot to kā dīvainību vai niekošanos, un, kad atmiņas atkārtoja maigo un dedzīgo uzliesmojumu — pie- kļaušanos man, tad es, arvien vēl tik spilgti sajuzdams šā pa pusei vēl bērnišķīgā stāva pickļaušanos, kas īstenībā bija pelnījis, lai to noglāstītu, — jautāju pats sev:

«Kāpēc gan neizturējos pret viņu labāk un neparunāju tā, kā viņa gribēja, gaidīja un cerēja? Kāpēc nemēģināju viņu kaut vai sasmīdināt?»

Kādu dienu, iebraucis Legā, es apstājos pie veikala, kura skatlogā bija izstādīta Vasko de Gamas laikmeta karavela — liels, visā pilnībā izveidots buru kuģa modelis. Tas bija no tiem priekšmetiem, interesantiem un praktiski nederīgiem, kas gadiem ilgi gaida pircēju, kamēr beidzot pārvēršas par dzelzs inventāru tajā telpā, kur sākumā bijis domāts to pārdot. Es apskatīju to jo pamatīgi, kā parasti apskatu visu, kas izraisījis manī dziļākas simpātijas. Šādos gadījumos mēs reti kad varam pateikt, kas īsti saista mūs, tāpēc šāda apskatīšana ir līdzīga sarunai — patiesai, aizrautīgai saskarsmei. Es nesteidzos ieiet veikalā. Apskatījis mazās buras, klāja un lūku svinīgo tukšumu, iejuties atziņā, ka, neraugoties uz pilnīgu it visu daļu samēribu, uz spējām uzņemt mārciņas piecas smagu kravu un pat turēlies virs ūdens, un peldēt, šim pundurkuģītim tomēr nav lemts kalpot tiešajam uzdevumam, bet tikai cilvēku iztēlei, — un tāpēc es nolēmu, ka karavela būs mana.

Pēkšņi tā bija nozudusi. Nozuda it viss: pat iela un logs. Kādas siltas rokas, apskāvušas manu galvu, aizsedza acis. Izbīlis, ne jau īsts, bet prieka pilns izbīlis kopā ar nevēlēšanos atbrīvoties un, jādomā, rotāts arī ar muļķīgu smaidu, neļāva man iekliegties. Es stāvēju, iekšēji sasilis, jau paredzēdams, kas tagad notiks, un, mirkšķinādams acis zem kustīgajiem pirkstiem, paklusu ievaicājos:

—   Kas tur ir?

—   «Pa viļņiem traucošā», — atbildēja balss, kas par varēm pūlējās būt ļoti noslēpumaina. — Varbūt, ka iagad uzminēsiet?

—   Dēzija?! — es sacīju, noņemdams viņas rokas no sejas, un meitene tās atvilka, nostādamās starp mani un logu.

—   Piedodiet manu delverību, — Dēzija teica, sarkdama un nervozi smiedamās. Viņa vērās manī ar savu atklāto, jautro skatienu, un acis izteica visu to, kas nebija noslēpjams. — Tad nu gan man ir laime! Šī taču jau otrā reize, kad jūs stāvat, domās nogrimis, un es pienāku no mugurpuses. Vai jūs nobijāties?

Viņai bija zils ģērbs, galvā brūna zīda cepure ar zilu lenti. Uz bruģa gulēja tukšs grozs, kuru viņa bija nometusi, lai apsveiktu mani tik brīnišķīgā veidā. Viņu pavadīja milzīgi liels suns, kura izskats vien, jādomā, nobiedēja mazos kvekšķus; suns skatījās uz mani kā uz priekšmetu, kuru, ļoti iespējams, pavēlēs viņam nest.

—      Dēzij, mīļo Dēzij, — es atkārtoju, — cik ļoti priecājos, jūs sastopot! Jūtos ļoti nogrēkojies pret jums. Vai jūs šeit esat viena? Nu, sveicināta, sveicināta!

Es paspiedu viņas roku, kuru meitene lūkoja atvilkt, tomēr it kā kavēdamās. Viņa pastiepās uz pirkstgaliem un, pieturēdamās man pie pleciem, noskūpstīja mani uz vaiga.

—   Es jūs mīlu, Harvej, — viņa teica nopietni un lēnīgi. — Jūs būsiet man kā brālis, un es — jūsu māsa. Ai, kā man gribējās jūs redzēt! Es daudz ko nepaguvu izrunāt. Jūs taču redzējāt Frēziju Granti?! Jūs baidījāties man to stāstīt? Un tas notika ar jums? Varat iedomāties, cik pārsteigta un sajūsmināta es biju! Man elpa aizrāvās jau iedomājoties vien, ka esmu pareizi uzminējusi. Tagad atzīstieties, ka tiešām tā bija!

—   Jā gan, tā bija, — es atbildēju tikpat vienkārši un brīvi, jo mēs abi runājām vienu valodu. Bet ne jau par to man gribējās tagad runāt. — Vai jūs Legā esat viena pati?

Saprazdama, ko es gribu uzzināt, viņa, galvu lēni papurinājusi, atbildēja:

—   Esmu viena un nezinu, kur atrodas Tobogans. Viņš toreiz man gaužām pāri nodarīja, un varbūt arī es viņam, bet nu jau tie ir seni notikumi. Es viņam nekā neteicu, iekams nebijām atgriezušies Riolā, bet tur izstāstīju un pateicu arī, kā izturējāties jūs. Mēs abi raudājām, ilgi raudājām, kamēr nogurām. Viņš vēl tielējās, vēl un vēl. Bet tad iejaucās Proktors, lai viņam lielais paldies. Viņš parunājās. Un tad Tobogans aizbrauca uz Kasētu. Šeit es dzīvoju pie Proktora sievas, viņai pieder avīžu kiosks. Vecā izturas labi pret mani, vienīgi mājās par daudz smēķē, — un mums ir tikai trīs mazas istabiņas, — tā ka elpu ņem ciet. Viņa smēķē pīpi! Iedomājieties tikai! Un tagad — jūs! Ko jūs še darāt, un vai atradāt sev sievu, to, kuru meklējāt?

Viņa nobāla, acis pieplūda pilnas asaru.

—   Ai, piedodiet man! Mana mēle ir mans ienaidnieks! Šī jūsu māsa ir liela muļķe! Bet vai jūs mani kaut mazliet atcerējāties?

—   Vai tad var jūs aizmirst? — es atbildēju, sevī šausminādamies par varbūtību, ka varēju taču Dēziju arī nekad nesastapt. — Jā, esmu atradis sev sievu, tagad… nupat. Dēzij, es mīlēju jūs, pats to nezinādams, bet šī mīlestība nāca aiz citas, kura ir pārdzīvota un izgaisusi.

Nedaudzie garāmgājēji šķērsielā atskatījās uz mums, pazibinādami acis nekautrīgas ziņkāres slepenās svecītes.

—   Iesim projām no šejienes, — Dēzija sacīja, kad es, neizlaizdams viņas roku no savējās, vadīju viņu uz bulvāri, kas šķērsoja ieliņu. — Harvej, mīļais mans visudār- gais, es labošos, es kļūšu savaldīga, bet tagad mums vajadzīgas četras sienas. Es nevaru jūs nedz noskūpstīt, nedz staigāt uz rokām. Suns… kur tu esi… Tā vārds ir «Klaps». Bet vajadzētu nosaukt par «Āmi». Harvejl

—   Dēzij?!

—   Neko. Kaut mums klātos labit

EPILOGS I

Sarunās, kas toreiz norisa starp mani un Dēziju un kas bieži vien izbeidzās tikai pret ritu, jo vieniem un tiem pašiem jautājumiem mēs allaž radām jaunu pieeju, — sevišķi iemīļots bija temats par ceļošanu divatā pa visām tām vietām, kuras es biju apmeklējis jau agrāk. Bet tas bija pārāk plašs plāns, un tāpēc to vajadzēja sašaurināt. Ap to laiku es vinnēju strīdigo prāvu, un tas man ienesa dažus tūkstošus, kas visai lieti noderēja mūsu nodoma piepildīšanai. Zinādams, ka visu iztērēšu, es nopirku Legā, netālu no Sanriolas, vienstāva mūra māju ar dārzu un brīvu zemes gabalu, kas vēlāk tika apstādīts ar augļu kokiem.

Es sastādīju noteiktu plānu par mājas iekšējo iekārtu, ņemot vērā visus sīkumus ērtību ziņā un padomājot par pirmo iespaidu, kādu gūtu ikviens, ieejot istabās, un uzdevu to visu nokārtot savam draugam Tovalam, kura gaumi un prasmi likt runāt lietām pazinu jau no tiem laikiem, kad Tovalam bija pašam savs nams. Viņš drīz vien saprata mani, — tiklīdz bija redzējis Dēziju. Viņai gan šo pārsteigumu neizpaudām, un tad mēs devāmies ceļojumā, kas ilga divus gadus.

Dēzijai, kas allaž savas iekšējās pasaules pārpilna un ļoti kautra, neraugoties uz ārējo drosmi, bija tīrā mocība nosēdēt sabiedrībā ilgas, garas stundas vai pašai pieņemt viesus, tādēļ viņu drīz vien nogurdināja tādi verdošas sabiedriskas dzīves centri kā Parīze, Londona, Milāna, Roma, un viņa bieži sūdzējās par veltīgi izšķiestu laiku, tā viņa to dēvēja. Dažreiz, pateikusi kādus vārdus, viņa pēkšņi samulsusi apklusa vienīgi tāpēc, ka jutās saistījusi uzmanību. To nomanījis, es ierobežoju mūsu sabiedrību — lai gan tās sastāvs bija mainīgs — ar tādiem cilvēkiem, kuru klātbūtnē varēja runāt vai klusēt, kā tīkas. Bet arī tad vēl Dēzijas spēja iejusties citu pārdzīvojumos izraisīja viņai smagas nopūtas. Viņai patika atnākt pašai un tikai tad, kad to patiešām vēlējās.

Viņas vismīļākā izklaidēšanās bija staigāt kopā ar mani pa ielām, apskatot namus. Dēzija mīlēja arhitektūru un saprata to. Viņu aizkustināja senlaicīgi mūri starp grāvjiem un kokiem, ziedoši stūrīši senpagājuša laikmeta iznīcības vidū vai arī spodri jauni namiņi, kas neapzinātā grācijā lepojās ar savu samērību, — parādība, ko reti gadās sastapt. Viņa jūsmodama kavējās pie kāda frontona vai cieši noslēgtām durvīm jasmīnu biezokņa vidū; pie tilta, kur torņi un arkas atēnojās strauji plūstošā ūdenī; viņa spēja novērtēt pilis un saskatīt stilu būdiņā. Tādos brīžos es ar slepenu viltu atcerējos māju Legā.

Atgriezušies Sanriolā mēs apmetāmies viesnīcā, bet trešajā dienā es ieminējos Dēzijai, ka derētu aizbraukt uz Legu paskatīties ūdenskritumus. Allaž mierā ar visu, ko es ierosināju, viņa tūliņ piekrita un pēc sava paraduma negulēja līdz diviem naktī, visu laiku prātodama par šo braucienu. Kaut ko apņēmusies, viņa tā iesila, ka nevarēja norimties pirms nodomātā pasākuma veikšanas. No rīta mēs bijām Legā un no stacijas zirgos aizbraucām līdz mūsu mājai, par kuru es viņai teicu, ka mēs tur paliksim divas dienas, jo šī māja pieder vietējam tiesnesim, manam paziņam.

Viņas sejā parādījās man tik labi pazīstamā apvaldītā ziņkāre, kas bija parasta, kad mēs apmeklējām pazīstamus cilvēkus. Izlikos, ka esmu izklaidīgs un mazliet noguris.

—  Cik jauka māja! — Dēzija sacīja. — Un atrodas pavisam savrup, dārzs ir brīnišķīgs, goda vārds. Šis tiesnesis liekas labs cilvēks. — Tādi bija viņas secinājumi par priekšmetiem un cilvēkiem.

—  Tiesnesis kā jau tiesnesis, — es atbildēju. — Var jau būt, ka viņš tiešām lielisks, bet ko tu, mīļo Dēzij, atrodi tik labu šajā kvadrātā ar divām verandām?

Viņa ne arvien prata izteikt to, ko gribēja, un tāpēc savus iespaidus un manu jautājumu sasaistīja kopā ar vienu no saviem smaidiem, kas nepārprotami teica: «Izlikšanās ir grēks. Tu taču redzi šo līniju tīro skaidrību, kas celtni atbrīvo no smaguma, un zaļos dakstiņus, un baltās sienas ar stikliem zila ūdens dzidrumā; šīs platās kāpnes, pa kurām var domās netraucēti lēni nosoļot lejā pie milzīgajiem kokiem, zem augstās lapotnes ēnām, kur saules apmirdzētos laukumos iekārtotajās dobēs puķes ceļ augšup savus spilgtos un kvēlos ziedu kausus. Šeit tu jūties saliedēts ar dabu, kas, saprātīgi un mierīgi izkārtota visapkārt mājai, rada vienu veselu kopainu. Kādēļ tad, mīļais, šie liekie vārdi, kuriem tu pats netici?»

Skaļi Dēzija tikai noteica:

—   Šeit ir ļoti jauki, — tā, ka aizkustina sirdi!

Mums pretī no mājas iznāca Tovals.

—- Esat sveicināts, draugs Toval. Negaidīju jūs še sastapt! — Dēzija iesaucās. — Ko tad jūs te darāt?

—- Sagaidu saimniekus, — Tovals atjautīgi atbildēja.

Tobrīd Dēzija, stāvēdama nelielajā viesistabā, sakārtoja savas cepures lenti zem smakra un raudzījās visapkārt. Viņas žirgtās acis ievēroja visu: grīdsegas, lakotās ozola mēbeles ar izgriezumiem, kamīnu un rūpīgi izvēlētās gleznas riekstkoka un malahīta ietvaros. Starp tām bija Gu- ero glezna, kurā notēloti divi suņi: viens mierīgi guļ, uzlicis purnu uz ķepām, un skatās gluži kā cilvēka acīm; otrs saslējies tiecas pretī kādai neredzamai parādībai.

—   Saimnieku nav, — Dēzija noteica, pieiedama gleznai tuvāk un to apskatīdama, — saimnieku nav. Šis suns tūliņ sāks riet. Sprūdīs vaļā rējienu. Laba glezna, draugs Toval! Varbūt suns redz ienaidnieku?

—   Varbūt saimnieku? — es iebildu.

—   Iespējams, ka viņš ries apsveikdams. Bet ko mēs tagad darīsim?

—   Jūsu istabas ir sakārtotas, — Tovals atbildēja, un viņa kalsnā, stūrainā seja ar lielajām, laipnajām acīm savilkās mīklainā smaidā. — Kas attiecas uz tiesnesi, tad tas, kā rādās, ir še.

—  Vai Ādams Korners? Tu teici, ka viņu tā saucot. — Dēzija paskatījās manī, lai es paskaidrotu, kā tas var būt, ka tiesnesis ir še un tomēr viņa nav.

—   Tovals droši vien grib sacīt, ka Korners drīz atbrauks.

Atbildot man vajadzēja stipri iekost lūpā, un pateiktie vārdi izklausījās kā neskaidra murmulēšana.

—   Vai tu ko ēd? — vaicāja mana sieva, raudzīdamās manā sejā. — Nē, es nekā nesaprotu. Toval, jūs man neatbildējāt, kālab jūs esat še, lai gan man ļoti patīk jūs sastapt. Kādēļ jūs gribat mani samulsināt?

—   Ak, Dēzij, — Tovals lūdzoši nopūtās, — vai tad es esmu vainīgs, ka tiesnesis ir še?!

Dēzija sadusmota strauji pagriezās, lai gan dusmas vēl nebija paguvušas izpausties viņas skatienā, bet tūliņ atkal iesmējās.

—   Vai jūs domājat, ka esmu kāda muļķīte? — viņa tieši, bez aplinkiem noprasīja. — Ja tiesnesis ir še un turklāt ir tik pieklājīgs, ka sūta jūs pastāstīt par viņu noslēpumainas pasakas, tad esiet tik laipns un pasakiet viņam, ka arī mēs — varbūt esam še!

Lai cik jauka šķita šī spēle, nu tomēr bija pienācis brīdis visu paskaidrot.

—   Dēzij, — es sacīju, saņemdams viņas roku, — skaties un apzinies, ka tu atrodies savās mājās. Es gan gribēju tevi vēl mazliet paspīdzināt, bet tu jau sāc uztraukties, tad nu pateicies Tovalam par viņa pūlēm. Es māju tikai nopirku, bet tās iekārtošanai Tovals ir veltījis daudz laika, kura viņam tik maz. Tiesnesis tiešām ir še, un šis tiesnesis esi — tu. Tev jāspriež, vai viss labi padevies.

Kamēr es runāju, Dēzija skatījās drīz manī, drīz To- valā. — Dod zvērestu, — viņa teica, aiz prieka nobā- lusi, — zvēri ar jūrnieku drausmīgo zvērestu, ka tas… Ai, cik muļķīgi! Protams. Katram no jums acīs jau ir pa veselai mājai! Un es lai būtu tas tiesnesis? Ja še būtu kāds ūķis …

Viņa apkrita man ap kaklu un norasināja to ar prieka asarām.

Tas pats bija jāizbauda arī Tovalam, kurš centās nezaudēt savu iecietīgo, atturīgo un mazliet zobgalīgo stāju. Pēc tam sākās apskate, un, kad tā pēdīgi bija galā, Dēzijas acīs mirgoja visi priekšmeti, perspektīvas, puķes, logi un aizkari, kā tie mēdz zvīļot uz valga ziepju putu burbuļa. Viņa izdvesa:

—   Vai tev neliekas, ka tas viss var pēkšņi izgaist?

—   Nekad!

—   Nu, bet man ir tik nožēlojama daba: tiklīdz esmu ieguvusi kaut ko gaužām jauku, tā man tūliņ sametas bail, ka to atņems vai sabojās, ka tā vairs nebūs…

Ikvienam cilvēkam, — ne jau bieži, nedz arī māksloti, bet pati no sevis un tikai izcili labā dienā starp citām vienkārši labām, — uznāk tieksme atskatīties, pabūt kādu laiciņu tādam, kāds viņš bijis agrāk. Šī tieksme liekas radniecīga vecu vēstuļu pārcilāšanai. Šāda noskaņa reiz radās Dēzijai un man sakarā ar viņas dzelteno, brūnbārk- staino tērpu, kuru viņa glabāja atmiņai par Frēzijas Grantēs, «Pa viļņiem traucošās», godināšanai sarīkoto karnevālu un par sastapšanos teātrī,, kad es negribot biju sāpinājis savu draugu. Atausušās atmiņas vērpās ar pārtraukumiem augu dienu — pie brokastīm, pusdienās, pastaigā starp brokastīm un pusdienām, gan strādājot, gan staigājot. Runādami par ikdienišķo, mēs turpinājām domāt par notikumiem Helgju pilsētā un uz «Niras», kura, lai būtu pateikts pie reizes, pirms gada bija uzskrējusi uz klintīm un nogrimusi, bet kuģa ļaudis gan visi izglābušies. Pagātnes viļņu plūdums atnesa tik skaidri izveidotus tēlus un ainas, kas neatvairāmi prasīja apspriešanu, ka mēs nekavējoties uzsākām pārdzīvot vienu vai otru notikumu ar nožēlu, ka tas nevar no jauna atkārtoties tagad — kad tam nav vairs miglainās nākotnes. Vai tā bija priekšnojauta, ka atmiņas vakarā atdzīvosies, vai tas mierīgais viļņu bangojums, kas atgādina krastu sasniegušam cilvēkam bezdibenīgos plašumus, kad viņš vēl nezināja, kāds krasts slēpjas aiz klusējošā apvāršņa, — to varētu pasacīt tikai vienaldzība pret savu paša dzīvi, auksta analīze. Un tā mēs sākām runāties par Biči Senielu, kuru es reiz mīlēju.

— Šīs acis ir redzējušas Frēziju Granti, — Dēzija sacīja, uzlikdama pirkstus uz maniem plakstiņiem. — Šī roka ir paspiedusi viņas roku. — Viņa pieskārās manai rokai. — Un tur mutē ir mēle, kas runāja ar viņu. Jā, es zinu, tas reibina prātus, kad domās aizstaigā uz turieni, — bet pēc tam uznāk svinīgums, dziļi nopietna apziņa, un gribas to nēsāt tik saudzīgi, lai neizlaistītu. Un tas nevar pāriet ne uz vienu citu, tas ir tikai tevi!

Vakara tumsa sabiezēja; dārzs bija izzudis no redzes, taču stāvēja tur tumšā vientulībā, tik ļoti tuvu mums. Mēs sēdējām mājas priekšā, kad gaismas svītrā, kas krita no loga, ieraudzījām mūsu mājas pārraugu, visās vietās izdarīgo Diku. Viņam nopakaļ nāca, smaidīdams un lūkodamies visapkārt, gara auguma vīrietis ceļa uzvalkā,

Iedegusi, šķietami pazīstamā seja tagad iekļuva gaismas iokā, un viņš teica:

—   «Pa viļņiem traucošā»!

•— Filatrs! — es iesaucos, uzlēkdams kājās. — Es zināju, ka mēs vēl sastapsimies! Jūs man nozudāt pēc tiem trim sarakstīšanās mēnešiem, kad aizbraucāt, kā man stāstīja, uz Saleru vai Diblu. Es pats divi gadus pavadīju ceļojumos. Kā jūs sameklējāt mūs?

Mēs iegājām iekšā, un Filatrs pastāstīja mums savus piedzīvojumus. Dēzija sākumā bija klusa un vaicājoša, bet, atplaukusi smaidā, ātri iejutās, sākdama pa savam paradumam pierādīt un paskaidrot Filatra vietā, kad viņa stāstījumā radās kāds pārtraukums. Ar savām piezīmēm viņa vērsās pie manis, skaidrodama ļoti saprātīgi un gandrīz allaž vietā, kā šis vai tas varēja notikt, — droša pazīme, ka viņa klausās ļoti uzmanīgi.

Izrādījās, ka Filatrs pārcelts jaunā vietā uz lepras slimnieku koloniju, kādas divsimt jūdzes no Legas, augšup pa Tavasas upi, kurp arī devies kopā ar sievu drīz pēc manas aizbraukšanas uz Eiropu. Mēs bijām pārmijušies ceļā tikai par dažām dienām.

—   Pēdas ir atradušās, — Filatrs sāka stāstīt, — es runāju par to, kas jūs interesē vairāk nekā «Marija Ce- lesta», par kuru jūs stāstījāt uz «Niras». Tā ir…

—   «Pa viļņiem traucošā», — Dēzija nenocietās aiz vēlēšanās pasteidzināt viņa gauso stāstījumu un, pietvīkusi par sava minējuma pareizību, nosēdās mierīgā pozā, kuru visiem vajadzēja saprast tā: «Tikai to vien man vajadzēja pateikt, un tagad es klusēšu.»

—   Jums taisnība. Es «Mariju Celestu» tikai pieminēju. Mēs braucām, mīļo Harvej, tvaika kuterī pa līci uz medībām: es un divi kalpotāji no Oro bioloģiskās stacijas. Nakts mūs pārsteidza klinšainā attekā pa labi no Kapa- rolas salas, un mēs ātri braucām caur to, lai apstātos pie meža, kur nākamajā rītā matrožiem bija jāsagādā malka. Pēc pagrieziena kuterim bija jāizlaužas cauri biezai peldošu koku lūžņai. Tajā vietā ir simtiem mazu saliņu, un kuteris, manevrēdams pa brīva ūdens caurtecēm, iekļuva apaļā, mierīgā līcītī ar augstu koku lapotnes pārjvmi. Baidīdamies aizmaldīties vai, pareizāk sakot, lai izvairītos no liekas maldīšanās pa šo labirintu, kapteinis ievadīja kuteri ūdens strēlē starp milzu akmeņiem, un tur mēs pārlaidām nakti. Es gulēju nevis kajītē, bet uz klāja un pamodos agri, dienai austot.

Tas nebija sapnis, bet īsts, reāls burinieks, ko es ieraudzīju stāvam līcī divu kabeļtauvu atstatumā, gandrīz pie pašiem kokiem, kas sniedzās pāri tā mastiem. Dzelmē atspoguļojās otrs kuģis ačgārnā skatījumā. Nodrebējis, it kā mani vēl samiegojušos būtu iemetuši no gultas ūdenī, es uzrāpos uz akmens un, no tā nolēcis krastā, aizgāju līdz kuģim: lauzdamies caur biezi saaugušo liānu un koku mudžekli, galīgi sadriskāju savu žaketi. Es nebiju kļūdījies. Tā bija «Pa viļņiem traucošā», apkalpes atstāts kuģis, pamests ūdenim, vējiem un vientulībai. Rājās nebija buru. Uz manu saucienu neparādījās.neviena dzīva dvēsele. Līdz pusei ar ūdeni pilna laiva gulēja sāniski kraujas malā. Es pacēlu sarūsējušu, tukšu skārda bundžu, izsmēlu ūdeni un, tā kā airi atradās turpat blakus, aizīros līdz kuģim un uzrāpos uz klāja pa enkura tauvu, kas nokarājās kuģa pakaļgalā.

No visa bija redzams, ka kuģis še pamests sen un stāv jau kādu gadu. Klājs bija apaudzis ar zāli; pie bortiem gulēja vēja sadzītas lapu un zaru kaudzes. No rājām nokarājās tur uzvijušās liānas, kas-, ziediem nobārstītas, šūpojās kā virves. Es nokāpu kuģa apakštelpās un nodrebēju, ieraudzīdams mazu čūsku, kura kā vienīgā salona iemītniece rēgaini pretīga aizlocījās pa grīdsegu uz gaiteņa kaktu. Pēc tam aizskrēja pele. Iegāju jūsu kajītē, kur sadauzītu trauku drumslās un nomestu lupatu piemēslo- jumā ieraudzīju ņudzam milzīgu čupu vaboļu netīri zaļganā krāsā. Telpā bija smacīgi, morāli smacīgi, it kā mani būtu še aprakuši kopā ar vabolēm. Uzkāpu atkal uz klāja, iegāiu virtuvē, kubrikā, it visur bija tā pati nekārtība, netīrumu un moskītu pilna. Mani pārņēma nepatīkams mulsums, nomāktība un skumjas. Sīkāku pārmeklēšanu es atstāju šai laikā blakus kuģim piebraukušā kutera kapteinim un matrožiem, no kuru veselīgā izbrīna klaigām pieskanēja viss licis un kuri tagad cītīgi pievāca visu, kam vien varēja būt kāda vērtība. Arī mani paziņas, bioloģiskās stacijas kalpotāji, padevās meklēšanas azartam un veselu pusdienu pavadīja, apsizdami čūskas un izokšķerēdami visas maliņas cerībā atrast kādas cilvēku pēdas. Bet žurnāla un nekādu citu papīru nebija, tikai kapteiņa kajītē galda atvilktnes dibenā šaurā spraugā bija aizķērušies kādai vēstulei noplēsta strēmele, tā glabājās pie manis, un es kādreiz to parādīšu.

«Vai es varu cerēt, ka jūs izlasīsiet šo vēstuli, kuru es negribēju,,,» Domājams, ka rakstītājs pats bija saplosi» jis vēstuli. Bet minējums ir arī jautājums, uz ko neņemos atbildēt.

Es stāvēju klājā, raudzīdamies uz mastu galiem un meža milzeņu — koku virsotnēm, kas izslējās augstāk par mastiem, un vēl augstāk pāri tām vienaldzīgi peldēja skaisti mākoņi. No augšas kā gāzmē sastindzis lietus nokarājās blīvs liānu tīkls, izstiepdams uz visām pusēm tausteklīgu āķīšu spirāles. Viegla vēja pūsma sakustināja šo samudžināto, taču stingri visur pieķērušos, saules apspīdēto spirāļu un lapu spietu. Viens vītenis, šūpodamies šurpu turpu ļoti tuvu pie grotmasta, kad vējš pierima, ne- nokārās vis stateniski, bet palika sacēlies, it kā kustībā augšup aizturēts. Tas šķita piepūlē sastiepies. Vējš uzpūta spēcīgāk, un, tikko pieskāries kokam, vītenis vienā mirklī apvijās ap mastu, trīsēdams kā savilkta stīga.

Gluži apklususi, Dēzija skatījās Filatrā asaru aizmiglotām acīm.

—   Kas tev kaiš? — es vaicāju, pats līdzi satraucies, jo tik gaiši saskatīju visu to, ko bija redzējis Filatrs.

—   Ai, — viņa nočukstēja, baidīdamās runāt balsī, lai neapraudātos. — Tas ir tik skaisti! Un tik skumji, un tik jauki, ka tas viss ir — tā!

Es atļāvos muļķību pajautāt, kas viņu tik ļoti aizkustinājis.

—  Nezinu, — acis slaucīdama, Dēzija atbildēja. — Vēlāk es zināšu. Stāstiet, mīļo dakter.

Pamanījis viņas nervozumu, Filatrs saīsināja savu stāstu.

Viņi ar diezgan lielām grūtībām izkļuvuši no salu labirinta. Cerēdams kādreiz sastapt mani, Filatrs pacenties ar Brauna starpniecību uzzināt par «Traucošās» likteni. Ziņas viņš saņēmis tikai pēc divi mēnešiem. «Pa viļņiem traucošo» par puscenu nopircis Ekuss Letri, un tā tūliņ pēc nopirkšanas kapteiņa Geruda vadībā devusies uz Ak- vitenu. Kopš tā laika par viņu neviens nekā vairs nav dzirdējis. Vai kritusi par upuri ļaundarībai, kādam nevienam nezināmam plānam, vai glābusies upes džungļos no ienaidnieka; varbūt apkalpe izmirusi epidēmijā vai, pametot kuģi, pati aizgājusi bojā meža biezoknī no bada un plēsīgiem zvēriem, — to nevarēja uzzināt. Tikai daudzus gadus vēlāk, kad Tavasas krastos sāka uziet zeltu, radās versija par avantūru, zelta sapņa vilinājumu, kas spēj pieaugušus cilvēkus padarīt par bērniem, bet ar šo variantu, ja tas kādam iepatikās, apmierinājās tikai tādi, kuri nevarēja paciest nezināšanu un neskaidrību. «Traucošā» palikusi tur, kur to atrada kuteris, jo neradās gribētāji — no jauna uzmeklēt kuģi, kas izlaupīts līdz pēdējam un turklāt vēl dod vielu māņticīgām bailēm.

—   Bet man un jums ar to nepietiek, — Filatrs teica nobeigumā, kad bijām tiku tikām pārrunājuši un izdomājušies par visu, kas saistījās ar Senielu kuģi. — Nupat vakar es sastapu jaunu dāmu — Biči Senielu.

Dēzijas acis kļuva sausas, un viņa aizturēja smaidu.

—   Biči Senielu? — es pārvaicāju, tikai tagad saprazdams, cik svarīgi man bija uzzināt par viņas likteni.

—   Biči Kavazu.

Filatrs pēc pauzes piebilda:

—   Jā. Tvaikonī ceļā uz Riolu. Viņu pavadīja vīrs — Hektors Kavazs. Uzzinājis, ka esmu ārsts, viņš lūdza mani izmeklēt viņa sievu, kas nejutās īsti vesela. Es nezināju, kas viņa ir, bet sāku nojaust, kad, izdzirdusi manu vārdu, viņa apvaicājās, vai es pazīstot Tomasu Harveju, kurš reiz dzīvojis Lisā. Atbildēju ar jā un daudz ko pastāstīju par jums. Piesardzība mani atturēja stāstīt vienīgi par man un jums zināmiem notikumiem kāršu spēles vakarā pie Stersa un dažiem citiem tādiem apstākļiem, kurus nemēdz izklāstīt sarunā ar nejauši sastaptiem cilvēkiem. Bet, tā kā saruna pieskārās kuģim «Pa viļņiem traucošā», tad es uzskatīju par vajadzīgu izstāstīt, ko biju redzējis meža līcī. Viņa runāja apvaldīti, un pat šī mana ziņa par kuģa atrašanu ietekmēja viņas mierīgo līdzsvaru tikai īsu brīdi, kad viņa ieteicās, ka par to katrā ziņā vajadzētu paziņot jums. Viņas vīrs, ļoti možs, asprātīgs un patīkams cilvēks, savukārt pastāstīja, ka pirmajā laikā pēc kāzām bieži sapņos redzējis jūs laivā divatā ar jaunu sievieti, kuras seja bijusi aizklāta. Kad nopratu, ka jūsu piedzīvojums viņam zināms, saruna kļuva atklātāka un atgriezās pie Helgju notikumiem. Tagad tā ritēja nepiespiesti. Biče Kavaza ne ar vārdu nepieminēja savas attieksmes pret jums, bet es redzēju, ka viņu pārņēmis miera pilns domīgums, — tā iztālēm, pāri zilajam ūdens klajam, viens krasts noraugās otrā.

«Viņš varēja kļūt jums tuvāks, mīļā Biče,» sacīja Hektors Kavazs, «ja nenotiktu šī traģēdija ar Gezu. Apstākļiem bija jāizveido loka noslēgums. To sarāva šis sajukums, šī pēkšņā nāve.»

«Nē, dzīve pati,» atbildēja jaunā sieviete, noraudzīdamās uz Kavazu ar uzticīgu smaidu. «Tajās dienās dzīve noveda mani pie aizslēgtām durvīm, 110 kurām man nebija atslēgas, lai ar tās palīdzību varētu pārliecināties, vai tā nav durvju imitācija. Es nemēdzu klauvēt pie cieši noslēgtām durvīm. U11 tūliņ pat atklājās, ka nespēju turpināt draudzību. Es nesapratu — tātad tā neeksistēja.»

«Tas ir pārāk iedomīgi teikts!» Kavazs piebilda.

«Kāpēc?» viņa sirsnīgi izbrīnījās. «Man allaž gribas būt tādai, kāda esmu. Kas, mīļo dakter, var būt vēl pieticīgāks par to?»

«Vai arī grandiozāks,» es atbildēju, viņai piekrizdams.

Bičei bija nedaudz paaugstināta temperatūra — maza saaukstēšanās. Es šķīros, dziļi iespaidots no viņas personības; tā šķita neaizskaramības un laipnības apdvesta. Sanriolā sastapu Tovalu, kurš ienāca pie manis; ieraudzījis viesnīcas grāmatā manu vārdu un uzzinājis, ka esmu tas pats ārsts Filatrs, viņš nekavējoties pastāstīja man par jums. Es, protams, tūliņ pametu savas koloniju darīšanas un braucu šurp. Jā, ir vēl kas. Es kļūstu aizmāršīgs. Biče Kavaza lūdza mani, ja sastapšu jūs, nodot jums viņas vēstuli.

Viņš parakņājās portfelī un izņēma nelielu man adresētu aploksni. Paskatījies uz Dēziju, kas kautrīgi un steidzīgi pamāja ar galvu, izlasīju vēstuli. Tur bija piecas rindiņas: «Esiet laimīgs. Es atceros jūs ar atzinību un cieņu. Biče Kavaza.»

— Tik vien,.. — Dēzija vīlusies noteica. — Biju gaidījusi vairāk. — Viņa piecēlās, sejai kvēlojot. — Es gaidīju, ka vēstulē būs atzītas mana vīra tiesības un spējas — saredzēt visu, ko viņš grib, un redzēt tur, kur grib. Turklāt vēl vajadzēja būt uzrakstītam: «Jums ir taisnība, tāpēc ka to sacījāt jūs, Tomass Harvejs, kurš nemelo.» Tad 1111 es saku visu vietā: Tomas Harvej, jums ir taisnība. Es pati biju ar jums laivā un redzēju meiteni mežģīņu tērpā, Frēziju Granti, kas nebaidījās spert kāju pāri bezdibenim, jo arī viņa saredz to, ko neredz citi. Un tas, ko viņa redz, ir ļauts visiem, — ņemiet to! Es, Dēzija Harveja, vēl esmu jauna, lai spriestu par šīm sarežģītajām parādībām, bet es vēlreiz saku: «Cilvēku nesaprot. Viņš jāsaprot, lai uzzinātu, cik daudz ir neredzamā. Frēzija Grantē tu esi, tu traucies, tu šeit! Saki mums: Labvakar, Dēzij! Labvakar, Filatr! Labvakar, Harvej!»

Viņas seja staroja, dusmojās un smējās. Es neviļus piecēlos ar aukstuma tirpām pār muguru, to pašu tūliņ darīja arī Filatrs, — tik brīnišķīgi ieskanējās manas sievas balss. Un es izdzirdu šos vārdus, pateiktus bez skaņas, bet tik skaidri, ka Filatrs atskatījās.

—  Nu, lūk, — Dēzija teica, apsēdusies un atviegloti uzelpodama, — labsvakars arī tev, Frēzija Grantē.

—  Labvakar! — mēs dzirdējām no jūras puses. — Labvakar, draugi! Vai nav skumji tumšajā ceļā? Es steidzos, es traucu..,

CEĻŠ UZ NEKURIENI

PIRMĀ DAĻA

I nodaļa

Pirms gadiem divdesmit Poketā bija kāds mazs resto- rāniņš, tik mazs, ka viesus apkalpoja vienīgi pats saimnieks un viesmīlis. Tur bija tikai desmit galdiņi, pie kuriem reizē varēja paēst trīsdesmit cilvēki, bet pie galdiņiem nekad nesēdēja ne puse no šī skaita. Telpa mirdzēja nevainojamā tīrībā. Galdauti bija tik balti, ka gaišzilās ēnas locījumu vietās atgādināja porcelānu, traukus rūpīgi mazgāja un berza ar dvieļiem, naži un karotes nekad neoda pēc taukiem, ēdienus gatavoja no pirmšķirīgiem produktiem, porcijas bija tik lielas un lētas, ka ēdēju restorānā vajadzētu būt bariem. Bez tam palodzes un galdus daiļoja ziedi. Uz gaišzilu tapešu fona četras gleznas zelta rāmjos rādīja četrus gadalaikus. Taču jau šīs gleznas iezīmēja kādu ideju, kas no mierīgai sagremošanai noskaņota ēdēja viedokļa izskatījās pēc bezjēdzīgas nodevības. Glezna, kas saucās «Pavasaris», attēloja rudenīgu mežu ar dubļainu ceļu. Glezna «Vasara»» — mazu būdu sniega kupenās. «Rudens» mulsināja ar jaunām sievietēm, kas ziedu vainagiem galvā dejoja vasarīgi zaļā pļavā. Ceturtā — «Ziema» lika nervozākam cilvēkam pārdomāt īstenības attieksmi pret apziņu, jo šajā gleznā bija attēlots resns, sviedriem pārplūdis vīrs tveicīgā dienā. Lai skatītājs nesajauktu gadalaikus, zem katras gleznas bija lieli, no melniem, izgrieztiem burtiem līmēti uzraksti.

Bez gleznām kāds vēl svarīgāks iemesls izskaidroja šīs iestādes nepopularitāti. Pie durvīm ielas pusē karājās ēdienu karte — pēc ārējā izskata gluži parasts ēdienu saraksts ar vinjeti, kas tēloja pīļu un augļu ielenktu pavāru baltā micē. Taču cilvēks, kuram ienāca prātā izlasīt šo dokumentu, daudzas reizes slaucīja acenes, ja tādas nēsāja, bet, ja ne, viņa acis no brīnumiem pamazām pieņēma aceņu stiklu izmērus.

Lūk, ēdienu saraksts tajā dienā, kad sākās tālākie notikumi:

Restorāns «Riebums»

1.   Vira, neēdama, pārsālīta.

2.   Konsoīnē «Draņķis».

3.   Buljons «Šausmas».

4.   PJeksle «Nelaime».

5.   Jūras asaris ar tuberkulozi.

6.    Rostbifs, ciets, bez sviesta.

7.    Kotletes no vakardienas paliekām.

8.   Ābolu pudiņš, saglumējis.

9.   Kūka «Novāciet!».

10.   Putu krējums, skābs.

11.   Sviestmaizītes ar naglām.

Zem uzskaitītajiem ēdieniem bija vēl nepievilcīgāks teksts:

«Apmeklētājiem garantējam nekārtību, netīrību, negodīgumu un rupjību.»

Restorāna saimnieku sauca Ādams Kišlots. Viņš bija drukns, kustīgs, ar sirmiem mākslinieka matiem un izbur- bušu seju. Kreisā acs šķielēja, labā raudzījās stingri un žēlabaini.

Iestādes atklāšana sapulcēja uz ielas it prāvu bariņu ļaužu. Kišlots sēdēja pie kases. Tikko pieņemtais viesmīlis, acis nolaidis, stāvēja telpas dziļumā.

Pavārs sēdēja virtuvē, viņam nāca smiekli.

No pūļa nošķīrās nerunīgs cilvēks ar biezām uzacīm. Pieri saraucis, viņš ienāca restorānā un pieprasīja porciju slieku.

—       Diemžēl, — atbildēja Kišlots, — mēs nepasniedzam mūdžus. Griezieties aptiekā, tur jūs dabūsiet vismaz dēles.

—   Vecais muļķis! — teica cilvēks un aizgāja.

Līdz vakaram neviena nebija. Sešos parādījās sanitārās pārraudzības vīri un, cieši lūkodamies Kišlotam acīs, pasūtīja pusdienas. Viņiem pasniedza īsten lieliskas pusdienas. Pavārs cienāja Kišlotu, viesmīlis staroja; Kišlots bija nevērīgs, bet satraukts. Pēc pusdienām viens no ierēdņiem teica saimniekam:

—   Tātad tā ir tikai reklāma?

—  Jā, — atbildēja Kišlots, — Mans aprēķins balstās uz patīkamo pēc nepatīkamā.

Sanitāri padomāja un aizgāja. Stundu pēc viņiem parādījās sērīgs, labi ģērbts resnītis; viņš apsēdās pacēla pie tuvredzīgajām acīm ēdienu karti un uzlēca kājās.

—   Ko tas nozīmē? Joks? — sašutumā jautāja resnītis, nervozi vicinādams spieķi.

—  Ne gluži, — sacīja Kišlots, — parasti mēs dodam vislabāko. Nevainīga viltība, aprēķināta uz ziņkārību,

—   Neglīti, — resnītis teica.

—   Bet…

—   Ne, nē, lūdzu! Tas ir gaužām nejauki, pretīgi!

—   Tādā gadījumā …

—   Ļoti, ļoti neglīti, — atkārtoja resnītis un izgāja.

Deviņos Kišlota viesmīlis noņēma priekšautu, nolika

to uz letes un prasīja aprēķinu.

—   Mazdūšīgais! — teica viņam Kišlots.

Viesmīlis neatgriezās. Izticis vienu dienu bez viesmīļa, Kišlots izmantoja pavāra priekšlikumu. Pavārs pazina kādu jaunekli — Tireju Davenantu, kurš meklēja darbu. Aprunājies ar Davenantu, Kišlots tika pie uzticīga viesmīļa. Zēnam patika saimnieks. Tirejs bija sajūsmā par Kišlota uzņēmību. Kad tik maz apmeklētāju, kalpot «Riebumā» nebija grūti. Davenants stundām lasīja grāmatas, bet Kišlots prātoja, kā pievilināt publiku.

Pavārs dzēra kafiju, uzskatīja, ka viss ir labāk par labu, un spēlēja dambreti ar savu māsīcu …

Un tomēr Kišlotam bija viens pastāvīgs klients. Reiz iegriezies, viņš nāca tagad gandrīz katru dienu, — Orts Galerans, vīrs ap četrdesmit, taisns, kalsnējs, garām kājām, ar iespaidīgu melnkoka spieķi. Tumša vaigu bārda šaurajā sejā nolaidās no deniņiem līdz zodam. Augstā piere, izliektās lūpas, garais deguns kā noplacis karogs, un melnās, nicīgās acis zem smalkajām uzacīm saistīja sieviešu uzmanību. Galerans valkāja baltu platmali, pelēkus svārkus un zābakus līdz ceļgaliem, ap kaklu dzeltens lakats. Viņa vienmēr rūpīgi iztīrīto drānu izskats liecināja, ka viņš nav bagāts. Jau trešo dienu Galerans nāca šurp ar grāmatu, — bez tam viņš smēķēja pīpi, tabaku sautēja pats, sajaukdams to ar plūmēm un salviju. Dave- nantain patika Galerans. Ievērojis zēna tieksmi uz lasīšanu, Galerans reizēm nesa viņam grāmatas.

Sarunās ar Kišlotu Galerans nežēlīgi kritizēja viņa reklāmas paņēmienu.

—  Jūsu aprēķins, — viņš reiz sacīja, — ir maldīgs, jo cilvēki ir līdz muļķībai paļāvīgi. Aprobežots, pat viduvēji attīstīts tips, lasot zem izkārtnes «Riebums» jūsu ēdienu sarakstu, no visas sirds ticēs jūsu sludinājumam, lai cik labi jūs barotu šo cilvēku. Vārdi pielīp kā ļaudīm, tā ēdieniem. Tumšs cilvēciņš vienkārši nevēlas apgrūtināt sevi ar domāšanu. Cita lieta, ja jūs uzrakstītu: «Seit par niecīgu samaksu dabūjami vislabākie ēdieni no vislabākajiem produktiem.» Tad jums būtu normāls apmeklētāju skaits, kā pieklājas tik banālai reklāmai, un jūs varētu barot klientus ar to draņķi, ko tagad izsludināt, vēlēdamies pajokot. Visas pasaules reklāma balstās uz trim principiem: «Labi daudz un par velti.» Tāpēc var dot slikti, maz un dārgi. Vai esat izdarījis arī citādus mēģinājumus?

—   Desmit gadus es pūlos kļūt bagāts, — atbildēja Kišlots. — Nevar teikt, ka man trūktu izdomas. Neveicas. Manos plānos kaut kā trūkst.

—   Tūkstoš Kišlotu. — Galerans smējās. — Dārgo sap- ņotāj, ja pilsētā būtu kaut vai divi tūkstoši Kišlotu, jūs jau sen braukātu automašīnā un jūsu rokas mājiens būtu pavēle. Pastāstiet par savām neveiksmēm!

Kišlots atmeta ar roku un uzskaitīja savus karagājienus pret sabiedrības naudas maku.

—   Man bija maiznīca, kafejnīca un spoguļu veikals, — viņš teica. — Veikalam bija izkārtne — «Visas ir daiļas», bet, reklāma ugunīgiem burtiem vēstīja, ka no desmit sievietēm, kas nopirkušas pie manis spoguli, deviņas nekavējoties atrod sev vīru. Lūk, jūsu tipa reklāmas piemērs! Nekas neiznāca. Pārdodams baltmaizi, es izsludināju, ka iecepu katrā tūkstošajā kukulī zelta monētu. No rītiem pie durvīm bija drūzmēšanās, bet gadījās, ka nedēļas beigās viena monēta izrādījās viltota, un man nācās iepazīties ar izmeklēšanas tiesnesi. Kafejnīcā «Strautiņš» bija ierīkota īsta upīte: cauri puķēm pa skārda gultni tecēja karsta kafija ar cukuru un pienu. Katrs pasmēlās pats. Bet visiem likās, ka no rītiem šajā gultnē saslauka putekļus. Tagad — «Riebums». Es cerēju, ka pilsēta kļūs traka aiz ziņkārības, bet mana tirdzniecība nes tikai zaudējumus.

—   Pilnīgi saprotams, — sacīja Galerans. — Es jau izteicu savas domas šinī jautājumā. Tirej, atnesiet man vēl glāzi kafijas.

Davenants atnesa kafiju un ieraudzīja, ka pie restorāna «Riebums» apstājas grezna puskariete ar spoži pogātā kaftānā tērptu kučieri uz bukas. No puskarietes izkāpa divas meitenes un kāda visai apjukuša izskata dāma ar smailu degunu un asu skatienu. Kišlots metās pie durvīm un zemu paklanījās. Galerans domīgi vēroja šo scēnu, bet Davenants apmulsa, ieraugot smejošās meitenes, kas neapšaubāmi piederēja pie augstākās sabiedrības; viņas bija daiļas un jautras, baltos tērpos, baltās cepurēs, baltās zeķēs un kurpītēs un pāri galvām turēja sārtus saulessargus. Viena no viņām bija drīzāk vēl bērns — gadus divpadsmit, otrai varēja dot septiņpadsmit, un viņa tika dēvēta par jaunu dāmu.

Meiteņu pavadone iekliedzās:

—   Roēna! Ellija! Es kategoriski protestēju! Paskatieties uz izkārtni! Es aizliedzu jums iet iekšā!

—   Bet mēs jau esam ienākušas, — teica mazā, kuru sauca par Elliju. — Uz izkārtnes rakstīts «Riebums». Es gribu visriebīgāko!

Kamēr viņa runāja, Roēna paraustīja plecus un, lepni atmetusi galvu, pārkāpa aizliegto slieksni.

—   Es ceru, jūs nepielietosiet spēku? — viņa jautāja vecīgajai dāmai.

—   Es aizliedzu, — sekodama meitenēm, bezpalīdzīgi atkārtoja guvernante.

Atjautīgais Kišlots pievērsās Ellijai:

—   Ja mazā jaunkundze vēlas, lai arī vecākā māsiņa mūs pagodina, viņai jāpasaka, ka «Riebums» ir tikai skata pēc, bet ēst te ir tīrā bauda.

Guvernanti Urāniju Tālbergu Kišlota vārdi pārsteidza un atmaidzināja, viņa jutās glaimota, ka pieņemta — kaut vai uz īsu mirkli — par daiļo meiteņu māsu, taču viņa iebilda:

—  Jūs maldāties, cienītais, jo esmu tikai šo patvaļīgo bērnu audzinātāja. Ceru, ka pēc jūsu pusdienām mums nevajadzēs meklēt ārsta palīdzību.

—  Ja jūs ataicināsiet ārstu, — iesaucās Kišlots, — tad vienīgi tāpēc, lai viņš apstiprinātu, ka visām trim dāmām ir burvīga sejas krāsa un ideāls pulss.

' — Nu, redzēsim, — augstprātīgā vēlībā atsaucās Urā- nija, nosēzdamās pie galda, ko jau bija ieņēmušas Ellija un Roēna. Viņas skatījās apkārt, bet Davenants, rokas gar sāniem nolaidis, ieplestām acīm lūkojās uz viņām.

Tādas būtnes nevarēja ēst no parastiem traukiem, bet zelta šķīvju restorānā nebija.

Viņu glāba Kišlots, kas pats metās apkalpot, jau sapņodams, ka «Riebums» kļūs par modes vietu, kurp saplūst karietes un automašīnas.

—   Te nu mēs sēžam, — Urānija teica. — Un kas būs tālāk?

—   Ko tas nozīmē? — jautāja Roena, bargi rādīdama ēdienu kartē, kur bija rakstīts: «Sviestmaizītes ar naglām.»

Sviestmaizītes ar naglām, — paskaidroja Kišlots, — nav nekas cits kā maize ar sviestu, šķiņķi, kaviāru vai ievārījumu. Bet naglas, tās tāpat vien— pierakstītas klāt — kā lai saka? — ziņkārīgiem viesiem…

—   Tādiem kā mēs, — pārtrauca Ellija. — Patiešām mēs esam ziņkārīgas un nemaz par to nekaunamies!

—   Ellij! — Urānija ievaidējās.

—   Augsti cienījamā Urānija Tālberga, — atbildēja nepaklausīgā meitene, — tētis sacīja, ka šodien mēs drīkstam darīt itin visu, ko vien gribam. Būtu muļķīgi, ja mēs to neizmantotu … Saimniek!

—   Klausos, jaunkundzi

—   Vai kuņģis labi sagremo naglas? Un cik tās resnas?

—   Saimnieks joko, — atļāvās iebilst Davenants, kurš jutās tik labi un tik neveikli, ka nezināja, kā stāties pie pienākumu izpildīšanas.

—   Bet mēs ari jokojam, — atbildēja Ellija, vērīgi skatīdamās uz Davenantu. — Mums ir jautri. Tātad nekā tāda nebūs? Ļoti žēl. Tādā gadījumā atnesiet man tasi piena.

—   Tasi piena! — atkārtoja Davenants un Kišlots.

—   Tasi kafijas un cepumus, — Roēna paziņoja.

—   Cepumus! Kafiju! Pienu! — iesaucās Davenants un metās uz virtuvi, gandrīz vai notriekdams zemē saimnieku, kas palika iztaujāt guvernanti, vai arī viņa kaut ko nevēlētos. Davenants ieklupa virtuvē un sāka nepacietībā lēkāt ap pavāru, kas steigā lēja kafiju pāri malām un izšļak- stīja pienu. Kamēr Davenants gādāja par feju dzērienu, Kišlots atnesa cukuru, cepumus un servjetes; tā kā Urānija Tālberga bija pagodinājusi viņu ar pavēli pasniegt glāzi auksta ūdens, Kišlots, piešķirdams katrai kustībai notikuma raksturu, iznesīgi un cēli apnesa to apkārt letei un nezin kāpēc uzpūta glāzei. Tas viss ļoti uzjautrināja meitenes, izraisot smaida gaišumu viņu sejās un spīdzinot guvernanti, kura traucās ātrāk pamest šo «balagānu».

Davenants ieskrēja, nesot paplāti ar kafiju un pienu. Viņš rūpīgi uzlika galdā tases, bīdamies piedurties neparastajām būtnēm, kuru tuvumā kustējās. Viņš atkāpās pie bufetes un sāka kāri skatīties.

—       Roēna, — Ellija neuzmanīgi teica māsai, pamirkšķinot uz Galeranu, kas sēdēja netālu no meitenēm, — redziet, kur ir viens no šī nama barības saindētajiem viesiem.

—       Noindēts, miris un aprakts, — skaļi smiedamies, atsaucās Galerans.

—   Ah! — guvernante sarāvās.

—   Ellij! — iešņācās Roēna.

Mazā, sadzirdējusi apsmietā svešinieka balsi, ierāva galvu plecos, viņas acis kļuva apaļas un nekustīgas. Iekodusi zobus tases malā, lai neiespiegtos no smiekliem, viņa sažņaudza ceļgalus, savilka kāju pirkstus un gluži nosvīdusi pārvarēja sevi.

—       Uf-I! Uf-f! — Ellija tikko dzirdami nodvesās caur sakostiem zobiem.

Urānija nobālēja.

—   Pietiek! — viņa, sašutumā drebēdama, paziņoja,

—  Kāds kauns!

—   Atvainojiet, — Roēna lepni vērsās pie Galerana.

—  Mana māsa ir ļoti nesavaldīga.

—   Eh, tu! — nočukstēja sāpinātā Ellija.

—       Es priecājos redzēt Futroza bērnus, — labsirdīgi atbildēja Galerans. — Esmu ļoti priecīgs, ka jums ir jautri. Man pašam arī kļuva jautri.

—   Kā, jūs mūs pazīstat? — Ellija jautāja.

—       Jā, pazīstu. Mans vārds jums neko neizteiksi Orts Galerans.

Viņš piecēlās un paklanījās tik brīvi un reizē atturīgi, ka pat klīrīgā Urānija bija spiesta atņemt viņa sveicienu ar galvas mājienu. Meitenes klusēja. Ellija ieknieba sev rokā, bet Roēna ar interesi paskatījās uz cilvēku, kura vienkāršā izturēšanās pārvērta jokā Ellijas neveiklību.

Davenants skaudīgi klausījās negaidītajā sarunā un bēdīgi nodomāja, ka nekad nespētu atdarināt Galeranu. Liels bija viņa pārsteigums, apmulsums un saļūsma, kad Galerans, redzot, ka viešņas taisās aiziet, vērsās pie meitenēm tik negaidīti, ka Urānija zaudēja valodu.

—   Dāvājiet nedaudz uzmanības šim jaunajam cilvēkam, kas stāv tur pie ābolu vāzes. Viņu sauc Tirejs Davenants. Viņš ir ļoti apdāvināts, krietns zēns, bārenis, advokāta dēls. Jūsu tēvam ir plaši sakari. Niecīgākā piepūle no viņa puses nodrošinātu Davenantam kādu nodarbošanos, kas būtu vairāk piemērota viņa spējām nekā darbs kafejnīcā.

_— Ko jūs runājat! — iekliedzās Davenants. — Vai cs jūs lūdzu?

Kišlots izbīlī savicināja rokas — viebdamies, galvu kratīdams, pat parādīja ar pirkstu uz pieri.

Bet bija jau par vēlu. Davenants bija iecelts vispārējās uzmanības saulītē un Ellija sajūsmā par guvernantes sašutumu droši uzsmaidīja zēnam, čukstot māsai ausī:

—   Būsim kā al-Rašids. Kāpēc gan ne?

—   Tirejam taisnība, — Galerans neļāvās sevi apmulsināt, — viņš neko nav man lūdzis. Sī. ideja man ienāca prātā pavisam patstāvīgi. Es domāju, ka pēc tādas manas uzstāšanās jūsu iespaidi gūs viengabalainību. Patiešām: dīvaina kafejnīca, dīvaini apmeklētāji — dīvainība pie dīvainības reizēm izraisa kaut ko dabisku. Un kas var būt dabiskāks par nejaušību? Un es nodomāju: manos vārdos nav nekā ļauna, tā ir tikai nejaušība. Vienmēr ir patīkami izdarīt kaut ko labu, vai ne? Tas ir viss. Uzņe- mieties nejaušības lomu. Tik tiešām, tas nav slikti…

—   Nu ziniet, — guvernante beidzot atvilka elpu un atguva runātspēju, — esmu nepatīkami pārsteigta. Ak dievs! Cik drausmīga diena! Roēna! Ellij! Nu mums noteikti jāiet!

Nesakarīgā čukstā noklukstējusies, cik nepieklājīgi būtu palikt pie drausmīgā galda vēl kaut vienu drausmīgās dienas drausmīgo minūti, Urānija Tālberga piecēlās un stingri nolūkojās uz neviļus pienākušo Davenantu. Tad viņa atkal apsēdās, gluži nepiedienīgā kārtā atzīdama, ka šis biklais zēns ar garajām rokām ir diezgan jauks. Da- venanta atklātā seja nervozajai dāmai atklājās visā savu pēkšņo cerību maldā. Vaļsirdīgās, pelēkās acis, pusbēr- nišķīgā mutes līnija un pareizie vaibsti kalpoja viņam par aizstāvjiem. Taču viņa pievilcībā nebija pusaudža stūrainības: vērīgam skatienam atsegtos bagāts raksturs un dziļas jūtas, bet meitenes, nekā no tā visa nesaprotot, redzēja tikai patīkamu zēnu ar saviļņotu seju, skaistām acīm, tumšmatainu un skumju,

—       Ko tad jūs vēlaties, — Urānija Tālberga teica. — Es tiešām nezinu… Tas ir tik negaidīti. Roēna! Ellija!

Apjukušais Davenants smagu sirdi gaidīja, kā beigsies šī Galerana izraisītā scēna; šobrīd viņš Galeranu nolādēja. Visus glāba Ellijas iedzimtais takts; meitene ierunājās jokojošā tonī, uzskatot, ka tas būs piemērotāks par jebkuru pacilātību.

—       Dievinu nejaušības! — viņa teica. — Roēnai arī patīk nejaušības. Vai ne, dārgo māsiņ? Tātad savās sirdīs mēs esam izlēmušas kļūt par «nejaušību». Bet jūs, — kāpēc jūs klusējat? Runa taču ir par jums!

Davenants stomīdamies atbildēja:

—       Es nesāku šo sarunu. To izdarīja Galerans, un es viņam to nekad nepiedošu.

—       Bet vai viņš ir uz pareizā ceļa? —• pieaugušas dāmas tonī apvaicājās Roēna.

Davenants brīdi klusēja. Viņš tumši pietvīka, atklādams straujā mīmikā neciešamu kāri, lai viss izdotos.

—  Jā. Ja vien būtu iespējams …

Tas bija neviļus izlauzies lūgums pažēlot viņa likteni. Saviļņojums neļāva viņam neko piebilst. Taču meiteņu līdzjūtīgā ziņkāre jau bija viņa pusē. Samirkšķinājušās viņas pienāca Davenantam klāt, runādama viena pār otru:

—  Jūs taču saprotat…

—   Ka jūsu draugs …

—   Ka šī kafejnīca «Riebums» …

—   Ar ēdieniem «Pārsteigums» …

—   Kad aizkustināta sirds …

—       Zvēram pie jūsu galerijas: vasarīgās ziemas un rudenīgā pavasara …

—   Pagaidi, Roēna!

—   Ellij, neiejaucies!

—       Es neiejaucos. Mēs šodien drīkstam visu, ko gribam. Tampiko izdarīs.

—        Izdarīs visu, ko mēs prasīsim! — iesaucās Ellija, dusmīgi skatīdamās uz Urāniju, kas, lūpas sarkastiski sakniebusi, jau stāvēja pie durvīm. — Atnāciet rīt pie mums. Labi? Bet mēs pašas pateiksim tēvam. Un tad jūs ar viņu parunāsiet. Enkuru ielā 9 — tā ir mūsu māja. Ne agrāk par vienpadsmitiem. Ardievu! — Ellija negaidīti metās pie Galerana, nosarka, bet saņēmās un nobeidza: — Cik jūs esat brīnišķīgs cilvēks! Jūs pateicāt tik vienkārši, tik vienkārši,,. Un tā vienmēr vajag runāt. Starp citu, es jums uzrakstīšu, pašlaik domas juku jukām un bez kādas jēgas. Kurp lai raksta? Uz šejieni? Uz «Riebumu»? Kam? Nejaušībai?

— Ellij? — sēcoši novaidējās Urānija.

Mazā pameta viņai ar galvu. Apklusa un devās pakaļ māsai.

Kišlots, smagi pūzdams, kasīja uzaci. Galerans mīklaini smaidīja.

Davenants devās pie durvīm, tad atskatījās uz saimnieku un atkāpās.

Kafejnīcā iestājās klusums. Žirgtās balsis aizskanēja. Izskrējušas ielas mirdzumā, meitenes uzsita saulessargus un, bezgalīgi lepodamās ar savu dēku, iesēdās puskarietē.

Groži pacēlās, nostiepās, un sarkanie ziedi ar baltajām lapām aiztraucās gaismas šallīs, starp pelēkām zirgu krēpēm un slīdošiem stariem. Vēlreiz durvju stiklos atvizēja sarkana blāzma, bet tad pa tukšo ielu uz pretējo pusi garām aizrībēja milzīgs furgons, piekrauts ar kastēm, kuru spraugās spurojās salmu grīstes.

II nodaļa

Urbāns Futrozs mīlēja savas meitas un neko viņām neatteica; un pateicīgas meitenes nekad nelika viņam nožēlot savu pārmērīgo piekāpību. Futrozs bija dzimis dīkdienis, kaut arī viņa bagātība, prāts un sakari viegli varēja sagādāt šim veselīgajam un nebūt ne flegmātiskajam cilvēkam izcilu sabiedrisku stāvokli. Taču Futrozam nebija dabiskas tieksmes ne uz kādu profesiju, un neviena nodarbošanās, sākot ar zinātnēm un beidzot ar ziepju fabrikāciju, viņam nelikās uzmanības vērta, salīdzinot ar to vienīgi svarīgo, kas — savādi teikt — bija viņa aicinājums: Futrozs neprātīgi aizrāvās ar lasīšanu. Grāmata aizstāja viņam draugus, ceļojumus, darbu, sportu, flirtu un azartu. Reizēm viņš apmeklēja klubu vai ieradās banketos, ko rīkoja kāds no viņa laikabiedriem, atzīmējot savus sasniegumus izvēlētās darbības laukā, bet, vienīgi ieslēdzies bibliotēkā, ar grāmatu uz ceļgaliem, ar cigāriem un vīnu uz galdiņa, mīkstā krēslā iegrimis, Futrozs dzīvoja tā, kā varēja un gribēja dzīvot: rakstnieka domu un spalvas iezīmētos likteņos.

Viņa sieva Flāvija Futroza, ass pretstats savam izdomu pasaulē nogrimušajam vīram, ilgus gadus neauglīgi pūlējās iedegt Futrozā patmīlību, godkāri vai kaut jel normāla vīrieša kaunu par brīvprātīgu lejupslīdi līdz tādai niecībai; kad tas neizdevās, viņa ceturtajā gadā pēc jaunākās meitas dzimšanas šķīrās no Futroza un kjuva par kara inženiera Halla sievu. Viņa retumis sarakstījās ar Futrozu un meitām, prasmīgi saglabādama jaunajās attiecībās pieklājīgu toni, tomēr bērnu sirdis zaudēja. Meitenītes vēl vairāk iemīļoja tēvu, bet, kad viņam, nenosodot sievu, drīzāk attaisnojot to, izdevās skaidri un saprotami pierādīt jaunajām galviņām, ka tāds iznākums bijis neizbēgams, — starp visiem trim bija novilkta vienlīdzības zīme. Meitenes atklāja, ka tēvs ir līdzīgs viņām pašām, un ieslēdza viņu savās sirdīs. Tur viņš bija ieņēmis mājīgu, mūžīgu vietu — pa pusei draugs, pa pusei tēvs.

Pie šī cilvēka nu vajadzēja ierasties Tirejam Davenan- tam, kas iztēlojās viņu drīzāk kā zeltā un tēraudā liedi- nātu elku. Kad meitenes bija aizbraukušas, viņš vēl ilgi lūkojās caur atvērtajām durvīm uz klajo ielas bruģi un attapās tikai tad, kad ieraudzīja furgonu ar kastēm.

Kišlots nopūtās un, skeptiski ievilcis apakšlūpu, sāka nokopt traukus, ko Davenants labprāt atstātu nemazgātus un ieslēgtu kristāla šķirstā uz mūžīgiem laikiem.

—  Esat gan jūs drošs īpatnis, — Kišlots sacīja Gale- ranam. — Manas kafejnīcas reputācija tagad nostiprināsies augstākajās aprindās. Ja ne tā, tad šitā. Ja ne sviestmaizītes ar naglām, tad ieteikšanas kantoris.

—  Jūsu taisnība ir pārāk burtiska, lai būtu patiesība, — iebilda Galerans, piebāzdams pīpi. — Bet jūs jau nesapratīsiet mani.

—  Vārds vietā, es, protams, esmu neaptēsts, — atsaucās Kišlots, — bet jūs esat mācīts vīrs. Jūs tiešām pazīstat viņu tēvu?

—   Jā. Agrākais Futroza dārznieks bija mans draugs. Tirej, jūs neļaunojaties?

—  No sākuma es dusmojos, — pietvīkdams atbildēja Davenants. — Izbijos.

—   No kā?

—   Nezinu.

—   Labi. Bet kāpēc?

—  Aiz prieka, protams, ko tur runāt? — kliedza Kišlots. — Visu mūžu kalpot citiem, — kas tur par prieku? Bet tās gaisagrābsles jau aizmirsīs pateikt tēvam.

—   Es neteikšu, ka biju priecīgs, — Davenants paskaidroja Galeranam. — Bet pēkšņi kļuva tik viegli. Un sāpīgi. Viņas nav vējagrābsles, — viņš domīgi turpināja, neapzināti turēdams Ellijas tasīti, ko Kišlots tikpat neapzināti pulējās viņam atņemt. — O, es ļoti gribētu kaut ko tādu! — iesaucās Davenants. Atdevis tasīti, viņš atguvās un noslaucīja galdu. — Kā jūs domājat, kas tagad būs?

—   Par to vēl agri runāt, — Galerans atbildēja. — Rīt redzēsimies; tu man pastāstīsi, kā aizgāji uz turieni un kas no tā iznāca. Man jāiet.

—   Kāpēc jūs esat tik labs pret mani?

—   Uz tādiem jautājumiem es neatbildu. Pats nevaru tev palīdzēt, bet šis gadījums bija kārdinošs.

Galerans aizgāja, Davenants drīz atkal sāka apkalpot viesus vai atgaiņāties no ziņkārīgajiem, kas iegriezās, lai pateiktu kaut ko dzēlīgu, paraustītu plecus un atkal izietu. Kad Kišlots slēdza kafejnīcu, bija jau pāri deviņiem. Slaukot zāli, zēns atrada Galerana aizmirsto grāmatu un pievāca to līdzi savā būcenītī aiz virtuves. Ņemot vērā svarīgos notikumus, kas gaidīja Davenantu, Kišlots atļāva jauneklim aiziet uz veselām trim stundām — no desmitiem līdz vieniem dienā — un sadeva viņam tik daudz padomu, kā izturēties, runāt, ieiet, atvadīties un tā joprojām, ka Davenants pārstāja tiem ticēt. Kišlots bija radījis pretrunīgu — pazemības un nekaunīga izaicinājuma paraugu, pats nemanot, ka sajaucis kafejnīcas «Riebums» principus ar gaudulīgu ubagu paņēmieniem. Davenants priecājās, ka ticis no viņa vaļā. Viņš ilgi nevarēja aizmigt, gan mēģinādams lasīt grāmatu par velnišķīgo spēlmani Mofijuļ kas pretinieka redzokļos saskatīja viņa kāršu atspīdumus, gan atmiņās nesdams piena glāzes pie dievišķīgā galda, aiz kura sēdēja Futroza meitas. No divām radās četras, tad vēl vairāk, un drīz viņu no visām pusēm lenca šis daiļās sejas, kas augstsirdīgi ļāva Da- venantam noklausīties viņu tērzēšanā. Beidzot miegs apžēlojās; Davenants gulēja, redzēdams sapņos pilis un mākoņus, bet no lita, tikko izberzējis acis, atkal sāka uztraukties.

Viņam bija vecs, zils uzvalks, nopirkts par pirmās algas grašiem, un salmu cepure ar izbalējušu lenti.

Viņš aplīdzināja ar grieznēm nospurušo apkaklīti, noberza kurpes līdz misiņa spožumam un, steigā iedzēris kafiju, sabozies noklausījās pēdējos padomus: saimnieks gribēja, lai Davenants it kā nejauši pasaka Futrozam, ka «Riebums» būtībā ir «Patīkama vilšanās», sevišķi interesanta zinātkāriem džentlmeņiem, kas pēta pilsētas tikumus.

Davenants ļoti nožēloja, ka Galerans mēdz ierasties tikai pēcpusdienās, — redzēt šo cilvēku būtu tikpat kā dzirdēt draudzīgus ceja vārdus.

Vēl nekas nebija noticis, bet kafejnīca «Riebums» ar savu svelpjošo sienas pulksteni un grīdu, kas bija trīs pakāpienus zemāka par ielu, jau nomāca Davenantu kā skumīgas atmiņas. Pavārs, ieraudzījis viņu darba laikā bez audekla uzsvārča un priekšauta, sāka prašņāt, kur gan dodas viesmīlis, uzcirties kā augstos svētkos. Davenants neatklāja viņam patiesību, jo pavāram bija zobgalīga mēle. Viņš paskaidroja, ka iziet Kišlota uzdevumā. Pavārs neticēja, sapīcis pārbīdīja kastroļus un teica:

—   Ko tu neteiksi… šim noslēpumi.

Lai cik nepacietīgi Davenanta skatiens bīdīja pulksteņa rādītājus, viņam pietika laika apdarīt parastos rīta darbus: noberzt logus, izkārt mušpapīrus, uzrakstīt ēdienu karti, un tikai pēc tam, negribīgi ļaudamies acīm redzamai nepieciešamībai, pulkstenis nosita desmit. Pa to laiku Tireja piedzīvojumu slāpes zaudēja savu greizsirdīgo tīrību no visvisādām Kišlota piezīmēm: «Kaut arī tu esi apsējis kaklasaiti, kusties veicīgāk,» — vai: «Kur tavas acis? Iekritušas meiteņu kafijā? …» Kad Davenants kārtoja bufetē nažus un dakšiņas, Kišlota aiz letes nebija. Izmantojot gadījumu, zēns paķēra cepuri un žigli izgāja. Viņš sāka klaiņot pa pilsētu, lēni, bet neatvairāmi tuvodamies Enkuru ielai. Vēl nebija vienpadsmit, kad viņš atrada Futroza namu — senlaicīgu, pelēku mūra celtni ar lieliem logiem un durvīm fasādes vidū. Saņēmis dūšu, Davenants tuvojās milzīgajām durvīm. Pēc viņa biklā zvana parādījās stingra istabene pusmūža gados. Viņas sejā bija kāds noslēpums, kas viņu padarīja radniecīgu Davenantu ģimenei. Zēns neveikli sekoja viņai viesistabā. Mēģinādams izskaidrot savas ierašanās iemeslu, Davenants sacīja:

—   Vakar man teica .,. Ir norunāts ,,,

Bet istabene pārtrauca viņu:

—  Es jau zinu, jūs gaida. Sēstieties un pagaidiet, Es pieteikšu.

Davenants apsēdās uz krēsla. Vispirms viņš sāka ieklausīties, vai kaut kur neskan meiteņu smiekli. Neko tādu nedzirdēdams, atstāts viens pats, viņš ziņkāri palūkojās apkārt un pat nopūtās aiz labsajūtas: viesistaba bija vilinoša, kā zīmējums pasaku grāmatā. Ar sarkanīgi dzeltenu, turku ornamentos austu zīdu apvilktās sienas, mozaīkas un nelielās gleznas izklaidēja saspringtāko uzmanību. Krešu krāsas paklājs ar zeltainām lēkājošu kaķu figūrām, blāvi zeltītas, eiļņotas rozetes vidū pakārtā zaļa kristālā lustra, samta portjeras, sarkankoka mēbeles ar rožainu atlasa popējumu tik Joti patika Davenantam, ka biklums pagaisa. Istabas iekārta viņu sasildīja un atdzīvināja. Fajansa vāzēs pie katra no trim lielajiem logiem vijās krāšņi augi ar mirdzošām, smagām lapām. Vāžu zīmējumā bija sikspārņu lidojums pār krēslainiem pakalniem. Stikla durvis uz terasi bija vaļā; aiz tām staroja debesis un dārzs. Kamīna pulksteņa svērtenis vienmuļi skāra neredzamu, zema tembra stīgu.

Nogrimis viesistabas līksmā raibuma aplūkošanā, Davenants nedzirdēja Futrozu ienākam. Viņš uzlēca kājās tikai tad, kad ieraudzīja mājas saimnieku savā priekšā. Taču tas nebija vis kolosāls naudas dūzis stindzinošās raga acenēs, bet cilvēks ar visai nomierinošu ārieni — neliels, kalsnējs; viņa melnie mati pārgāja pusgarā vaigu bārdā, piešķirot citādi it patuklai, gludi skūtai sejai, ar lielu muti un dzeltenīgu ādu raksturīgu asumu. Futroza smaids atklāja perlamutra baltus zobus, viņa vaigos iegūlās lipīgi jautras bedrītes, līdzīgas Ellijas bedrītēm. Melnajās acīs zibēja ironijas dzirkstīte. Kad Futrozs runāja, dzirkstīte iedegās un apstaroja visu seju, no kā skatiens mainījās, kļuva labsirdīgi nopietns. Aprautā balss bija kā noslēgums viņa ārienei, gan vēl jāpiemin pelēkais uzvalks un paradums lāgu lāgiem raustīt ar kreiso roku vestes pogu,

Nosēdinājis Davenantu iepretim, Futrozs sacīja:

— Raudzīsim, vai jūsu labā nevar izdarīt ko derīgu. Meitenes man visu iztāstīja, un es esmu gatavs atbalstīt viņu vēlēšanos un palīdzēt izlemt jūsu likteni. Nekautrējieties 110 manis. Jūsu saimnieks, kā dzirdēju, ir visai oriģināls savādnieks. Pastāstiet man par savu dzīvi.

Vienkāršā izturēšanās pauda neapšaubāmas simpātijas, un Davenants atbrīvojās no Kišlota padomu iedvestā nemiera. Bet, tikko viņš bija sācis runāt, viesistabā parādījās divgalvains radījums: Roēna bija apskāvusi māsu no mugurpuses, atspiežot zodu Ellijas matos. Pamanījušas Davenantu, meitenes apstājās un, domīgi mādamas viņam, atmuguriski izgāja, neatlaižot cieši saskautās rokas. Durvis aizvērās. Aiz tām nospurdza kņada un smieklu vilnis.

Sagaidījis un izvadījis meitas ar nosodošu skatienu, Futrozs teica smaidā atplaukušajam Davenantam:

—  Jūs sākāt runāt. Izstāstiet savu biogrāfiju, pēc tam apspriedīsim visas mūsu iespējas.

—  Redziet, — Davenants iesāka, neviļus palūkodamies uz durvīm, — dīvainākais ir tas, ka mans tēvs pazuda bez vēsts pirms vienpadsmit gadiem. Tā arī nav zināms, kur viņš palicis, — vai viņš dzīvs vai miris. Man toreiz bija pieci gadi, un es atceros, kā māte raudāja. Viņš izgāja pievakarē, teikdams, ka dodas pie kāda klienta — saņemt parādu. Pēc tam viņu vairs neviens nav redzējis, un, lai kā viņu meklēja, neko neizdevās uzzināt par viņa likteni.

—  Tātad, — piezīmēja Futrozs pēc pieklājīgi ieturēta klusuma brīža, — jūsu tēvs nebija iegriezies pie sava klienta, jo tad būtu bijis kāds pamats noslēpumainā jautājuma atrisināšanai.

—  Jā! Un vēl vairāk — šī cilvēka nemaz nebija pilsētā, — viņš bija izbraucis uz Sanrioli. Tēvs nevarēja būt pie viņa.

—   Patiešām!

—   tad es izaugu, — nopūzdamies turpināja Davenants, — man daudz kas nāca prātā. Es centos saprast, lasīju grāmatas par dažādām pazušanām. Bet tikai reizi atausa kaut kas līdzīgs manām nojautām, kaut kas ļoti savāds.

—   Man būtu interesanti to zināt, stāstiet.

—  Tas bija tā: es spodrināju kurpes, kāds pagāja garām logam, un es atcerējos tēvu. Man likās, ka redzu nakti ar lietu un vēju, bet tēvs, it kā prātodams, kur ņemt naudu, aizdomājies un nokļuvis ostā — tālu, pie naftas cisternām. Viņš stāvēja, skatījās uz uguņu atspī- dumiem ūdenī, un pēkšņi visas ugunis nodzisa. Kāpēc nodzisa? Nav zināms, — tā es nodomāju. Iestājās klusums. Nopūšas vējš, iešļakstas ūdens … Un viņš sadzirdēja, ziniet… bungu rīboņu: no šķērsielas iznāca karavīri un gāja viņam garām — «viens-divi… viens- divi…» — bet pa priekšu soļoja bundzinieks ar tumšu seju. Bungas rībēja nakts tumsā, bet nekur nebija uguņu. Visi gulēja vai bija noslēpušies … Protams, nejēdzīgi! Es zinu! — iekliedzās Davenants, steigdamies pastāstīt līdz galam. — Bet bungas rībēja. Pēkšņi mans tēvs attapās. Viņš gāja projām un ieraudzīja — tā ir sveša iela. Iet tālāk — pilsēta arī sveša, pavisam cita. Viņš izbijās, tad saslima un nomira … Slimnīcā droši vien, — piebilda Davenants, ar atvieglojumu redzot, ka Futrozs klausās ■viņā bez izsmiekla. — Bet viņš ir dzīvs … Es reizēm jūtu to. Biežāk tomēr zinu, ka miris.

Tik veiksmīgi savijis kopā iztēli un veselo saprātu, Davenants apklusa.

Futrozs jautāja:

—   Kā tas jums gadījās?

—  Nezinu. Sāka rādīties viena aina pēc otras. Pats brīnījos.

—   Jūs esat sapņotājs, — noteica Futrozs, domīgi lūkodamies uz Davenantu. — Vienpadsmit gadu ir ilgs laiks. Atstāsim to uz citu reizi.

Davenants izstāstīja savu dzīvi, bet noklusēja, ka viņa tēvs, advokāts Franks Davenants, bija nelabojams žūpa un nelaimīgs kāršu spēlmanis; dēls kaunējās runāt sliktu par tēvu, kuru tikpat kā neatcerējās. Davenanta slimīgā māte sešus gadus cīnījās ar trūkumu, radinieki bija pametuši viņu likteņa varā, atriebjoties par to, ka savā laikā viņa nabadzīga jurista dēļ bija atteikusies no krietnas partijas. Viņai tā arī neizdevās uzzināt, vai viņa beidz savu mūžu kā pamesta sieva vai kā atraitne. Kornēlija Davenante, kas agrāk nekā nebija pratusi darīt, iemācījās adīt zeķes, darināt cepures, gliemežvāku kārbiņas un ietvarus, reizēm pārdeva puķes. Mūžu viņa pavadīja nabadzībā, nomira galīgā postā, bet Tireju viņa dzīves vienpadsmitajā gadā pieņēma buru meistars Kids, Kornēlijas bezbērnu kaimiņš. Ap to laiku, kad Tirejs beidza pilsētas skolu, Kids un viņa sieva aizbrauca uz Lisu, kur meistars bija ticis darbnīcas priekšnieka vietā pie bagāta kuģu būvētāja. Davenantu Kids atstāja Poketā, jo viņa vecīgā sieva negaidot bija kļuvusi par māti un svešais, jau pieaugušais zēns sāka viņu apgrūtināt. Aizbraucot Kidi nodeva Tireju darbā pie sīktirgotāja, kas pārdeva ielās no dažiem rokas rateļiem karstu ēdienu.

Futrozs, noklausījies viņu, iesila līdzjūtība pret šo puisi, kas gaidīja iespaidīgā vīra lēmumu jaunaka, bet ne pazemīgi lūdzoša cilvēka kautrīgā cieņa.

—   Vakar jūsu «Riebumā» bijis kāds vīrs — vārda Galerans, — ierunājās Futrozs. — Būtībā viņš ieintriģējis manas meitenes. Kas ir šis Galerans?

—. Ziniet,—atbildēja Davenants, vēl arvien brīžiem palūkodamies uz durvīm, — tas ir ļoti labs cilvēks, bieži viņš draudzīgi sarunājas ar mani, tikai es par viņu neko nezinu. Pat Kišlots neko nezina. Galerans nes man grāmatas. Vispār viņš man patīk.

—   Protams, tas pilnīgi raksturo Galeranu. Lai šis jautājums paliek. Kas jūs vilina dzīvē? Ko jūs gribētu tai dot un, pats par sevi saprotams, ko no tās ņemt?

—   Es ņemtu no tās visu, tikai, kā mēdz teikt, — rokas par īsām. Bet… jūs taču zināt vairāk nekā es.

—   Tāpēc man arī jāzina, ko jūs gribat. Bez tā jūs man cauri netiksiet, jaunais cilvēk! Padomājiet un sakiet!

—   Tādā gadījumā es atzīstos, ka mani vilina ceļojumi. Es gribu doties lielos ceļojumos, kas saistīti ar kādu aizraujošu pienākumu. Bet ko es runāju? — iesaucās Davenants. — Protams, tas ir mans sapnis, un tas nav piepildāms, bet jūs gribējāt, lai es runāju atklāti.

—   Paklausieties, mans mīļais, — sacīja Futrozs, jauz- dams sarunu biedrā dedzīgumu un karstgalvību, — taisni tas jau ir labi, ka esat atklāts. Mēs beigsim šo sarunu tā: jūs atgriezīsieties pie Kišlota, bet pie mums ciemosieties pa svētdienām. Turklāt parīt šai pašā laikā ieradīsieties uz lietišķu sarunu.

—   Ko jūs esat nodomājis darīt? — prasīja Davenants no mākoņu augstumiem, kuros viņu bija pacēlis Futroza noteiktais, sirsnīgais tonis.

—   Pamatots jautājums. Raugiet, man ir paziņa Ģeogrāfijas institūtā. Šogad paredzētas vairākas ekspedīcijas — ilgstošas un diezgan bīstamas ekspedīcijas. Jums tur atradīsies kāds palīgdarbs.

—   Tiešām! — iesaucās Davenants. — Es pārnēsāšu instrumentus vai celšu teltis. Tomēr, — viņš piebilda, — es jūs ļoti lūdzu: ja jums radīsies kādas grūtības, nepūlieties.

—   Ak tā?! Labi.

—   Tas nav tādā nozīmē, ka.., — sastomījās apjukušais Davenants, — bet citā … Man kauns.

—   Labi, — Futrozs padomāja, tad žigli pie sevis nomurmināja: — Atdošu viņu Starkeram. Lai Starkers diktē viņam dienasgrāmatas.

—   Kā jūs teicāt? — pārvaicāja Davenants, domādams, ka Futrozs kaut ko jautā viņam.

—   Es teicu, — Futrozs nobeidza lietišķo sarunu ar joku, — ka es saņemšu jūs ar pinceti aiz spārniņiem un izlaidīšu paskraidīties pa globusiu

Jūtot solījuma nopietnību, Davenants dziļi nopūtās, bet Futrozs pazvanīja un lika istabenei pasaukt meitenes.

—       Jūs bieži mūs apmeklēsiet, — Futrozs sacīja Dave- nantam, uzsizdams viņam pa plecu, — un jums vajag viņas uzmanīgi izpētīt, lai pēc tam zinātu, no kuras puses jūs gaida sitiens. Tie ir labi, bet ļoti blēdīgi bērni.

Meitenes ienāca un cienīgi pamāja apmulsušajam Ti- rejam.

—       Nopietnā saruna ir galā, — sacīja viņām tēvs, — un tagad Davenants ir jūsu viesis. Baidos, ka viņš ir smalkjūtīgāks par jums un tāpēc nevarēs jums īsti atcirst. Iegaumējiet, ka viņš ir neaizsargāts, un nebaidiet viņu. Mēs viņu pamazām pieradināsim. Roēna, vai varu būt mierīgs?

—       O jā! — acis nolaizdama, skumji atbildēja Roēna. — Tu vari būt pavisam mierīgs. Tik mierīgs kā kalnu ezera klusais ūdens.

—       Kā enciklopēdija senēģiptiešu valodā, — nomierināja tēvu Ellija, sērīgi glaudīdama piedurkni.

Futrozs aizdomīgi paskatījās uz viņām un izgāja.

Mēlgales nekavējoties tuvojās Davenantam un nosēdās viņam pretim.

Ellija sapņaini nopūtās:

—   Cik brīnišķīgs laiks!

—       O jā! — Roēna maigi uzsmaidīja sarkstošajam Davenantam. — Bet barometrs, liekas, krītas. Sakiet, lūdzu, — kādas markas automobiļi jums patīk?

—       Jūs mīlat muziķu? — jautāja Ellija, lūpas kodīdama. — Kas ir jūsu mīļākais komponists?

Draiskodamās viņas pamanīja, ka Davenants ir nomākts, un iesmējās.

—       Nedusmojieties uz mums, — sacīja Roēna. — Šodien mēs nezin kāpēc nevaram norimties. Jums patīk mūsu mājas?

—   Jā, — Davenants atbildēja, — jūs uzminējāt.

—       Bet mēs? — nekaunīgi noprasīja Ellija, palēkdamās uz krēsla.

—       Mēs centīsimies jums iepatikties, — pieticīgi solīja Roēna. — Jūs nāksiet bieži. Labi?

—       Ļoti labi, — atbildēja Davenants, — labāk par visu citu. — Padomājis viņš piebilda: — Es droši vien jums liekos ļoti nopietns, bet tas tā nav. Parasti neesmu necik nopietns.

—   Es redzu, mums atradīsies kopīga valoda, — Ellija pamirkšķināja māsai. — Es tev teicu.

—   Ko tu man teici?

Viņas apmainījās noslēpumainām zīmēm un mazliet nomierinājās.

—   Gribat, mēs jums uzspēlēsim, — piedāvāja Ellija.

—   Protams! — atsaucās Davenants. Smaids nenodzisa viņa sejā.

Sākās strīds, kurai spēlēt pirmajai. Strīds beidzās ar to, ka Roēna nosēdās pie klavierēm, bet Ellija stāvēja blakus — pāršķirt nošu lapas.

—   Klausieties «Trimdinieka valsi», — sacīja Roēna, nospiežot klaviatūru ar saviem vēl vārajiem pirkstiem. — Es gan to vēl neesmu pilnīgi apguvusi. Sī vieta jūk jau piecas dienas. Bet tu, Roēna, esi ietiepīgs radījums. Dzirdat, kā samelojos? Un tagad nu trimdinieks atgriežas pie dzimtā pavarda.

—   Viņš stāv aiz loga tumšs kā nēģeris pusnaktī, bet tur, — Ellija aizvēra acis, — viņa meita ziedos un briljantos atbraukusi no baznīcas … Vai pateikt? Ar diezgan patīkamu subjektu.

—   Un … — māsas stāstu turpināja Roēna, ar skatienu pavēlēdama pāršķirt notis. — Ellija, kāpēc tu rausti notis?… Un trimdinieks, nevēlēdamies traucēt meitas laimi, skūpsta loga rūti. Viss pagalam. Viņš atgriežas savos mežu biezokņos.

Davenants dzirdēja nevis valsi, bet debesu kori. Spēcīgajos akordos Roēnas rokas izstiepās, it kā atgrūžot klavieres, vai arī, maigi nolaižot elkoņus, viņa noliecās pār taustiņiem, strauji pārskriedama tos ar pirkstiem, satvīkusi, melodijas gaismas apņemta.

Davenanta skatiens pārslīdēja uz Elliju. Mazā izklaidīgi uzsmaidīja viņam, klusi dziedādama līdzi māsas spēlei. Tagad viņas bija ļoti līdzīgas.

Roēna nobeidza ar skaņām, kas atgādināja lēnus pulksteņa sitienus, un piecēlās.

—   Tas ir viss, — viņa teica. — Gribat vēl?

Davenants nepaspēja atbildēt, jo ienāca Futrozs ar aploksni rokā.

—   Davcnant, jūs tiksieties ar Galcranu? — jautāja Futrozs, apskaudams viņam piekļāvušos Elliju.

—   Jā, es domāju gan, — atbildēja Davenants, nesaprazdams, ko nozīmē šis jautājums. — Galerans katru dienu nāk uz .,. pusdienās.

—       Uz «Riebumu», — iesprauda Ellija. — 01 Es apsolījos viņam rakstīt.

—       Klusu, Ellij! Nododiet šo vēstuli Galeranam, bet pēc tam — kā norunāts. Ceru, ka redzēšu jūs parīt.

—   Noslēpums! — iesaucās Roēna.

—       Galerans ir iekritis, — īsi paziņoja Ellija, griezdamās uz vienas kājas.

—       Labi. Vēstule tiks nodota, — teica Davenants, noglabājot aploksni.

—       Tampiko, mēs ejam, — paziņoja Ellija. — Ardievu, Davenant! Nododiet vēstuli!

—       Nododiet to tieši rokās, aiz kāda stūra, lai neviens neierauga, — sekoja Roēnas padoms.

—       Tampiko, mēs ejam, — paziņoja Ellija. — Ardievu, Davenant! Nododiet vēstuli!

—       Nododiet to tieši rokās, aiz kāda stūra, lai neviens neierauga, — sekoja Roēnas padoms.

Futrozs sakrustoja rokas un pagriezās pret viņām, tik bargi saraucot uzacis, ka meitenes apmulsa un izgāja. Davenants ieraudzīja divus durvju spraugā pabāztus de- guntiņus, tad Roēna teica: «Ejam!» — un durvis cieši aizvērās.

Futrozs atlaida Davenantu, gandrīz nožēlodams, ka šis lielais zēns nav viņa dēls.

Godbijīgās istabenes pavadīts, kautrēdamies no viņas, sienām, durvīm un sevis paša, Davenants devās uz priekšu tik ātri, ka aizelsās. Lauzīdams galvu ap negaidīto vēstuli Galeranam, atkārtodams vārdus «ģeogrāfijas institūts», «trimdinieks skūpsta loga rūti», atceroties valša melodiju un divus deguntiņus durvju spraugā, Davenants ieradās pie Kišlota tik savāds, ka tas jautāja:

—   Vai izsvieda ārā?

—       Nē, neizsvieda, — izklaidīgi apkārt skatīdamies, atbildēja mūsu varonis. — Kur ir Galerans?

—       Viņš ir te, ja tu uz viņu skaties, — teica Galerans piecu soju atstatumā no Davenanta, kas tieši viņam bija pievērsis savu mēnessērdzīgo skatienu.

Davenants nodrebēja.

—       Ak tas esat jūs! Savādi — es nepamanīju, kur jūs sēžat. Te ir vēstule. Jums vēstule.

Kišlots tikko bija atnesis Galeranam šķīvi zupas. Galerans nolika karoti un aplūkoja aploksni.

—       Pats Futrozs to uzrakstīja, — paskaidroja Davenants.

Labu brīdi «Riebuma» pārējie apmeklētāji — veca sieviete un apaļvaidzis pārdevējs no gaļas veikala — veltīgi pieprasīja: sieviete — sāli, pārdevējs — ceptu ābolu. Kišlots bija ieplētis muti vēl platāk nekā Davenants. Kišlots skatījās uz vēstuli iztālēm, bet Davenants stāvēja gandrīz blakus Galeranam. Beidzot viņš atjēdzās un gāja apmainīt zilos svārkus pret balto darba jaku, bet, tikko to izdarījis, skrēja atpakaļ skatīties, kā tiks atvērta noslēpumainā vēstule.

Galerans noslēgtu seju uzplēsa aploksni un iebāza tajā divus pirkstus. Apspiedis smaidu, viņš lēnām izvilka sīki aprakstītu vizītkarti un, izstiepis to kreisajā rokā, pacēla pie lūpām zupas karoti. Karote jau gandrīz skāra lūpas, kad viņš, izlējis zupu atpakaļ šķīvī, nolika karoti un, saņēmis vēstuli abās rokās un pārlicis vienu kāju pāri otrai, sāka lasīt ārkārtīgi nopietni. Kaut kas liels, svarīgs pazibēja viņa piemiegtajā skatienā. Galerans noglabāja vēstuli, izklaidīgi apēda zupu un pēc tam pasūtīja saldējumu.

—   Vai tad medījumu neēdīsiet? — brīnījās Kišlots, lūkodamies pāri letei uz Galeranu, kurš nezin kāpēc sāka pat smēķēt pirms saldējuma. — «Irbe ar reimatismu» — kā teikts šīsdienas ēdienu kartē… He-he! Droši vien tā ir svarīga vēstule no veciem paziņām,,, Davenant, atnes «saldējumu ar angīnu»!

Cerēdams, ka Galerans runās par vēstuli, Tirejs sastinga durvīs, pacēlis kāju un izstiepis ausi.

—   Es neēdīšu pat «pāvu ar aklo zarnu», — sacīja Galerans, — un arī saldējumu neēdīšu. Esmu pārdomājis, jo ārkārtējie jaunumi laupījuši man ēstgribu. Pirmkārt, aitas ir kļuvušas dārgākas, otrkārt, atvesta Kaijenas piparu partija, ko pārdos ūtrupē.

—   Tad nevajag saldējumu? — jautāja Davenants, nesdams vecenei jau trešo sāls trauku.

Vecene tā apvainojās, ka piecirta kāju. Galerans piecēlās, ar galvas mājienu pasauca zēnu.

—   Tu apzinies, ka daļēji tev jāpateicas man? Sinī lietā ar Futrozu.

—   Protams. Jūs pirmais iesākāt.

—   Tad tev jāatnāk šovakar desmitos uz Ziemeļu ielu 24, dzīvoklis 33. Tā ir mana adrese. Es tevi gaidīšu. Tu atnāksi un izstāstīsi, kā tevi uzņēma.

—   Futrozs teica, ka darīs visu, ko varēs. Saprotat? Es nejokoju. Es aiziešu pie jums, — steidzīgi sacīja Dave- nants, drebēdams nepārvaramā ziņkārē. — Bet… ko Yiņš jums uzrakstīja? Piedodiet, ka iejaucos.

—   Redzot tavu smalkjūtību, es varētu neatbildēt, bet es tevi saprotu. Futrozs mani lūdz, protams, ļoti pieklājīgi, lai es vairs nesūtu viņam pārāk ziņkārīgus, sešpadsmitgadīgus Tirejus.

—   Es neesmu puika, — Davenants nosarcis atbildēja. — Esmu gluži vienkārši sajucis prātā, tas ir viss. Aizmirstiet manu uzmācību …

Galerans aizgāja, bet Davenants ķērās pie parastā darba. Par vēstuli viņš domāja tā; Futrozs nosūtījis Galeranam zīmīti ar Ellijas pārdomām, kā viņa bija solījusi. Kišlots drūmi svilpoja, izmezdams piezīmes: «Kas tikai dzīvē negadās!» — «Ne katram tā veicas!» — bet vakarā piedzērās un paziņoja, ka viņa dzīvē arī bijis līdzīgs gadījums, bet viņš to nav izmantojis, jo ir lepns un nicina cilvēkus, kas dzīvo savrupmājās.

—   Kad pats visu sasniedz, tas ir pavisam kas cits, — sprieda Kišlots, — nekā ķerties svešā sterbelē.

Davenants nepievērsa uzmanību veča ņurdoņai un izklaidīgi piekrita visam, nepacietīgi gaidīdams kafejnīcas slēgšanu. Drīz pēc tam viņš devās uz namu, kurā dzīvoja Galerans. Tā bija veca trīsstāvu māja, atradās slikti apgaismotā nomales smilšāja malā. Ne visos mājas logos dega uguns, netīrajās kāpnēs vajadzēja uztaustīt pakāpienus un reizēm pat iededzināt sērkociņus. Davenants uzkāpa trešajā stāvā un sameklēja dzīvokļa numuru. Cilvēks ar sīku, milzīgā bārdā noslīkušu seju noveda Davenantu plata gaiteņa galā, kur blāvi vīdēja ar spraudīti piestiprināta vizītkarte. Sadzirdējis soļus, Galerans iznāca un ielaida zēnu, bet.durvis aizbultēja.

—   Es vienmēr ieslēdzos, — Galerans paskaidroja, — jo kaimiņi paraduši gāzties iekšā bez klauvēšanas. Tevi ielaida nelabojams žūpa, izbijis students.

Galerana lielo istabu apgaismoja gāzes radziņš; tā bija trūcīgi iekārtota ar vienkāršām mēbelēm: divi galdi — uz viena pārtika un trauki, uz otra — grāmatas un tintnīca, tad vēl trīs krēsli, gulta ar aizslietni un marles aizkars diviem logiem. Pie kaļķotās sienas divas vecas, iestiklotas gravīras, Meisonjē kopijas. Davenantu aizkustināja šī nabadzība, un vēl — telpu tīrība, un pašcieņas pilnā laipnība, ar kādu Galerans uzņēma viesi; pirmo reizi zēns nožēloja, ka nav bagāts un nevar atsūtīt Galeranam turku paklāju.

—   Jūs mani ]oti ieinteresējāt, — teica zēns, — es tā gaidīju, kad pienāks vakars. Un man tāpat arī briesmīgi gribējās atnākt pie jums.

—   Lieliski. It īpaši tāpēc, kā tevi tūlīt vedīšu prom.

—   Jā. Tas ir — uz kurieni?

—   Mēs vienojāmies, ka tu neko nejautāsi. Aizvedīšu, tad redzēsi.

—   Varen interesanti! — Davenants iekliedzās, gaidīdams jaunus brīnumus un uztraukdamies tāpat kā no rīta Futrozu namā. — Esmu ar mieru! Bet ko es redzēšu?

—   Eh! Ar tevi nav vērts runāt! Pieņem noteikumu, ka iztiksi bez jautājumiem un spriedelēšanas. Mums priekšā stāv dēka.

—   Tādā gadījumā esmu gatavs, — kājās uzlēkdams, paziņoja Davenants. — Bet man nav ieroča.

—   Ieroči mums nebūs vajadzīgi. Ja vēlies, vari apbruņoties ar pacietību.

Galerans uzlika cepuri un paņēma spieķi, Davenantam neizdevās neko izlasīt viņa neizdibināmajā sejā, Nogriezis gāzes radziņu, Galerans teica: «Ejam,» — palaida zēnu pa priekšu un aizslēdza durvis. Pie izejas viņi satika bārdaino cilvēku, kam Galerans iespaidīgi paziņoja:

—   Simpson, atslēgu es ierīkoju tā, ka nu to vairs nevar dabūt vaļā ar naža galu, tāpēc nepūlieties apskatīt manu istabu, Starp citu, šodien tur nav ne portvīna, ne degvīna.

—   Labi, — norūca Simpsons, — Bet ko es runāju! Jūs mani nepelnīti apvainojāt!

—   Tikai brīdināju. Var gadīties, ka rīt būs degvīns, tad es jums pats iedošu.

Neklausoties, ko kliedz pakaļ Simpsons, Galerans izgāja no mājas un izveda Tireju apgaismotā ielā, kur viņi paņēma važoni; Galerans nosauca adresi, Davenantam nezināmu. Uzjautrinādamies par satraukuma un neizpratnes pārņemto Tireju, kas bija mēms no brīnumiem un sēdēja, gremdēdamies veltīgos minējumos, Galerans sīki izstāstīja par Simpsonu — kā to savā istabā pieķēris vīnu zogam, paslavēja kādas jaunas mājas skaisto fasādi un parādīja kinematogrāfu, kurā nesen bija noticis ugunsgrēks. Davenants vīlies un aizvainots klusēja, juzdams, ka Galeranu uzjautrina viņa noslēpumu upura nepacietība, un meklēja Galerana vārdos kādu mājienu par turpmāko.

- Gribi, es izstāstīšu tev anekdoti, — sacīja Galerans.

Pa to laiku važonis apstājās pie vienstāva nama, un anekdote palika neizstāstīta.

_— Ir mazliet par vēlu, — Galerans teica večiņai — vācietei, kas atvēra durvis un sveicināja viņus ar neskaitāmiem galvas mājieniem. — Mans jaunais draugs deg nepacietībā apskatīt istabu.

Davenants paraustīja viņu aiz piedurknes, bet Galerans saņēma zēna elkoni un pagrūda viņu.

—   Ej taču, — viņš teica. — Es runāju patiesību. Futrozs lūdza sameklēt tev istabu. Tu te dzīvosi.

—   Viņa vēstule! — Davenants iesaucās, — Tad to viņš jums rakstīja!

—   Jā. Un vēl šo to.

—   Rūpējas par jauno cilvēku, pūlas, — piesardzīgi ieteicās večiņa it kā pie sevis, bet ar acīm redzamu nolūku izraisīt sarunu. — Lūdzu, lūdzu, tur jums viss sagatavots, būsiet apmierināts.

—   Tātad šonakt man nav lemts aizmigt! — iesaucās Davenants, sekojot Galeranam istabā ar zaļām tapetēm un dziļu nišu, kurā atradās gulta. Viņš ieraudzīja šūpuļkrēslu, rakstāmgaldu, krēslus ar ādas sēdekļiem, skapi, mežģīņu aizkarus.

Saimniece neienāca istabā, palika uz sliekšņa, Galerans bez ceremonijām aizvēra durvis.

—   Šodien tev nav jēgas pārvākties, jo ir jau vēls un arī Kišlots, iespējams, var apvainoties. Viņš savā ziņā ir tev ļoti pieķēries. Taču — kā vēlies. Klausies tālāk: šī istaba apmaksāta par trim mēnešiem uz priekšu, ar pilnu uzturu: brokastis, pusdienas, vakariņas un divas reizes kafija. Laba dēka?

—   Kā es atlīdzināšu Futrozam un jums?

—   Futrozam tu atmaksāsi ar to, ka pieklājīgi pieņemsi šīs veltes, kas dotas brīvprātīgi no labas sirds. Kā tu pats sapratīsi, viņam nav iemesla izkalpoties Davenanta priekšā. Bet mana loma ir gluži nejauša — es tikai izpildīju Futroza lūgumu. Atver skapi!

Davenants paklausīja. Skapī karājās apģērbi. Apakšā baltoja veļas kaudze.

—   Tu redzi, — turpināja Galerans tādā tonī kā botāniķis, kas paskaidro zieda šķērsgriezumu, — tu redzi šeit jauna uzvalka sastāvdaļas — pelēkas bikses, vesti un svārkus, — tas ir diezgan dārgs audums. Blakus karājas balts uzvalks un četras dažādu krāsu kaklasaites. Divas platmales — salmu un filca. Cepures vajag uzlaikot,

Galerans paņēma mīksto platmali un uzlika to Dave- nantam galvā.

—   Ļoti labi. Noņemt tava apģērba izmērus man palīdzēja pavārs, kas nozvērējās klusēt, "tikko bija sajutis plaukstā patīkamu metāla vēsumiņu. Ceru, ka viņš klusēja?

—   Viņš man neko nav teicis.

—   Skaidrs. Būtu nedabiski, ja tu nepataustītu visus šos jaukumus, vai ne, Davenant? Pieskarties ir nepieciešami.

Davenants bez kādas jēgas pasvārstīja rokās bikses, kaklasaite nokrita zemē, un viņš aizvēra skapi.

—   Pagaidām labāk neskatīties, — viņš teica, — man jāpierod. Vai nevarat iedomāties, kāpēc Futrozs dod man visa kā tik daudz?

—  Varu gan. Futrozs ir tāds cilvēks, kas, ja dara, tad dara pamatīgi, līdz galam, vai arī nedara neko. Labsirdība pati par sevi, bet šī rakstura īpašība ir visai zīmīga, tā ka, ja viņam radīsies pret tevi nepatika, tad viņš tikpat cieši aizmirsīs, ka tu esi pasaulē. Tas ir cilvēks, kas visu ņem nopietni. Tavs saimnieks ir vecs rēķinvedis Guber- manis, viņa sieva Emma Gubermane, kas atvēra durvis, ir velnišķīgi ziņkārīga, tāpēc nestāsti neko par Futroza namu. Ja rāda skaistu lietu cilvēkiem, kas nesaprot skaistumu, — to tūlīt apsēdīs sīku domeju mušas un ļaunprātības vārnas. Tu mani saprati?

—  Redz kā! — iesaucās Davenants. — Dariet, ko gribat, bet man jūs jānoskūpsta.

Pirms Galerans paspēja atvairīties, Davenants apskāva viņa drūmo galvu un cieši noskūpstīja.

—  Baidies nelaimes, — iespaidīgi teica Galerans, saņemdams zēnu aiz pleciem, — tu visā savā būtībā esi kaismīgs, tava sirds ir pārāk atklāta, un iespaidi tevi dziļi saviļņo. Esi savaldīgāks, ja negribi aiziet postā. Vientulība — tas ir drausmīgi, Tirej! Tā gan var pazudināt cilvēku. Ejam.

Emma Gubermane izlaida vīriešus; viņiem pakaļ skanēja dziedošas nopūtas par «eņģeļiem zemes virsū».

—   Sešdesmit gadus dzīvoju, — viņa piebilda negaidītā, īdzīgā straujumā, jau bez nopūtām un aizkustinājuma, — bet tāda gadījuma nav bijis. Visu saprotu, visu. Ļoti labi, esiet mierīgi.

Uz ielas Davenants jautāja:

—   Kurp jūs dodaties, ja atļauts zināt?

—        Domāju, ka mazliet iedzeršu, — teica Galerans, pārskaitīdams kabatā sīknaudu. — Ak jā! No naudas, ko Futrozs bija pievienojis vēstulei, palicis, lūk,.. Cik tur ir? — Viņš iedeva zēnam trīs zelta monētas un sudrabu.

—  Nu, ej …

Viņš iekāpa tramvajā, bet Davenants pārradās pie Kišlota, lai paņemtu savas mantas un nekavējoties pārvāktos jaunajā dzīvoklī. Kišlots dzīvoja bez kalpotājiem. Paņēmis sveci, viņš atvēra durvis pats.

—        Klausieties, jūs tagad būsiet ļoti pārsteigts, — sacīja Davenants, apstādamies uz sliekšņa. — Vai jūs zināt, kur es dzīvoju?

—       Mīklām esmu par vecu. Vai nu nāc iekšā, vai saki, kas noticis. s

—   Galerans noīrējis man istabu, — Davenants paziņoja,

—   Goda vārds. Es nupat tur biju. Par Futroza naudu Futrozs bija atsūtījis naudu vēstulē, bet es nekā nezināju.

—       Melo! — teica Kišlots, paceldams sveci pie Dave- nanta zoda.

—       Es gribēju iet uz turieni rīt, bet nevaru nociesties, — turpināja Davenants, neviļus nokniebdams sveces uzde- gumu. — Piedodiet man. Tagad es vairs nevarēšu te aizmigt. Vai pastāstīt vēl, kāds lērums visādu apģērbu tur karājas skapī, un tas viss man?!

—       Es domāju, ka tu melo. Tātad pār tevi nolijis zelta lietus. Gadās arī tā, — teica pārsteigtais Kišlots. — Tur nu nekā nevar darīt, — viņš domīgi piebilda savāda mierinājuma noskaņā.

—   Bet par ko, kā jūs domājat?

—       Ne par ko. Iepatikies kā kaķēns. Viņš bez mēra pirka?

—   Ko?

—   Galerans — frakas un smokingus.

—   Tic ir vienkārši uzvalki. Es tos pat neuzlaikoju.

Kišlots uzveda Davenantu sev līdzi augšā, izvilka no

skapja vīnu un sāka staigāt pa istabu, piespiedis pudeli pie muguras.

—       Jā! — viņš iesaucās pēc ilgas klusēšanas un nopūtām. — Tu droši vien uzlidosi augstu. Bet arī mans pēdējais vārds vēl nav sacīts. Es atradīšu zelta dzīslu, tici man! Agri vai vēlu! Radīsies tāda droša ideja, atnāks. Ņem glāzi vīna, sēdies un stāsti, velns lai parauj!

Steigšus pārstāstījis viņam pašu galveno, Davenants iedzēra vīnu un brāzās lejā pa kāpnēm. Salicis lādītē savu pieticīgo mantību, viņš uzmeta lādīti plecos un atvadījās no Kišlota, kas, izprotot viņa stāvokli, neuzsāka vairs nekādas runas, bet, parakņājies kabatās, atdeva viņam algu.

—  Davenants kļuvis aplam bagāts, — teica Kišlots, pasniedzot bijušajam kalpam sauju sudraba. — Par četrpadsmit dienām! Lasies!

Izvadījis veiksminieku, viņš aizslēdza durvis, nosaukdams pakaļ:

—   Ienāc kādreiz pusdienās!

III nodaļa

Kaut arī Davenants briesmīgi steidzās, viņš ieradās pie Emmas Gubermanes jau pusnakti, taču vecene atvēra īrniekam durvis bez sapīkuma: par istabu viņa bija saņēmusi krietnu naudu. Vecā pat atnesa Davenantam steigšus uzceptas olas; ātri tās apēdis, viņš sāka apskatīt savu bagātību: uzlaikoja pelēko uzvalku, — tas nekur nespieda, veste nežņaudza krūtis. Spogulī rēgojās svešs elegants jauneklis bez ūsām. Novilcis pelēko uzvalku, Davenants apģērbās baltajā. «Burvestība!» viņš noteica, aizpogādams perlamutra pogas. Visu novilcis un pakāris apģērbu skapī, viņš nodzēsa uguni un iemiga tik cieši, ka no rīta nevarēja vien pamosties, dzirdot klauvējienus pie durvīm; saimniece sāka uztraukties, bija jau vienpadsmit, un kafijas kanna uzvārījās astoto reizi.

Davenants aiz priekiem sāka svilpot: nevajadzēja slaucīt grīdas, klāt galdautus un izsviest no augļu vāzēm iepuvušus ābolus. Laiks pieder viņam. Smaržoja pēc tīrības un smalkas veļas siltuma. Nervi vel dūca, bet ne tik brāzmaini kā vakar. Notikušais bija ieguvis ilgstošas īstenības likumīgo spēku. Iedzēris kafiju un paēdis, Davenants apvilkās balto uzvalku. Tikko viņš bija apsējis kaklasaiti, parādījās vecene.

Ziņkārības tirdīta, viņa plātīja rokas un aizgrābtībā šūpoja galvu par tādām pārmaiņām īrnieka ārienē; viņa sāka izdibināt, kāpēc nabadzīgi ģērbtajam jauneklim ar vienkāršo lādīti pievērstas tādas rūpes un uzmanība. Viņai gribējās zināt, kas ir Galerans, kas — Davenants, kā viņš dzīvojis līdz šai dienai un ko darīs turpmāk.

Vecene likās Davenantam visai pretīga, vēl jo vairāk tāpēc, ka nejautāja tieši, bet it kā atbildot pati savām domām:

—   Protams, ne visu uzreiz. Jūs apskatīsieties, atpūtī- sieties, un tur, jādomā, jums atradīsies darbs vai vēl kaut kas. Patīkami redzēt, kā Galerana kungs jūs mīl, es taisni nodomāju — vai tikai nav tēvs?! Manam vīram arī nekā nebija, bet viņš sāka strādāt, krāt…

Uz šiem mājieniem Davenants nekā neatbildēja, viņš novirzīja sarunu uz istabu, bet vecene joprojām nerimās un nerimās.

Neprazdams izvadīt apnicīgus cilvēkus, Davenants pacieta viņas čērkstošo rečitativu, kamēr viņa beidzot nogura un sakniebtām lūpām un nocietinātu seju aizgāja, bet Davenants devās paklaiņot pa pilsētu. Pie izejas viņš sadūrās ar saimnieces vīru — garlaicīgu ķildīga izskata veci, kas iegrūda savus ļenganos pirkstus viņa karstajā delnā un nosēcās:

—   Tad nu tā. Viss kārtībā, es ceru?

Vecais nozuda aiz stūra, bet Davenants devās sarežģītā ceļojumā, pārsēzdamies no autobusa tramvajā, no tramvaja autobusā, aizbraucot līdz katras līnijas galam, un dažu stundu laikā tā izbraukāja pilsētu kā vēl nekad savā mūžā. Viņš traucās uz priekšu, pakļaujoties valdonīgai iekšējai kustībai. Bet drīz Davenants pamanīja, ka cenšas nedomāt par šīs klaiņošanas mērķi, apvaldot slepenas ilgas. Beidzot viņš saņēmās un aizgāja līdz Enkuru ielai; kad viņš devās garām Futroza namam, viņa ausis dega, bet sirds klauvēja. Ja šajā namā bija tik labi viņa klātbūtnē, cik burvīgai tad jābūt nama iemītnieku dzīvei, kad viņus neviens neredz! Tā viņš domāja. Sveša cilvēka klātbūtnē pašam skaistākajam, dabiski, ir jānoslēpjas. Tur kaut kas aizzib, uzdzirkstī, ieskanas, — viņam likās, ka tur raud no smiekliem un lidinās caur smaidiem noslēpumainas būtnes, zilganas gaismas apstarotas. Tai paša laikā, neko nezinādami par pilnīgāko no visām pasaules celtnēm, garāmgājēji pērk avīzes, met papirosu galus zem logiem, gar kuriem staigā viņš, bīdamies satikt pat guvernanti Urāniju Tālbergu, jo arī pār viņu spīd ziedošu seju un zelta kaķu pilnās, sarkani zeltainās viesistabas skurbinošie stari.

Un tomēr Davenantam ļoti gribējās redzēt kaut vai Urāniju, kaut vai istabeni, bet tikai ar noteikumu, ka pats paliktu nepamanīts.

Mierinādams sevi ar to, ka rit atkal atnāks pie Futroza, Davenants dienas pārpalikumu izmantoja, lai apmeklētu zvērnīcu un nopirktu dažas vecas grāmatas; brokastis viņš nokavēja, uz pusdienām ieradās vēlu un bija izsalcis, tāpēc zupu, zivis un saldo rausi apēda līdz pēdējam kumosam, apēda pat visu maizi, tā ka vecene pēc tam vēl ilgi apsprieda ar kaimiņieni īrnieka apetīti. Pēc pusdienām Davenants atlaidās ar grāmatu, lasīdams Hagarda stāstu, taču drīz, pārdzīvotā nokausēts, iemiga. Kad satumsa, ieradās Galerans un aizveda viņu pastaigāties pa Mēnesnīcas bulvāri.

Viņi lēnām gāja milzīgo koku ēnā, runādami par dzīvi, ko Galerans pazina visās tās izpausmēs; viņš centās iedvest zēnam uzticību.

— Nekad nebaidies kļūdīties, — Galerans sacīja, —- nevajag baidīties ne no aizraušanās, ne vilšanās. Vilšanās ir maksa par kaut ko agrāk saņemtu, varbūt reizēm tā ir nesamērīga, bet esi devīgs. Baidies tikai vispārināt savas vilšanās, lai tās nenomelnotu visu pārējo. Tad tu gūsi spēku pretoties dzīves ļaunumam un pareizi novērtēt tās gaišās puses.

Šīs vienkāršās patiesības atbilda Davenanta raksturam; sevišķa burvība tām piemita tieši tagad, kad tās atgādi nāja varonīgas rokas pasniegtu drošu ieroci viņa pāri plūstošajām jūtām.

Atgriežoties pa spilgti apgaismotu aleju, viņi apstājās pie kāda restorāna terases, kur notika vētraina scēna noplīsis, piedzēries cilvēks lauzās pie galdiņiem, klieg dams, ka grib uzjautrināt apmeklētājus ar lielisku dziesmu Kalpotāji jau bija viņu sagrābuši, lai izsviestu ārā, kad bagāta kompānija, gribēdama pasmieties, nostājās skrandaiņa pusē; nikni zibsnīdams acis uz malā pagājušajiem viesmīļiem, skrandainis ar delnas virspusi noslaucīja nosvīdušo pieri un sēcošā balsī sāka dziedāt:

Pie cietuma nāk skuķis, par spindzeli ko sauc,

Zem katras acs tai zilums, šaurs svārciņš ciskas žņaudz.

Klaidonis dziedāja ar izjūtu, klīrīgi šķobīdamies, kad tēloja skuķi, un, izriezdams krūtis, bargi rauca uzacis, kad Spindzelei atbildēja nepielūdzamais uzraugs. Daži klausītāji smējās, citi bija sašutuši, bet artists tomēr savāca savu atalgojumu. Vairāk dziedāt viņam neļāva. Viņš aizgāja grīļodamies, skaitīdams monētas drebošajā plaukstā. Uzkliedzis Davenantam, kas pasitās sānis: «Turies, pienapuika, ka neapgāžu!» — klaidonis strauji pagāja zēnam garām un pazuda alejā. Davenants ievēroja viņa savēiušos matus. Šī cilvēka seja — rupjiem, viltīgiem vaibstiem — bija nozibējusi viņa acu priekšā īsu mirkli un pagaisusi nakts tumsā.

Tādas dziesmas Davenants bija dzirdējis ne vienreiz vien, kad vēl vadāja rateļus ar karstām pusdienām uz ostas nomalēm, tāpēc viņš klausījās vienaldzīgi. Taču Galerans apstājās, izvilcis bloknotu, viņš pierakstīja šā cietumu dzejas rindu paraugu atsevišķus izteicienus.

—   Es sastādu ielas dziesmu krājumu, — teica Galerans, — un ceru pārdot savu darbu kādai izdevniecībai. Tu droši vien bieži esi mēģinājis uzminēt, no kā es pārlieku. Es sastādu visdažādākā tipa krājumus: no anekdotēm līdz «rotaļām un jokiem». Es dzīvotu labāk, ja nesirgtu ar spēles kaislību. Nevaru nespēlēt.

—   Tātad jums neveicas?

—   Tu esi atjautīgs.

—   Bet jūs pacentieties vinnēt!

—  Gudrs padoms! — Galerans iesmējās. — Pamet mani un ej gulēt. Gulēt ir veselīgi.

—  Ziniet, — padomājis teica Davenants, — pirmo reizi, kad iesiet atkal spēlēt, paņemiet, lūdzu, šo zelta monētu un pievienojiet to savām likmēm. Lai notiek kas notikdams.

—   Labi! — piekrita Galerans. — Es nekad neatsakos spēlēt uz svešu laimi. Atnāc rīt uz «Riebumu». Es būšu tur no vieniem līdz trim.

—  Jā, es vienmēr gribu būt kopā ar jums, — sacīja Davenants. — Es arī būšu tur, mēs kaut ko izdomāsim.

Tā viņi šķīrās. Pagāja vēl viena nakts, un atausa diena, kas iešķīlās acīs ar staru:

—   Šodien, šodien — uz turieni!

IV nodaļa

Roēna un Ellija bija iežēlojušās par jauniņās diloņsli- mās šuvējas Melijas Skortas likteni un nolēmušas sūtīt viņu ārstēties uz Ahuanskapas piekrasti. Melija ieradās īsi pirms Davenanta atnākšanas. Ieraudzījis viņu viesistabā bikli šķirstām albumus, Davenants paklanījās bālajai, trūcīgi ģērbtajai meitenei un nosēdās pa gabaliņu. Viņa baltais uzvalks nespēja maldināt Melijas Skortas vērīgās acis. Slepus paskatījusies uz Davenantu, viņa uzminēja jaunekļa atkarību un uzdrošinājās ierunāties:

—   Kāds brīnišķīgs nams, vai ne? Viņi ir ļoti bagāti.

—       Lielisks nams, — aizrautīgi atsaucās Davenants. — Sakiet, — vai vēl neviens nav iznācis?

—       Nē, — Melija atklepojās. — Es arī gaidu. Mani sūta uz kūrortu ārstēties. Man ir dilonis. Un jūs?

—       Es? Te ir tāda lieta, — mazliet apjucis, atbildēja Davenants. — Nu, šodien viss noskaidrosies.

No atzīšanās viņu glāba Roēnas parādīšanās. Viņa ienāca viena bez māsas, tumšā tērpā, gludi sasukāta, un viņas acis šķelmīgi iedzirkstījās.

—       Davenant! Melij! — iesaucās Roēna. — Cik labi! Tirej Davenant, iepazīstieties ar Meliju Skortu. Melij, kad jūs braucat?

—   Es braucu rīt, jo »,.

—   Tampiko, tas ir, tētis, tikko runāja pa telefonu,..

Roēna saka čukstēt viņai ausī, un Melija nosarka, hel

Davenants dzirdēja čukstus: «… atveriet somiņu.» Saprazdams, kas tur notiek, viņš novērsās un sāka skatīties pa logu. Roēna pieskrēja viņam klāt, runādama:

—       Iesim, pasēdēsim uz dīvāna. Šodien jūs neredzēsie! Elliju. Nabadzīte ir sasirgusi. Dakteris jau apskatīja mēli un lika visu dienu gulēt. Tikai tas nav bīstami, — tā viņš teica, Davenant, jums vēstis no tēva: vēl nav atbrau cis viņa draugs, kam vajadzēs jūs iesvētīt par ģeogrāfijas bruninieku. Tā ka mēs papļāpāsim. Ak, es uztraucos par Elliju!

—       Droši vien laika maiņa, — ieminējās Melija. — Es uz rīta pusi klepus dēļ nevarēju pat gulēt.

Viņi apsēdās. Roēna nosēdās starp Davenantu un Meliju.

—   Ļoti nepastāvīgs klimats, — turpināja Melija.

—  Jā, drausmīgas, drausmīgas pārmaiņas. Pretīgi!

Jaunā saimniece neblēņojās kā vakar, bet viņas balsi

Davenants dzirdēja jau pazīstamās kareivīgās notis, kas bija skanējušas pirmajā dienā, spēlējot «Trimdinieka valsi».

Meitenes apklusa. Kad viņu acis sastapās, abas pa smaidīja un iesmējās.

—       Par ko jūs smejaties? — palēkdamās sēdekli, jautāja Roēna.

—   Nezinu. Un jūs?

—   Tāpat vien. Ziniet ko, apēdīsim konfektes.

Viņa aizskrēja un atgriezās ar konfekšu kārbu, nolikdama to uz dīvāna starp sevi un meiteni. ■

—   Davenant! Ko jūs sēžat tik svinīgi? Nāciet talkā!

Davenants paturēja konfekti pie lūpām un jautāja:

—   Kas kaiš Ellijai? Varbūt viņa ir bīstami slima?

—       Nē, nē, nomierinieties. Viņa, tā sacīt, ir pa pusei vesela. Bet viņai vajadzēs visu dienu gulēt.

—       Kas tad tas?! — iesaucās greizsirdīga balstiņa, un viesistabā ievēlās zaļa sega, no kuras rēgojās sprogaina galvele. Ellijai kājās bija Urānijas milzīgās kurpes, un viņa mundri šļūkāja ar tām, turēdama slīdošo segu kā trēnu.

—       Sveicināti, bērni! — teica Ellija. — Es pie jums. Un… O, dod man konfekti, Roēna! Es jau zināju, ka pie mums atnācis Davenants. Vai es varēju nociesties?

—       Ellij, ej atpakaļ! — uzkliedza Roēna. — Kā tu uzdrīkstējies?

Nevērodama viņas satraukumu, Ellija pienāca pie Me- lijas Skortas un apsēdās.

—        Kā jūs domājat, — es gribu sabiedrību vai ne? Atļaujiet stādīties priekšā: visuma mīnuss!

—       Melij, pasakiet viņai, ka jūs, slima būdama, neskraidījāt apkārt tādā kimono!

—       Esiet paklausīga, — teica Melija, ļaujot mazajai saņemt savu roku, pēc tam Ellija noteikti iesēdās dīvānā, — jums kaitīgs pat visniecīgākais caurvējš!

Ellija nopūtās, piecēlās un pārsēdās pie Davenanta,

—       Viņš aizstāvēs mani un dos man konfekti. Esiet mans bruņinieks!

—       Labi, — teica Davenants, — bet arī kā bruņinieks es došu jurns konfekti vienīgi ar termometra atļauju.

—       Tur jau ir tas negals, ka es nupat sasitu. Es gribēju pierādīt, ka esmu vesela. Kas ir dzīvsudrabs? Vai jūs to zināt?

—       Nāc šurp, — Roēna pielika roku pie Ellijas vaiga. — Liekas, ka nekā nav, bet Urānija taču sajuks prātā.

—       Piesauci nelaimi, — Ellija noņurdēja, ieraudzījusi ienākušo guvernanti.

—   Kas tad tas! — rokas pacēlusi, iebrēcās Urānija.

Viņa uzreiz pazina Davenantu un pazinusi nosarka aiz

sašutuma. Futroza audzināšanas sistēma iesvēla viņu trakā niknumā.

—       Ellij, jūs mani,,, nogalināt? Gribat mani nogalināt, jā? Uz vietas gultā!

Ellija paslēpa seju rokās un sapurināja galvu.

—       Ak, kā negribas gulēt! — viņa vienkārši teica. — Ko darīt? Eju. Ardievu! Un lai jums sāk vēderi sāpēt no jūsu konfektēm!

Sega aizgāja, šļūkājot kurpes un dziedot bēdīgu dziesmiņu, bet Urānija paziņoja Roēnai, ka viņu gaida mūzikas skolotājs, un, galvu atmetusi, draudoši šņākuļodama, izgāja.

—       Novēlu jums drīzu izveseļošanos, — teica Roēna, atvadīdamās no Melijas Skortas. — Tētis ir bijis Ahuan- skapā un ļoti slavē šo vietu. Jums tur būs labi.

—       Pirms aizbraukšanas man vēl visādas nepatīkamas darīšanas. Pateicos jums.

—       Davenant, — sacīja Roēna, — svētdien jūs būsiet mūsu viesis, neaizmirstiet to. Mēs šausim. Jums patīk šaut mērķī?

Viņa stāvēja Davenantam cieši blakus ar viegli pavērtām lūpām, viņas uzacis smējās.

—   Davenant, jūs esat aizmidzis?

—       Nē, — atbildēja Davenants, atjēgdamies no svētlaimīgās izklaidības. — Man, ziniet, patīk domāt. Es laikam biju aizdomājies.

—   Jā? Tātad es uzdzenu domīgumu! To es iegaumēšu.

Roēna pavadīja viesus līdz izejai un paraudzījās viņiem

pakaļ caur durvīm, uzsaukdama:

—   Ellijas bruņiniek! Atskatieties! A-ūī

Roēna pamāja ar roku un nozuda.

Bālā, gaišmatainā Melija Skorta ar laimīgu nogurumu sejā teica Tirejam:

—   Redz, kā dzīvo! Viņiem ir viss, pilnīgi viss.

—       Nu jā, — piekrita Davenants, brīnīdamies, kā citādi vispār varētu būt.

Viņš atvadījās no Melijas uz stūra, nesaprazdams, ko meitene viņam saka, un jau nākošajā brīdī bija viņu aizmirsis.

Kādu laiku Davenantam likās, ka Roēnas smiekli, Ellijas sega un viesistabas priekšmeti izsvaidīti ielas pūlī. Bet iespaidi nogūlās. Viņš ieradās «Riebumā», kur ieraudzīja Galeranu sēžam kā vienmēr pie loga ar laikrakstu un kafiju. Jaunais apkalpotājs, sarkanmatains, dūšīgs puisis, jau tuvojās viņam, bet, sadzirdējis Kišlota saucienu: «Grāfs Tirejs!» — aptvēra, ka tas ir viņa priekštecis, par kuru pavārs jau bija sacerējis krāšņas leģendas. Jaunrades sajūsmā pavārs bija izsludinājis Davenantu par Futroza nelikumīgo dēlu.

Davenants nožēloja, ka bija atnācis. Kišlots nevarēja vai negribēja uzņemt nepiespiestu toni, Aptaustījis zēna uzvalku, noņēma viņam cepuri un bez ceremonijām pielaikoja to sev, izteikdams piezīmes:

—       O-ho-ho! Droši vien tev pat sapnī nav rādījušās tik elegantas drēbesl — Tad pajokoja: — Un nu padod mērci! He-he! Nē, tagad tu pasūtīsi pats!

Samulsušais Davenants steidzīgi piegāja pie Galerana.

~ Vēl nekas nav zināms, — viņš teica, cik iespējams, klusi, lai sarunā neiejauktos Kišlots. — Vēl nav atbraucis Starkers.

—       Klausies, Tirej, — atbildēja Galerans, — ej projām un esi mājās rīt no rīta. Mēs pavadīsim visu dienu laivā. Es vakar nespēlēju, naudu nedabūju. Gribi saņemt savu zelta gabalu?

—   Nēs es taču teicu.

—   Labi.

Davenants gribēja iet prom, bet sarkanmatainais apkalpotājs viegli iegrūda viņam sānos, prasīdams:

—   Cik maksāji? Varena drēbīte.

—   To nepirku es.

—   Kā ,,. tu ne?

—   Goda vārds, ne es.

—  Varbūt tavs kambarsulainis?

—       Nepļāpājiet muļķības, Dik, — iejaucās Galerans, — atnesiet labāk man tabaku.

Viņš iedeva sarkanmatainajam puisim sīknaudu, bet Davenants, uzsaucis Kišlotam: «Uz redzēšanos!» — izgāja. Viņš jau nogriezās gar stūri, kad Diks panāca viņu un aizšķērsoja ceļu.

—       Nu es tev parādīšu, — teica Diks, novilkdams kamzoli un nomezdams to uz stabiņa ielas malā. — Nostājies, kā nākas!

—       Ko? Kauties? — Davenants brīnījās, īsti nesaprazdams Dika dusmas. Bet drīz viņš saprata šis niknuma lēkmes iemeslu.

—   Tu mani pat nepazīsti, — viņš miermīlīgi teica.

—   Turi muti! Uzpūties, draņķis tāds!

Diks uzlocīja piedurknes, bet Davenants izvilka no vestes kabatas sudraba monētu un smaidīdams pastiepa to satrakotajam pretiniekam.

—   Ņem, — viņš teica, — nauda tev vajadzīga.

—   Ko-o-o! — ierēcās puisis. Viņš nicinoši sagrāba monētu un pavicināja to Davenantam deguna galā. — Ar to tu gribi atpirkties?

—   Se vēl, — Davenants sacīja, pastiepdams otru monētu.

—   Ko tad tu? Nobijies, vai?

—   Domā, kā gribi. Ņemsi?

—   Dod šurp! — Diks izrāva naudu un iebāza kabatā.

—  Salašņa tāds!

Viņš paķēra kamzoli un aizskrēja pirkt tabaku, bet Davenants, domās nogrimis, devās uz mājām, kur viņu gaidīja pusdienas. Tajā dienā vairs nekas sevišķs nenotika. Davenants lasīja, aizgāja uz kino un labi izgulējās.

Svētdien agri no rīta atnāca Galerans. Paņēmuši līdz vīnu un pārtiku, viņi aizbrauca ar buru laivu līdz Baijas ragam, kurināja ugunskuru, vārīja kafiju un vairākas reizes izpeldējās.

Lai cik brīnišķīga bija šī pastaiga, viļņu, vēja un tālā krasta iespaidi, kā likās Davenantam, nejāva viņam izprast visu, kas saistījās ar Futroza namu. Tikko atvadījies no Galerana, viņš jau priecājās, ka atkal atrodas pilsētā. Bija jau četri pēcpusdienā, kad, neiegriezies vēl mājās un krustām šķērsām izklaiņojies, Davenants, sirds dziļumos gaidīdams sastapšanos ar Roēnu un Elliju, tiesām viņas sastapa iznakam pa veikala durvīm. Viņš apjuka, gan sava vecā uzvalka deļ, ar kādu bija braucis uz Baijas ragu, gan no šīs karsti ilgotās nejaušības, Meitenes pavadīja Urānija. Davenants gribēja aiz guvernantes muguras nemanāmi iejukt pūlī, bet Roēna ieraudzīja viņu un pamāja ar roku. Ārkārtīgi satraukts Davenants pienāca klāt un tik dziļi paklanījās guvernantei, ka viņa atvilga un vairs neskatījās uz zēnu stīvi kā uz afišu. Starojošās, greznās meitenes uzbruka Davenantam. Dūšu saņēmis, viņš paziņoja, ka pirms pusstundas atgriezies no izbrauciena pa jūru.

—   Es biju kopā ar Galeranu, — viņš piebilda. — Mēs lēcām ūdenī no stāvas klints, ne pārāk augstu.,, Tur ir ļoti skaistas milzu ūdenszāles.

—   Jūs labi peldat? — jautāja Ellija. — Es vēl nemāku.

—   Es pareizi elpoju, un man ir stipra sirds, tāpēc varu tālu peldēt, — teica Davenants.

—   Sēstieties, mēs jūs aizvedīsim, — piedāvāja Roēna.

—   Uz kurieni?.

Davenantam ļoti gribējās iekāpt viņu ekipāžā, bet tieši tāpēc viņš atteicās.

Izliekusies no ekipāžas, Roēna sacīja:

—   Davenant, mēs jūs gaidām!

—   Es labāk iešu kājām, — viņš atbildēja un izlaboja, — es kāpšu tramvajā.

—   Kur jūs pašlaik atrodaties? — smiedamās sauca Ellija.

Nesapratis joku, viņš atbildēja:

—   Turpat, tai pašā istabā.

—- Šaubos! — Roēna sacīja.

—   Šaubos! — nokliedza Ellija.

Pat Urānijas sejā kā čūska ielocījās kaut kas smaidam līdzīgs. Davenants apmulsa un sāka vicināt cepuri, kamēr ekipāža pazuda, aiznesot šīs trokšņainajam pūlim nolaupītās Alpu vijolīšu līdzinieces. Un tās nemaz vairs nebija Roēna un Ellija, ar kurām viņš bija iepazinies brīnišķīgajā, sarkani zeltainajā viesistabā. Tās pašas — un tomēr ne. Tur viņas piederēja pasaulei, kurā viss ir neskaidrs un svarīgs.

Pieaudzis cilvēks vienmēr atradīs, kā pakavēt laiku un apvaldīt nepacietību, bet arī tad, ja viņš nav savaldīgs, viņa priekšstats par laiku tomēr ir reāls. Ar Tireju tā nebija. Gaidot, kad būs pusastoņi vakarā, Davenants pārdzīvoja mokošu fizisku sasprindzinājumu. Jau labu laiku pirms došanās ceļā viņš apģērbās pelēkajā uzvalkā un nosēdās pie loga, skatīdamies garāmgājējos. Nosēdējis trīs minūtes, paķēra grāmatu, bet nebija spējīgs lasīt. Neizturējis pulksteņa rādītāju varenību, kas aukstasinīgi turējās pretim viņa nopūtām, skatieniem, lūpu kodīšanai, skraidīšanai no viena stūra otrā, Davenants uzlika cepuri un izgāja uz ielas bez ceturkšņa septiņos. Pēkšņi pilsētas pulksteņa sitieni pavēstīja, ka Gubermanes pulkstenis atpalicis par piecpadsmit minūtēm. «Tas nu gan ir labi,» balsī noteica Davenants, pievērsdams sev garāmgājēju uzmanību. Ne uz kādu citu pusi kā vienīgi uz Enkuru ielu viņš nevarēja iet, bet nolēma iet ļoti lēni, lai ierastos tur desmit minūtes uz deviņiem. Taču attālums bija neliels, viņa nepacietība — milzīga, un, kā to varēja sagaidīt, Davenants atradās Futrozu nama apkaimē jau pusastoņos. Baidīdamies būt pirmais, viņš apmierinājās ar to, ka skatījās uz namu iztālēm un nostāvēja uz vietas trīsdesmit minūtes, jautādams katram garāmgājējam:

—   Cik pulkstenis?

—       Četras minūtes uz deviņiem, — viņam beidzot atbildēja kāds runīgs vīrs ar sārtiem, grumbainiem vaigiem,

—  Uzvelciet savu pulksteni pēc mana — tas ir no…

Bet Davenants jau bija labā gabalā. Viņš traucās taisni

uz durvīm un nokļuva Futroza kabinetā; tur viņu ieveda istabene garām pusatvērtajai viesistabai, kurā skanēja jautras balsis.

—       Es liku aicināt jūs, pirms manas saimnieces nav jūs noķērušas, — teica Futrozs, pārlaizdams Davenantam ašu skatienu. — Varu jūs iepriecināt: atbraucis profesors Starkers. Es drīz redzēšos ar viņu un palūgšu ieskaitīt jūs pašā pirmajā ekspedīcijā. Es jums to laikus paziņošu.

Tad viņš iztaujāja Davenantu par istabu, par Galerariu, draudzīgi ieteica aizpogat svārkiem visas pogas un iesēdināja milzīgā krēslā-nišā, no kura kā no aizas bija redzami grāmatplaukti, marmora figūra «Nakts» un sirsnīgi smaidošais Futrozs.

—   Es neesmu jums vēl pateicies, — sacija Davenants.

—  Reizēm man liekas: pamodīšos — un viss būs izgaisis.

—       Nu, nu, — labsirdīgi atsaucās Futrozs, — esiet mierīgāks. Nekas briesmīgs nav noticis.

Davenantam gribējās atklāti pateikt; «Es nekad neesmu bijis tik laimīgs kā šinīs dienās,» — bet viņš sadzirdēja lidojošus soļus un, neuzdrīkstēdamies atskatīties uz durvīm, aizmirsa, ko vēlējies sacīt.

—       Davenants ir šeit? — ieskriedama sauca greznā, skaisti sasukātā Roēna. — Re, kur viņš! Nobāzts krēslā.

Davenants pielēca kājās.

—       Sveicināts! — sacīja Ellija, kas atgādināja samazinātu Roēnu īsā kleitā. — Ļauj mums viņu aizvest, Tampiko. Viņš mums ir vajadzīgs.

—   Kas tur … pie jums ir?

—  Visi: Gonzaks, Tortons un Tita Alserveja.

—  Vienīgi jūsu nav, — Roēna teica Davenantam.

—  Tampiko, viņš ir cilvēks ar saprašanu. Viņam nav ko darīt pie tevis. Pie mums ir jautrāk, vai ne? Tu arī ieradīsies, mēs tevi ļoti lūdzam.

—  Jūs cerat, ka es iešu pie jums ķiķināties?

—       Jā, mēs ceram, — teica Ellija. — Tēvs un abas viņa meitas ķiķinās .., To mēs ietversim programmā.

—   Es iešu vēlāk. Davenant, padodieties!

—       A-res-tēt! — nokliedzās Ellija, ņemot Davenantu zem vienas rokas, otrā elkoni ieķērās Roēna, un abas aizvilka viņu uz viesistabu.

Spožu lustras uguņu piestarota un smaržu pievēdlta, šī istaba Davenantam likās šaurāka un spilgtāka nekā dienā. Vakara toņi bija mazliet mainījuši tās izskatu; Davenantam nepazīstamo ■— Gonzaka, Tortona un litānijas Alservejas klātbūtne modināja viņā greizsirdību, darot Futroza viesistabu līdzīgu citām viesistabām, kuras viņam kādreiz bija gadijies redzēt no ielas cauri logiem. Davenantam patika spoži apgaismotas telpas: aptiekas, frizētavas, trauku veikali, kur uguņu atspīdumi neskaitāmos stikla un fajansa priekšmetos radīja tikai viņam izprotamas svētku vīzijas.

Roēna iepazīstināja Davenantu ar citiem viesiem. Gon- zaks — augstprātīgs jauneklis ar pelēkām acīm, kalsnēju seju un rūsganiem matiem — Davenantam nepatika, Tor- tons modināja draudzības noskaņu, kaut gan viņš nekautrīgi aplūkoja jaunpienācēju un pārvaicāja, it kā nebūtu sadzirdējis:

—   Da .. .ve …?

—   … nants, — nobeidza Tirejs.

Tortons bija melnīgsnējs, tumšmatains, gadus deviņpadsmit vecs, ar dīgstošām ūsām un mūžīgu smaidu. Viņš bez aplinkiem pārtrauca katru, ja gribēja runāt, un smējās ne ar krūtīm, bet ar rīkli, smiekliem līdzi izrunājot: «Ha-ha! Pla-ha!»

Titānija Alserveja, meitene Roēnas gados, smalciņa, izbrīnīta, ar garu kaklu, zeltainām acīm zem tumšu uzacu lokiem, kustējās tik vāri, ka ik viņas kustība sauktu pēc palīdzības.

Davenants jutās nebrīvi un centās slēpt savu apmulsumu. Viņa dabai nepiemita vaļīgas manieres, un viņam nebija lakotu kurpju kā Gonzakam un Tortonam; viņa uzvalkam, kā Davenantam pašam likās, bija piesprausts uzraksts: «Futroza dāvana.» Droši vien viņa seja pauda kaut ko no tām smieklīgajām un traģiskajām jūtām, kas pārņem «cilvēku 110 ielas», ja tam parāda laipnību, jo Ellija, paskatījusies uz Davenantu, kļuva domīga un nosēdās viņam blakus. Tā bija zīme, ka viņš ir vienlīdzīgs. Roēna ielēja tēju. Davenants saņēma tasi otrais pēc Titā- nijas Alservejas un sāka justies mazliet brīvāk.

Centīgi klausīdamies sarunās, viņš pētīja viesus. Saruna jautru atmiņu tonī vijās ap viņam nepazīstamiem ļaudīm. Beidzot sāka runāt par Eiropu, no kuras kopā ar savu tēvu nesen bija atgriezies Tortons,

Pirmajā pauzē Roēna vaicāja:

—   Davenant, kāpēc jūs esat tik kluss?

—       Es domāju par šo viesistabu, — neveikli atbildēja Davenants, tīšām runājot skaļāk nekā parasti, jo gribēja iekustināt sevi un manīja, ka visi uzmanīgi viņā noklausās. — Vakarā tā ir savādāka nekā dienā,

—       Jums patīk šī krāsns, kurā mēs sēžam? — augstprātīgā vēlībā atsaucās Titānija,

—  Jā, kā uguns!

—       Mēs arī to dievinām, — teica Roēna, — mums ir kaislība uz karstām un tumšām krāsām.

—   Neapšaubāmi, — apstiprināja Gonzaks.

—       Esmu vienaldzīgs pret mēbelēm, bet man tīk, ja ir šūpuļkrēsls, — paziņoja Tortons.

—       Nav nekā briesmīgāka par taisniem krēsliem ar cietām atzveltnēm kā pie Zannas d'Aršakas, — piezīmēja Titānija.

—       Kāda būs jūsu viesistaba? — Ellija vaicāja Tirejarrh — Nākotnē?

—   Tāda pati kā jūsējā, — droši paziņoja Davenants.

—   Jūs gan esat patriots! — Gonzaks piezīmēja.

—       Pasaki man, kā tu dzīvo, un es pateikšu tev, kas tu esi, — noteica Tortons.

—       Vai tiešām jūs to pats izdo,,, — Roēna prasīja, bet Tortons viņu pārtrauca:

—   Aksioma.

—   Man liekas, maz pazīstama, — atsaucās Alserveja.

—       Jūs gribat teikt, ka es neesmu oriģināls? Ha-haf Oriģinālākais ir tas, ka tā var gadīties ar katru oriģinālo.

—   Torton, jums -— nulle. Sēstieties, — teica Roēna.

—   Sēžu; klusēt?

—   O nē, nē! Runājiet vēl!

—   I<ā jūs saprast?

—       Sieviešu nepastāvība, — paskaidroja Gonzaks un nometa karotīti.

Visi sāka smieties, jo smiekli rūga viņos, meklējot pirmo ieganstu. Iesmējās arī Davenants.

—       Davenants smejas! — iesaucās Ellija. — Ai, kāds brīnums!

—       Jūs esat stiprā aizsardzībā, — Tirejam teica Gonzaks. — Ja jūs smejaties reizi gadā, tad šogad esat izvēlējies izdevīgu momentu.

—   Kāpēc tad tā?

—   Tieši tāpēc, ka jūs atbalstīja,

—   Nu — nē, — iekliedzās Ellija. — Tas nav joks, tā ir pārjokošana, Gonzak!

—   Klausos, pār-Ellijt

—   Jūsu aizraušanās ar baletu beigusies? — Roēna vai cāja Titai Alservejai.

—   Nē, es droši vien nomiršu tur ložā. Es, es,,.

Davenants neslēptā sajūsmā skatījās uz Roēnu. Viņa

bija tik jauka, ka gribējās viņu noskūpstīt. Palūkojies pa kreisi, ieraudzīja Ellijas mirdzošās acis: uzacis saraukusi, viņa cieši skatījās uz Davenantu.

—   Es jūs hipnotizēju, — mazā paziņoja. — Jūs esat nervozs. Bet, vai jūs varat mani pārskatīt?

—   Kā tā … pārskatīt?

—   Tā… mēs skatīsimies viens otram acīs, — kurš pirmais padosies. Nu!

Davenants pieņēma izaicinājumu un nenolaida skatienu, bet Ellija, lūpas kodīdama un skatīdamās arvien ciešāk, mēģināja pārspēt viņa piepūli. Drīz Davenanta acu priekšā sāka slāņoties mirdzoši loki. Asaru pilnām acīm viņš novērsās un sāka slaucīties mutautā. Viņa patmīlība bija aizskarta. Taču viņš ieraudzīja, ka Ellija arī slauka acis.

—   Tas ir tāpēc, ka es samirkšķināju, — taisnojās Ellija. — Mani neviens nevar pārskatīt.

Viņu komiskā dueļa laikā Roēna, Gonzaks un Tortons karsti strīdējās par Titānijas dzejām, ko viņa tikko bija nolasījusi vārgā mirējas balsī. Roēna bija sašutusi par izteiksmi: «Un zivju sārtās spuras skrien gar izdzisušo seju…»

—   Zivis lāpa zeķes, bet spuras palaistas paskraidīties, — Gonzaks atbalstīja Roēnu.

Titānija augstprātīgi piedeva viņam ar aukstu, svešai pasaulei piederošu skatienu, bet Tortons tik skaļi noteica: «Ha-ha!» — ka Ellija pieskrēja pie ķildniekiem, atstājot samulsušo Davenantu vienu.

Kādu laiku viņš likās aizmirsts. Ieklausīdamies Roēnas un Ellijas līksmajās balsīs, Davenants domāja — neparasti saviem gadiem: «Viņas ir jaunas, ļoti jaunas, viņām vajadzīga jautrība, sabiedrība. Kāpēc lai viņas noņemtos tikai ar mani?» Pacēlis galvu, viņš ieraudzīja gleznu, kurā jauna sieviete lasīja kādu jocīgu vēstuli. Davenants piecēlās un apstājās pie neliela akvareļa: pāri pakalniem rīta gaismā vijas vientulīgs ceļš. Ellija, paspējusi izstrīdēties ķildnieku pulciņā, pieskrēja viņam klāt.

—       Tas ir «Ceļš uz Nekurieni», — mazā paskaidroja Davenantam, — «ne pēc kā» un «ne uz kurieni», «ne pie kā» un «ne dēļ kā».

—   Tāds ir nosaukums? — jautāja Davenants.

—       Jā. Starp citu… Roēna, esi tik laba, atceries: vai tiešām šo gleznu sauc «Ceļš uz Nekurieni», jeb vai mēs pašas to izdomājām?

—       Jā.. * Tampiko izdomāja, ka tas ir «Ceļš uz Nekurieni».

Pārtraukuši sarunu, visi pievienojās Davenantam.

—       Ceļš — uz — Ne-ku-rie-ni! — skandēja Roēna, smaidot gleznai un Tirejam un mulsinot viņu ar savu plaukstošo daiļumu, kas šķelmīgi un maigi vēl snauda Ellijā.

—   Ko gan tas nozīmē? — apvaicājās Titānija.

—       Nav zināms. Mākslinieka fantāzija… — Roēna iesmējās. — Davenant!

—       Nu? — viņš jautāja, saspringti pūlēdamies saprast šo izsaucienu.

—       Neko. — Viņa atkārtoja: — Tātad tas ir — «Ceļš uz Nekurieni».

—   Nesaprotami, — sacīja Tortons.

—       Vai tad būtu saprotamāk, — Gonzaks caur zobiem novilka, — ja glezna sauktos «Ceļš uz Turieni»?

—   Uz kurieni — uz turieni? — brīnījās Titānija.

—   Tur jau ir tā lieta, — piezīmēja Tortons.

—       Ceļš — uz kurieni? — iesaucās Ellija. — Ai, kāds ceļš! Uz kurieni?!

—       Nu gan mēs sapenterējām, — sacīja Gonzaks. — Ceļš uz nekurieni. Uz kurieni? Uz turieni. Uz kurieni — uz turieni?

—   Uz šurieni, — nobeidza Davenants.

Atkal jauniešus pārņēma smiekli. Visi smējās bez kāda iemesla, aizraudamies.

Nezināmais ceļš pār pakalniem pievilka kā ūdens dzīle. Davenants vēlreiz uzmanīgi paskatījās uz gleznu. Sajā brīdī ieradās Futrozs.

—       Tampiko ir klāt! — iesaucās Ellija un metās viņam pretim. — Mīļais Tampiko, mums ir jautri! Un mēs neko neesam saplēsuši. Taisni jāsmejas!

—   Kas tad jūs tā sasmīdināja? — jautāja Futrozs.

—       Nekas, mēs tikai sākām izrunāt dažādus vārdus… Iznāca briesmīgi dumji. — Roēna nopūtās un, smieklus valdīdama, norādīja uz gleznu «Ceļš uz Nekurieni».

Viņa paskaidroja tēvam, kā tas viss iznācis: «uz turieni, uz šurieni, uz nekurieni». Bet tas vairs neizraisīja smieklus, jo visi jau bija noguruši smieties.

—       Es nopirku to ūtrupē, — teica Futrozs. — Sī glezna atgadina man kādu noslēpumainu notikumu.

—        Kādu notikumu? Mēs to zinām? — iesaucās meitenes.

—   Acīmredzot — ne.

—   Bet kāpēc tu neizstāstīji, Tampiko? — jautāja Ellija

—   Kāpēc? Tiešām — kāpēc?

—   Nu to mēs nevaram zināt, — noteica Roēna.

—       Man patīk nostāsti par mantām, — sacīja Gonzaks. — Ar nepacietību gaidu sākumu.

—   Vai tad es solīju?

—   Atvainojiet, man likās …

—       Vai jums te visiem ir stipri nervi? — noslēpumainu sejas izteiksmi jautāja Futrozs.

—       Par sevi es galvoju, — sacīja Titānija, atsēzdamās nomaļus, ar muguru pret logiem.

— Es arī galvoju — par tevi! — Roēna nosēdās blakus tēvam. — Bet par sevi ne!

Ellija atlaidās uz dīvāna. Davenants, Tortons un Gonzaks novietojās krēslos. Tad Futrozs teica:

—        Brāzmoja vējš. Tas drebināja būdu sienas un gāza simtgadīgus kokus …

—   Tas viss bija pa īstam? — niķīgi pārtrauca Ellija.

—   Diemžēl. Bija.

—   Pielūko. Tampiko, neliec mums vilties.

—       Sākums nepavisam nav slikts, — piezīmēja Gonzaks, — it īpaši «būdu sienas».

Futrozs klusēja.

—       Un tālāk? — jautāja Davenants, juzdamies tik laimīgs kā vēl nekad.

—       Vai visi ir nomierinājušies? — aukstasinīgi apvaicājās Futrozs.

Bet, likās, pats velns raustīja viņus aiz mēles.

—   Tēti, — sacīja Roēna, — stāsti tā, lai es izkūstu!

Futrozs klusēja.

—   Nu, vai tu drīz sāksi vai ne? — žēli iesaucās Ellija.

—   Vai visi klusē? — nesatricināmi apvaicājās Futrozs.

—   Visi! — sešas balsis reizē atsaucās.

—       Vējš gaudoja kā hiēnu bars. Ceļmalas viesnīcā ienāca bārdains vīrs ar maisu, netīrās drēbēs un pasūtīja vakariņas, Izņemot viņu, šajā dīvainajā vakarā citu apmeklētāju nebija. Viesnīcas saimniekam bija garlaicīgi, tāpēc viņš apsēdās pie galda un sāka sarunāties ar garāmgājēju, — uz kurieni viņš dodas, kur bijis un kas viņš tāds ir. Nepazīstamais atbildēja, ka viņu sauc Sailass Gents, ka viņš ir akmeņkalis un dodas uz Zurbaganu meklēt darbu. Saimnieks pamanīja vienu īpatnību: Sailasa Genta acis neatspoguļoja sveces liesmu. Redzokļi bija melni un mirdzoši kā visiem, bet tajos nebija drebošā, dzeltenā punktiņa, kas parādās acīs, kad pretim sejai mirdz uguns …

Roēna ieskatījās tēva acīs:

—   Pat divi punktiņi, — viņa teica. — Bet man?

Ellija piegāja viņai klāt un izpētīja māsas redzokļus;

māsa apskatīja arī Elliju, un viņas nomierinājās.

—   Normāli! — paziņoja Ellija, atgriezdamās savā vietā.

—  Mēs atspoguļojam uguni. Tālāk!

—   No šī saimnieka novērojuma, — turpināja Futrozs,

—  jūs redzat, ka saimnieks bija no sapņotāju un vērotāju cilts. Viņš neko neteica Gentam, tikai uzlika acenes un apjukumā, pat izbailēs konstatēja, ka Genta redzokļiem nav atspīduma, — tajos neatspoguļojās ne istaba, ne saimnieks, ne uguns.

—   Cik tas ir labi! — teica Davenants.

—   Kā tad! — nicīgi atsaucās Titānija. — Divas melnas pogas!

—   Bet pogās atspīd uguns, — iebilda Roēna. — Netraucējiet Tampiko!

—   Tagad mani grūti iztraucēt, — sacīja Futrozs,

—   taču labāk būs, ja jūs visi atturēsieties no piezīmēm. Sailass Gents apvaicājās par ceļu. Saimnieks pateica, ka ir divi ceļi: viens taisns, īss, bet tuksnešains, otrs — divreiz garāks, toties gludi bruģēts un ved pa apdzīvotām vietām. «Man nav karietes,» sacīja Gents, «un es iešu pa īsāko ceļu.» Saimniekam bija vienalga, viņš novēlēja viesim labu nakti, ierādīja viņam istabu naktsguļai, bet pats devās pie sievas — pastāstīt, cik dīvainas acis var būt vienkāršam akmeņkalim.

Tikko atausa rīts, Sailass Gents nogāja bufetē, izdzēra glāzi degvīna un, pievērsis savus neparastos redzokļus saimniekam, paziņoja, ka aiziet. Pa to laiku viesuļvētra bija norimusies, debesis staroja, dziedāja putni, un tādā rītā jebkurš ceļš bija brīnišķīgs.

Sailass Gents uzmeta savu maisu plecos un devās uz durvīm, bet tad apstājās, atgriezās pie saimnieka un teica: «Paklausieties, Pigin, man ir kāda nojauta, par kuru es negribētu daudz runāt. Tātad, ja jūs piektajā dienā nesaņemsiet no manis vēstuli, lūdzu jūs pārmeklēt ceļu. Varbūt es jūs tur gaidīšu.»

Saimnieks tā apstulba, ka nepaspēja ne saprast, ne izsmiet Gentu, kurš pa to laiku bija izgājis un pazudis. Visu dienu viesnīcniekam nedeva mieru briesmīgā akmeņkaļa vārdi. Viņš domāja par tiem, kad gāja gulēt, un arī otrā rītā; pamodies atzinās sievai, ka Gents uzdevis viņam mīklu, kas nu ieķērusies smadzenās kā suseklis matos. Sevišķi mocīja frāze: «Varbūt es jūs tur gaidīšu.»

Sievai nebija laika iedziļināties cilvēku savādībās, viņa asi izmeta, ka viņi acīmredzot ir piedzērušies abi ar akmeņkali un tāpēc nesapratuši, ko runā. Nu arī viesnīcnieks savukārt sadusmojās un, gribēdams atkratīties no šī lietuvēna, kāpa zirgā un devās uz priekšu pa to ceļu, pa kuru bija aizgājis Gents, — cits neatlika kā vai nu vairs nedomāt par šo savādnieku, vai arī sniegt viņam palīdzību, ja nu tiešām ar viņu notikusi kāda nelaime.

Viņš iejāja mežā pa akmeņiem un grambām klāto ceļu un pēc stundas jājiena ieraudzīja, ka Gents karājas kokā …

Tortons slepus pastiepa roku pie sienas un nodzēsa elektrību. Visi uzlēca kājās. Meitenes iekliedzās, bet aukstasinīgā Titānija, brēkdama skaļāk par citiem, prasīja izbeigt muļķīgus jokus. Noteicis: «To-to! Ha-ha!» — Tortons uzdedza gaisinu.

Visiem bija platas acis. Roēna turēja roku uz sirds.

—   Tas bija Tortons, — nodeva viņu Gonzaks.

—   Vai tad tā var darīt! — stingri uzkliedza Ellija. — Tas ir tāpat kā aizliet aiz apkakles aukstu ūdeni!

—   Es vairs tā nedarīšu, — teica Tortons.

—   Davenant, pieskatiet savu kaimiņu, — palūdza Roēna. — Pārsēdictics, Torton. Uz kurieni?! Uz turieni, uz nekurieni, lūk, te.

Tortons paklausīja.

Futrozs nesteidzās. Viņam bija labi rnājās, viņš vēroja traci, kā labsirdīgs putnkopējs noskatās cigļu un sarkankrūtīšu lēkāšanā.

—   Nu, — viņš vaicāja, — varu nobeigt? Daudz vairs nav palicis. Sailass Gents bija pakāries ar zeltu izrakstītā sievietes jostā. Zem viņa uz plakana akmens akurāti bija izlikti viņa amata rīki, it kā pirms nāves viņš pats vai arī kāds cits būtu vēl atradis spēku drausmīgai mistifikācijai. Starp šiem priekšmetiem bija pašnāvnieka rakstīta zīmīte. Un, nu, vēršu jūsu uzmanību uz to, cik savāds bija tās saturs: «Lai katrs, kas taisās braukt vai iet pa šo ceļu, atceras Gentu. Ceļā daudz kas ir noticis un notiks vēl. Sargieties!»

Kāpēc gāja bojā Gents, palicis noslēpums uz visiem laikiem. Kopš tās reizes neviens, kas, nevērojot brīdinājumu, aizgāja pa šo ceļu, nekad vairs neatgriezās, pazuda bez vēsts. Bija trīs gadījumi, — ar ko tieši, neatceros, bet trešais gadījums ir īpašas pieminēšanas vērts: norāvies no pavadas, pa šo ceļu metās skriet zirgs, un, par spīti visām pūlēm, to vairs neatrada.

—  Tampiko, to nu tu esi pats izdomājis! — teica Eilija, kad klausītāji sakustējās. — Tiem, kas meklēja zirgu, vajadzēja iet pa noslēpumaino ceļu, un, ja viņi atgriezās… padomā pats!

—  Es netaisnojosl — atbildēja Futrozs. — Visām sarežģītām lietām ir bezjēdzīgas beigas.,. Ieraudzījis gleznu, es atcerējos Gentu un nopirku to.

—   Ko gan tas viss nozīmēja? — vaicāja Davenants. — It īpaši acis, kas neatspoguļo neko… Bet viņš nebija akls! Kādam medniekam acis bija pavisam maziņas kā zirnīši, taču viņš varēja lasīt avīzi pāri lielai istabai un lieliski šāva.

—   Ak, ziniet ko! — iesaucās Roēna. — Mēs šausim mērķī. Pagājušo reizi Gonzaks izgāzās. Gonzak, mēs dosim jums revanšu. Ellija arī grib mācīties. Davenant, jums vajadzētu labi šaut — jums ir tik stingrs skatiens.

Šaušana sen vilināja Davenantu kā vingrinājums, kas prasa precizitāti. Tāda veida laika kavēkļi raksturīgi visiem aizrautīgiem cilvēkiem. Taču līdz šim viņam bija gadījies šaut tikai divas reizes un turklāt maksas šautuvē, piemērojoties saviem trūcīgajiem līdzekļiem.

—  Es pievienojos, — teica Futrozs. — Mēs esam septiņi, kaut gan Elliju nevar pieskaitīt, jo viņa vēl arvien aizmiedz acis …

—   Cik zemiski! — iekliedzās Ellija.

—  Nu, protams. Sastādīsim sarakstu un noteiksim balvu, — ne divas vai trīs, bet tikai vienu, lai nebūtu nožēlojamu mierinājumu… Balvu pasniegs dāmas. Tā nosacīts visās grāmatās par turnīriem un citām sacensībām.

—  Tā kā balvu saņemšu es, — Tortons paziņoja, — tad varbūt jūs atļausiet man pašam to izdomāt? Ha-hai

—   Nē, tas nu ir par daudz! — sašuta Titānija. — Es nešauju sliktāk par jums un kaut vai jums par spīti saņemšu balvu.

Pēc savstarpējiem noniecinājumiem izlēma sekojošo: ja uzvarēs dāma, tad viņai ir tiesības prasīt no sliktākā šāvēja — vīrieša visu, ko vien vēlas, ja notiks otrādi, — uzvarētājs saņems balvu no Titānijas un Roēnas, kas balvu sagatavos slepeni un turēs noslēpumā.

Futrozs paņēma papīra loksni un uzrakstīja:

Liclīb nieku sacīkstes.

—   Pirmais numurs. Kas būs pirmais?

—   Atļaujiet man būt pēdējam, — pie viņa griezās Davenants, uztraukdamies un kaislīgi vēlēdamies iegūt balvu.

—   Pēdējais grib būt pirmais, — uzminēja Titānija.

—   Davenant, ejiet pirmais! — piedāvāja Roēna.

Bet viņš nebija ar mieru, lai arī kā gribējās darīt visu, ko vien lūgtu Roēna, Ellija vai Futrozs. Viņš gribēja uzvarēt un tāpēc — skaidri zināt, kādi pārējo dalībnieku sasniegumi viņam jāpārspēj.

—  Tas kļūst interesanti, — Gonzaks piezīmēja. — Daži no mums ir diezgan uzstājīgi. Bet es šaušu ar jebkuru numuru, kādu man noteiks.

Beidzot saraksts bija sastādīts. Titānija — pirmā, Roēna — otrā, Tortons — trešais, Gonzaks — ceturtais un Davenants — piektais. Pirms visiem citiem atļāva trīs reizes izšaut Ellijai, jo viņa ļoti lūdzās.

Roēna un Titānija izgāja blakus istabā apspriest balvu un atgriezās ar gluži vientiesīgām sejām, noiikdamas uz galda kaut ko mazu, smagu, avīžu papīrā ietītu. Pēc tam viņas paskatījās viena uz otru un zīmīgi nolaida acis.

—   Kaut kāda blēdība? — jautāja Futrozs, grasīdamies aptaustīt sainīti.

Bet sacēlās brēka:

—   Tampiko, tas nav godīgi!

Futrozs piezvanīja un pavēlēja kalpotājam atnest mērķi un mazkalibra šauteni, kuras lode nebija resnāka par piezīmju grāmatiņas zīmuli. Mērķi novietoja uz terases, atverot viesistabas stikla durvis. Šaut vajadzēja, stāvot iekšējās durvīs, soļus divdesmit no mērķa. Tas bija četrstūrains kartons uz trīskājaina paliktņa. Kvadrāta koncentriskie riņķi bija apzīmēti ar skaitļiem, kas gāja no centra uz āru: 500, 250, 125 utt., bet centrs — melns riņķītis vienas collas caurmērā — nozīmēja tūkstoti.

—       Nu, Elli], — Futrozs teica, pielādēdams šauteni, — nāc šurp. Nostājies te.

—       O, tēti, es visu lieliski zinu. — Ellija saknieba lūpas, saraukusi pieri, pacēla šauteni un plati izspēra kāju uz priekšu, bet pēkšņi no bailēm aizmirsa visas pamācības un, spiezdama pirkstu garām gailim, samiedza acis. Šautenes stobrs paslējās gaisā, sašūpojās, un Ellija, acis aizmiegusi, cenzdamās nedzirdēt bēgošo skatītāju spiedzienus, nospieda gaili un izšāva zeltītajā karnīzē.

Iestājās dziļš, pazemojošs klusums.

—       Ko? Es trāpīju? — jautāja Ellija, tad tumši nosarka, asaru pilnām acīm uzmanīgi nolaida šauteni uz paklāja un aizgāja pie dīvāna, kur apsēdās, apskāvusi tēva plecus, noslēpa seju viņam pie krūtīm un iesmējās.

—       Gribi pamēģināt vēlreiz? — jautāja Futrozs. — Bet tikai klausi maniem padomiem.

—   Pateicos. Pamēģiniet jūs kāds tā izšaut kā es.

—   Tiešām! — teica Roēna.

—   Ak, ak! Tu šauj vēl sliktāk par mani.

—       Pirmais numurs! — Gonzaks pasludināja. — Titānija Alserveja!

Titānija nostājās savā vietā (katram vajadzēja izšaut septiņas reizes), augstprātīgi paskatījās apkārt, ar graciozu žestu, it kā darītu to aiz laipnības, slinki pielādēja šauteni un šāva, nobērdama savu tiesu gandrīz netēmējot. Bija dzirdama tikai šautenes aizslēga metāliskā, slīdošā skaņa un paklusie šāvienu paukšķi. Viņa nodeva ieroci Roēnai, un visi devās apskatīt mērķi.

Divi caurumiņi bija uz 250, viens uz 125, un četri dažādas vērtības, bez mazākiem skaitļiem; kopskaitā — 750 punktu. Šāvienu pēdas pārsvītroja ar sarkanu zīmuli.

—       Es pūlējos Tortona dēļ, — paziņoja Titānija. — Tagad es paskatīšos, vai viņš vēl ir tik pašpārliecināts, kā pirmīt runāja.

—       Un tomēr — ha-ha! — jūs neiesitāt tūkstoti! — iedzēla Tortons.

—   Labi, labi, paskatīsimies!

Pienāca Roēnas kārta. Davenants saprata, ka viņa uztraucas un cenšas. Viņš domās palīdzēja viņai, saspringdams pirms gaiļa nospiešanas, un ar aizturētu elpu čukstēja: «Precīzāk, precīzāk.»

—       Neskatieties uz mani, — Roēna teica, — un nesmī- diniet.

Tas attiecās uz Gonzaku, kurš paklausīgi novērsās. Roēna tēmēja ilgi, bet šāviena laikā stobrs mazliet drebēja. Katru reizi, sākdama tēmēt, viņa viegli atbīdīja ar roku matus no pieres un, pastiepusi zodu, piekļāva laidnei vaigu ar sevišķu, tikai viņai vien piemītošu intīmu kustību.

Punktus skaitīja Davenants, taču acīmredzot neobjektīvi, jo kādu trāpījumu uz 250—125 robežas izsludināja par 250, ar ko pārsteidza un sasmīdināja meiteni.

—       Jūs esat ļoti labs, Davenant, — viņa teica, — bet man tas nav vajadzīgs. Atzīmējiet, lūdzu, pie simt divdesmit pieci.

Pēc Ellijas un Tortona sīkumainās pārbaudes izrādījās, ka Roēna sašāvusi pieci simti piecdesmit punktu,

—       O, nav sliktil — teica Futrozs. — Jo vairāk tāpēc, ka pagājušo reizi nabadzīte apmierinājās ar simt piecdesmit.

—       Skaidrs! — Roēna iesaucās, lēkādama un šauteni vicinādama. — Kam jāšauj? Torton, jums.

—       «Valdot vispārējam klusumam,» — teica Gonzaks, — «Atlasas strēlnieks iedzina ar lodēm naglu no piecsimt metru attāluma.»

—   Visgardāk smejas pēdējais, — atbildēja Tortons.

Viņš saņēma šauteni kreisajā rokā un pasvieda to kā

pistoli, proti, nelika pie pleca, bet šāva ar izstieptu roku.

—       Aplī ar ciparu 500, — viņš ieskatījies paziņoja, tad izšāva ar labo roku.

—       Tikai divas rokas, — raudzīja pajokot Gonzaks, kuru pārņēma skaudība.

—   Mums pietiks. Ha-ha!

Ņemot šauteni pamīšus gan vienā rokā, gan otrā, Tortons blieza savas lodes mērķī un klanījās uz visām pusēm kā aktieris pie rampas.

—   Kāda nekaunība! — Titānija bija sašutusi.

—       Jums, Titānija, vajadzēs atzīmēt manus trāpījumus, — bargi paziņoja Tortons, — jo jūs izsmējāt mani, kamēr es vēroju jūsu lielīgās izdarības.

Lūpas sakniebusi, Titānija paņēma zīmuli un piegāja pie mērķa.

Tortons bija sašāvis deviņsimt divdesmit punktu, netrāpot centrā, un visi aiz brīnumiem noelsās, bet atklājās sazvērestība.

—       Tā ir sagadīšanās, — teica Roēna, līdzjūtīgi raudzīdamās uz apstulbušo strēlnieku, — ne vairāk kā laimīgs gadījums.

—   Protams, sagadīšanās, — pievienojās Gonzaks.

—       Mežonīga, nejēdzīga sagadīšanās! — iesprauda Tita Alserveja.

Futrozs smējās.

—       Tēt, ko tu smejies? — jautāja Ellija, ievilkdama vaigus un lielām, vērīgām acīm skatīdamās uz Tortonu. — Tortons kļūdījās. Viņš negribēja trāpīt. Vai ne, jūs taču to negribējāt?

—       Piķis ar jums! — sašutumā iebrēcās Tortons, — Deviņi simti divdesmit. Ko jums vēl vajag?

—  Taču ne pusotra tūkstoša, — Titānija iebilda,

—       Nebēdājieties, Torton, — Roēna mierināja, — nākošo reizi jūs trāpīsiet pa īstam, labprātīgi.

—   Sīkās, skaudīgās dvēselītes! — ierēcās Tortons,

Viņu vēl paķircināja un atstāja mierā.

—       Es tomēr saņemšu balvu, — viņš paziņoja un svinīgi nosēdās uz dīvāna.

Nākošais bija Gonzaks. Viņš šāva, sardoniski smīnēdams, vāji trāpīja un bija tik iedomīgs uz sevi, ka viņa trīssimt punktus vajadzēja pārskaitīt vairākas reizes. Pie tam viņš apgalvoja, ka viņam iesmērētas patronas, kam izbērta puse pulvera.

—       Davenant, jums, — sacīja Futrozs. — Baidos, ka pēc Tortona jūs esat tikpat bezcerīgā stāvoklī kā es.

Davenants ieraudzīja Roēnas melnās acis, kas bikli palūkojās viņa noslēgtajā sejā.

—   Davenant! Lūdzu, Davenant! — Ellija kliedza,

—       Ko jūs vēlaties? — viņš jautāja, smaidot pustumsā, no kuras viņam pretim mirdzēja pārējo acis.

—       O, Davenant! Es gribu.,. — Ellija aizspieda muti ar plaukstu, ar otru roku pieskardamās aizsainim. — Esiet tikai mierīgs!

—   Esiet, esiet mierīgs! — auroja pārējie,

—       Es nezināju, ka tiesneši ir neobjektīvi! — sacīja Tortons.

—       Tiesneši kā jau tiesneši, — Gonzaks piezīmēja. — Un vēl runā, ka sievietēm vajadzētu ieņemt tiesas amatus.

—   Klusāk! — apsauca Roēna.

Nostājies vietā, Davenants tā uztraucās, ka viņam sāka trīcēt rokas. «Vai tiešām es gribu būt pirmais?» viņš nodomāja, pats brīnīdamies, cik karsti vēlas saņemt noslēpumaino balvu. Bija redzams, ka viņa sasprindzinājums pārņēmis visus. Ar savu kaislīgo satraukumu viņš neviļus lika gaidīt pārsteigumus, un šīs gaidas vajadzēja attaisnot. Viņš nobijās, sastinga un sāka tēmēt. Tikko viņš

Ieraudzīja aiz grauda smailītes melnos lokus, kas atgādināja sīpola šķērsgriezumu, bailes pārgāja, bet mērķis sāka tuvoties, kamēr izrādījās pašā stobra galā, kas nu šķita ieduramies pašā mērķī. Viņš pavirzīja graudu uz centrālā riņķa apakšējo līniju un saprata, ka tā būs kļūda. Šautenes īpatnības atbalsojās viņa dvēselē. Viņš redzēja graudu un mērķi tik skaidri, it kā tie būtu savienoti ar viņa pirkstiem. Jūtot, ka ir kļūdījies, Davenants novirzīja graudu pie centrālā punkta kreisās robežas un atkal kļūdījās, jo nu lodei vajadzēja izsist apli ar ciparu 500. Viņš neizprata, kāpēc to zina, bet tas bija tieši tā un ne citādi. Tad, novadījis graudu punkta labajā malā, mazliet zemāk par tā centru, nevis vienā līmenī ar to, un vairs nejuz- dams šaubas rokā, kuras pirksts gulēja uz gaiļa, Davenants, pats iekšēji lidojot uz mērķi, nospieda gaili un ieraudzīja, ka ir trāpījis centrā, jo tur paspīdēja iesistais caurums. Neredzot nekā, tikai šo spožo punktu, sajūsmā, aukstā kā dzirkstošs ledus, un pilnīgā pārliecībā, kas kļuva jau mokoša, kā brīnuma pārsteigts, Davenants izšāva pārējās lodes citu pēc citas, tverdams tikai to momenta punktu, kad noskanēja «tak», un, neko neapjēgdams un elpodams kā pēc cīņas, ar aizžņaugti pukstošu sirdi gāja pie mērķa.

—  Urā! — iesaucās Roēna, kas pirmā bija pieskrējusi pie mērķa, un, pagriezusies pret Davenantu, saķēra viņu aiz pleciem un bīdīja skatīties: — Redziet, ko jūs esat izdarījis!

—   Kas tur ir? — sauca ieinteresētais Futrozs.

—   Viņš trāpījis tūkstotī! — Ellija kliedza.

—  Visas centrā, — teica Titānija pieklājīgā sašutuma tonī.

Futrozs piecēlās un gāja skatīties. Davenants klusēdams smaidīja un lūkojās apkārt, beidzot arī piegāja klāt un nostājās pie mērķa. Iesācējam tas tiešām bija varoņdarbs. Divi caurumi pat bija saplūduši ar malām, veidojot kaut ko ģitārai līdzīgu, trešais bija mazliet zemāk, un četri pārējie — pie pašas centrālā loka iekšējās malas.

Šī pilnīgā un negaidītā Davenanta uzvara sapulcināja visus ap viņu, Ellija kratīja viņa roku, Roēna atņēma šauteni un atslēja to pret sienu. Gonzaks, acis ātri mirkšķinādams, blenza uzvarētājā, bet Tortons, apspiedis skaudību, jautāja:

—   Kā tas varēja notikt? Jūs tātad esat čempions?.

—       Nekas tamlīdzīgs, — atbildēja Davenants, kuru mulsināja vispārējais saviļņojums. — Es jums pastāstīšu. Esmu šāvis tikai dažas reizes mūžā, ne labāk par Roēnu …

—   Pateicos, — meitene teica, zobgalīgi paklanīdamās.

—        0, es negribēju… — uztraucās Davenants, bet, saņēmis mierinošu mājienu, turpināja: — Es šāvu slikti, bet šodien man kaut kas uznāca. Es pats nesaprotu, ticiet man, esmu pārsteigts ne mazāk par jums.

—   Es pazīstu šo sajūtu, Davenant, — Futrozs sacīja,

—  galva deg un zem lāpstiņas tāds histērisks vēsumiņš?

—   Gandrīz tā.

—       Bet jūs ļoti gribējāt? — nopietni jautāja Roēna, ar skatienu pavēlēdama atbildēt tikpat nopietni.

—       Jā, ļoti, — atzinās Davenants un nosarka. — Visi taču gribēja.

—       Jums taisnība. Saņemiet balvu. Kurš no jums uzminēs, kas ir iekšā?

Tā runādama, viņa pacēla aizsaini un, redzot, ka Gonzaks noliecas, deva viņam to paostīt.

—   Smaržas? — viņš vaicāja.

—   Ko-o-o?!

—   Pulkstenis ar uzrakstu? — prasīja Tortons.

—   Roēna, parādi viņiem! — Ellija iesaucās.

—       Protams, nevajag mocīt Davenantu, — piezīmēja Futrozs.

Tirejs saņēma aizsaini un kautrīgi to atraisīja. Tur bija mazs sudraba briedis uz dūmakaina kristāla pamatnes. Briedis šķita stāvam dziļā mežā; pacēlis galvu, kaklu izstiepis, viņš ieklausījās vai sauca — to nevarēja noteikt, bet viņa ragi gandrīz skāra muguru. Briedi meitenes bija atradušas mātes atstātajās mantās.

—   Nopietna balva, — teica Futrozs un kļuva domīgs.

—   O, tik labu es negaidīju! — naivi jūsmoja Tirejs.

—       Tagad jums pieder briedis, — sacīja Ellija, redzot prieku, ar kādu Davenants saņēma skaisto figūriņu.

Gandrīz tūlīt pēc balvas izsniegšanas Titānija Gonzaka un Tortona pavadībā aizbrauca mājās. Davenantam negribējās iet reizē ar citiem, un viņš aizkavējās, taču, uzzinājis, ka ir jau divpadsmitā stunda, arī beidzot piecēlās. Ja būtu iespējams, viņš sēdētu līdz rītam.

—   Vai jūs negribat iziet noslēpumaini? — teica Roēna.

—   Tas būtu labi pēc visa. Un jums tas piestāv. Mūsu dārzā ir Sezams, bet Sezama atslēga tētim kabatā.

—       Jā, — atbildēja Futrozs, apspiezdams žāvas, — šī atslēga kalta no Ričarda Lauvassirds zobena, rūdīta pūķa asinīs un atdara durvis, tikai nosaucot vārdu «Ar- gazanturs».

—   Dod mums «Argazanturu»! — Ellija pastiepa roku.

—  Tampiko, dodl

—       Varbūt Davenantam labāk patiktu tās durvis, pa kurām viņš ienāca?

—       Neatbildiet viņam, — pavēlēja Roēna, — tētis vēl pierunās jūs. — Atslēgu paņēmi, Ellij?

istabene atnesa Tireja cepuri. Viņš atvadījās no Futroza un izgāja caur terasi dārzā.

Meitenes gāja viņam blakus, draiskuļodamas un smiedamās. Sejas viņš nevarēja saredzēt. Brīnumainais, tumšais ceļš vecajā dārzā bija noslēpumaina un tīra saviļņojuma pilns. Davenants jutās bezgala laimīgs, taču vēl labāk viņam patiktu palikt šeit, zem koka, kamēr visi guļ, lidz pat rītam.

Viņi nogriezās, izgāja cauri krūmiem pie mūra, kurā bija augsta, dzelzs vārtiņu noslēgta niša. Aiz vārtiņiem šķērsielā skanēja soļi un riteņu rīboņa.

Roēna sāka slēgt, bet viņai pietrūka spēka, un atslēga nokrita zālē. Pēc kritiena skaņas Davenants to tūlīt atrada un uzlika atslēgai delnu.

Tikko viņš bija iesaucies: «Atradu!» — divas rasā nosalušas meiteņu rokas uzdūrās viņa delnai un sažņaudza to.

—       Es atradu, bet jūs pirmais saķērāt, — Roēna mēģināja atbīdīt viņa pirkstus, bet viņai gadījās Ellijas roka.

—  O, — teica Roēna, — kur tad ir jūsu roka?

—   Seit.

—       Te tā ir, zem manas! — Ellija spēcīgi piespieda Tireja roku. — Es jau pieskāros atslēgai, goda vārds, Roēna, bet viņš izblēdījās!

Trīs rokas gulēja valgajā zālē, sildot cita citu, beidzot atslēga kaut kā gadījās pie Roēnas, un viņa gavilēdama pielēca kājās.

—   Ļaujiet, es atslēgšu! — piedāvāja Davenants.

—   Slēdziet. «Argazantur!» — viens!

—   «Argazantur!» — divi! — iespiedzās Ellija.

—       «Argazantur!» — trīs! — teica Davenants, pieveicis smago atslēgu.

Viņš atvēra dzelzs vārtus un izgāja, taču atskatījies apstājās.

—       Ejiet, ejiet! — sauca meitenes un, vārtiņus pievērušas, nobeidza: «Ar labu nakti!»

—   Ar labu nakti! — atbildēja Davenants. Atslēga noskrapstēja.

«Tagad viņas steigšus skrien atpakaļ,» nodomāja Tirejs un pa mēnesnīcas un ziedu ceļu gāja mājup.

V nodaļa

Davenantam atvēra durvis vecā Gubermane, kas vienmēr steidzās nolūkot, vai īrnieks neskūpsta uz sliekšņa kādu meiteni. Šoreiz viņai padomā bija kas cits, un Tireju gaidīja tik pretīga satikšanās, ka viņš, ja vien to zinājis, labāk vispār nebūtu nācis mājās.

Gubermanes pelēkajās acīs dega nevaldāma ziņkārība, kāre izošņāt un urķēties cita dzīvē. Dziļdomīgā liekulībā nopūzdamās, viņa atvēra durvis. Cietiem pirkstiem sagrābusi Davenanta plecu, vecene čukstēja:

—       Nabaga puisīt! Saņemieties! Dievs sūta jums prieku! Viņš ir atnācis un gaida jau divas stundas jūsu istabā. Viņš ir tik nožēlojams, nelaimīgs. Saņemiet spēkusl

—       Kas gaida? Kas ir atnācis? Tiešām atnācis? — satraukti vaicāja Davenants, neapzinīgi iedomājies Galeranu un atkāpdamies, jo vecene dvašoja dīvainos vārdus viņam tieši sejā.

—   Dievs, stāvi viņam klāt! Jūsu tēvsl

—   Nevar būt!

—       Ak, neuztraucieties tā! Tas ir liktenis. Ejiet, ejiet pie tēva!

Davenants metās uz priekšu un atvēra durvis.

Pie galda uzkucies sēdēja noskrandis, piedzēries vīrs ar uzblīdušu, ļaunu seju. Piecēlies viņš patētiski pastiepa rokas.

Gubermane lēni pievēra durvis, nespēdama atiet nost no tām.

—   Dēls?! — svešinieks teica.

Davenants atkāpās. Viņš pazina cietuma dziesmu izpildītāju Mēnesnīcas bulvāra restorānā. Vārds «dēls» viņu nokāva. Jūtot uzmanību kaut kur aizmugurē, Davenants pagriezās pret durvīm, kur ēnā slēpās Gubermanes sarkanais, asarainais deguns.

—   Prom! — viņš teica.

Durvis noraustījās un aizcirtās,

—   Kāds dēls? — jautāja Davenants. — Kas jūs esat?

—  Nozīmīgs moments! — atbildēja skrandainis. — Mans dēls — tu, Tirej Davenant. Es — tavs tēvs.

—   Es domāju, ka jūs esat miris, — nočukstēja Davenants mulsdams un drebēdams, kā spriedumu gaidot. — Bet kā jūs to pierādīsiet?

—   Nepatīkami? Jā? — Franks jautāja.

—   Es nezinu. I\o es varu darīt?

Franks paraustīja plecus.

—   Es arī neko nevaru darīt, — viņš paziņoja. — Tātad satikšanās nav izdevusies. Man vajadzēja ierasties automašīnā. Visnepateicīgākā lieta — iztēloties tikšanos pēc tik ilgiem gadiem. Ko tu drebinies?

—   Man vajag pierādījumu, — izmisumā teica Davenants, kaut arī radniecības instinkts un atmiņas par tēva portretiem atklāja rūgto patiesību, kurai viņš pretojās ar visu savu būtni. Viņa priekšā stāvēja nevis sapņotājs, kas, burvju bungām skanot, nokļuvis citā pasaulē, bet netīrs vazaņķis.

—   Jūs dziedājāt dārzā kā ubags, — teica Tirejs. — Bet nu atnācāt.

—   Ak tā? Tu mani redzēji, bet nepazini?! Esi nolādēts! — iešņācās Franks, kam bija apnicis tēlot saviļņojumu. — Esmu pieradis paēst, saproti? Vārdu sakot, esam iepazinušies. Kādreiz tev bija pieci gadi. Tavi agrākie vaibsti saglabājušies vēl tagad. Jocīgi! Uz kurieni iesi? Mēs vēl esam tikai sākuši runāt.

—   Vajag, — teica Tirejs, pats nezinādams, kāpēc grib iet, — Es drīz atgriezīšos.

—   Tādā gadījumā atnes pudeli vīna. Nauda ir? Man liekas, tu esi izaudzis bezjūtīgs. Skaties un samierinies: es esmu tavs tēvs.

Tirejs truli paskatījās uz viņu un izgāja bez cepures gaiteni, kur, aizmirsis virzienu, pagriezās uz viesistabas atvērtajām durvīm. Tur pie galda sēdēja Gubermanis ar sievu. Ieplestām mutēm viņi bija pārvērtušies dzirdē un uzmanībā. Pamanījuši īrnieku, Gubermaņi raudzīja piecelties, bet palika sēžam, blenzdami uz Tireju tik cieši, it kā viņš ietu pa virvi. Noliedzoši papurinot galvu par zīmi, ka ir kļūdījies, Davenants sameklēja ārdurvis un izgāja uz ielas.

Viņam nebija kur iet, nebija ko darīt skaļajā garāmgājēju pūlī. Viņš skumji pavēra durvis, lai atgrieztos, bet atcerējās vīnu un pārgāja pāri ielai; kādu laiku stāvēja veikalā pircēju drūzmā, kas neļāva gremdēties tik necilvēcīgi uzbrukuša jās sāpēs. Futrozu namā pavadītā vakara iespaidi vēl pulsēja kā ass nervs viņa dvēselē, bet pašas jūtas jau bija pagaisušas; tēva atgriešanās bija kā nodevīgs sitiens, pēc kura ūdenī iegrūstais vairs netiecas pēc krasta pastaigas jaukumiem, bet domā tikai par glābiņu.

Tirejs atgriezās, pūlēdamies saņemties un atkārtodams: «Tomēr viņš ir mans tēvs!» Bet šo vārdu apjausma nomāca vēl vairāk. Tireju daļēji glāba dabiska ziņkāre — cietumnieka sāpīgā ziņkāre, kas pamostas pēc tam, kad atslēga noskrapstējusi kameras durvīs, apliecinot, ka cilvēks aprakts dzīvs, un slimīgā apziņa sāk pamazām interesēties par kameras iekārtu un skatu aiz režģotā loga.

Davenants atgriezās, un šoreiz viņu ielaida kalpone, jo pat vecā Gubermane neuzdrošinājās vēlreiz ieskatīties sejā sagrauztajam īrniekam, kura istabā bija notikusi tik reta un smaga scēna.

— Es atnesu vīnu, — teica Davenants, nolikdams pudeli uz galda. — Kā jūs mani atradāt? Jums jāzina, ka es jūs gandrīz nemaz neatceros. Tagad, skatoties uz jums, kaut kas nāk atmiņā. Jums neveicās? Kāpēc jūs pametat mūs?

Pa īso brīdi, kamēr Franks klusēja, Tirejs uzmanīgi apskatīja viņu, sēdēdams istabas kaktā. Klaidonis, aprautiem, bet ciešiem skatieniem pētīdams dēlu, saglabāja netīrajās ūsās saspīlētu smaidu, kas piešķīra viņa sejas izteiksmei mežonīgu un reizē smalku, šim brīžam pavisam neatbilstošu divdomību. Viņa vecā tumša ševiota žokej- nīca vāļājās uz galda ar oderi uz augšu, bet cepurē bija iemesta skārda tabakdoze. Uz vāciņa bija attēlota kaila sieviete ar krāšņiem matiem. Ģērbies saplēstā matrožu vamzī no kādreiz tumša, bet tagad netīri izbalējuša zila flaneļa, melnās lastiņa biksēs ar četrstūrainiem ielāpiem ceļgalos, iešūtiem centīgi, bet greizi, kā lāpa vīrieši, kas spiesti nēsāt kabatā adatu un diegu spolīti, Franks Davenants sakumpis sēdēja pie galda. Viņa vamža atpogātā apkakle rādīja veļas skrandas grūti nosakāmā krāsā. Kājās bija vecas ādas galošas. Runādams viņš izvilka pīpi ar apgrauzītu iemuti un piebāza to ar ielās salasītu cigāru galu maisījumu. Iespiedis tabaku pīpē ar īkšķa nagu, dzeltenu kā sīpola miza, tēvs vēlreiz paskatījās uz dēlu pāri iededzinātā sērkociņa liesmai, nometa to un ķērās pie pudeles, izraudams korķi ar saliekamā naža viļķi. Davenants pasniedza glāzi.

—   Ak dievs! Kas ar jums noticis? — jautāja Tirejs, nodrebēdams sāpēs un niknumā.

—   Esmu kritis. — Franks izdzēra vīna glāzi un apsū- kāja ūsas. — Tā mēdz runāt, tu būsi dzirdējis šo nodrāzto izteicienu. Bet vispirms pastāstīšu, kā es tevi uzmeklēju. Redzi, Tiri…

Sis pamazināmais vārdiņš «Tiri», kā viņu vienmēr bija saukusi māte, Tireju daļēji samierināja. Atgriešanās ieguva reālu raksturu. Pamanījis viņa satraukumu, Franks atkārtoja:

—   Jā, Tiri, šo vārdu es tev izdomāju. Kornēlija gribēja nosaukt tevi par Trēri… Starp citu, tas ir vienalga… Tad, lūk, es iegāju namā, kur mēs toreiz dzīvojām. Tur vēl dzīvo Pigals, tev vajadzētu viņu atcerēties, viņš uzdāvināja tev koka lielgabalu. Nu, tagad viņš vairs nestrādā dzelzceļu pārvaldē, bet vispār… Kaut arī… Jā, par ko es runāju? Viņa meita strādā bankā. Nu jā! Viņš man pastāstīja, ka tu strādā pie ITendersona par ratiņstūmēju, bet Hendersons nosūtīja mani pie Kišlota. Tā tu uzreiz parādījies manu meklējumu horizontā.

—- Kišlots uzzināja, ka jūs.,. Ka es esmu jūsu…

Kā gan savādāk? Viņš man visu par tevi izstāstīja. Favorīts?! Kā tev tas izdevās, Tiri, kluso prātvēder, tu esi sagrābis treknu kaulu un vari tikt pie bagātas sievas, vai ne? Kura no abām? Viena ir jau nobriedusi… Kaut arī tev jābūt ļoti gudram un izmanīgam līdz pat galam, lai norautu tādu kumosiņu! Tavas mātes vecāki neko nedeva Kornēlijai pūrā, tāpēc mans pasākums sabruka… Kaut arī… Jā, es mīlēju tavu māmiņu, šo nabadzīti ar lielām, lielām acīm, tomēr mani aplaupīja.

Klausoties tēva valodā, kurā bija manāma agrākā izteiksme — vēl arvien saglabātā prasme savienot domu ar intonāciju, kas tik dīvaini neatbilda vārdu saturam, Davenants sastinga. Viņu apdvesa izlaidības pretīgā elpa.

—   Tad tāpēc jūs atnācāt pie manis? Jūs esat tēvs? — iekliedzās Davenants, valdīdams naida asaras. — Neuzdrošinieties runāt neko tādu ne par Futroziem, ne par māti! Es tikko biju pie Futroza. Tur man bija labi, un nekad, nekad, — vai jūs dzirdat, tēvs? — nekad man nav bijis tik labi kā tur! Bet jūs to nesapratīsiet. Es nevaru jums to izstāstīt un arī negribu, — viņš piebilda, caur pieri vērodams Franku Davenantu, kurš, smagos plakstus

nolaidis, klausījās, meklēdams šajos dēla vārdos rakstura īpašības, kas varētu noderēt.

—   Dzirdu, dēls, — dzēlīgi atbildēja Franks. — Sākumā es domāju, ka tu neesi sentimentāls. Tas ir draņķīgi. Starp citu, mūsu tuvība vēl tikai sākas. Gan redzēsim.

—   Es neesmu nedzīvs priekšmets, — Davenants teica. — Ko jūs esat nolēmis darīt?

—   Ha-ha! Neko, Tiri, tik tiešām neko.

—   Kāpēc jūs atgriezāties?

—   Mīļais, šeit es iegriezos pa ceļam uz Helgju. Es, patiesību sakot, nepatiku «Delfīna» kapteinim, jo pierādīju viņam, ka no juridiskā viedokļa biļetes iztrūkums vēl nedod iemesla uzskatīt, ka esmu izstājies no pasažieru skaita. Es gribēju iesniegt viņam rakstisku saistību par nomaksu gada laikā, bet šis lops tikai īdēja. Kāpēc es atgriezos? Es neatgriežos, Tiri. Tā cilvēka, kas pirms vienpadsmit gadiem aizgāja no mājas, lai svešā pusē kļūtu bagāts un tad pārnāktu ar lielu naudu, vairs nav. Es esmu tavs tēvs, bet neesmu vairs tas cilvēks.

—   Lai kļūtu bagāts?

—   Jā. Romantiska tieksme. Es rakstīju Kornēlijai. Vai tad viņa nesaņēma manu vēstuli? Viņa man neatbildēja.

—   Vēstules nebija, — teica Tirejs. — Es visu zinu: kā jūs meklēja, kā… Vēstules nebija, mēs to nesaņēmām.

—   Nu tad šī vēstule ir pazudusi. Tiesa, es uzdevu to iemest kādam cilvēkam… Ahā! Viņš, protams, varēja pazaudēt vēstuli. Bet, lai nu būtu kā būdams, es biju pārliecināts, ka esmu atstumts un nolādēts. Es pazinu Kornēlijas cieto raksturu, biju pārliecināts, ka viņa vīrišķīgi izturēs divus trīs gadus un tiks par to atalgota. Bet… jā, man neveicās. Kaut arī… Pagāja laiks. Es satiku citu un … tādā kārtā dzīve sabruka.

Franks Davenants meloja, bet Tirejs drīzāk varēja noticēt šādai versijai nekā — slimīgas dvēseles ērtnības nepazīdams — tēva dīvainās rīcības īstajiem iemesliem. Franku bija dzinusi neveselīga vēlēšanās pierādīt sev pašam, ka viņš var aiziet. Tādas garīgās enerģijas kroplības raksturīgas gļēvuļiem un vājiem cilvēkiem, kas, nicinot paši savu gļēvumu, dažkārt var izrādīt neprātīgu drosmi. Tā metas bezdibenī, tā nodod, tā sper neprātīgus, nelabojamus soļus. Sī pašmocība līdz ar rūgto romantiku, kas slēpjas vārdos «pazudis bez vēsts», Frankam sākās ar skaidriem apsvērumiem. Mazliet vairāk mīlestības pret sievu un bērnu, un Franks būtu palicis pie ģimenes, taču žūpības, tumšās tiesas prakses un nabadzības dēļ viņa pieķeršanās ģimenei bija guvusi ļaunuma piekrāšu; šajā mīlestība jau slēpās aizmirstības nojauta. Un tomēr viņam bija vajadzīgs milzīgs gribas spēks, lai ar mazu čemodāniņu aizietu pretim tukšumam un nožēlai — ar to vienīgo mierinājumu, ka viņš nu var iedziļināties šī sava būtībā zemiskā soļa traģiskajā kolorītā. Bet tādu patiesību Tirejs uzskatītu par bezjēdzīgiem meliem; neko nesapratis, viņš paliktu pārliecībā, ka tēvs jūk prātā. Savukārt Franks baidījās šādi atzīties dēlam. Tātad viņš meloja. Tirejs neticēja vēstulei, bet tieksme kļūt bagātam likās ticama. Davenants neko neteica tēvam. Nolēmis aizvest tēvu uz traktieri, lai tur pabarotu, zēns drūmi izteica attiecīgu priekšlikumu.

—  Tev ir laba sirds, un tas arī… hm… nav īsti labi… Kaut arī… Es tiešām gribu ēst. Tad tu esi bagāts, blēdi? Bet zini, tu esi skaists zēns, Tiri! Parādi, cik tev ir naudas?!

—   Jums vajadzīga nauda?

—   Dod, dod man naudu! Es gribu naudu!

—   Ņemiet. — Tirejs pasniedza viņam zelta monētu.

—   Svētītā ripiņa! Cik sen es tevi neesmu redzējis! — iesaucās tēvs, ar apmierinātu seju noslēpdams naudu blūzes kabatā. — Cālīt, tad tu dēj zelta olas? Un kas vēl tikai nebūs, kad tu aizvedīsi mani pie Futroza un es iežēlināšu viņu par savu likteni! Ho! Man ir plāni, es varu…

—   Futrozus aizmirstiet! — drebēdams teica Tirejs. — Nedariet mani nelaimīgu! Jo tad viss būs pagalam un es arī vairs nebūšu tas, kas esmu! Saprotiet to, ja esat mans tēvs!

—   Nu, nu, labi, ejam, es jau tāpat vien, no priekiem … Naktsguļa man ir pie viena tipa, viņš būs traktierī «Snuķis», turp tu mani aizvedīsi.

Uzmaucis galvā žokejcepuri un iebāzis tabakdozi bikšu kabatā, Franks Davenants, smagi atspiedies pret galda malu, piecēlās un sekoja Tirejam, iztapīgi klanīdamies vecajai Gubcrrnanei, kas izskrēja uz soļu troksni ar pēdējām cerībām vēl kaut ko uzzināt. Mazliet uzpūtīgi viņa teica klaidonim:

—   Ar labu nakti, ejiet, ejiet, es jūs saprotu — pati esmu māte; gan viss nokārtosies un būs labi. Un kad pavēlēsiet gaidīt jūs, jaunais cilvēk? Ir jau pusnakts.

—   Es atgriezīšos no rīta, — Tirejs atbildēja.

—   Protams, mēs nopļāpāsim visu nakti! — iejaucās Franks. — Piedodiet, ka es nogurdināju jūs ar sarunām un ilgu gaidīšanu … Bet, te ir mans zēns, mans Tiri, es viņu atradu. Tavam sirmajam tēvam vienmēr sāpējusi sirds par tevi, Tiri. Jā, tā tas ir. Brīnums! Tas viss ir brīnums, cs saku.

Tirejs nosarcis izgāja. Franks ieskurbis un labā garastāvoklī panāca viņu un sāka lūgt dēlu, lai tas neko nestāsta Gubermaņiem par viņa īsto likteni.

—   Jo citādi, — teica Franks, — saproti pats, viņa nebūtu dzirdījusi mani ar kafiju. Bet viņa deva man kafiju. Es samaksāju viņai ar žēlabām par ļaužu viltību un stāstīju, ka biju spiests aiziet no mājām, lai dāvātu laimi savai sievai, kura, proti, Kornēlija, it kā mīlēja citu, un es tad «nogāju 110 ceļa» un … tā tālāk. Es meloju … nekas. Es pats klausījos sevī ar patiku. Viņa mums vēl noderēs, šī vecene.

Pa ceļam viņš apstājās pie aizslēgto veikalu gaišajiem skatlogiem, aplūkoja lētos uzvalkus — kā cilvēks, kam ir nauda, un reizēm murmināja:

—   Jā, jā, to raibo varētu nopirkt, ja dēls man vēl mazliet pieliktu. Galvenais — kurpes. Lūk, labas kurpes: redzi, Tiri? Tās ir lētas. No tā, ko tu man iedevi, es varu nopirkt kurpes un zeķes. Nu, ejam. Pilsēta kļuvusi velnišķi bagāta pa šiem vienpadsmit gadiem!

Viņi gāja pa īsāko ceļu, pa stāvo šķērsielu kāpnēm, kas nolaidās lejā, uz ostu, kuras tuvumā atradās «Snuķis». Izkārtne, kas aplieca ieejas stūri no abām fasādes pusēm, attēloja ziloņa galvu: paceltajā snuķī karājās pilnības rags. Pirmā spoži apgaismotā, lielā istaba oda kā tirgus lietainā dienā; vispārēju klaigu un uzbudinājuma vienotas, tur drūzmējās nožēlojamas vai necilvēcīgas sejas. Aiz sis istabas bija otra, mazāka. Tirejs ieraudzīja cilvēku netīrā baltā kreklā, ar trulu seju un biezu apakšlūpu; viņa vilgās acis pāri trīsstūrainiem paacu maisiņiem spīdēja dzērāja smieklos.

Franks Davenants devās pie šī cilvēka, kas, kaklu pakasījis, klusēdams apskatīja Tireju no galvas līdz kājām un teica:

—   Ko, Frank, uzmeklēji dēliņu? Šis pats ir? Tēvu un dēlu traģēdija! Spriežot pēc viņa uzvalka, tu šonakt gulēsi gultā ar baldahīnu!

—   Nemuļķojieties, Gemas, — atbildēja bijušais advokāts, nosēzdamies uz ķeblīša pie galda un novilkdams plaukstu pāri sejai. — Piesēsties, Tiri. Tātad tu man izmaksāsi? Izmaksā pie viena arī Gemasam. Viņš ir lielisks cilvēks, Tiri, un kādreiz viņš uzdeva toni citiem.

—   Bija arī tāds laiciņš! — sacīja Gemass. — Kristīne!

Parādījās kalpone, skaitīdama saujā naudu. Viņa izklaidīgi paskatījās, ieraudzīja Franka trīs paceltos' pirkstus un pamājusi atnesa trīs fajansa krūzes baltā vīna, pēc tam Franks paprasīja divas porcijas kotlešu, bet Tirejs atteicās ēst.

—   Iedzersi, Tiri? — tēvs jautāja dēlam.

Izmisuma migla tā smacēja Davenantu, ka viņam iegribējās vīna, viņš pamāja un vienā paņēmienā izdzēra pusi krūzes. Franks cieši paskatījās uz viņu, bet, pārliecinājies, ka dēla rīcībā neslēpjas ne niknuma uzliesmojums, ne izaicinājums, ar smīnu palūkojās uz Gemasu. Tas nozīmīgi nolaida plakstus. Draugi ar greizām dakšiņām uzcītīgi lauza kotletes, piedzerdami derdzīgo vīnu, kas radīja atraugas.

Tirejs iedzēra vēl. Sirds kļuva mierīgāka, tikai spoži apgaismotā, piedzērušā traktiera gleznainajā bezjēdzībā reizēm trauksmaini ielauzās Futrozu viesistabas sārti zeltainās noskaņas, bet attālie sieviešu smiekli noziedzīgi sauca atmiņā Roēnas un Ellijas smieklus.

—   Kā tu dzīvoji šo laiku, puisīt? — jautāja Franks, pabeidzis vakariņas. — Saprotiet, Gemas, tas atgādina satikšanos sapnī. Stāsti!

•— Jūs sevišķi daudz par mums nedomājāt, — ko tad jautāt?

—   O, skaties tikai… Nu, bet tomēr?

—   Dzīvojām, — sacīja Tirejs. — Dzīvojām šā un tā. Cietām trūkumu. Nu un tad?

—   Jūsu dēlam taisnība, — Gemass paziņoja. — Uzreiz visu nevar izrunāt. Es dzirdēju, — jums esot palaimējies? — Gemass vērsās pie jaunekļa rotaļīgas līdzjūtības tonī. — Jūs atbalsta iespaidigas personas?

Tirejs gribēja asi atbildēt Gemasam, bet Franks aizsteidzās viņam priekšā, teikdams:

—  Nesteidzieties, Gemas. Es pats. Tiri, tu gribi man palīdzēt?

—   Runājiet, — sacīja Tirejs. — Es nezinu, ko jūs domājat.

—   Mīļais, tas ir tik vienkārši. Parunā par mani ar Futrozu. Saki, ka negaidot atradies tavs tēvs, noplīsis, basām kājām,,. Tu esi satriekts. Nu, īsi sakot, izstāstīt tu mā- cesi. Teiksi, ka tēvs strādāja kādā tējas plantāciju kantori, saslima, pusotra gada nogulēja slimnīcā un ir kritis nabadzībā. To mēs izspriedīsim sīkāk. Tādā gadījumā…

—   Velti cerēts, — Tirejs pārtrauca. — Es to nekad nedarīšu. Es nevaru.

—   C-ss! — izbrīnā atsaucās Gemass.

—   Tas ir kā — «nevaru»? — Franks prasīja. — Kāpēc nevari?

Tirejs, pieri raukdams, klusēja un skatījās grīdā.

—   Tu negribi, — nopūtās Franks, — negribi savas muļķīgās ietiepības dēļ. Paklausies, tas taču tev nekaitēs, taisni otrādi, tu tikai celsies, izrādīdamies par rūpīgu dēlu. Varu tev apzvērēt, ka Futrozs pats gribēs mani redzēt, kad tu pastāstīsi viņam par šādu notikumu!

—   Nezinu, — ar pūlēm atbildēja Tirejs. — Runājiet, ko gribat. Es neko neteikšu Futrozam, tad labāk nomirstu. Nelieciet man sacīt jums vēl kaut ko, jums pašam būs sliktāk.

—   Tad … — Franks novilka. — Vai tu tiešām nesaproti, ka šo laimīgo gadījumu liktenis tev sūtījis tikai manis dēļ?

—   Jūs dzirdējāt manu atbildi. Nekas nelīdzēs.

Gemass nicīgi noskatījās Tirejā un pavicināja krūzi.

Kalpone atkal pielēja visas krūzes, un Franks izdzēra savu vienā paņēmienā, turot osu no niknuma drebošā rokā.

—   Nu labi, — viņš paziņoja, ūsas sūkādams. — Tādā gadījumā es pats iešu pie Futroza.

—   Labi, ka jūs man to pateicāt, — cieti nosacīja Tirejs, un viņa asaru pilnās acis atbildēja tēva piemiegtajam, pētījošajam skatienam tik izmisīgā izaicinājumā, ka Franks sabāza rokas kabatās un, atgāzies krēslā, bezrūpīgi sacīja:

—   Nu izraudies pa īstam, jūtīgais idiot.

—   Ja jūs iesiet pie Futroza, — turpināja Tirejs, — es aizsteigšos jums priekšā. Es teikšu, lai jūs nepieņem. Es pastāstīšu par sastapšanos Mēnesnīcas bulvārī un par to, kas jūs tagad esat.

Iestājās klusums. Gemass smīnēdams iztriepa ar pirkstu uz galda izlijušo vīna peļķi, bet Franks Davenants domīgi piebāza pīpi, brīžiem pēkšņi paskatīdamies uz dēlu, kas savukārt skatījās uz viņu tā, kā skatās uz nokritušu un saplīsušu priekšmetu.

—   Kas tad esmu «es» un vēl «tagad»? — ironiski jautāja Franks,

—   Acīmredzot jūs esat noziedznieks, — nedomādams atbildēja Tirejs. — Nekļūdīšos, teikdams, ka jūs esat sēdējis cietumā. Esmu visu sapratis.

—   Aizrunājāmies! — Gemass teica.

Franks lēni pacēla uzacis; sāpīgs un viltīgs smīns sašķieba viņa pārvērsto seju.

—   Tiri, esmu vainīgs, — viņš noteica svinīgā balsī. — Es neiedomājos, kāda starpība mūsu dzīves pieredzē. Dievs ar tevi. No rīta es iegriezīšos pie tevis..,

—   Nenāciet pie manis. Kādā citā vietā.

—   Ak tā? Labi… Kaut arī… Tad atnāc uz šejieni.

—   Cikos?

—   Atnāc no rīta ap desmitiem.

—   Norunāts. Es atnākšu.

—   Labi, dēliņ. Parunāsimies pamatīgāk; uzzināsi, kā esmu dzīvojis es… kā tu… Ļausimies atmiņām. Tu jau ej? Nu, bet mēs vēl pasēdēsim, divi veci prauli. He-he!

Tirejs samaksāja kalponei un pamājis devās uz ostu, lai staigātu tur līdz pilnīgam pagurumam, — iet mājās gulēt viņš nespēja. Vēl vairāk — likās, viņš nekad vairs nevarēs gulēt.

Bezmērķīgi mezdams līkumus ap aizdomīgajām šķērsielām vai sēdēdams uz skvēru akmens kāpnēm, Davenants skumji gaidīja rītu, lai dotos pie Galerana un tam visu izstāstītu. Viņš ticēja, ka Galerans viņu paglābs. Franka draudi bija satriekuši Tireju. Futrozu ģimenes attieksme pret viņu neizbēgami kļūtu piesardzīga un neuzticīga. Tirejs labi izprata atšķirību starp karsto līdzjūtību pret viņu pašu un uzspiesto nepieciešamību viņa dēļ rūpēties par izlaidīgu klaidoni, kas izmanto savu dēlu par ienākumu avotu. Pietiktu Futrozam uzzināt par Franka Davenanta esamību, lai Tirejs vairs neuzdrošinātos rādīties viņiem acīs. Viņam vajadzēja slēpt, slēpt un vēlreiz slēpt tēva atgriešanos, un viņš nolēma no rīta lūgt Franku — mātes piemiņas vārdā, — pazemoties un lūgt, ja vajadzīgs, uz ceļiem metoties, lai tēvs atsakās no savas iedomas. Ar Galerana palīdzību Tirejs cerēja dabūt mazliet naudas un pierunāt tēvu, lai tas ar kuģi vai vilcienu brauktu uz kādu citu pilsētu.

Tādās pārdomās, ko reizēm pārrāva pulksteņu skumjie zvani, pagāja drausmīgā nakts, un, kad atausa rīts, Davenants steidzās pie Galerana, bet tur uzzināja, ka Galerans nakti nav bijis mājās. Pirmo reizi Tireja priekšā visā rūgtumā nostājās patiesība, cik nošķirta ir katra cilvēka dzīve, katram pašam ir savas intereses un nebūt nav uzlikts par pienākumu domāt, cik kaislīgi meklē pie tās glābiņu cits cilvēks. Apjukumā — jo tikai tagad viņš aptvēra, cik vientuļš ir savās bēdās, — Davenants metās meklēt Galeranu pa ielām, vēl arvien cerēdams, ka ieraudzīs viņa stalto augumu citu — līdzīgu pūlī. Noguris ska- tities uz visām pusēm, Davenants beidzot pārnāca mājās, viņu ielaida samiegojusies kalpone, neapmierināta par agro zvanu. Viņš iegāja savā istabā ar tādu sajūtu, it kā nebūtu tur bijis vairākus gadus. Tukša vīna pudele un icskābuša vīna iekrāsotais glāzes dibens trūdaini smakoja. Te bija sēdējis tēvs, te Davenants lēja viņam vīnu. Aizvil- cis loga aizkarus, tāpēc ka saules žilbinošie stari mānīgi spīdēja, nedodot ne mierinājuma, ne siltuma, izmocītais Davenants atgūlās un gandrīz tūlīt aizmiga. Kad pienāca laiks, kalpone ienesa kafiju un uzmodināja guļošo, viņš noteica: «Labi,» — un atkal aizmiga tikpat cieši, nepaspējis apjēgt mirklīgo pamošanos. Sapņos visu laiku rādījās tēvs un runāja par drūmām lietām. Beidzot Davenants pamodās. Uzlēcis kājās, viņš centās izprast sava nemiera iemeslu, bet nevarēja uzreiz atcerēties, kas vakar noticis. Kafija sen jau bija atdzisusi. Ieskatījies pulkstenī, Tirejs apķērās, jo tuvojās pusdienas laiks.

Mocīdamies šausmās, ka tēvs, noguris gaidīt viņu «Snuķī», varētu ierasties šeit un varbūt nevis viens, bet ar Gemasu, Tirejs steidzīgi aizpogāja svārkus. Cepuri paķēris, pats nezinādams, ko meklē viņa izklaidīgais skatiens, Tirejs domās atkārtoja:

—   Tikai iziet pa durvīm … Tūlīt, tūlīt atskanēs zvans.

Tiešām atskanēja zvans, un Tirejs sadzirdēja to tanī

brīdī, kad vēra savas istabas durvis. Stingdams viņš lēni noņēma cepuri un atkāpās pie galda, jau zinot, ka atnācis Franks Davenants. Viņš dzirdēja tēva pieglaimīgo pateikšanos vecajai Gubermanei, kas švīkstināja priekšnamā čības un izplūda melīgās nopūtās. Tad Tirejs, negaidīdams klauvējienu, atvēra durvis, un Franks pašapzinīgi ienāca istabā ar nevērīgu dzērāja žestu, it kā aicinādams pasauli pavērties viņa labā garastāvokļa priekšā.

No pirmā acu uzmetiena Tirejs pamanīja, ka tēvs ir pilns kā mārks un droši vien nav gulējis. Kaut arī viņš bija noskuvies un nomazgājies, viņa vecīgā, sarkani dzīslotā seja, tāpat kā agrāk, nemodināja ne mazāko uzticību.

—  Es gaidīju, — teica Franks, ar abām rokārn saņemdams dēla plaukstu un paplikšķinādams to. — Tu laikam aizgulējies? Tu patiešām izskaties miegains. Nu tad kā, Tiri? Tu ļoti sadusmojies vakar?

—  Jā, es aizgulējos, bet…

—   Bet ko lai dara, ka uzradies tas vecais nelietderis tēvs?! Ha-ha! Mēs ar Gemasu vakar krietni iedzērām. Zini, tu viņam iepatikies. Tas ir cilvēks ar galvu. Gemass teica: «Es saprotu jūsu dēlu, bet viņš lido un lidos kā tauriņš uz uguni, kamēr apdedzinās spārnus.» Un, varu piebilst es pats: kamēr, locīdamies aiz sāpēm un izlaizdams garu, nolādēs visus šīs pasaules mānīgos uguņus.

Tirejs ielēja sev glāzi aukstas kafijas un vienā paņēmienā izdzēra rūgto dziru, lai kaut cik izkliedētu nomākto garastāvokli.

—  Dzersiet aukstu kafiju? — vaicāja Tirejs. — Vīna man nav.

—   Kafiju? Diezin … Kaut arī… Pēc tam es iedzeršu vīnu. Es jau paēdu, Tiri. Nu labi, es piesēdīšos. Paklausies, Tiri, tu esi jau gandrīz pieaudzis cilvēks, un es gribētu pieskarties — iegaumē, tikai pieskarties — tik neveiksmīgi paceltajam jautājumam par Futrozu un viņa jaukajiem bērniņiem. Kaut arī… ne jau par to ir runa… Tomēr … Zini, man ir jāizsakās.

—   Jā, jums ir jāizsakās, — rūgti noteica Tirejs. —- Ticiet man, es uzklausīšu jūs ļoti uzmanīgi.

—   Ak tā? Brīnišķīgi. — Franks sameklēja tabaku. — Tādā gadījumā uzsmēķēsim veco, labo pīpi, kā klājas dzīves gudrajiem. Jā, Tiri, es esmu apguvis dzīves gudrību. Jā, pagātne, labā, nesaprātīgā Kornēlija, cerības izvirzīties, kļūt bagātam — tas viss man palicis atmiņā kā tāda mīļa, gandrīz nereāla tinkšķināšana. Ir divi veidi, kā kļūt laimīgam: pacelšanās un krišana. Ceļš uz augstumiem ir grūts un nogurdinošs. Te jāatdod puse dzīves cīņai ar konkurentiem, vajag melot, glaimot, izlikties, kombinēt un paciesties, bet, kad tu esi atalgots par to, tava galva ir jau sirma un ārsti nāk pie tevis saņemt renti par to, ka tu esi caur un cauri slims; tad tu beidzot jūti, ko tev maksājis augstais stāvoklis un, protams, nauda. Jā, un kā vārdā tu esi sevi sabeidzis? Sava paša nama, sieviešu un izpriecu dēļ. Vēl tu vari sevi mierināt ar to, ka citi muļķi, kas arī rāpjas uz augšu, sirsnīgi daudzinās tavu vārdu, līdz pielīdis nosēsties tev blakus vai pat augstāk. Tad viņi spļaus tev uz galvas. Tu saproti, par ko es runāju?

—   Es saprotu. Jūs esat neveiksminieks,

—  Neveiksminieks, Tiri? Re, re, kā tu to pagriezi… Tu maldies. Mans slēdziens ir savādāks. Jā, no vulgāra viedokļa esmu neveiksminieks, bet ne jau par to ir runa. Kāds ceļš ir vieglākais uz dzīves baudām un priekiem? Rāpties augšā vai krist zemē? Tad zini, ka apakšā viss ir tāds pats kā augšā: tādas pašas sievietes, tāds pats vīns, tādas pašas kārtis, tādi paši ceļojumi. Un tam nevajag nekādu velnišķīgu pūliņu. Ir tikai jāsaprot, ka tā sauktais kauns, sirdsapziņa un ļaužu nicināšana ir rupji putnu biedēkļi, kas izlikti visdažādāko «augstumu» sakņu dārzos, lai baidītu tos, kas, līdzīgi man, izpratuši spēles noslēpumus. Vai tu zini, kas ir sirdsapziņa? Sarcis kaunā? Jutis nicināšanu? Tie ir tikai vārdi, Tiri, ko izgrūž rīkle un mēle. Un vārdi ir tikai neliels gaisa satricinājums. Krišanā ir saldums, mans draugs, un šo saldumu vajag izbaudīt, lai saprastu. Visdziļākais kritiens un lielākie augstumi ir tikai vienas ķēdes gali. Klaidonis, atstumtais, — es pats esmu atstūmis visus, es ceļoju, glāstu sievietes, spēlēju kārtis un ruleti, smēķēju, dzeru vīnu, ēdu un guļu četrās sienās. Lai arī manas sievietes ir netīras un piedzērušas, vīns — lēts, spēle — uz sīknaudu, ceļojumi un braucieni norit vējā, uz kuģa klāja vai vagona jumta, — tas viss ir tāds pats kā miljonāram, tāda pati, velns lai parauj, dzīve, un, ja uz to skatās kaut vai no estētiskā viedokļa, tai nudien piemīt savs oriģināls kolorīts, kas izskaidro daža laba mākslinieka un rakstnieka sliecību uz šo zaņķu attēlošanu. Kādas tur ir jūtas, kaislības, iekāres! Izčākstējusī pieklājīgu purnu sabiedrība pat iedomāties nevar, cik dzīvas ir šīs jūtas, cik daudz tajās «augstienēm» neapjaustu stīgu! Paklausies, Tiri, nāc pie mums! Nospļaujies uz saviem labdariem! Tava loma ir pazemojoša: tu viņiem esi koka sprungulis, ko drāž aiz garlaicības un ko aizsviež pār plecu, kad tas apnicis.

Piedzērušā Franka balss skanēja kā uzmācīgi murgi, bet viņš pats, sen neteicis tik garas runas, domāja, ka viņa uzņemtais tonis ir pietiekami pārliecinošs, lai iedarbotos uz Tireju, kas pēc viņa saprašanas nekad nespētu nonākt pie tik spilgtām atklāsmēm. Alkohola notrulinātās Franka smadzenes bija primitīvu aprēķinu varā.

—  Vai ir vērts turpināt? — viņš pētījoši vaicāja, redzēdams, ka Tirejs klusē. — Man atlicis izteikt tev praktisku priekšlikumu, dot padomu … Kaut arī.,. Vārdu sakot, es vēlu tev labu.

—   Runājiet. Man vienalga.

—   Nu tad klausies un ļauj šai domai dažas dienas nobriest. Pašlaik tev nekas nav jāizlemj, — Futrozam ir divas meitas, abas glītas. Viena ir vēl gluži bērns, bet otra gandrīz pieaugusi. Tu, atklāti sakot, esi skaists un pievilcīgs puisis. Ja tu piebrauktu tai.., vecākai.,. Saproti? Saproti, kādas perspektīvas? Ja tu ar viņu ielaistos slepenā sakarā, viņa izspiestu tēvam tik daudz naudas, cik tev ne sapnī nav rādījies.,, Tu zini, kā to dara? Gribi, es tevi iemācīšu?

Drošs paliek drošs, Franks bija sagatavojies tam, kas varēja sekot šādam jautājumam. Tirejs piecēlās, pastiepa tēvam viņa cepuri un klusi teica:

—   Ejiet prom un nekad vairs nenāciet pie manisl Ja jūs nebūtu mans tēvs, es nogalinātu jūs bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem. Vācies, vecais salašņa!

Franks duļķainām acīm paskatījās uz dēlu un bezspēcīgi nokāra galvu. Viņa kājas izšļuka uz abām pusēm, roka nokrita no galda, augums, mēģinot noturēties taisni, nodrebēja un saļima.

—   Pavisam ču-čupā, — viņš murmināja, izlikdamies, ka pūlas piecelties. — Četras p-pudeles tukšā dū-šā,., f-fu!…

—   Kas jums notika?

—   G-gulēt, — teica Franks. — P-pie-dod pie-pie-dzēru- šam.

Noticējis, ka tēvs ir bezpalīdzīgā stāvoklī, Tirejs kļuva domīgs un smagi nopūtās. Padzīt nožēlojamo radījumu, kas sabruktu tūlīt aiz sliekšņa, viņš nespēja. Viņš kaut kā aizveda tēvu līdz kušetei un apguldīja. Franks novēlās smagi kā mironis, un Tirejam vēl vajadzēja pacelt viņa kājas. Domādams, ka tēvs gulēs vismaz līdz vakaram, Davenants vēlreiz devās meklēt Galeranu, bet atkal nesatika viņu. Mājās viņu sagaidīja vecā Gubermane, kas pavēstīja, ka Franks aizgājis. Viņa piebilda:

—   Vai jūs nemainītu istabu? Jums būs neērti dzīvot pie manis divatā, es jums pateikšu kādu ļoti labu adresi.

—   Kā vēlaties, — vienaldzīgi atbildēja Tirejs. — Es neesmu vainīgs.

Viņš iegāja savā istabā un ieraudzīja atvērto skapi: baltais uzvalks un veļa bija pazuduši. Skapī mētājās Tireja vecie svārki, ko Franks bija atstājis dēlam tikai tāpēc, ka nebija varējis paņemt. Visu pārējo viņš bija apjozis sev apkārt, paslēpis zem blūzes. Tāpēc kalpone neko nebija pamanījusi.

VI nodaļa

Kopš tā brīža Tirejs kļuva ārēji mierīgs, bet tāds, it kā viņam būtu iesituši pa acīm. Kādu laiku viņš visu ap sevi redzēja vāji, neskaidri. Viņš rauca pieri un mirkšķināja acis, cenzdamies pamodināt sevī kaut jel kādas asas izjūtas, bet nevarēja, viņš bija kā tukšs skapis. Apsēdies Tirejs paņēma no galda diedziņu, ko, jādomā, bija atstājis Franks. Viņš sāka tīt to ap pirkstu un raut. Tā viņš sēdēja labu laiku, atsaukdams atmiņā virkni vakar pamanīto krogu, kuros varētu tagad uziet tēvu. Davenants apņēmās to darīt, kaut arī dziļā riebumā un gandrīz bez jebkādas cerības. Aizslēdzis istabu, lai neviens neuzzinātu viņa īsto stāvokli, Davenants izgāja meklēt zagli un, rūpīgi pārmeklējis «Snuķi», kur nebija ne Gemasa, ne Franka, devās uz kādu ostas nostūri, kur atradās septiņas dzertuves. Mētādamies no vienām durvīm pie otrām, viņš beidzot ieraudzīja savu tēvu kopā ar Gemasu un trim plat- vaigu klaidoņiem skrandainās platmalēs. Pie viņu galda sēdēja divas sievietes. Spilgti nokrāsotas līdz pašiem deniņiem, šīs piedzērušās fūrijas satraucās pirmās, kad ieraudzīja Tireju; uzminējušas, ka zēns ar satriekto seju ir devīgā mecenāta dēls, viņas kaut ko teica Frankam, kas tajā brīdī jautri lēja glāzēs vīnu. Franks paskatījās, drūmi nolaida plakstus, sabozās un atslēja elkoņus uz galda.

—  A-ha-ha! Nu būs joki, — Gemass sacīja, ar ziņkāri gaidīdams skandālu.

Visi klusēja un nopētīja tuvojošos Tireju no galvas līdz kājām kā smieklīgu ienaidnieku, kas drīz aizvāksies.

—  Tēvs, — teica Tirejs, — es atnācu .., Man jāpasaka jums daži vārdi.

—  Jau pārdots! — Franks paziņoja. — Velti bļaustīties!

—   Es netaisos pacelt balsi. Paiesim nostāk parunāt.

—   Hm … tā tev būs labāk. Apspriedīsimies.

Franks piecēlās un, izgrūstīdams savus kaimiņus un apgāzdams ķebli, devās pretim dēlam. Kaut arī viņš izturējās izaicinoši, lepni uzraudams jostu un šķobīdams uzacis, viņš nespēja slēpt nemieru. Runāja pārspīlēti skarbi, lāgiem paceldams balsi kā lieluma mānijas pārņemts.

Tēvs un dēls izgāja uz ielas.

—   Kā jūs to varējāt? — klusi jautāja Tirejs.

—  Tāpat vien, mans bērns. Kāpēc šīm mantām jābūt tavām, nevis manām? Patiešām! Tu tās nopelnīji? No* pirki? Nē! Ceļš, uz kura es tevi draudzīgi aicinu, nepazīst žēlumu ne pret savām, ne pret citu mantām. Tā vajadzēja augstākajā nozīmē, pagrimuma un ciešanu nozīmē!

—       Lai ari tā, — Tirejs atbildēja, — man pārāk sāpīgi par to runāt. Neejiet pie Futroza! Pat nerakstiet viņam! Dieva dēļ!

—       Noteikti aiziešu, Tiri, zvēru tev pie Futroza aknām un smadzenēm. Aprēķins ir drošs. Es spekulēšu uz to, lai Futrozs justu pret mani tā saucamo «riebumu», lai viņš tevis, tāda romantika dēļ, dotu man simt mārciņu atkāpšanās naudas. Un viņš dos! Tad es aizbraukšu uz San- fuego. Poketa ir riebīga.

—   Vai tad jūs patiešām aizbrauksiet?

—  Jā … Un tad?

—       Man, kā jums zināms, nav naudas… Es… tāpat vien jautāju.

—       Nu, tava «tāpat vien» vietā es rīt no rīta runāšu ar Futrozu. Tā būs lieliska, drūma eskīze gleznai: «Franka Davenanta krišanas velnišķīgās ugunis».

Viņš apklusa, izvilka mutautu, nošņaucās un augstprātīgā vēlībā paskatījās uz dēlu.

—   Tēvs … — jauneklis teica. — Kas jūs esat?

—   Pateikt?

—   Runājiet.

—       «Pie cietuma nāk skuķis, par Spindzeli ko sauc, zem katras acs tai zilums, šaurs svārciņš ciskas žņaudz,» — lēni skandēja Franks, cieši raudzīdamies dēlam acīs.

—   Saprati?

Tirejs uzreiz nesaprata. Sapratis viņš atkāpās un pamāja ar galvu.

—       Saprati, raudulīgais ķēms? — Franks iebrēcās. — Lasies!

Tirejs, nervozi smiedamies, pūlējās novaldīt asaras, kuru kaunējās kā sava pēdējā pazemojuma.

Franks ar izteiksmīgu žestu pārlaida roku sejai un iegāja krogā. Pakļaudamies pēkšņai, bezjēdzīgai domai, Davenants devās meklēt valkātu apģērbu veikalu. Viņš bija iecerējis pārdot savu pelēko uzvalku un vinnēt simt mārciņas, lai tēvs, dabūjis naudu, atstātu pilsētu.

Tirejs uzmeklēja veikalu, sarunāja pārdot uzvalku par divām mārciņām un, mājās atgriezies, pārģērbās vecajās drānās, bet pelēko uzvalku ietina avīzē un aiznesa uz veikalu, Tādējādi bija pazudušas visas jaunās, skaistās lietas un viņš atkal bija apģērbts tā kā savās izejamās dienās, kafejnīcā kalpojot. No tik liesmaini aizmirdzēju- šās pasaku valsts viņam palika tikai cepure un veļa. Davenants paēda tavernā jērgaļu un devās uz Kaijenu — tā saucās kvartāls, kurā naktslokāli un spēļu nami balstīja cits citu. Viņš pazina šo kvartālu, bet nekad nebija iegriezies nevienā no šīm spožajām durvīm baltu laternu gaismā, nekad nebija spēlējis. Ērģeļu šķērsielā bija divas tādas durvis — ar līkumotu zelta burtu izkārtnēm, kas nakti pārvērtās zibsnījošu zaļu spuldzīšu rakstā. Spēļu nams, kurā iegāja Davenants, saucās «Meža karalis». Starp paklājiem un puķēm, apgaismotiem tik spilgti, ka likās, — bija redzamas pat cerības un izmisums, kas slēpās sirdīs šiem bālajiem cilvēkiem, kuru drudžainās kustības atainojās slīpētajos spoguļos, Davenants atdeva savu cepuri šveicaram un iegāja pa augstām durvīm zālē, kur vairākas grupas drūzmējās pie spēļu galdiem.

Davenants piegāja pie kāda galda samērā brīvās malas un, neprazdams spēli, nezinādams vispār, kas tā par spēli, sāka skatīties, kā zelts un naudas zīmes mijās uz zaļā galda mierīgi strādājošā krupjē uzraudzībā. Krupjē reizēm ierunājās mīksti un nesaprotami, vieglas izpriecas tonī, it kā visi, kas sapulcējušies ap šo galdu, priecātos viņam līdzi. Taču no šīm viņa nevērīgajām piezīmēm spēlētāju sejas atplauka vai apdzisa, bet citi, bezpalīdzīgi atskatīdamies, asi izrāvās no spēlētāju loka un nopūzdamies slaucīja ar mutautiem valgās pieres.

—  Laiks, — Davenants sev sacīja, redzēdams, cik daudz roku pastiepās mest naudu galdā. Viņš izvilka no kabatas visu, kas viņam bija palicis, un uzlika savu likmi, neko neatstādams sev. Krupjē roka, pēc kārtas skaitot likmes, pieskārās Tireja naudai. Viņš cieši paskatījās uz zēnu, pacēla uzaci un, atlasījis sudraba sīknaudu, pabīdīja to Davenantam atpakaļ, teikdams:

—   Ņemiet, tā neiet.

Nokaunējies Davenants savāca sīknaudu. Kārtis nokrita, izteica savu, viņam nesaprotamo attieksmi pret viņa un citu cerībām, bet nekas nemainījās: neviens neņēma naudu, neviens nelika klāt. Atkal krupjē notirkšķināja un izmeta kārtis.

Tirejs jautāja melnīgsnējam, jaunam cilvēkam, kas stāvēja viņam blakus:

—   Kāpēc tā? Kāpēc atkal spēlē?

—   Nospēlēja neizšķirti, — vaicātais atbildēja un pa- skatījās uz Tireju. — Lūk, tagad… Aha! Jūs esat vinnējis.

—   Vai patiešām? — brīnījās Davenants.

Jā, viņa likme bija dubultojusies, un viņš savāca to, tik neveikli steigdamies, ka monētu malas spraucās cauri pirkstiem. «Ko darīt tālāk?» viņš domāja, nemanīdams, ka sācis runāt balsī: gan klusu, taču saprotami. Melnīgsnējais jauneklis ieinteresēti nolūkojās viņā.

—   Kā spēlēt, lai ātrāk vinnētu? Es nezinu…

—  Panāciet šurp, — nepazīstamais pēkšņi sacīja Tire* jam, — es jums palīdzēšu.

Tirejs izbrīnījās, bet paklausīja. Šajā liktenīgajā vietā viņš gaidīja visādus brīnumus. Izgājis zāles vidū, nepazīstamais teica:

—   Klausieties: spēlējot tā kā tagad, jūs pēc piecām minūtēm paliksiet bez graša pie dvēseles. Gribat piedalīties bankā? Es taisos ielikt desmit tūkstošus, bet jūsu naudu varu paņemt spēlei, un jūs dabūsiet savu da|u. Ja laimēsies — dažus simtus mārciņu.

Viņš runāja mierīgi, nopietni, bija lieliski ģērbies, bet Davenants svārstījās. Tajā brīdī pienāca drukns vīrs ar cigāru zobos un, uzzinājis no melnīgsnējā cilvēka, par ko ir runa, nevērīgi novilka:

—   Ei, Gordon! Gribat ņemt jaunekli savā aizbildnībā? Nu ko, jūsu darīšana… Atkal padarīsiet iesācēju bagātu … Iesaku padoties Gordona gribai, — resnītis teica Tirejam, — Gordons ir tik bagāts, ka spēlē kā lauva, un viņam velnišķi veicas. Nepalaidiet garām izdevību. Gor- donam ir vājība uz iesācējiem. Labsirdīgs kā veca aukle.

Smiedamies no uzbudinājuma un cerībām, jauneklis pastiepa savu naudu Gordonam. Tas, uzsitis Davenantam pa plecu, ieteica viņam pagaidīt spēles rezultātus kādā no viesistabām, kuru visai laipni norādīja. Tirejs iegāja, nosēdās atzveltnī un sāka gaidīt. Šajā istabā ar nolaistiem aizkariem nesēdēja neviens, tikai viņš, bet laiku pa laikam ienāca divi vai trīs cilvēki, apspriežot savas izredzes, iekaisdami strīdā vai par kaut ko izprašņādami viens otru. Ienācēji reti piesēdās — spēles mokas drīz atkal dzina viņus zālēs, augsto durvju gaismā, aiz kurām staru cauraustā dūmakā steidzīgi traucās no galda pie galda ļaudis ar iedvesmotām vai piesardzīgām sejām. Davenants ieraudzīja divas sievietes. Viņas apsēdās viesistabā un sāka raudāt, mierinādamas viena otru. Šīs pa- vccās, resnās sievietes sačukstējās, tad apņēmīgi noslaucīja acis, nopūderējās un, novilkušas no pirkstiem gredzenus, smagi nopūzdamās, aizgāja. Ieskrēja jauns cilvēks ar sārtu seju un greizu kaklasaiti. Viņš nostājās istabas vidū, iztaustīja vestes kabatas, iesvilpās, apgriezās uz papēžiem un nozuda. Ienāca trīs plecīgi vīri masīvām sejām. Rokas bikšu kabatās sabāzuši, viņi ilgi staigāja pa viesistabu, skaļā aizrautībā runādami un smiedamies; šie ļaudis atcerējās spēli. Viņi bija vinnējuši un taisījās braukt uz restorānu.

Davenantam neviens nepievērsa uzmanību. Viņš sēdēja, salicis vienu kāju pāri otrai, un skatījās uz zāles durvīm, lai tūlīt pamanītu Gordona parādīšanos un pēc viņa sejas uzminētu rezultātus. Beidzot viņš nogura sēdēt, nogura mainīt kājas un domāt. Pulkstenis uz kamīna bija nositis jau divas reizes; kad sita astoņi, Davenants nolēma uzmeklēt vareno spēlmani. Mazliet uztraukdamies, bet ne tādā mērā, lai par nenozīmīgās summas piesavināšanos turētu aizdomās cilvēku, kas spēlē uz desmitiem tūkstošu, Davenants apstaigāja visas grupas zālē, ielūkojās katrā sejā, taču Gordona tur nebija. Jauneklis devās otrā zālē un ieraudzīja tur resno vīru, kas bija sarunājies ar Gordonu. Resnītis stāvēja nomaļus no spēlētājiem un šķirstīja savu kabatas portfeli. Ieraudzījis Davenantu, viņš sakustējās, lai aizietu, bet Davenants jau uzsmaidīja viņam.

—  Ak jā! — resnītis teica. — Nu kā tad ir? Gordons jau padarījis jūs par bagātnieku?

—  Es viņu meklēju, — atbildēja Davenants, — es biju visur, pie visiem galdiem. Jūs viņu redzējāt?

—  Pagaidiet brītiņu, — resnais sacīja, — viņš droši vien met banku. Es viņu tūlīt atvedīšu.

Viņš steigšus aizgāja, bet Davenants palika stāvot un stāvēja tā, līdz ausī iekliedzās nojauta: «Tie ir blēži!» Ieraudzījis kalpotāju, Davenants pastāstīja viņam par Gordonu un lūdza norādīt, kur sēž melnīgsnējais, jaunais cilvēks.

Pie viņiem pienāca otrs kalpotājs.

—  Tas noteikti ir Gūtmanis-Cirpējs, — teica viņš, izzinājis no Davenanta zagļa ārieni. — Atkal tas pats gadījums! Kas viņu ielaidis? Bija pavēle nelaist iekšā ne Gūtmani, ne Pus-Svilpi.

Pirmais kalpotājs iepleta rokas,

—   Velns viņu zina, — tas teica. — Es tikko nomainīju Venturu. Gribat iegriezties direkcijā?

—   Kāpēc? — jautāja Davenants, aptvēris notikušo, bet vēl cenzdamies sevi apmānīt. — Vai tad Gordons ir tur?

—   Jūs esat apzagts, — sacīja otrs kalpotājs, — bet jūs varat iesniegt sūdzību.

—   Nē, nav vērts.

—   Vispār jau patiešām nav vērts. Tāpat jūsu nauda ir pagalam.

—   Jā, tagad es redzu.

Davenants pagriezās un izgāja no kluba. Viņš nesteidzīgi gāja mājās — vienaldzīgs pret to, ko nodomās par viņu saimniece, kas, durvis atverot, ieraudzīs viņa veco uzvalku, izvārgušu seju un, protams, jau būs izokšķerējusi tukšo skapi.

—   Rīt es pārvākšos, — Tirejs ienākdams teica vecenei.

—   Lūdzu, — zobgalīgi atbildēja Gubermane, — jums būs labāk, ticiet man, šī istaba jums ir par lielu un, jādomā, arī par dārgu.

—   Labi. Bet jūs atdosiet man naudu. Es nodzīvoju tikai nedēļu.

—   Kas man maksājis, tam arī atdošu. Bet ir vēl jautājums, ko darīt ar manu vīru. Kārlis ir pavisam slims no jūsu radiem. Viņš baidās, ka mūs aplaupīs. Tiesa var vēl atzīt, ka jums jāapmaksā ārstēšanās un dakteri.

Davenants neatbildēja. Viņš iegāja istabā un, gaismu neuzdedzis, apgūlās. Viņa domas bija līdzīgas sasāpējušiem augoņiem. Daži priekšstati sagādāja tādas ciešanas, ka viņš trūkās augšā, vaicājot tumsai: «Ko tas nozīmē? Un par ko?»

Viņa aukstās pusdienas bija uz galda. Neilgi pirms rītausmas Davenants apēda atdzisušo ēdienu un atkal apgūlās. Nu sāka nākt miegs, bet mazākā domu sakustēšanās to padzina. Davenants bieži cēlās un dzēra ūdeni; beidzot viņš aizmiga un uzmodās vienpadsmitos no rīta.

Nezinādams, kas notiks, viņš drošības labad paņēma no rakstāmgalda atvilktnes sudraba briedi un noslēpa to svārku iekšējā kabatā, tad atstāja dzīvokli un uzmeklēja aptieku, kur bija telefona automāts.

No šejienes, gribēdams brīdināt Futrozu, Davenants pēc abonentu grāmatas izsauca viņa numuru. Kamēr stacija savienoja viņu ar sarkani zeltainās viesistabas iemītniekiem, Davenantam kļuva mazliet vieglāk ap sirdi — atkal viņš saskārās ar brīnišķīgo, no viņa dzīves izrauto namu. Sadzirdējis kādu balsi atbildam, Davenants ar visu augumu tiecās pie aparāta un sāka smaidīt, bet ar viņu runāja Urānija Tālberga.

Viņa nelāva Davenantam neko pateikt. Uzzinājusi, kas ar viņu runā, guvernante sacīja:

—   Kāda mežonība no jūsu puses! Kāpēc jūs atsūtījāt šo cilvēku? Viņš teica, ka ir jūsu tēvs un ka jūs esat viņu sūtījis. Kas viņš ir?

—   Es nevienu neesmu sūtījis, — atbildēja Davenants, nobālēdams aiz kauna. — Dieva dēļ… Es gribu paskaidrot… Gribu pateikt jums visiem … Futroza kungs …

—   Futroza kungs ar meitenēm šorīt astoņos aizbrauca ar vilcienu uz Lisu. Viņi atgriezīsies pēc trim dienām.

—   Aizbraukuši?

—   Jā. Uz Klaveringa un Merānes izrādēm. Uz redzēšanos.

Telefons klusēja. Davenants izgāja no aptiekas. Uz tās durvīm karājās afiša, tagad viņš to ieraudzīja. Tā bija viņam vajadzīga; viņš izlasīja afišu no viena gala līdz otram, pēc tam devās pie Galerana. Tas bija viņa pēdējais mēģinājums atrast aizstāvi.

VII nodaļa

Afišas par slaveno aktieru Leona Klaveringa un Leon- kallas Merānes viesizrādēm Lisā bija izlīmētas pa visu pilsētu. Viesizrāžu panākumi pilsētas turīgo ļaužu aprindās bija nodrošināti vēl jo vairāk tāpēc, ka Poketas teātri vēl tikai beidza būvēt. Izsludinātās trīs viesizrādes — «Kīns», «Hugenoti» un «Sapnis vasaras naktī» — sekoja viena otrai 3., 4. un 5. augustā. Davenantam vajadzēja nokļūt Lisā jau šīs vai vismaz nākošās dienas vakarā. Pirmajā gadījumā viņam vajadzētu traukties automobilī, kura viņam nebija, otrajā — sēsties rīta vilcienā. Tikai nākamajā rītā gāja vilciens uz Lisu, bet naudas biļetei viņam nebija. Neredzēdams citas izejas, viņš atkal metās pie Galerana un uzzināja no iemītniekiem, ka Galerana vēl arvien nav mājās. «Ar viņu tas reizēm gadās,» Davenantam paskaidroja Simpsons. «Reizēm viņš nepārnāk pat veselu nedēļu, ja jums ļoti nepieciešams viņu uzmeklēt, ejiet uz Kišlota restorāniņu Putekļu ielā, tur Galerans iegriežas un tur viņu pazīst.» Nenoklausījies līdz galam, Davenants atstāja Simpsonu tik steidzīgi, ka tas nepaguva aizņemties no viņa sīknaudu. Davenants ar rūgtumu domāja par Kišlotu, pie kura viņš pat nāves draudos nespētu iet aplaupīts un atstumts. Un tomēr neredzēties pēdējo reizi ar ļaudīm, kas bija darījuši viņam tik daudz laba, Davenants arī nevarēja. Doma sastapt viņus pie teātra, iztēlojoties viņu pārsteigumu, kas pasacīs viņiem visu par viņa uzticību un pieķeršanos, saviļņos un liks varbūt par mūžīgas, karstas draudzības zīmi cieši paspiest viņam roku, — šī doma pieņēma slimīgus apmērus; ārpus tā nekas neeksistēja, un, ja viņu tagad ieslēgtu un sasietu, viņš neizbēgami un bīstami saslimtu. Tas bija bojā ejošas dvēseles kliedziens, pēdējā glābiņa cerība, pēc kuras, ja tā nepiepildās, iestājas par nāvi ļaunāka samierināšanās.

«Viņi atgriezīsies,» prātoja Davenants. «Kad mans zemiskais tēvs ieradīsies pie viņiem, viss kļūs skaidrs. Bet būs jau par vēlu. Viņi sapratīs, kāpēc es nerādos un aizeju pavisam, lai viņiem par mani nerastos ne mazākās šaubas. Kāds biju, tāds arī aizgāju.»

No paša rīta Davenants nebija iegriezies mājās, nedz arī ēdis; pavisam negribēdams ēst, viņš tomēr nopirka maizi, lai nezaudētu spēkus, bet ēst nevarēja; ietinis maizi avīzē, viņš izgāja uz šosejas, pa kuru vajadzēja noiet simt septiņdesmit jūdžu. Viņu nepārsteidza ne attālums, ne acīm redzamā neiespējamība laikā noiet tik milzīgu gabalu. Viņš zināja, ka jābūt pie teātra Lisā ne vēlāk par astoņiem 5. augusta vakarā. Kā izmanās braukt vagonā bez biļetes, viņam nebija ne jausmas. Katrā ziņā tāds uzdevums viņam nebija pa spēkam. Viņš nogāja vairākas jūdzes, vēl arvien nesot padusē neaizskarto maizi. Reizēm, pamanījis kādu tuvojošos automobili, Davenants apstājās un pacēla roku. Ieskatījies šoferis nospļāvās vai nicīgi sašķieba seju; garāmbraucēji neizpratnē atskatījās uz bālo gājēju un reizēm zobgalīgi pamāja ar roku, domājot, ka viņš ir piedzēries; un tiešām, pēc viņa izskata nekādi nevarēja uzminēt, ko grib teikt šis dīvainais jauneklis ar plati ieplestajām acīm. Stundas laikā viņa apziņā aizzibēja astoņi automobiļi. Cietis neveiksmi ar vienu, viņš klusējot cēla roku pretim otram, trešajam un tā tālāk, lāgiem murminādams: «Apstājieties. Lūdzu, pavediet mani.» Pie vārda «lūdzu» mašīnas putekļi jau kūpēja tik tālu, it kā tā nemaz nebūtu traukusi garām.

Saule norietēja, un kādu laiku ceļi bija tukši. Sadzirdējis atkal rūkoņu aizmugurē, kas vēstīja par glābjošo ātrumu, Davenants, īsti neapzinādamies, ko dara, un riskēdams ar to, ka var tikt sakropļots vai nogalināts, nostājās ceļa vidū ar seju pret automašīnu un pacēla roku. Viņš nenodrebēja un neatvirzījās ne soli, kad mašīna apstājās pret viņa krūtīm. Viņš nedzirdēja apstulbušā šofera rupjo lamāšanos un piegāja pie mašīnas durtiņām, skatoties tieši sejās trim iereibušiem vīriešiem, kas blenza atplestām mutēm. Viņu jautājumus un brēcienus Davenants dzirdēja, bet nesaprata.

—  Es lūdzu tikai vienu, — viņš teica resnam vīram brezenta mētelī un ādas naģenē. — Jūsu mātes, līgavas, sievas vai bērnu vārdā ņemiet mani līdzi uz Lisu. Ja jūs to nedarīsiet, es nomiršu. Man jābūt rīt astoņos tur, kurp jūs braucat, — Lisā. Bez tā es nevaru dzīvot.

Viņš runāja klusi, aizelsdamies un tik skaidri izteica savu stāvokli, ka pasažieri neziņā saskatījās.

—  Ar puisi kaut kas noticis, — sacīja kalsens cilvēks ar apvītušu seju. — Viņš dreb pie visām miesām. Ko tev vajag Lisā, jaunekli?

—   Kā tu zini, kurp mēs braucam? — jautāja trešais, melnūsains sārtvaidzis, automašīnas īpašnieks.

—   Vai tad jūs nebraucat uz Lisu?

—  Jā, mēs braucam uz Lisu! — resnais brēca. — Bet pēc mūsu pakavu klaudzoņas to nevar pateikt. Evans, ņem viņu! Kas tev tur padusē? Bumba?

—   Tā ir maize.

—   Kāpēc tu nebrauci ar vilcienu? — ūsainis vaicāja.

Davenants klusēja.

—  Es nevarēju sadabūt naudu, — viņš paskaidroja, sapratis beidzot jautājuma jēgu.

—  Lai sēstas pie Valtera, — nolēma mašīnas īpašnieks, Davenantam par laimi atcerējies savas agrās jaunības gaitas. — Sēsties pie šofera, puisi.

Davenants tā nopriecājās, ka, sajūsmā smiedamies, saķēra ūsainā vīra elkoni un paspieda to. Apsēdies pie Valtera, viņš turpināja smieties. Ar asu kustību iedarbinājis mašīnu, šoferis ļāva tai slīdēt pa krēslainajiem pakalniem un teica Davenantam:

—  Tev nāk smiekli?! Atradis, ko priecāties! Azis tāds! Nostājies uz ceļa kā āzis! Zēl, ka es tevi nesabraucu par tādu nekaunību. Še, iedzer, āža ģīmi!

Šoferis pastiepa viņam pudeli, ko saimnieks bija pabāzis no aizmugures. Davenants, vēl arvien drebēdams aiz noguruma un izmisīgā sasprindzinājuma, ko bija radījusi jaunas dārgās mašīnas ātruma nomierinošā izjūta, iedzēra dažus malkus. Viņam padeva gabalu vistas, sieru un apelsīnu. Viņš to visu apēda, tad, sadzirdējis aizmugurē kaut ko kliedzam, apgriezās. Kalsnējais brēca: «Kāpēc tu tā steidzies uz Lisu?» — un, nesadzirdējis viņa nesakarīgo atbildi: «Es nevaru, es nespēšu jums izskaidrot… ticiet man…» — pielaidīgi pamāja ar roku, pievērsdamies atkal pudelei, ko laida apkārt.

Šoferis vairs nerunāja ar Davenantu, par ko Davenants priecājās, jo gribēja netraucēti nodoties rūgtajai baudai — traukties pretim savas neilgās, skaistās pagātnes pēdējam momentam.

Riets izdzisa, bet krēslā vēl bija redzami šosejas akmeņi un kalnu nogāzes ar vēja šūpotu zāli. Viņš tagad domās gāja pa šoseju un svētlaimīgi vēroja iztēlojamo soju posmus, kas strāvoja nopakaļ ūdenskrituma ātrumā. Sēdot līganajā automašīnā, viņš vairākkārt apdzina pats sevi, ejošu pa ceļmalu tik lēni salīdzinājumā ar brauciena straujo gaitu, ka varēja likties pavisam nekustīgs. Bet drīz viņš nogura arī domāt un salīdzināt, viņš atcerējās tikai to, ka jau rīt būs Lisā, un aizrautīgi ļāvās šai pārliecībai.

Mašīnā braucošie bija Poketas dzirnavnieki, kas devās uz karaspēka pasūtījumu izsoli. Apžēlojušies par Davenantu, viņi pabaroja puisi un drīz aprada ar viņa klātbūtni, atgriezdamies pie savas komerciālās sazvērestības pret citiem uzņēmējiem.

Lieliskā, asfaltētā šoseja starp Poketu un Lisu deva iespēju braukt ar četrdesmit jūdžu ātrumu stundā. īsi pirms divpadsmitiem, izbraukusi cauri Viltonai, Krenē, Blckai, Laverazai, Rulpostai un Dakarai, automašīna apstājās Zearnā, rūdas pilsētiņā, kur tik vien bija kā trīs ielas un desmit krogi.

—  Tā ir Lisa? — ieraudzījis ugunis, jautāja Valteram Davenants.

—   Lisa? Pats tu esi Lisa, - atbildēja Valters, gurdi piegriezdams mašīnu pie spoži apgaismotas vienstāva viesnīcas. — No šejienes vēl piecdesmit jūdžu.

Gandrīz četras stundas Davenants bija sēdējis ar uzsistu apkakli, sastingušiem pirkstiem pieturēdams cepuri. Viņš bija nosalis, locekļi notirpuši, taču pietura viņu ne- iepriecēja, bet modināja satraukumu. Viņš sāka bīties, ka automobilis aizkavēsies. Dzirnavniekus sauca šādi: ma* šinas īpašnieku — Evanss, resno — Leiks un kalsnējo — Bergancs. Viņi ievilka Davenantu sev līdzi viesnīcā, kur bija daudz ļaužu un spožā gaisma tā piepīpota, ka dūmi locījās smagām, viļņainām grīstēm. Daļēji priecādamies par siltumu, Davenants iegāja telpā, turēdamies aiz Ber- ganca, kam jautāja:

—   Varbūt jūs nebrauksiet tālāk?

—   Ko? — nobrēca Bergancs un, apturējis Evansu, norādīja viņam uz garu galdu pie virtuves durvīm. — Kur tad citur? — viņš teica. — Tepat vien apsēdīsimies.

Davenants neuzdrīkstējās pārvaicāt, bet Bergancs, atcerējies viņa jautājumu, sacīja:

—   Ir taču jāatpūšas, jocīgais cilvēk. Mēs gribam paēst vakariņas. Tu pavisam nevari paciesties? O! — viņš iesaucās, blenzdams uz atbraucēju grupai pienākušo milzīgo sarkanvaidzi. Viņa galva bija iesprausta tauku kārtas un audekla aplocē. — Es it kā paredzēju. Pats Tromps.

Trompa sarkanās acis spīdēja labsajūtā.

—   Es izbraucu jums pretim, — viņš sacīja sarokodamies. — Jums, Evans, par lielu patikšanu, un jums, Leik.

—   Kas par niekiem?!

—   Iesim, visu uzzināsiet. Tagad … Ķā sauc šito ziem- cietīti? Viņš brauc jums līdzi? Kas viņš tāds ir?

—   Tā… lūdza pavest, — negribīgi paskaidroja Leiks, steigdamies apspriest izsoli. — Kaut kas traģisks… Nu, sēžamies ātrāk. Jā, pie šī galda.

—   Ja vēlies, — Bergancs sacīja Davenantam, kas arvien bažīgāk skatījās uz netīkamo, milzīgo Trompu, — pasūti sev alu un apsēdies, kur gribi, mums jāaprunājas.

Četri uzņēmēji rībinājās ap galdu, un gar viņu vēja appūstajām sejām kā mušas zibēja sulaiņu rokas, nesot pudeles un šķīvjus, bet Davenants ar sažņaugtu sirdi piegāja pie bufetes. Viņš gribēja iedzert alu, lai nomierinātos. Pats samaksājis par alu, Davenants ieklausījās tirgoņu sarunā, bet apkārt bija tāds troksnis, ka viņš nekā nesaprata.

Tromps kaut ko runāja, uzbudinājumā svaidīdams dakšiņu, šķielēdams uz viņu; Leiks gremoja sviestmaizi; Evanss, acis nolaidis, rauca pieri; Bergancs, apkārt skatīdamies, glaudīja ūsas. Kamēr Davenants pieveica savu krūzi, pie galda acīmredzot bija izlemts kaut kas apmierinošs un jocīgs, jo Tromps nobučoja pirkstgalus un draugi iesmējās.

Leiks atskatījās, acīm uzmeklēja Davenantu un kaut ko sacīja Evansam. Tas kļuva domīgs, bet paraustīja plecus un pamāja Davenantam.

—   Klausies, — teica Evanss ļaunā nojautā sastingušajam zēnam, — mēs nebrauksim uz Lisu. Mums te ir darīšanas.

—   Tā! tā! — atkārtoja Davenants, nerazdams vārdus.

—   Viņš aizies kājām! — kliedza Tromps. — Vesels, jauns puisis … Es viņa gados ne tādus vien gabalus staigāju. Ja piespiež… Ei, tu! Dzirdi, ko tev saka?! Nemaz nemanīsi, kad būsi jau galā!

—   Protams, — Davenants atteica.

_— Jā, atvaino mūs, — nomurmināja Bergancs. — Gribētos tev palīdzēt, bet tā iznāca. Saproti pats.

—   Es saprotu.

—   Nu, tad ej ar dieva palīgu, — teica Leiks, sākdams dusmoties. — Tev palikušas piecdesmit jūdzes. Kaut kā aizkulsies.

—   Jā, es iešu. — Davenants nopūtās ar visu savu plaušu spēku, lai nokratītu drūmā negadījuma smagumu. — Pateicos jums.

—   Nav par ko, — sacīja Evanss. — Iesi? Ej. Nu tad, — viņš griezās pie Trompa, — ir norunāts. Ko ņemt līdzi? Vīnu, vai?

Davenants atstāja viesnīcu un apvaicājās garāmgājējiem, kā iziet uz Lisas Šoseju. Viņam norādīja virzienu, un viņš devās ceļā, pasitis sainīti padusē. Svārku apkakli uzsēja ar mutautiņu, lai paglābtos no asā nakts vēja.

Davenants nedusmojās uz dzirnavniekiem, viņš bija laimīgs jau par to, ka palikušas vairs tikai piecdesmit jūdzes — laika ziņā grūti veicams, bet tomēr iespējams attālums.

Davenanta pēdējo dienu pārdzīvojumu būtība bija tāda, ka likās, — no svētdienas vakara pie Futroziem bija pagājis ilgs laiks. Tagad viņš devās pārgājienā no vienas dzīves otrā, no cerībām — nezināmībā, no tikšanās — uz šķiršanos. Galerans viņu meklēs, bet nekad neatradīs. Varbūt ar skumjām pieminēs Futrozs. Ellija un Roēna ar asarām atcerēsies viņu, kad noskaidrosies, kāpēc viņš nozudis, nekā nepaskaidrojot, nežēlojoties, un visi sapratīs, ka viņš nav vainīgs tēva neķītrajās blēdībās. Tēvs, protams, ieradīsies pie viņiem un prasīs naudu. Tad viss atklāsies.

Iekvēlojies no šīm domām — visu laiku par vienu un to pašu, tikai no dažādām pusēm, — Davenants nejuta auksto vēju. Iedams pa ielejām un pakalniem, garām dusošajām mājām, klausoties suņu rejās un savu so|u troksnī, kļuvis par šīs nakts neatņemamu sastāvdaļu, Davenants juta, ka gara darbība vairs nepakļaujas gribai. Viņa domas un jūtas raisījās patstāvīgi; viņš nespēja ne aizturēt, ne noslāpēt tās. Priekšstati bija spilgti kā krāsains zīmējums uz melna papīra. Viņš atradās Futrozu viesistabā, redzot visur rakstus un ēnas, priekšmetus un mēbeļu izvietojumu tik skaidri, ka varētu nekļūdīgi uzrakstīt skaitļos atstatumu starp lietām, varēja domās pieskarties lakai un samtam. Sī viesistaba radīja smeldzi ar to satraukto jūtu spēku, ar kādām viņš pats bija to piepildījis. Nav izprotams, kādā redzētā un neapzinātā sakarībā karstā, sarkani zeltainā istaba bija kļuvusi par viņa vientiesīgo ilgu atspoguļojumu.

Viņš atcerējās, kā sešas rokas bija meklējušas zāle atslēgu, un, nespēdams klusējot panest dzīvās atmiņas, apstājās.

Davenants teica:

— Ardievu, rokas un atslēga. Ardievu arī tu — es pats, kāds es biju tur, — ardievu. Bija pārāk labi, lai tā paliktu ilgi, vienmēr.

Atcerēdamies, ko bija dzirdējis par tāliem gājieniem, Davenants soļoja nepiesēzdamies, lai izvairītos noguruma, kas neizbēgami uzbrūk pēc īsas atpūtas, jo tā pārtrauc ar elpu un sirds ritumu saistīto muskuļu kustību inerci. Viņš soļoja tvirti un vienmērīgi, tāluma skaitļu dzīts. Līdz rītausmai Davenants bija nogājis divdesmit četras jūdzes; nespēja rīkoties citādi bija kļuvusi par māniju. Viņa apziņa bija pārvērtusies vienā vienīgā attālumā; dornāt vai just ko citu viņš nespēja. Reizēm ciematos no savu māju sliekšņiem viņu uzrunāja sievietes, gribēdamas uzzināt, vai kāds nedzenas pakaļ šim zēnam ar iekaisušo seju, kas tik bezgala savādi raudzījās apkārt. Ļaudis, kas brauca ratos, rauca pieres un uzšāva zirgiem, kad Davenants no vēja un putekļiem aizkritušā balsī lūdza viņu pavest. Viņš jautāja fermerim, kas raka grāvi, vai vēl tālu līdz Lisai, un uzzināja, ka atlikušas divdesmit piecas jūdzes. Tālumā skaidri bija redzams zils kalns, kas slējās pāri mākoņiem, — visaugstākā vieta apvārsnī,— un fermeris teica: «Redzi to kalnu? Kad šis kalns paliks tev aiz muguras, tad skaiti vēl desmit minūtes, un Lisa būs klāt.»

Sie vārdi kaltin piekala Davenanta uzmanību kalnam, kas likās esam tik daudzsološi tuvu — kā jau visi kalni skaidrā laikā. Par tā draudīgo tālumu liecināja tikai meži nogāzēs, kas atgādināja zilganus tīteņus, bet Davenants to saprata tikai pēc stundas gājuma, kad tīteņi šķita kļūstam mazliet irdenāki. Kalns bija kreisajā pusē ceļam, un Davenantam tas kļuva par šīsdienas domu degpunktu. Visu laiku viņš redzēja to sev priekšā gan debesu spožajā mirdzumā, gan mākoņu ēnā, kas slīdēja pāri nogāzēm kā elpas miglojums uz gluda stikla.

Saule karsēja Davenantu. Pēc cīņas ar nakts aukstumu bezmiega un ilgā gājuma nogurdinātā sirds dzina viņu uz priekšu vienos sviedros, kas plūda kā ūdens no sūkļa, bet viņš aizelsdamies gāja, vērodams, cik lēni mainās kalna aprises. Lēni padevās šis kalns viņa ļimstošajiem, nervozajiem soļiem. Tagad viņš sāka pamanīt kalna šķietami gludajā virsmā izciļņus un iedobumus, ielejas, kas ieliecās mežā, klinšu bluķus un kraujas; tagad kalns vairs nepiederēja tālai, gleznainai pasaulei kā mākoņu dūmaka pamalē, bet izvērsās daudzveidīgu, salīdzinājumam pieejamu formu milzenī.

Drīz Davenantam vajadzēja iet garām kalna kreisajai nogāzei, kuras pakājes birzīs šur tur slēpās baltas mājas. Šoseja pagriezās, apliecot lielu pauguru labajā pusē, tā ka starp kalnu un ceļu pavērās ieleja ar mirdzošu, šauru upes līniju; no upes kāpa garaiņi, un ielejas zaļā gultne pavērās ceļiniekam kā putna lidojumā. Klintij bija piepla- cis vienkāršs, pazems namiņš ar plakanu akmeņu jumtu. Pie durvīm mazgājās sieviete, un Davenantam iegribējās dzert. Sieviete, seju slaucīdama, paskatījās, kad viņš lūdza ūdeni, un aizgāja, pieteikdama pagaidīt.

Davenants nosēdās uz pakāpieniem. Kad acu priekšā parādījās ūdens krūze, viņš pieplaka tai tik kāri, ka no- lējās.

—  Vēl? — vaicāja sieviete, ievērojusi viņa slimīgo izskatu.

Davenants pamāja.

Izdzēris otru krūzi, viņš iztina savu putekļiem piesūcināto maizi un šaubīgi uz to paskatījās.

—   Jāapēd, — viņš teica.

—  Uz kurieni jūs ejat? — jautāja sieviete, paradīda- mās ar degvīna pudeli.

—       Uz Lisu. Vai vēl tālu? — vaicāja Davenants, nokodis mazliet maizes, bet tūlīt izņēma to no mutes, jo nespēja ieēst.

—   Tālu, trīspadsmit jūdzes. Iedzeriet degvīnu,

—   Degvīnu? Nezinu. Cik pulkstenis?

—       Drīz būs divpadsmit. Iedzeriet degvīnu un atlaidie- ties nojumē. Ja jūs kādu stundu pagulēsiet, ātrāk tiksiet galā. Es jūs pamodināšu.

—       Redziet, labais cilvēk, — sacīja Davenants, pūlēdamies piecelties, — ja aizmigšu, nevarēšu piecelties. Es nāku no Zearnas visu nakti, bet man jāiet tālāk.

—       Tad iedzeriet degvīnu. Vai nesaprotat, kas ar jums notiek? Jūs esat kā sadedzisl

—   Sadedzis?

—       Nu jā, tā gadās ar zirgiem un cilvēkiem. Plaušas deg.

—       Es saprotu. Bet ne tikai plaušas. Nu, dodiet arī degvīnu, es jums samaksāšu.

—  Viņš ir jucis. Man maksāti Pats nabags!

Davenants iedzēra no pudeles dažus malkus, tad atvilka elpu un dzēra vēl, līdz deniņos sāka dunēt. Atdevis pudeli, viņš piecēlās, stingdams no sāpēm krustos, iesmējās un nosēdās.

—   Marš — uz nojumi! — teica sieviete.

Viņai bija bakurētaina seja ar dzīvām acīm un laipnu smaidu.

—       Nekas, — atbildēja Davenants, valstīdamies pa zemi veltīgās pūlēs piecelties. — Tikai jāpieceļas. Man noteikti jāiet.

Viņš pieķērās pie durvīm un saslējās, drebēdams plosošā pārgurumā, tad piecēlās, sakoda zobus un lēni devās uz priekšu.

Sieviete novaidējās un, izmisīgi purinādama galvu, nosauca pakaļ:

—       Ej arī, nelaimīgais, un lai tev tur būtu labāk nekā te! Ko es varu darīt? Sirds lūst, uz viņu skatoties!

Ar varu piespiezdamies, Davenants soli pa solim juta, ka spēja kustēties atgriežas. Nepagāja ne desmit minūtes, līdz mocošais stāvoklis pārgāja, bet viņa gaita bija kļuvusi nevienmērīga.

Iestājās dienas tveicīgākās stundas, kuru putekļainajā un sviedrainajā ritējumā Davenants vairākkārt pagriezās un skatījās uz kalnu, tas atpalika no viņa tikfto manāmi,

pieņemot agrāko zilas, tālas pasaules izskatu — kā mākonis pamalē.

Ceļš vairs neveda kalnup un nemeta lokus augstumos, šoseja slīdēja lejā, un pret rietu Davenants ieraudzīja tālu, namiem apbūvētu ieleju jūras krastā. Tā bija Lisa, kas kūpēja un kvēloja kā nokaitēta ogļu grēda.

Domādams, ka iet ātrāk, mērķa tuvuma uzbudināts, Davenants patiesībā vilkās pēdējiem spēkiem, īsti neapzinādamies notiekošo, un tik lēni, ka pēdējās divas jūdzes gāja trīs stundas.

Pilsēta lāgu lāgiem slēpās aiz pakalniem un, kad sāka jau tumst, pavērās apkārtējās augstienes nogāzē ar uguņu virkni visas pamales garumā. Kļuva dzirdama pūļa dūkoņa, no tvaikoņiem ostā skanēja bakenu zvani, kas sita pusastoņi, iekaucās domīgas sirēnas. Davenants piespiedās iet tik ātri, cik vien ļāva sāpes kājās un plecos. Automobiļi šāvās viņam garām kā vienā līnijā traucoši putni, bet viņš jau redzēja netālu mājas un drīz ienira šaurajās nomales ieliņās, kas oda pēc drēgnuma un sadegušiem taukiem.

Vairākas reizes garāmgājēji rādīja viņam ceļu uz teātra pusi, bet viņš maldījās, nokļūdams gan preču noliktavu tumšajā laukumā, gan šķērsielu kāpnēs, kas veda prom no pilsētas centra. Sapluinitajā papīrā ietītā maize nelāva viņam iztēloties sevi greznajā teātra zālē. Davenants nolika maizi uz stabiņa ielas malā. Beidzot divi pēdējie pagriezieni izveda viņu uz platas ielas, kur karstais vakars dzirkstīja tūkstoš ugunīs, bet ekipāžu kustība atgādināja armiju ar melnām sejām un liesmojošām acīm — traucamies cīņa pret pūli. Izslietās zirgu galvas un automobiļu muguras zibēja vienā līmenī ar jautrām sieviešu sejām; kvēloja skatlogi, bija gaiši, drausmīgi un skurbi- noši. Bet šī spilgtā, dārdošā pasaule palīdzēja Davenantam viņa pēdējā cīņā ar tuvo nesamaņu.

—   Kur teātris? — viņš jautāja jaunam cilvēkam, kas ziņkāri paskatījās uz viņu, teikdams:

—   Jūs stāvat pretim teātrim.

Davenants ieskatījās: patiešām ielas otrā pusē bija četrstāvu nams, caur kura logiem lauzās spožo elektrisko lustru ugunsgrēks. Apakšā, galerijās, afišām aplīmētās kolonnas un arkas bija pilnas cilvēku; ļaudis nāca un gāja pa stikla durvīm. Tad Davenants jautāja augstprātīgai sievietei:

—   Vai ir jau astoņi?

—       Bez piecām astoņi, — viņa atteica, izrauta no nicīgās svārstīšanās — atbildēt vai neatbildēt — tikai tālab, ka Davenants nekustējās no vietas un cieši skatījās viņai acīs.

Vecā dāma aptaustīja savu somu un, pārliecinājusies, ka nekas nav nolaupīts, sāniski aiztraucās pa priekšu. Davenants metās uz teātra ieeju. Viņš ieraudzīja kasi, bet kase bija slēgta. Tumšais logs lieliem burtiem vēstīja, ka biļetes izpārdotas.

Davenants nostājās vestibila vidū, traucēdams publikai virzīties uz priekšu, un skatījās apkārt, meklēdams tos, kuru dēļ bija uzņēmies šīs mocības. Milzīgās durvis uz teātra zāli bija pavērtas, tur dzirkstīja zelts, gaisma; spoži apmirdzētas sejas no brīnišķīgas un nepieejamas pasaules smējās uz aizkara fona, kas tēloja zilu lagūnu ar burām un putniem. Klusi spēlēja mūzika. Liels spogulis rādīja sašļukušu stāvu ar bālu seju un melni noputējušu muti. Tas bija Davenants, bet viņš nepazina sevi.

—       Vai drīkstu ieiet? — jautāja Davenants vecam biļešu kontrolierim, kas stāvēja pie durvīm. — Es atnācu no tālienes. Lūdzu, ielaidiet mani.

—       Kā tad tā?! — atbildēja kontrolieris. — Ko jūs murmināt? Kur jūsu biļete?

—   Kase ir slēgta, bet es tāpat atdošu naudu.

—       Jūs esat jokdaris, — sacīja kalpotājs, apskatījis viņu un nobīdījis malā, lai dotu ceļu skatītāju grupai. — Ej prom, vai arī tevi izvedīs.

—   Kas notiek? — pienāca otrs kontrolieris.

—       Piedzēries vai jucis, — teica pirmais, — grib iet zālē bez biļetes.

—       Dieva dēļ! — lūdza Davenants. — Mani gaida. Man jātiek iekšā.

—   Vilton, izvediet viņu.

—       Iesim! — pavēlēja Viltons, saņemdams Davenantu aiz elkoņa.

—   Es nevaru aiziet.

—   Nekas, mēs palīdzēsim. Nu, velcies!

Viltons izveda viņu pa durvīm, viegli pagrūda un teica šveicaram:

•— Snuk, nelaist iekšā!

Davenants izgāja uz trotuāra, nokāpa no tā, paskatījās apkārt, sadrūma un sāka ieskatīties ekipāžu virpulī pie teātra. Savā izmisumā viņš bija gandrīz pārliecināts, ka

Futrozs ar meitām jau ieņēmuši vietas. Pēkšņi vakara staru krustojumā aiz tumšām krēpēm pazibēja Roēnas un Ellijas jautrās sejas. Futrozs sēdēja ar muguru pret Da- vanentu.

—   Sveicināti! Sveicināti! — iekliedzās Davenants sažņaugtu sirdi mezdamies cauri pūlim, starp riteņiem un ļaudīm, pakaļ aizslīdošai ekipāžai, bet nenoturējās un pakrita.

Tikko viņa acis aizvērās, viņš atkal redzēja telegrāfa vadus un tajos sēdošus putnus, atkal garām stiepās pakalnu virkne.

—   Kāds kliedza! — sacīja Ellija, atskatīdamās uz kliedziena pusi. — Smejies, ja gribi, Tampiko, bet man likās, ka tā bija Davenanta balss. Viņš sauc mūs no Poketas. Tiešām kauns, ka mēs nepaņēmām viņu līdzi.

Futrozam nebija ko atbildēt. Visi trīs pameta ekipāžu un pazuda durvju gaišumā. Roēna pasmējās par māsas iedomām, un Ellija arī atzina, ka, «jādomā — samuldē- jusies». Un tad nāca prieki aplūkot citu tualetes un salīdzināt tās ar saviem liegajiem tērpiem.

Davenants palika noslēgtā murgu pasaulē, no kuras ilgi netika ārā. Viņš bija Futrozu namā, un viņu bez mitas sauca gan vecākā, gan jaunākā māsa: izlabot ūdens krānu, pakārt gleznu, palasīt priekšā grāmatu, aizvērt logu vai padot krēslu. Viņš darīja to visu ar prieku, aizrautīgi gulēdams Sarkanā Krusta slimnīcā ar smadzeņu iekaisumu.

OTRĀ DAĻA

I nodaļa

Cejš no Tahenbakas uz Gertonu, slīdot lejā no kalniem divpadsmit kilometrus no Gertonas, pagriežas pie jūras asā cilpā un iznāk ielejā. Sudraba rūdas atklāšana netālu no Tahenbakas bija pārvērtusi šo draņķīgo ceļu tīri pieklājīgā šosejā. Pār ceļa cilpas izliekumu, piespiedusies krasta klints aizmugurei, stāvēja viesnīca — vienstāva ēka no netēstiem akmeņiem, ar plakanu šīfera jumtu un četrstūrainu pagalmiņu, kurā nebija vietas vairāk par trim ekipāžām. Cauri viesnīcas logiem bija redzams okeāns. Lai nokļūtu pie tā, nevajadzēja vairāk par divām minūtēm.

Sī viesnīca saucās «Sauszeme un jūra», kā to vēstīja koka izkārtne ar dzelteniem burtiem uz gaišzila pamata, kaut gan visi to dēvēja par «Stomadora viesnīcu» — pēc agrākā īpašnieka, kas bija pazudis pirms desmit gadiem, nepateicis, kurp un kāpēc, un nodevis pamesto saimniecību jaunā īpašnieka — Džemsa Gravelota rīcībā ar likumīgi sastādītu dokumentu. Tolaik Gravelotam bija tikai septiņpadsmit gadu; viesnīca bija koka būda ar divām istabām. Pēc diviem gadiem Gravelots to pilnīgi pārbūvēja.

Stomadora viesnīcas nodošana jaunā īpašnieka rokās nebija noslēpums: tieši par to Gravelots pašlaik runāja ar izkārtņu gleznotāju Barketu, kas bija ceā uz Gertonu. Barkets ar meitu Martu bija apturējuši no rīta savu zirgu pie viesnīcas un ienākuši paēst.

Saimniekam bija kalpi — viena kalpone un strādnieks. Kalpones Petronijas ziņā bija virtuve, produkti, tīrīšana un mazgāšana. Pārējo darīja strādnieks Firss. Gravelotam bija dīvaina vecpuiša slava: bija aizdomas, ka viņš dzīvo ar svešu vārdu, un ļaudis prātoja par viņa izturēšanos un valodu, kas neatbilda krodzinieka amata būtībai. Apkārtējie iedzīvotāji vēl atcerējās vispārējo pārsteigumu, kad kļuva zināms, ka viesnīcu saņēmis vēl gluži zēns, kas sākumā strādāja viens un visu darīja pats. Viņam bija skapis ar grāmatām un violončells, uz kura viņš pats bija iemācījies spēlēt. Viņš neamizējās ar kalponi un nevienam nedarīja zināmu savu pilsētas braucienu jēgu. Bez tam Gravelots neredzēti trāpīgi šāva un katru dienu vingrinājās šaušanā aiz viesnīcas, kur starp ēku un klinti bija ķīļveidīgs tukšums. Reizēm, kad lija lietus, šaušana notika istabā. Tāds viesnīcnieks modināja ziņkāri, dažkārt visai izdevīgu viņa makam. Gravelots patika sievietēm un labprāt jokojās ar viņām, bet viņas kaitināja tā domīgās aizbildniecības pieskaņa, ar kādu Gravelots izturējās pret viņu gandrīz vienmēr bērnišķo esību. Tāpēc viņš patika, bet ne tā, lai izsauktu tiešas koķetēšanas uzbrukumu.

Saruna par Stomadoru sākās no Barketa jautājuma — vai Gravelots nebrauks uz Gertonu palūkoties kāzu sezonas gaitā un izpriecās.

Viesi un Gravelots sēdēja pie viena galda. Gravelots lika padot sev brokastis uz kopējā galda.

— Tur būs dažādas sacīkstes. Starp citu, šaušanas konkurss, bet jūs, kā runā, esot pieredzējis šāvējs, — sacīja Barkets, kas pazina Gravelotu, jo vairākas reizes bija apmeties pie viņa, atgriežoties no Tahenbakas,

—  Nezinu, vai braukšu. Es šauju labi, — bez melīgas pazemības piekrita Gravelots, — taču Gertonā tagad notiek cita šaušana, — uz medījumu, kas neciestu ne skram- biņas savā maigajā ādā. Pirms deviņiem gadiem es biju tur — arī pašā kāzu sezonas karstumā.

—   Runā, ka jūs šo viesnīcu esot atpircis no Toma Stomadora. Tā ir patiesība?

—  O nēj Viss notika ļoti savādi. Es nācu no Lisas un apmetos šeit pārnakšņot. No rīta Stomadors piedāvāja atdot viesnīcu man, — viņš bija nolēmis to pamest un pārcelties uz Helgju. Viesnīca nedeva viņam ienākumus — nomaļa vieta, ceļš gandrīz vienmēr tukšs, kaut arī viņš teica, ka «tas vēl nav īstais iemesls».

—  Dīvains cilvēks, — piezīmēja Barkets. — Viņš ņēma no jums naudu?

—  Naudas man nebija pat tik daudz, lai nopirktu Stomadora sivēnu. Viņš neko neņēma un neko neprasīja. «Tu esi jauns cilvēks,» teica Stomadors, «klīsti bez darba un, ja nu tu reiz man esi gadījies, tad ņem, ja gribi, šo būdu un darbojies.» Es piekritu. Man bija viss vienalga. Skapī un pieliekamā bija palikuši šādi tādi krājumi, un bez tam — gatavas telpas, divas cūkas, septiņas vistas. Es varēju te dzīvot un strādāt pie fermeriem. Uz ienākumiem necerēju.

—   Kā viņš aizgāja? — Marta vaicāja.

—  Ar maisu pār plecu. Zirgu un ratus viņš jau bija pārdevis. Nu, mēs sastādījām Tahenbakā pie notāra dokumentu par viesnīcas pāriešanu manās rokās. Stomadors pats apmaksāja izdevumus un atvadīdamies teica: «Nekas man neiznāca ar «Sauszemi un jūru». Varbūt tev iznāks.»

—   Manuprāt, šis Stomadors bija nenormāls tips! — piezīmēja apaļvaidzīgā, sārtā Marta, skaidru un noteiktu jēdzienu cienītāja.

—   Diez vai, — Gravelots atbildēja. — Varbūt viņam bija kāds sevišķs nolūks. Viņš bija vientuļš. Kas zina, par ko domā cilvēks. Uzņēma viņš mani nejēdzīgi, tas bija tā: es prasīju paēst. Stomadors stāvēja pie loga, salicis rokas uz muguras. «Dikti man vajag par tevi rūpēties,» viņš sacīja. — «Bet jūs taču esat saimnieks?» — «Nu, un kas par to?» — «Tas, ka esmu spiests griezties pie jums, tāpēc arī to darīju un prasīju paēst. Es samaksāšu.» — «Bet kāpēc man tevi jābaro?» iebrēcās Stomadors. «Kāds sakars tam, ka esmu saimnieks, ar to, ka tu esi izsalcis?» Es biju tā pārsteigts, ka apklusu. Stomadors nomierinājās un paziņoja: «Meklē, ko atradīsi, to ēd.» Es nolēmu tieši iztulkot viņa vārdus un izvilku no bufetes skapja trīs pudeles vīna, sviestu, šķiņķi, aukstus rīsus ar pipariem, kāju pīrāgu, saliku visu to uz galda un sāku klusēdams ēst, bet Stomadors indīgi skatījās. Beidzot viņš iesmējās un teica: «Tu nu gan esi stulbenis. Kas tu tāds esi?» Pēkšņi viņš sāka ļoti rūpēties par mani, vairs neko nejautādams par to, kur esmu dzīvojis agrāk. Jocīgais, smagnējais cilvēks aizkustināja mani līdz asarām. Viņš uzklāja man gultu, lika nomazgāties karstā ūdenī un no rīta izrādīja savu trūcīgo saimniecību — gandrīz tukšas telpas — un nodeva viesnīcu diezgan svinīgi. Mēs pat iedzērām par godu šim notikumam. Teikdams: «Esi laimīgs!» — viņš aizgāja, un vairāk es par viņu nekā nezinu …

—   Protams, vienkārši nejaušība, — Barkets apstiprināja.

—   Nejaušība … Nejaušība! — atsaucās Gravelots, brīdi pārdomādams izkārtņu gleznotāja vārdus. — Nejaušību ir ļoti daudz. Cilvēks nejauši iepazīstas, nejauši pieņem lēmumus, nejauši atrod vai zaudē. Katra diena ir nejaušību pilna. Tās nemaina mūsu dzīves galveno virzienu. Bet, tikko atgadās nejaušība, kas aizskar cilvēkā galveno — vai nu instinktu, vai apzinātu stīgu, — dzīvē sākas svarīgas izmaiņas vai arī paliek dziļas pēdas, kas noteikti atgādinās savu esību pēc tam.

Marta un Barkets lāga nesaprata Gravelotu, domājot: «Jā, šis jaunais viesnīcnieks ir savāds cilvēks, droši vien no izglītotajiem, kas slēpj savu pagātni.»

—   Pamatots spriedums, — sacīja Barkets, — bet miniet, kā mēdz teikt, piemēru no dzīves.

—   Lūk, jums piemēri: cilvēks ierauga garām ejošu sievieti, par kādu sapņojis visu mūžu, iepazīstas ar viņu, apprecas vai iet bojā. Izsalkušais atrod naudas maku tajā brīdī, kad nojauš, ka viņu gaida laimests, ieiet klubā un vinnē daudz naudas. Ciematā atbrauc jūrnieks. Atdzīvojas kāda sapņotāja ilgas pēc tāliem ceļojumiem. Viņam dots stimuls, un viņš aiziet klejot pa pasauli. Vai cilvēks, kas reiz domājis izdarīt pašnāvību, ierauga horizontālu zaru, paliektu ar noslēpumaina aicinājuma izteiksmi… Iespējams, ka nelaimīgais pakārsies, jo viņa gara acis pavērsies drausmīgā koka daiļrunīgi vilinošajam spēkam. Taču tas viss paies garām šādiem ļaudīm: bagātajam — atrastais maks, nejūtīgajam — sieviete, mājās sēdētājam — jūrnieks un cilvēkam, kas steidzas uz vilcienu, — horizontālais, cilpai'piemērotais zars. Ja pirms deviņiem gadiem man būtu svarīgs, interesants mērķis, — Stomadora piedāvājums neparko nekļūtu par manu' nejaušību, es atteiktos. Viņa piedāvājums sakrita ar manu bezizejas stāvokli.

—   Patiešām! — Barkets iesmējās. — Kā jūs to, jāsaka … vareni pierādījāt.

—   Pagaidi, pagaidi! — Marta iesaucās. — Lai viņš pasaka, ko domāt, ja cilvēks vinnējis loterijā. Necerēja vinnēt, bet saņēma daudz naudas, tika uz kājām, kļuva bagāts. Kā tad?

—   Tā, Marta: biļetes pircējs vienmēr grib un cer vinnēt. Tā ir apzinīga piepūle, nevis nejaušība.

—   Kāds tad ir jūsu secinājums? — apvaicājās Barkets.

—  Protiet, slēdziens?

—   Lūk, kāds: viss, kas negaidot groza mūsu dzīvi, nav nejaušība. Tas slēpjas mūsu būtībā un tikai gaida ārēju ieganstu, lai izpaustos darbībā.

—   Nu, nu, — sacīja Marta, — es paklupu, salauzu kāju, kā tad?

—   Nezinu, — Gravelots izvairījās no atbildes, lai neskartu sarežģītus, meitenei nesaprotamus jautājumus.

—  Starp citu, tā ir cita rakstura parādiba.

—   Kad nevarat atbildēt, tad cita rakstura.

Visi iesmējās. Saruna pievērsās kāzu sezonai. Arī Martai nākošajā gadā bija paredzēts kļūt par kuģa mašīnista sievu, tāpēc viņa ar labpatiku klausījās tēva un Gravelota valodās.

—   Šī sezona rit visai dzīvi, — sacīja Barkets, — un es varētu nosaukt desmitiem ģimeņu, kurās svin kāzas, šinīs dienās precas vari Konets, Gertonas, Peivas un Sanfuēgo gubernatora dēls; runā, ka viņš pats, šis van Konets, pēc pāris gadiem saņems norīkojumu uz Meiklu un Sardanu.

—   Novēlu, lai jaunā gubernatora kundze saceltu kājās tikai konditorejas, — Gravelots teica. — Kas viņa ir?

—   Viņa varētu sacelt kājās arī Amsterdamas briljantu tirgotājus, — paziņoja Barkets, lepodamies ar laimīgo sagadīšanos, ka dzīvo vienā pilsētā ar slaveno līgavu.

—   Konsuēlai Huarecai ir jau astoņpadsmit gadu, bet būtībā viņa, kā saka, vēl ir bērns. To liecina kaut vai šīs laulības. Jo van Konets nodevies netīrai, izvirtīgai dzīvei.

Viņa, nabadzīte, nav nekāda skaistule, bet mīļāku radi- biņu jūs neatradīsiet no Poketas līdz Zurbaganai.

—  Godājamais Barket, nesamaitājiet man visu dienu, stāstot, ka Konsuēla ir greiza, kupraina un runā caur degunu! Man patīk skaisti pāri.

—  Es viņu redzēju, — nenocietās Marta, — viņa tiešām ir neglīta un daudz smejas.

—  Tādas vienmēr ir sievietes, viņas necieš cita citu, — piezīmēja Barkets un ņēmās paskaidrot: — Runa nav par neglītumu. Es gribu teikt, ka meitene ar divsimt tūkstoš mārciņām pūrā, ja viņa nav žilbinoši daiļa, vienmēr dos iemeslu ļaunām valodām. Noteikti sacīs, ka līgavainim bijis vairāk prāta nekā mīlestības. Konsuēla Huareca ir ļoti pievilcīga, jautra un tā tālāk, bet, protams, nav apveltīta ar pilnīgi nevainojamu, antīku daiļumu. Es reiz redzēju viņu ejam pa ielu ar suni. Burvīga meitene, īsts apelsīna zieds!

Pasmaidījis par tādu sajūsmas un pedantisma jucekli, Gravelots izteica cerību, ka gubernatora dēls novērtēs savu sievu tad, kad tā staigās ar viņu un suni kopā.

—  Asprātīgs secinājums, — sacīja Barkets. — Tikai šaubos, vai Georgs van Konets novērtēs šo mierinājumu vai varbūt pat grēku izpirkšanu, ko viņam sūta liktenis. Lielāku nelieti jūs nesameklēsiet no Klondaikas līdz Ugunszemei.

—  Ja tā, kas gan liek meitenei mesties viņa apkampienos?

—   Konsuēla viņu mīl. Ko jūs gribat? Tas izšķir visu.

Sarunas biedriem nenāca ne prātā, ka pēc brīža viņiem būs lemts ieraudzīt Konsuēlas Huarecas līgavaini. Sajā rītā van Konets ar kompāniju atgriezās no izbrauciena uz rūdas raktuvēm. Lai izvairītos no liktenīgām baumām, tuvās laulības lika van Konetam sarīkot kārtējās orģijas pazīstama rūdas inspektora namā. Aiz loga atskanēja sirēna, un pie durvīm apstājās tumši zaļa automašīna. Barkets paskatījās pa logu. Viņa seja saviebās.

—  Piesaucām nelabo! — iebrēcās Barkets. — Atbraucis van Konets, lieku galvu ķīlā! Tas ir viņš!

—   Tu joko! — sacīja Marta pārsteigumā un godbijībā.

Gravelots nesteidzās pretim atbraucējiem. Viņš mierīgi sēdēja. Tēvs ar meitu izbrīnā skatījās uz viņu.

—  Vēl nav ne deviņi. Viņš brauc no Tahenbakas. Ko tas nozīmē? — nomurmināja Barkets.

—   Uzdzīvojis visu nakti, man liekas, — čukstēja Marta, aplūkodama cilvēkus, kas izkāpa no mašīnas. — Tur ir van Konets, viņa mīļākā Laura Muldveja un divi nepazīstami. Ir jau karsts, bet viņi cilindriem galvā. 01 Piedzērušies!

—   Tev taisnība, prātīgais bērns, — sacīja Barkets.

Gravelots piecēlās saņemt viesus. Viņš piegāja pie atvērtajām durvīm, vērodams neuzticīgo līgavaini. Tas bija slaids tumšmatis ar nevainojami pareiziem sejas vaibstiem, gadus trīsdesmit piecus vecs. Viņa skaistā seja bija augstprātīgi skumja, it kā viņš sen būtu samierinājies ar nepieciešamību dzīvot viņa necienīgu radījumu vidū. Cenzdamies negriļoties, van Konets nāca pa «Sauszemes un jūras» koka kāpnēm, turēdams saliektā elkonī Lauras Muldvejas trauslos, vēsos pirkstiņus, viņa draudzene piederēja neprecēto sieviešu jautrajai pasaulei. Slaidā, gaišmatainā Laura Muldveja, bērnišķu seju un vaļsirdīgām, zilām acīm, ar sava smalkā auguma vijīgumu atgādināja vēja plivinātu lentu. Zaļā žakete, pelēkā cepure ar balto spalvu un pelēkās kurpītes aizžņaudza Martai elpu. Aizmugurē gāja Snogdens un Veiss. Snogdens, van Koneta draugs, kumps un nervozs, ar tumšu vaigu bārdu un melnīgsnējā, gudrā sejā, grīļojās blakus Veisam, nesen Gertonā pienākušās jahtas īpašniekam, lāsumainam mie- gainim, kura baltās skropstas aizēnoja gļēvu un trulu skatienu.

—   Ei, krietnais cilvēk! — sacīja van Konets Gravelo- tam, kuru tagad var nosaukt īstajā vārdā — Davenants. — Brauciens nogurdinošs, karstums briesmīgs, slāpes lielas. Snogden, man jāatgūst rokas stingrība, cs parīt parakstu laulību līgumu. Es negribu, kā apgalvo Snogdens, uzmest traipu.

Tā runādams, viņš līdz ar citiem apsēdās pie galda, kas bija iepretim Barketa un viņa meitas galdam. Snogdens piegāja pie bufetes, pats izvēlējās vīnu, un Petronija, Da- venanta kalpone, atnesa četras pudeles. Ēst nevienam negribējās, tāpēc pasniedza tikai lobītus riekstus un žāvētus augļus.

—   Jā, es uzmetīšu traipu, — atkārtoja van Konets, izlaistīdams vīnu. — Bet es nošaušu to mušu, Laura, ja viņa neliks mierā jūsu marmora pieri.

Tiešām, kāda no nedaudzajām mušām sirdīgi uzmācās sievietei, sēzdamās uz sejas. Laura ar pūlēm to padzina.

—  Pēc tādas nakts, — sacīja Snogdens, — es uzņemtos parakstīt vienīgi patentu uz mandarīna amatu.

Mazliet satraukts, Davenants uzmanīgi vēroja van I<o- netu, kas, padzinis no Lauras vaiga atkal atgriezušos apnicīgo mušu un noskatījies, kur tā nosēdās, sāka tēmēt uz to ar revolveri. Marta aizspieda ausis. Van Konets izšāva. Apklusušie skatītāji palūkojās uz trāpījumu un ieraudzīja, ka caurums apmetumā parādījies ne visai tuvu mušai. Tā nebija pat aizlidojusi.

—  Garām! — paziņoja Snogdens, kamēr mednieks bāza revolveri kabatā. — Nevajag, Georg. Pārāk liels troksnis. Jūs dzirdējāt, — viņš griezās pie Veisa, — par divkāršo pašnāvību? Tas noticis pagājušajā nakti. Divi trāpījuši viens otram pierē.

—   Divu soļu atstatumā?

—  Piecu collu. Man spēles laikā pateica Bekls. Viesnīcā «Dženova» nošāvies mīlas pāris. Saimnieks ir satriekts, jo paklīdušas baumas, ka šo abu nāves dēj visas šīgada laulības būšot nelaimīgas. Skaidrs, ka viesnīca kļuva tukša.

—  Tfu! — nospļāvās van Konets. — Neķērciet! Lai pareģo — kas grib un ko grib. Es apprecēšu savu mērka- ķīti un ielīdīšu viņas azotē, kur paslēpti dārgumi.

—  Atļaušos jautāt, — Barkets godbijīgi vērsās pie augstdzimušā apmeklētāja. — Kā notikusi tāda nelaime? Filips Barkets jūsu rīcībā, izkārtņu darbnīca Tukšā ielā 6, arī transparenti, bengāliskās ugunis, ja vēlaties … Bēdīgs notikums!

Van Konets gribēja palaist jautājumu gar ausīm, bet pamanīja Martas sārto seju un nenovaldīja bezmērķu iegribu — pieskarties kaut vai ar vārdiem meitenes tvirtumam, kas bija viņu satraucis.

—  Kā? Es, mīļais, neesmu lietpratējs. Droši vien, apmierinājuši savas kaislības, abi saprata, ka spēlīte nav to vērta.

Marta piesarka no van Koneta piemiegtā skatiena un bez kādas vajadzības pārbīdīja šķīvi.

—  Dīvains izskaidrojums! — piezīmēja Davenants, klusi smiedamies.

Visi izbrīnā paskatījās uz viesnīcas saimnieku, kas bija uzdrošinājies pārtraukt van Konetu.

Van Konets saslējies domāja par to pašu. Beidzot, paraustījis uzaci, viņš atļāvās atbildēt:

—       Kādēļ gan dīvains? Es, starp citu, atzīstu, ka šī viesnīca arī ir… dīvaina. Bet vai jūs varat nošaut mušu? Man liekas, jūsu piezīmju trāpīgumam piederētos vēl kādas trāpīgas īpašības.

Nesapratis dzērāja slēptos draudus un vēlēdamies mazināt neveiklību, Barkets saņēmās un piezīmēja:

—       Gravelots ir pirmšķirīgs šāvējs, kam, es domāju, nav līdzīgu.

—       Ā! Patiešām? Esmu apvainots, — sacīja van Konets, sākdams garlaikoties.

—   Bet es ari labi šaujul — paziņoja Veiss.

Aiz garlaicības gribēdama saērcināt visus, Laura vērsās pie Davenanta:

—       Eh, parādiet savu mākslu! Viņi taču ir tikai lielīb- nieki!

—   Kā? Es arī? — iesaucās van Konets.

—   Nu, jūs varbūt neesat pārāk slikts šāvējs.

—   Mēs visi esam strēlnieki, — sacīja Snogdens.

Muša atkal nosēdās uz Lauras zoda, un viņa novicināja

roku gar seju, gaiņādama uzmācīgo kukaini.

—       Saimniek! Nošaujiet mušu no tās vietas, kur stāvat! — pavēlēja van Konets. — Ja izdosies, — maksāju gineju. Lūk, kur viņa sēž! Uz tā galda.

Patiešām muša sēdēja uz tukšā blakus galda, pie sienas, saules stara apspīdēta.

—   Labi, — padevīgi sacīja Davenants. — Skatieties!

—   Noteikti netrāpīsiet! — kliedza Snogdens.

No bufetes līdz galdam ar mušu bija ne mazāk par piecpadsmit soļiem.

—   Lieku vēl vienu gineju!

Davenants domīgi paskatījās uz viņu, paņēma no kases atvilktnes revolveri ar garu stobru un, mirldi tēmējis, izšāva. Lode izrāva no galda virsmas augsti uzlidojušu skaidu, un muša nozuda.

—   Aizlidoja? — apvaicājās Veiss.

—       Nu nē! — Davenantu aizstāvēja Muldveja. — Es skatījos uzmanīgi. Mana muša ir izgaisusi ēterā.

—   Gineja pieder jums, — atsaucās van Konets.

Sadrūmis viņš uzmeta naudu galdā. Snogdens pasauca

kalponi un atdeva viņai Davenanta vinnēto gineju. Visi bija mazliet samulsuši.

Davenants paņēma monētu, ko bija atnesusi kalpone, un skaidri noteica:

—        5o naudu, kā arī to, kas ir uz galda, jūs, Petronij, varat ņemt sev.

—       Nejaušs trāpījuinsl — iebrēcās van Konets, Davenanta rīcības aizkaitināts. — Pamēģiniet vēireizl Petro- nijas pūram, ja?

—        Kāpēc ne, — atteica Davenants. — Palikušas vēl sešas lodes, un, tā kā muša ir jau tiesāta, es ietriekšu lodi lodē. Gribat?

—       Kas par velnu! — kliedza Snogdens. — Jūs runājat nopietni?

—   Nopietni!

—   Saņemiet sešas ginejas, — paziņoja van Konets.

—       Spēle nav līdzīga, — iejaucās Veiss. — Viņam arī kaut kas jāmaksā no savas puses.

—       Divpadsmit ginejas — gribat? — piedāvāja Davenants.

—       Nu, lūk! Un tas viss — Petronijai, — sacīja van Konets, atskatīdamies uz laimē un apmulsumā kvēlojošo sievieti.

Siena pretim bufetei bija divdesmit trīs soļu attālumā. Davenants izšāva un turpināja triekt lodes sienā, kamēr aptvere bija tukša. Apmetumā neparādījās jauni caurumi, tikai vienu reizi nobira dziļā iedobuma mala.

—       Eh! — īgni nodvesās van Konets pēc pudeles brāļu nospiestās klusēšanas un strēlniekam uzgavilējošās Lauras «bravo!» saucieniem. — Es, protams, nezināju, ka man darīšana ar profesionāli. Tā. Un tas viss — Petronijas dēļ. Es arī maksāju divpadsmit ginejas. Neesmu nekāds ubags. Tas Petronijai. Saņemiet naudu!

Pēc saimnieka mājiena satraukumā drebošā kalpone paņēma naudu, sacīdama:

—   Pateicos jums. Taisni brīnums.

Viņa sāka skraidīt šurp un turp, tad nostājās pie durvīm, svētlaimīgi grozīdamās, nosvīdusi, ar pilnu sauju naudas priekšauta kabatā.

Marta klusi smējās. Van Konetam šķita, ka Marta smejas par viņu, un viņam iegribējās meiteni aizvainot.

—       Nu, krāšņā jaunava… — iesāka van Konets; sadzirdējis Barketa steidzīgos vārdus: «Mana meita, ja atļausiet,» — viņš turpināja: — Cienīgais un nevainīgais bērns, vai jūs vēl neesat izmēģinājusi spēlīti ar baznīcas zvaniem un apelsīnu ziediem? Gertona ir pilna muļķu, kas cer par tādiem palikt «līdz kapa malai». Bet kā jūs?

—       Marta apprecēsies nākošajā gadā, — godbijīgi ierunājās Barkets, vēlēdamies glābt apjukušo meiteni.

—  Hugo Burks atgriezīsies no reisa, un tad mēs ietērpsim Martu baltā kleitā … He-he!

—       Tēt! — iesaucās apmulsumā pietvīkusi Marta, bet tūlīt piebilda: — Es priecājos, ka tas notiks nākošajā gadā. Varbūt to divu nāve šogad ir mums ļauna zīme.

—       Nu, protams. Mēs dzersim bēres, — atbildēja van Konets. — Snogden, kā sauc tos divus ēzeļus, kas sašāva viens otru? Kā tad jūs nezināt? Vajag uzzināt. Jocīgi. Neejiet pie vīra, Marta. Vīrs jūs sitīs …

—       Georg, — van Korveta cinisma aizskarta, dzēlīgo runu pārtrauca Laura Muldveja, — laiks doties ceļā. Trijos jums jābūt pie savas līgavas.

—       Jā. Nolādēts! Zvēru, Laura, kad es nogrābšu pēr- tiķīti, jūs bārstīsiet zeltu kā smiltis!

—       E … e … — mulsi nokrekstējās Veiss. — Cik man zināms, līgava jūs ļoti mīl. »

—       Mīl? Bet jūs zināt, kas ir mīlestība? Spļaušana durvju spraugā.

Neviens viņam neatbildēja. Laura nobālusi novērsās. Pat Snogdens, deniņus berzēdams, sarauca pieri. Barkets izbijās. Piecēlies no galda, viņš gribēja aizvest meitu, bet viņa izrāvās un sāka raudāt.

—   Cik tas ir ļauni! — viņa iekliedzās, piesizdama kāju.

—  O, cik neglīti!

Van Konetu bija satracinājusi saimnieka asā izturēšanās, paša nekaunība un drūmā, ķildu vēstījošā Lauras seja, kuru pārāk skaidri bija raksturojuši plātības apskurbinātā džentlmeņa solījumi; nu van Konets zaudēja pēdējo savaldīšanos.

—       Jūsu laime, ka neesat vīrietis! — viņš uzbrēca raudošajai meitenei. — Kad vīrs uzdauzīs jums zilumus, kā tas viņa amatā pienākas, tad dziedāsiet citu dziesmu.

Davenants tuvojās van Konetam.

—   Mērķis sasniegts, — viņš sacīja noteiktā balsī,

—  jūs līdz nāvei apvainojāt meiteni un mani.

No griestiem izšļākusi lietusgāze tā nepārsteigtu šis scēnas lieciniekus un pašu van Konetu kā Davenanta vārdi. Barkets paraustīja viņa piedurkni.

—       Jūs sevi pazudināsiet! — viņš čukstēja. — Klusējiet! Klusējiet!

Snogdens attapās pirmais.

—       Jūs apvainoja? — viņš iebrēcās, mezdamies pie Davenanta. — Jūs … kā tas ir… Jūs arī esat līgavainis?

—   Viss Petronijai! — uzjautrinādamies nomurmināja

Veiss.

—       Es nezinu, kāpēc klusēja Barkets, — atbildēja Davenants, nepievērsdams uzmanību Snogdena dusmām un runādams ar van Konetu, — bet, ja tēvs klusēja, viņa vietā pateicu es. Apvainojums mīlestībai ir apvainojums man.

—       A! Lūk, romantisku uzskatu pravietisl Izskatās pēc kazuāra pie atvērtas lūgšanu grāmatas!

—        Liecieties mierā, Snogden! — salti pavēlēja van Konets, pieceldamies un nostādamies pretī Davenantam. — Cienījamais cirka Nimrod! Ja šai pašā brīdī jūs nelūgsiet man piedošanu tik pazemīgi, kā suns diedelē maizes gabalu, es darīšu jums zināmu savu garastāvokli ar pļaukas skaņu.

—   Jūs esat nelietis! — skaļi sacīja Davenants.

Van Konets sita, bet Davenants paspēja aizsegties un tūlīt atbildēja pretiniekam ar tādu pļauku, ka tas aizvēra acis un tikko nenokrita. Veiss metās starpā.

Istabā iestājās klusums, kā mēdz būt, apzinoties nelabojamu nelaimi.

—       Ziniet ko, — Muldveja sacīja Veisam, — es kāpšu mašīnā. Pavadiet mani.

Viņi izgāja.

Snogdens piegāja pie van Koneta. Pie pamestā galda palika trīs: Davenants, Snogdens un van Konets. Barkets, steigšus savācis saiņus, izveda Martu pagalmā un metās jūgt zirgu.

Davenants dzirdēja sarunu, labi saprazdams tās apvainojošo saturu.

—   Ar krodzinieku? — sacīja van Konets.

—   Jā, — atbildēja otrs. — Tā ir.

—       Pārāk liels gods. Bet ne jau par to ir runa. Jūs zināt, par ko.

—   Zinu. Tādā gadījumā mana loma jo lielāka.

—       Pateicos, jūs esat draugs. Ei, lops, — van Konets uzrunāja Davenantu, — mēs skatāmies uz tevi kā uz traku kustoni! Divkaujas nebūs.

—       Ja atteiksieties no divkaujas, — mierīgi paskaidroja Davenants, — es parūpēšos, lai jūsu līgava zinātu, uz kura vaiga jums labāk augs bārda.

Sie savstarpējie apvainojumi vairs nevarēja izraisīt uzbrukumu ne no vienas, ne no otras puses,

—       Jūs zināt, kam jūs sakāt tik lieliskus vārdus? — jautāja Snogdens.

—   Es tos saku Georgam van Konetam.

—  Jā. Un man arī. Mani sauc Rauls Snogdens.

—   Divi vienmēr dzird labāk nekā viens.

—       Ko darīt? — teica van Konets. — Jūs redzat, šis cilvēks ir traks. Labi, jums paziņos — lai tad arī notiek — un parādīs godu divkaujā.

—       Vieta atradīsies, — atbildēja Davenants. — Es gaidu tūlītēju lēmumu.

—       Tas nav iespējams, — paziņoja Snogdens. — Apmierinieties ar to, kas jums solīts.

—       Labi. Es gaidīšu. Un, ja jūsu dusmas dzisīs, es darīšu visu, lai tās iedegtos par jaunu.

Iestājās klusums.

—       Nelietis!.., Iesim, — van Konets sacīja Snogdenam, lēni dodamies lejā pa kāpnēm, kamēr Snogdens izvilka naudu, lai samaksātu. Nosviedis divus zelta gabalus uz pamestā galda, viņš skrēja uz mašīnu. Sasēdusies kompānija nozuda tveicīgā rīta putekļos.

Noliektu galvu Davenants stāvēja pie galda un domās apsvēra savu rīcību, taču neredzēja tajā nekā lieka. Sī rīcība bija piespiesta.

Sarūgtinātā Marta drīz pēc tam ar tēva starpniecību izteica Davenantam savu pateicību; Barkets jau bija sa- posies ceļam. Viņš bija satriekts, uztraucās un lūdza Davenantu atrast kādu iespēju izlīdzināt briesmīgo atgadījumu.

Davenants klusēdams uzklausīja viņu un, izvadījis viesus, ķērās pie dienas darbiem.

II nodaļa

Ceļa lielāko daļu van Konets klusēja, ienīstot savus līdzbraucējus par to, ka viņi bijuši šī negoda liecinieki, bet saprāts spieda piekāpties pašreizējās situācijas labad.

— Es gribu izvairīties no skandāla, — van Konets teica Laurai Muldvejai. — Apsoliet nevienam neko neteikt.

Laura zināja, ka van Konets atalgos viņu par klusēšanu. Un, ja neatalgos, viņai rokā bija labas kārtis un viņa varēja izdarīt drošu gājienu par lielu summu. Sī negaidītā veiksme tā iepriecināja Muldveju, ka viņa domās pateicās liktenim.

—   Uz mani varat paļauties, Georg, — sirsnīgi un ironiski čukstēja Laura. — Es tikai baidos, ka tas cilvēks jūs nogalinās. Vai saprātīgāk nebūtu izbeigt šo lietu miera ceļā? Ja viņš atvainotos?

—   Par vēlu un neiespējami. — Van Konets kļuva domīgs. — Jā, par vēlu. Snogdens manā vārdā izteica apņemšanos šauties.

—   Ko tad darīt?

—   Nezinu. Es jums paziņošu.

—   Dieva dēļ, Georg!

—   Labi. Bet risks ir neizbēgams.

Van Konets pavēlēja šoferim apstāties pie tavernas ceļmalā un, pamājis Snogdenam, lai tas nāk viņam līdzi, šķīrās no Veisa, kuru arī lūdza klusēt par smago gadījumu.

—   Dārgo Georg, — atbildēja Veiss, — es, goda vārds, nesaprotu jūsu uztraukšanos par tādiem niekiem, kurus vajadzēja turpat uz vietas likvidēt ar pamatīgu kautiņu. Bet es klusēšu, ja tāda ir jūsu vēlēšanās.

—   Lieta ir daudz sarežģītāka, nekā jums liekas, — iebilda van Konets. — Manas līgavas raksturs un uzskati diemžēl izšķir visu. Man vajag viņu apprecēt.

Veiss aizbrauca kopā ar Lauru, bet van Konets un Snogdens iegāja tavernā un pieprasīja atsevišķu istabu.

Snogdenam nebija līdzekļu, bet viņam piemita noslēpumaina spēja labi ģērbties, dzīvot dārgā dzīvoklī un uzturēt draudzīgas attieksmes ar augstdzimušiern vecpuišiem. Klīda baumas, ka viņš ir kāršu blēdis un šantāžists, bet, nekad neapstiprinātas ar faktiem vai vismaz netiešiem pierādījumiem, šīs baumas drīzāk nāca viņam par labu nekā kaitēja, pateicoties cilvēku īpatnībai — sajūsmināties par godīgumu, ja tam uzbrūk, tāpat kā par nenotve- ramību, ja tā ir veiksmīga.

Nojauzdams, ko no viņa grib van Konets, kam drīz vajadzēja braukt pie Konsuēlas Huarecas, Snogdens smalkjūtīgi izvilka pulksteni un nolika to uz galda, pēc tam prasīja pasniegt liķierus un kafiju.

—   Snogden, es esmu pazudis! — iesaucās van Konets, kad apkalpotājs bija aizgājis. — Pļauka ir pielīmēta pamatīgi, un, ja ne šodien, tad rīt par to uzzinās visa pilsēta. Tad Konsuēla Huareca ar viņas nācijai piemītošo teatrālo patosu gaidīs manu nāvi no šī Gravelota lodes, bet pēc tam izraudāsies pēc sirds patikas un aizies klosterī vai noindēsies.

—   Jūs viņu labi pazīstat?

—       Es pietiekami labi pazīstu. Tas ir sīrupa un graboša galerta maisījums.

—       Neapšaubāmi, tēvocis Gravelots ir ideāls šāvējs, — ierunājās Snogdens pēc ilgām pārdomām, pilnīgi apsvēris sava plāna detaļas. — Ja jūs paspēsiet izšaut pirmais, Gravelots, pat smagi ievainots, spīdoši ietrieks jums lodi pierē vai degunā, kur nu viņam iepatiksies.

—   Jums atlicis vēl tikpat jautri iztēlot manas bēres.

—       Pieņemiet šos vārdus par balsī izteiktām pārdomām, van Konet, — es nevēlos jūs ne ķircināt, ne mocīt, tāpēc drīzāk izskatīsim mūsu iespējas. Samierināšanās atkrīt.

—       Kāpēc? — steidzīgi iejautājās van Konets, klusībā cerēdams izvairīties no nepatikšanām, kaut vai maksājot par to ar jaunu pazemojumu.

—       Tāpēc, ka viņš iesitis jums pliķi, un vēl tāpēc, ka mēs nevaram paļauties uz Gravelota godajūtām: meklējot samierināšanos, mēs varam uzdurties atteikumam. Jūs taču pirmais viņam iesitāt.

Van Konets sažņaudza deniņus, drūmi skatīdamies glāzē. Nopūties viņš pasmaidīja un izdzēra.

—       Neko nesaprotu. Snogden, palīdziet! Glābiet mani! Pēc bezmiega nakts man galvā ir viens vienīgs haoss. Es esmu apstulbis.

—       Georg, — skaļi teica Snogdens, purinot aiz pleca draugu, kas, iespiedis seju plaukstās, sēdēja tikko dzīvs no bailēm un naida, — es jūs glābšu.

—   Pie visiem velniem, Raul! Ko jūs varat darīt?

—   Pirms atbildes es prasu aklu uzticību.

—   Esmu ar mieru uz visu.

—       Akla uzticība ir galvenais noteikums. Otrs — jārīkojas nekavējoties. Un rīcības brīvībai man nepieciešama nauda.

Van Konets nebija skops, par to Snogdens bija pārliecinājies diezgan bieži. Bet, kad Snogdens nosauca summu — trīs tūkstoši, van Konets sarauca pieri un mazliet atvēsa pret sava glābēja autoritāti.

—   Tik daudz? Kam jums tik daudz naudas?

—       Es pierakstīju liecinieku vārdus. Barkets un viņa meita, kalpone un pats Gravelots, — Snogdens paskaidroja tik nopietni, ka van Konets padevās. — No visiem šiem ļaudīm es panākšu klusēšanu. Gravelots izmaksās visdārgāk, bet ar citiem es apņemos tikt galā samērā lēti. Veiss šodien aizbrauc. Laura klusēs, cerot uz pateicību priekšdienās. Cilvēki nav sarežģīti radījumi. Citādi es sen tīrītu uz ielas zābakus vai arī rakstītu romānus svētdienas pielikumam.

—  Jums taisnība. Rīkojieties, — sacīja van Konets, izvelkot čeku grāmatiņu. Atzīmējis summu, viņš parakstīja čeku un sniedza to Snogdenam.

—   Tagad, — sacīja Snogdens, noslēpdams čeku, — es runāšu atklāti.

—   Tas ir vislabākais.

—   Lieliski. Mēs esam cilvēki bez aizspriedumiem. Es nokārtošu jūsu lietu, bet tikai tādā gadījumā, ja jūs iz- niegsiet man tūlīt pat vekseli uz diviem mēnešiem desmit tūkstošu mārciņu apmērā.

Van Konets nebija tāds muļķis, lai uzskatītu šos saspringtā, cietā balsī izteiktos vārdus par joku. Ārēji palikdams mierīgs, van Konets klusēja un pēkšņi, drausmīgi nobālējis, uzsita dūri galdā ar tādu spēku, ka tasītes palēcās.

—   Kas par nelaimīgu dienu! — kliedza van Konets. — Vai tiešām viss iet pie velna? Un jūs — jūs, Snogden, aplaupāt mani?! Kā to saprast? Es zinu, žēlastības dāvanas jūs nešķebina, zinu par jums vairāk nekā jebkurš cits. Bet es nedomāju, ka jūs tik ļauni izmantosiet manu nelaimi.

Snogdens paņēma spieķi un nometa čeku uz galda.

—   Lūk, jūsu čeks, — viņš sacīja, no sirds izbaudīdams spēli, visu tās šķietamo risku līdz ar mierinošo drošības apziņu. — Es rīkojos savās interesēs, pareizāk sakot, esmu lietišķs cilvēks. Jūsu čeks mani neiedvesmo. Ardievu. Es neuzskatu, ka šī sadursme ir pēdējā, un rīt, kad jums desmit tūkstoši neliksies vairs tik svarīgi, lai to dēļ zaudētu visu pārējo, ja nebūs jau par vēlu, jūs varēsiet atjaunot mūsu pārrunas.

—   Snogden, jūs izsitāt mani no sliedēm, — teica van Konets, redzot, ka draugs dodas uz durvīm, un nolādot savu karstgalvību. — Neaizejiet, uzklausiet mani. Esmu ar mieru.

—   Žēlīgais dievs! — nosaucās Snogdens, tikpat noteikti atgriezdamies pie galda, cik noteikti bija to pametis, un apsēdās, izlikdamies pavisam pārguris. — Žēlīgais dievs! Pa tiem pieciem gadiem, kopš es jūs pazīstu, Georg, — sākot ar jūsu paspēli Kolberam, kad vajadzēja izpurināt visu augļotāju makus un es kā suns skraidīju no Gerto- nas uz Sanfuēgo, no Sanfuēgo — uz Poketu un atkal uz Gertonu, — kopš tā laika līdz pat šīm rītam es biju pārliecināts, ka jums nav svešas sazvērnieka pateicības jūtas savam līdzgaitniekam tajā sarežģītajā dzīvē, kurai jūs nodevāties, galvenokārt pateicoties man. Es pat nerunāju par gadījumu ar nepilngadīgo Matildi no dāmu orķestra, kad jums draudēja tiesa. Es nekā neteikšu par maniem pūliņiem, kad pierunāju jūsu tēvu izdot šķietamu atkāpšanās naudu kādam Smitam, kurš it kā draudēja protestēt viltotu, neesošu vekseli. Es nerunāju arī par spekulācijām, kas, atkal pateicoties man, deva jūsu augstībai divpadsmit tūkstošus par kontrabandu. Nerunāšu arī par daudzajiem negadījumiem ar sievietēm un avīžniekiem, kad esmu jums palīdzējis. Es nerunāju par Lauru, kuru vārda tiešā nozīmē izrāvu no Vargena guļamistabas. Bet es runāju par godu … Nē, Jaujiet man pateikt visu. Jā, van Konet, mūsu rūdījuma cilvēkiem ir savs gods, un šo godu sauc «savstarpēja palīdzība». Tikai goda jūtas spiež mani jums to atgādināt. Tagad, kad es varētu audzināt savu zēnu par godīgu cilvēku, kam sveši grēka kvēpošie uguņi, kuros sadedzinājis savu mūžu viņa audžutēvs, jūs ar dūres sitienu galdā paziņojat, ka esmu laupītājs un nelietis. Es būtu smieklīgs un nožēlojams, ja rīkotos par velti, jo tas nozīmētu, ka neesmu spējīgs jūs glābt. Tādai lietai vajadzīgs cilvēks, kas, līdzīgi man, nekaunas nekādu līdzekļu. Bez tam esmu jūsu draugs, un jums jāpiekrīt, ka alkatīgs draugs labāks par pašaizliedzīgu ienaidnieku. Taču jums ir laiks atskurbt un braukt. Rakstiet vekseli.

Runādams par zēnu, Snogdens nemeloja. Pirms astoņiem gadiem, vinnējis lielu summu, viņš aiz pēkšņa untuma atpirka no kādas ubadzes zīdaini un nolīga tam barotāju. Ar laiku Snogdens pieķērās zēnam un ļoti rūpējās par viņu.

—   Smiekla naudai Vekseli es jums došu, — sacīja van Konets, kuram būtībā nebija citas izejas kā vien paļauties uz Snogdena pašpārliecību un pieredzi. — Vai jums ir blanka?

—   Man ir krājumā itin viss, kas vajadzīgs.

Snogdens iedeva van Konetam blanku un, kad apkalpotājs atnesa tinti, sāka paslepšus vērot, ko raksta van Konets.

Kad darījums bija galā, Snogdens salocīja vekseli un atklāti nopūtās.

—  Tā būs labāk, Georg, — viņš teica pamācošā tonī, ka pieaugušais, mierinādams bērnu, — varat man ticēt. Liela summa izraisa spējas un iekvēlina izdomu.

—   Bet, velns lai parauj, atklājiet man savus plānusl

—   Kāpēc! Es, jāatzīstas, neciešu kritiku. Tā atvēsina. Kas attiecas uz maniem plāniem, tie ir tik neoriģināli, ka jūs sāksiet šaubities, bet es savukārt lieliski pazīstu sevi un esmu absolūti pārliecināts par izdošanos.

—  O, cik es būšu priecīgs, Snogden! Vai varu mierīgi braukt pie Konsuēlas?

—  Jā. Varat, un jums tas jādara.

—  Bet, Snogden, pieļausim jūsu patmīlībai tik nepieņemamu piedevu kā neveiksmi.

—  Es atdošu vekseli jums, un jūs manā klātbūtnē to saplēsīsiet, — cieti noteica Snogdens. — Brauciet un gaidiet pie Huareciem. Es došu jums ziņu.

Van Konets mazliet nomierinājās. Viņi samaksāja, izgāja un devās katrs uz savu pusi. Snogdens tā ari nepateica, ko taisās darīt, bet van Konets brauca projām, lai pēc novannošanās paspētu tikt pie līgavas.

III nodaļa

Van Koneta jauniņā līgava Konsuēla Huareca bija Pedro Huareca vienīgā meita; viņas tēvs bija kļuvis bagāts, pārdodot gruntsgabalus. Tabakas plantāciju un cigāru fabriku īpašnieks, administratīvās padomes deputāts, cilvēks no tautas zemākajiem slāņiem — Huarecs tikai uz vecumu bija ticis pie bagātības. Viņa sieva bija lopu lieltirgotāja meita. Desmitgadīgo Konsuēlu vecāki nosūtīja uz Spāniju pie mātes radiniekiem. Tur viņa beidza pansiju un atgriezās kā septiņpadsmitgadīga jaunava. Tāpēc gertoniešu vieglprātīgie tikumi nebija ietekmējuši Konsuēlu. Viņa atbrauca neilgi pirms ikgadējiem jūrnieku svētkiem, ko Gertonā rīkoja 9. jūnijā, pieminot «Minervu», kas bija ieradusies Gertonas reidā 1803. gada 9. jūnijā Dejodama Konsuēla iepazinās ar van Konetu un drīz iemīlējās viņā par spīti šā cilvēka reputācijai, kam viņa, lai cik savādi tas būtu, ticēja, mierīgi pierādot sev un sarūgtinātajam, pret šīm laulībām noskaņotajam tēvam, ka van Konets labosies, jo mīl viņu, Konsuēlai, kas nepavisam nepazina dzīvi, šķita, ka dziļa mīlestība var pārvērst pat nocietinātu bandītu. Viņa mazliet kļūdījās un vienīgi tāpēc, ka tāda mīlestība iedarbojas tikai uz stipriem un drosmīgiem cilvēkiem.

Svarīgi piezīmēt, ka taisnīgā un paļāvīgā rakstura dēļ Konsuēla pirmā atzinās van Konetam savā mīlestībā, pie tam tik aizkustinoši, kā vien to spēj nepieredzējusi būtne. Jebkurš cits van Koneta vietā, kļuvis par Konsuēlas izredzēto, justos jau pa pusei saņēmis piedošanu un labi pārdomātu, pirms uzņemtos svarīgo pienākumu sargāt dzīvi un likteni meitenei, kas atdāvā sirdi tik viegli, kā pasniedz ziedu. Bagātā pūra dēļ van Konets izlikās iemīlējies, un, lai gan viņam bija lieli panākumi pie sievietēm, viņš tomēr mazliet brīnījās, ka medījums pats izskrējis pretim šāvienam, kad viņš vēl tikai pētīja pēdas. Viņa tēvs kāroja bagāto pūru vēl vairāk nekā dēls. Augusts van Konets aiz izšķērdības bija tik dziļi ieslīcis parādos, ka karjeras un arī materiālā stāvokļa bankrots bija tikai laika jautājums.

Divus mēnešus gubernatora dēls atvadījās no vecpuiša dzīves, vairāk vai mazāk sekmīgi slēpdams savas dēkas. Tuvojās kāzas, bet šodien van Konetam vajadzēja braukt pie līgavas uz sarunu, ko meitene uzskatīja par visai svarīgu. Viņa gribēja patiesi, no sirds apliecināt viņam savu mīlestību, lai pēc tam saņemtu no līgavaiņa solījumu būt viņai par uzticīgu un īstu draugu. Tas bija jaunas meitenes dabiskais saviļņojums, kad viņa neskaidri nojauš visu sava soļa svarīgumu un tiecas nekavējoties atklāt labākās jūtas kā sevī, tā izredzētajā, lai ielauztos ar sirdi ilgo, priekšā stāvošo gadu tuvības noslēpumā.

Huarecu ģimene parasti neizbrauca no piepilsētas muižas, bet nedēļu pirms kāzām Konsuēla ar māti pārvācās uz pilsētas namu, kas slējās nelielā uzkalnā aiz šaurās Karantīnas ielas, netālu no skvēra un sv. Maurīcija baznīcas. Huarecu vienstāva namu veidoja trīs balti dažāda lieluma kubi ar plakaniem jumtiem un bruģētu laukumiņu pie durvīm, uz kurām veda kāpnes. Ap laukumiņu vijās čuguna margas. No šejienes varēja pārredzēt gandrīz visus pilsētas jumtus līdz pat tālo jaunceltņu septiņstāvī- gajām grēdām. Mājas austrumu daļai bija divas blakus terases, viena par otru augstāka. Iekšējais pagalms ar balkoniem, strūklaku, palmām un puķu dobēm bija Konsuēlas mīļākā uzturēšanās vieta. Tur viņa lasīja un sapņoja, un turp istabene, mulāte, aizveda van Konetu, kas bija ieradies ar nelielu nokavēšanos, jo pēc atvadīšanās no Snogdena viņš bija pūlējies atgūt garīgo līdzsvaru, tāpēc ilgi sēdējis vannā un dzēris mētru kokteili.

Barkets bija labi attēlojis Gravelotam iespaidu, kādu atstāja Konsuēla, tāpēc vajag vienīgi paskatīties uz viņu tik tuvu, kā tas bieži bija atļauts van Konetam. Neraugoties uz savu bagātību, meitene mīlēja vienkāršību, kas ļoti kaitināja līgavaini, kam gribējās, lai viņam glaimojošā ģimenes finansiālā varenība izpaustos katrā līgavas tērpa krokā. Uz šo satikšanos Konsuēla bija izvēlējusies baltu blūzi ar vaļīgu apkakli un svārkus, košus kā peo- nija, mazās kājiņas bija ieautas baltās zeķēs un melnās kurpītēs. Smalka zelta ķēdīte ar lielu pērli divām kārtām apskāva meitenes melnīgsnējo kaklu, melnajos matos bija iesprausta bruņurupuča ķemme. Ne gredzenus, ne auskarus Konsuēla nenēsāja. Viņas rokas, salīdzinot ar mazajām kājiņām, atgādināja zēna rokas, bet kā to spiediens, tā izskats liecināja par maigumu un sievišķību. Vispār viņa bija glīta meitene ar laipnu seju, skaidrām, melnām acīm, kas reizēm bija loti nopietnas, un apburošām skropstām: augumā viņa bija neliela un smalka, kaut arī kustīgums, slaidums, meitenīgi šaurie pleci un trauslās rokas lika Konsuēlai izskatīties lielākai, nekā patiesībā bija, jo viņa aizsniedza ar matiem tikai van Koneta zodu. Balsij, kas izplūda reizē ar elpu, bija viegls krūšu tembrs, un tā bija tik patīkama, ka nenozīmīgākie vārdi Konsuēlas mutē likās slēpjam dzijākas jūtas, kas varēja būt vērstas uz citiem, svarīgākiem apziņas momentiem, bet bija raksturīgas viņas tonim, kā elpa — balsij.

Ar šādu meiteni bija saderināts van Konets. Sastapis Konsuēlas māti, kalsnēju sievieti, daļēji līdzīgu meitai, melnā zīda tērpā ar stikla pērlīšu rotājumu, van Konets veltīja dažas minūtes nākamajai sievasmātei, izlikdamies, ka viņu neinteresē nekas cits kā tikai līgava. Kaut arī Vinsentai Huarecai bija dzīvas un vērīgas acis, kas savā laikā bija laupījušas sirdsmieru ne vienam vien vīrietim, tomēr, piebalsodama vīram un sūrodamās līdz ar viņu, Vinsenta slepenībā bija van Koneta pusē. Eleganta netikuma iemiesojums, kas bija noliecies spēcīgu un maigu jūtu priekšā, aizkustināja viņas romantisko dvēseli. Bez tam lopu tirgoņa meitai augstdzimušo ļaužu grēki nelikās izrietam no ļaunām tieksmēm, bet atgādināja drīzāk fantastisku, riskantu rotaļu, ko nav grūti nomainīt pret idilli.

Parunājies ar māti van Konets gāja pie līgavas. Ieraudzījusi viņu, Konsuēla atplauka, pietvīka. Viņas skatiens pauda maigumu un nepacietīgu vēlēšanos runāt par kaut ko neatliekamu.

Garlaikodamies, dueļa baiļu nomākts, van Konets,_ uzmanīgi un padevīgi liekuļojot, sāka spēlēt mīlētāja lomu — vienu no grūtākajām lomām, ja tēlotāja sirdi nav skārušas kaut vai simpātijas. Ja sirds smaida un meitenes mīlestība ir akla, spēles panākumi nodrošināti — nav piespiešanās ne vārdos, ne pozā, esi mierīgs, aizdomīgi kluss, pat drūms un gurdens, — sievietes sirds atradīs izskaidrojumu visam, visu attaisnos un uzņemsies vainu uz sevis.

Van Konets noskūpstīja Konsuēlas roku, bet meitene apskāva viņu, noskūpstīja uz deniņiem, atkāpās, saņēma Viņu aiz rokas un veda pie krēsla.

—   Nāciet šurp, sēdieties … Sēdieties, — atkārtoja meitene, redzot, ka van Konets uz brīdi kļuvis domīgs. — Lai paliek visas jūsu darīšanas. Jūs tagad esat kopā ar mani, bet es ar jums.

Viņi apsēdās un pagriezās viens pret otru. Konsuēla paņēma vēdekli. Apvēdinājusies meitene nopūtās. Viņas acis, smaidošas un satrauktas, pievērsās nerunīgajam līgavainim.

—   Man ir tik skumji, — teica Konsuēla. — Jūs zināt, kas noticis? Šodien visa Gertona runā par divu cilvēku pašnāvību. Viņi neprātīgi mīlēja viens otru. Cik sāpīgi, vai ne? Viņiem neļāva apprecēties, bet viņi to neizturēja. Tikai pirmsnāves vēstule atklāja nelaimes iemeslus. Tur tā arī bija uzrakstīts: «Labāk nāve nekā šķiršanās.» To bija rakstījusi viņa. Bet viņš pievienojis: «Mēs nešķirsimies. Ja nevaram kopā dzīvot, tad vismaz kopā mirsim.» Tagad visi runā, ka tā ir ļauna zīme un tie, kas šogad salaulāsies, kļūs nelaimīgi, un viņu dzīve būs nepanesama. Kā jūs domājat, vai mums neatlikt laulības līdz nākamajam pavasarim? Es tik briesmīgi baidos no kaut kā tāda … neiziet no prāta. Jūs jau dzirdējāt?

—   Es dzirdēju par šo notikumu, — atbildēja van Konets, paņēmis no Konsuēlas rokām vēdekli, pētot zīmējumus uz ziloņkaula plāksnītēm. — Brīnišķīgs vēdeklis! Bet es tā jūs mīlu, dārgā Konsuēla, ka māņticīgi aizspriedumi mani nebaida.

—   0, jūs mani mīlat! — klusi iesaucās meitene, satverdama vēdekli, ko van Konets nelaida vaļā, līdz viņu rokas sastapās, — Bet vai tā ir patiesība?

Konsuēla iesmējās, tad kļuva nopietna, un atkal nevaldāmi, laimīgi smiekli, līdzīgi rīta saules rotaļai koka lapotnē, apstaroja viņu.

—   Tā ir patiesība? Bet ja nav? Es pajokoju! — viņa iesaucās, pamanījusi, ka van Koneta kreisā uzacs lēni un patētiski paceļas. — Tas taču ir brīnišķīgi, ka mēs divi, es un jūs, tik ļoti, ļoti, uz visiem laikiem mīlam. Manuprāt, labāk taču nekas nevar būt. Bet kā domājat jūs?

—   Es domāju tāpat. Man liekas, jūs esat izteikusi manas domas.

—   Patiešām? Man par to prieks, — lēni sacīja Konsuēla, novērsdamās un noliekdama galvu, lai modinātu sevī svinīgu noskaņojumu, bet smaids rotājās viņas puspievērtajās lūpās. — Nē! Man ir jautri, — viņa teica, atliekdamās un uzelpodama ar pilnu krūti. — Es varu tā sēdēt ilgi un skatīties uz jums. Visu nevar izteikti Vesela jūra vārdu, kā viļņi jūrā. Ko lai mēs darām? Lūdzu, nomieriniet mani.

Van Konets gribēja atdzīvoties, nepiespiesti tērzēt, bet nevarēja. No Snogdena gaidāmās ziņas kā melna roka gulēja uz viņa sažņaugtās sirds. Konsuēla pamanīja viņa noskaņojumu, bet viņš ierunājās taisni tad, kad meitene jau gribēja vaicāt, kas viņam noticis.

—   Kāda nozīme uztraukties? — sacīja van Konets. — Visa nelaime ir tā, ka muļķība, ko pateicis viens cilvēks, simt citu muļķu atkārtojumā sāk izskatīties pēc kaut kā briesmīga. Mirušo, protams, žēl, bet tādi gadījumi notiek katru dienu, ja ne Gertonā, tad Madridē, ja ne Mad- ridē, tad Vīnē. Tas ir viss, es domāju.

—   Jūs tik pārliecināti runājat. Ak, ja tā būtu! Bet ja cilvēks pavērš to uz sevi… ja viņš netiek vaļā no skumjām domām …

Konsuēla apjuka un pārtrauca sevi:

—   Es tūlīt izdomāšu, kā to pateikt. Jūs, liekas, nomāc kādas rūpes. Varbūt es maldos?

—   Manu sirdi aizpildāt jūs, — smaidīdams izjusti atbildēja van Konets.

—   Ak jā… Es sapratu, kā izteikt savu domu. Ja cilvēks ir pilns laimes un par to baiļojas — vai sveša traģēdija nevar atstāt pēdas viņa dvēselē un šīs pēdas nevar ietekmēt nākotni?

—   Zvēru, ka es labprāt atdzīvinātu Gertonas Romeo un Džuljetu, lai jūs nemocītu nojautas.

Jā. Bet atdzīvināt nevar! Savādi, ka mana māte jums neko neteica.

—  Jūsu māte droši vien nevēlējās mani uztraukt.

~ Mana māte… Jūsu māte… Ak-ak-ak! — pārmetoši iesaucās Konsuēla, atdarinādama līgavaiņa atturīgo toni. — Nu labi. Jūs saprotat, ka mums vajag par visu izrunāties?

—   Jā.

—   Georg, — nopietni iesāka Konsuēla, — es gribu runāt par nākotni. Parīt mūsu kāzas. Mums priekšā ilga kopīga dzīve. Vispirms mums vajag būt draugiem, izturēties vienam pret otru ar pilnīgu uzticību, un mūsu starpā nedrīkst būt mujķīgas greizsirdības.

Viņa apklusa. Viena lieta — sacīt vienatnē sev kaislīgas, garas runas, cita — izteikt savus vēlējumus uzmanīgajam, noslēgtajam van Konetam. Sapratusi, ka viņas daiļrunība izsīkusi, meitene nosarka un paslēpa seju rokās.

—   Nu, re, man viss sajuka, — viņa sacīja, bet padomājusi atsedza seju un maigi turpināja: — Mēs nekad nešķirsimies, vienmēr kopā, vienmēr: staigāt, balsī lasīt, ceļot un bēdāties, un smieties … Par ko bēdāties? Tas nav zināms, bet gadīties var, kaut arī es negribu bēdāties!

—   Brīnišķīgi! — atsaucās van Konets. — Klausoties jūs, negribas vairs dzirdēt nevienu citu un neko citu.

—   Jūsu ne visai pievilcīgais dzīves veids, — sacīja meitene, — lika man ilgi domāt: kāpēc tā bija? Es zinu: jūs bijāt vientuļš. Tagad jūs vairs neesat vientuļš.

—   Apmelošana! Ļauna apmelošana! — iesaucās van Konets. — Kārtis un pudele vīna … Ak, kāds grēksl Bet mani apskauž, man ir daudz ienaidnieku.

—   Georg, es jūs mīlu tādu, kāds esat. Lai tās būtu divas spēles un divas pudeles vīna. Runa ir par jūsu draugiem. Bet jūs droši vien jau esat atteicies no viņiem. Ja gribat, mēs abi spēlēsim kārtis. Es varu ari izdzert kopā ar jums puspudeli vīna, bet pārējais jūsu ziņā.

Viņa iesmējās un nopietni nobeidza:

—  Mans draugs, nedusmojieties, bet es gribu, lai jūs paspiestu manu elkoni.

—   Elkoni? — brīnījās van Konets.

—  Jā. Jūs to tik spēcīgi un karsti reiz paspiedāt, kad palīdzējāt man pārlēkt pāri strautam.

Konsuēla salieca roku, pastiepa elkoni, un van Kone- tam vajadzēja to paspiest. Viņš saspieda stipri, bet Konsuēla samiedza acis labsajūtā.

—   Cik jauka ir tāda stipra mīlestība. Zināt, kad es sāku jūs iemīlēt?

—   Nē.

Bija pagājušas jau trīs stundas, kopš van Konets uzticēja Snogdenam nepatīkamās lietas nokārtošanu. Viņa nemiers auga. Ar mokām viņš sēdēja, nospiesti klausīdamies meitenes valodās.

—   Jūs stāvējāt zem balkona un skatījāties augšā uz mani, metot mutē konfektes. Jūsu sejā toreiz pavīdēja kaut kas aizkustinošs. Es to atcerējos, nekā nevarēju aizmirst, sāku domāt un sapratu, ka mīlu jūs no šī brīža. Bet jūs?

Jautājums nāca negaidīti, bet van Konets laimīgi tika ar to galā, paziņodams, ka vienmēr viņu mīlējis, jo vienmēr sapņojis tieši par tādu meiteni kā viņa līgava.

Tālāk negāja tik gludi. Van Koneta garastāvoklis galīgi sašļuka. Viņš pūlējās uzturēt sarunu, valdot pār Konsuēlas jūtām un uzmanību, bet nevarēja. Ne vārdu, ne domu viņam nebija. Van Konets gaidīja ziņas no Snogdena, nolādot strūklakas burbuļošanu un klausoties, vai neatskanēs steidzīgi soļi, kas vēstītu par izsaukumu pie telefona.

Pēc vairākiem bikliem mēģinājumiem iedzīvināt drūmo līgavaini Konsuēla apklusa. Smalkjūtīgi izlikdamās, ka pati iegrimusi domās, viņa novērsās; lūpiņas sapūtās un rūgti drebēja. Ja tagad vēlreiz pajautātu van Konetam, kas viņam kaiš, tad pati sāktu raudāt no saviem vārdiem. Skumjo noskaņu mazliet izkliedēja Vinsenta, paziņojot, ka atbraucis tēvs. Tiešām, van Konets nepaspēja nomurmināt nesakarīgu frāzi, kad ieraudzīja Diēgo Huarecu, druknu vīru ar drūmu seju. Paskatījies uz Konsuēlu, viņš saprata meitas garastāvokli un jautāja:

—  Jūs esat sastrīdējušies?

Konsuēla piespiesti pasmaidīja.

—   Nē, nekas tāds nav noticis.

—   Es ar savu sievu strīdējos diezgan bieži, — teica vecais vīrs, nosēzdamies un apslaucīdams seju ar mutautiņu. — Nekā laba tur nav.

Sie tīšām teiktie, asie vārdi vēl vairāk apbēdināja Konsuēlu. Galvu noliekusi, viņa caur pieri paskatījās uz līgavaini. Van Konets klusēja un truli smaidīja, nespēdams koncentrēties. Bāls, domās lamājot meiteni neķītriem vārdiem un nolādot drūmi noskaņoto Huarecu, kurš arī bija apmulsis un nesteidzās runāt, van Konets griezās pie Konsuēlas mātes.

—   Ļoti smacīgs gaiss. Droši vien būs pērkons.

—   01 Tas man nepatīk, — atbildēja Vinsenta, vērodama meitu, — es baidos no pērkona.

Atkal visi apklusa, domājot par van Konetu un neizprotot, kas viņam noticis.

—  Jums slikti? — vaicāja Konsuēla, strauji vēcinādama vēdekli, jau gatava raudāt aiz aizvainojuma.

—   Nē, es jūtos lieliski, — atbildēja van Konets, paskatījies tik nelaipni, ka Konsuēlas seja pārvērtās. — Taisni otrādi, šeit ir patīkami vēss.

Tā pierādījis, ka neatceras, ko bija teicis pirms brīža, van Konets vairs nespēja izturēt mātes apjukumu, Konsuēlas sarūgtinājumu un vecā Huareca pētošo skatienu. Van Konets jau gribēja piecelties un atvadīties, kad parādījās kalpone un aicināja viesi pie telefona. Ne tikai Konets, bet arī pārējie jutās atviegloti par šī saspringtā stāvokļa atslābumu. Van Konetam asinis iesitās galvā, sirds strauji iepukstējās, acis dzīvi iemirdzējās, un. steidzīgi atvainojies, viņš uzskrēja pa kāpnēm kalponei pakaļ pie telefona caurstaigājamā istabā.

—   Snogden! — iekliedzās van Konets, tikko pacēlis klausuli. — Sakiet uzreiz, — jā vai nē?

—  Jā, — atbildēja augstprātīgi vēlīga balss, — kategorisks jā, kaut arī vajadzēja iejaukt jūsu tēvu.

Van Konets sarāvās: prieka brīdī atgādinātais «tēvs» bija mājiens uz nepatīkamu scēnu. Taču «jā» šajā brīdī atsvēra visu.

—  Velns ar jums! — viņš kliedza. — Lai tur būtu kā būdams, es atkal dzīvoju. Gaidiet mani pēc stundas.

—   Labi. Jūs atzīstat, ka es zinu cenu saviem solījumiem?

—   Brīnišķīgi. Nelielieties.

Van Konets iesmējās un, dziļi, atviegloti nopūties, atgriezās pie strūklakas.

Ģimene sēdēja klusēdama, gaidot viņa atgriešanos. Konsuēla skumji palūkojās uz līgavaini, bet, pamanījusi, ka viņš ir jautrs, smejas un jau pa gabalu kaut ko viņai saka, pati iesmējās, pietvīka. Nojautusi pārmaiņu uz labo pusi, Vinsenta Huareca paskatījās uz van Konetu ar pateicību, pat Konsuēlas tēvs bija priecīgs, ka izbeidzies šis — kā viņam, tā viņa meitai un sievai pazemojošais līgavaiņa sastingums.

—  Vai kaut kas ļoti patīkams? — iesaucās Konsuēla, piedevusi van Konetam un lepodamās ar viņa daiļo, laipno seju. — Jūs uzdevāt man mīklu! Es tā uztraucos!

—   Atzīstos, — sacīja van Konets, — ka mani tiešām satrauca viena lieta, bet nu viss nokārtojies. Manu kandidatūru lauksaimniecības uzņēmumu kompānijas priekšsēdētāja amatam Poketā atbalsta divas iespaidīgas personas. To es gaidīju, tāpēc biju nospiests.

—   O, vajadzēja pateikt man! Es taču esmu jūsu sieva! Pati iespaidīgākā persona!

—   Protams, bet.., — Van Konets noskūpstīja meitenes roku un apsēdās, apmierināti skatīdamies apkārt. — Visai iespējams, ka mēs ar Konsuēlu dzīvosim Poketā, — viņš teica vecajam Huarecam, — kā mēs jau agrāk runājām.

—   Man ir dārgs mans bērns, — negaidīti aizkustinoši un cieti sacīja Huarecs, — viņa man ir vienīgā. Es gribu uz jums paļauties, jā, es paļaujos uz jums.

—  Viss būs labi! — iesaucās van Konets, raudzīdamies meitenes valgajās acīs ar Snogdena paziņojuma radītā prieka mirdzumu un gudrodams tēmu sarunai, kas varētu ieinteresēt visus ne ilgāk par desmit minūtēm, lai pēc tam steigtos uz satikšanos un uzzinātu no Snogdena visus laimīgā iznākuma sīkumus.

IV nodaļa

Snogdena darbi un rūpes atklāsies šī stāsta notikumu attīstībā, tāpēc uzmanība jāpievērš Davenantam un jāielūkojas viņa dzīvē dziļāk, nekā viņš pats to izstāstīja Barketam.

Sanitārā kariete aizveda Davenantu no Lisas teātra laukuma uz Sarkanā Krusta slimnīcu, kur viņš nogulēja ar smadzeņu iekaisumu trīs nedēļas. Lai gan viņa slimība bija ļoti smaga, viņam tomēr bija lemts palikt dzīvam, lai ilgi atcerētos liesmoti saulaino viesistabu un meiteņu bērnišķīgās balsis. Kā rotaļu, kā skaidras un maigas rūpes par nevainīgu cilvēka prieku viņš iztēlojās likteni, pēc kā neapzinīgi ilgojās.

Kad briesmas bija garām, Davenants vēl dažas dienas palika slimnīcā, bija vārgs, maz kustējās, augu dienu gulēja, gaidīdams, vai viņu neuzmeklēs Galerans vai Fut- rozs. Viņa skumjās ilgas sākās ar rītausmu un beidzās ar snaudu vēlā vakarā; viņa sapņos mijās atmiņas par neaizmirstamo vakaru ar mērķī šaušanu. Sudraba briedis bija paslēpts zem spilvena. Davenants reizēm to izvilka, aplūkoja un atkal noslēpa. Beidzot viņš saprata, ka viņa dzīvei svešā pilsētā nav telepātisku īpašību, kas varētu kādam norādīt bēgļa atrašanās vietu. Tagad viņš bija galīgi atstāts savā ziņā. Viņš atcerējās savu tēvu ar tādu ienaidu, ka, domājot par viņu, vaidēja un grieza zobus. Iznācis no slimnīcas, Davenants kājām devās uz dienvidiem, lai aizietu no Poketas. Pa ceļam viņš strādāja fermās un, sakrājis mazliet naudas, gāja tālāk, kliedēdams skumjas. Bet pēc tam Stomadors atdeva viņam «Sauszemi un jūru».

Tajā dienā Davenantam neizdevās pabūt vienatnē līdz pašam vakaram, jo bija sestdiena — rūdas racēji atgriezās pilsētā. Tirgotāji brauca iepirkt preces, kalpotāji — izklaidēties ar paziņām, algu saņēmušie strādnieki — pēc savas izpriecu daļas pilsētā. Daudzi prasīja vīnu, neizkāpjot no sedliem vai ratiem, tāpēc Petronija bieži skraidīja ar pudelēm un korķu viļķi iekšā un ārā, bet Davenants pats apkalpoja viesus.

Visdažādākās rūpes un rēķini apslāpēja viņa niknumu, bet van Koneta smagais apvainojums bija iededzies par tik bīstamu liesmu, ka samierināšanās vai aizmiršana nebija iedomājama. Uzminot augstu stāvošas personas laulību sarežģījumus, kā arī apzinoties savu māku trāpīt mērķī, Davenants lieliski saprata, cik riskanti van Konetam pieņemt divkauju; taču citas izejas nebija: varbūt vienīgi van Konets varēja pieciest pļauku ar attaisnojumu, ka sitis krodzinieks, un tas, līdzīgi uzbrukumam uz ielas, nevarēja viņu pazemot. Tādā gadījumā Davenants bija nolēmis gaidīt divdesmit četras stundas un, ja van Konets atteiktos, aprakstīt šo notikumu vietējā avīzē. Šādu pakalpojumu viņam varēja izdarīt Naits, «Gertonas Rīta Stundu» redaktora brālis, kas bieži gāja ar Gravelotu kalnu medībās un dziļi viņu cienīja. Taču Davenants vēl tik maz pazina ļaudis, ka līdzīgas diversijas apsvērumi viņam šķita fantastiski, patiesībā viņš negribēja apšaubīt van Koneta drosmi. Vienīgais, ko Davenants nopietni pieļāva, bija varbūtība, ka pretinieks būs spiests atzīt savu vainu pirms divkaujas, tad Davenants viņam piedotu. Ja van Kokneta lepnums izrādītos stiprāks par taisnīgumu un saprātu, Davenants bija nolēmis pretinieku viegli ievainot — viņa jaunās līgavas dēļ, kura nebija ne pie kā vainīga. So meiteni Davenants negribēja sodīt.

Visnopietnākās pārdomas, ja tās veltītas vēl nenotikušam gadījumam, kura iznākumu varēja nosacīt neparedzēta nejaušība, būtībā ir abstraktas pārdomas, un tās drīz kļūst vienmuļas: tāpēc, apsvēris visu, ko varēja, Davenants sāka no stundas uz stundu gaidīt van Koneta sekundantu ierašanos, taču daudzas reizes tika uzklāti un novākti galdi jauniem apmeklētājiem, kuriem Davenants neko nestāstīja par rīta notikumiem, aizliegdams pļāpāt arī Petronijai, bet diena pagāja mierīgi, it kā pie lielā galda pretim logam nekad nebūtu gaiņājusi mušu Laura Muldveja un ļaunos smieklos mirdzējušas Georga van Koneta acis. Priecīga un brīnišķīga šī diena bija tikai kalponei Petronijai, kas negaidīti bija aplaimota ar astoņpadsmit zelta gabaliem. Viņu ne tik ļoti pārsteidza pati nauda, van Koneta lopiskā rupjība un kautiņš ar saimnieku kā Gravelota izturēšanās: viņš bija iesitis bagātam cilvēkam, atteicies no vinnesta un tīri par niekiem pagriezis krūti pats pret savu ienākumu devēju kaut kādas činkstošas resnas skuķes dēļ, kurai, pēc Petronijas domām, bija parādīts liels gods: «Tāds skaistulis, lepnu dāmu kavalieris, atļāvās ar viņu pajokot.»

Petronija te kalpoja nesen. Davenanta strādnieks Firss, pusmūža vīrs, pacietīgi tuvojās viņai, un Petronija sāka samierināties ar domu, ka būs viņa sieva. Ar savām astoņpadsmit ginejārai viņa kļuva neatkarīga no Firsa krājumiem. Nogaidījusi brīdi, kad Firss atbrauc ar ūdens mucu, Petronija izgāja pie viņa pagalmā un teica:

—  Ziniet, Firs, kamēr jūs nebijāt, ieradās gubernatora dēls ar kādu skaistuli… Kaut arī viņa bija ļoti vāja… Viņš un vēl divi viņa draugi, visi bagātnieki, iedeva man divdesmit piecas mārciņas.

—  Tas bija sapnī, — sacīja Firss, pienākdams viņai klāt un saņemdams viņas tvirto, spīdīgo roku ar pāri elkonim atlocītu piedurkni.

Petronija atbrīvoja roku un izvilka no brunču kabatas sauju zelta.

—   Melojat. Saimnieks jūs sūta pēc iepirkumiem, •— teica Firss. — Jūs stāstāt pasakas pēc Gravelota piemēra. Jums pielipušas viņa izdomas… Atzīstieties! Viņš man nesen sacīja: «Firs, kā jūs noķērāt mēnesi?» Ūdens spainī, saprotat, atspīdēja mēness, un viņš lūdza, lai es to neiz- leju uz puķēm. Iegaumējiet, viņš nebija piedzēries, nēl

Es tikai paskatījos un novērsos. Man nepatīk tādi joki. Iznāk, ka es esmu dumjāks par viņu? Tad jūs braucat uz pilsētu iepirkties?

—   Jā, — atbildēja Petronija, apzinādamās, ka stāvoklis ir brīnumains un Firsam nav pamata ticēt notikušā patiesībai, bet stāstīt par šaušanu viņa baidījās: Firss prata izvilkt visus sīkumus, un, ja Gravelots uzzinās par pļāpību, viņš vēl var saskaisties un paņemt naudu atpakaļ

—   Petronija! — Davenants sauca, redzot, ka ieradušies vairāki fermeri.

Petronija nedzirdēja, un Gravelots, izgājis viņu meklēt, ieskatījās pa virtuves durvīm. Petronija stāvēja pie durvju stenderes, atmetusi galvu, rokas aiz muguras, sapņodama un starodama svētlaimē. Visu dienu viņa bija bažīgi vērojusi saimnieku, cenzdamās uzminēt, vai Gravelots nav sajucis prātā. Sādu skatienu Davenants uztvēra arī tagad, bet, domādams, ka viņa ir noraizējusies par šīrīta atgadījumu, pasmaidīja. Viņam patika, kā Petronija stāvēja, ziedoša, ražena, īsts saimnieciskuma un veselības iemiesojums, un viņš nodomāja, ka Petronija visu mūžu atcerēsies šo dienu kā draiskulīgi ielidojušu brīnumainas pasakas dzirkstelīti. «Visai viņas dzīvei,» nodomāja Davenants, «tas dos cildenu atmiņu un nākotnes cerību pieskaņu.»

Viņa sarāvās, bet saimnieks aizsūtīja viņu un teica Firsam:

—  Jums, liekas, patīk mana kalpone, Firs? Appreciet viņu.

—  Vai nu mazums kalpoņu man patīk, — noslēgti atbildēja Firss, izjūgdams zirgu, — visas neapprecēt.

—   Tad vismaz to, kura nebūs jums kalpone.

Firss nesaprata un nodomāja: «Kur šis grābis, ka es turu kalpones?»

—  Vai braukt pēc kāpostiem? — Firss jautāja.

—   Aizbrauksiet rīt.

Davenants atgriezās pie bufetes, neizpratnē vērodams, ka saule jau laižas uz rietu, bet van Konets no pilsētas vēl nav devis nekādu ziņu. Acīmredzot viņu ir apsmējuši un pametuši, kā nomet karstu, šķietami nekaitīgu dzelzs gabalu, kad tas apdedzinājis pirkstus. Izklaidīgi vērodams apmeklētājus, kuru skaits arvien samazinājās, Davenants ieraudzīja cilvēku netīrā brezenta mētelī un salmu cepurē: asais, viltīgais skatiens, rupjā seja un smagie zelta gredzeni nodeva tirgotāju. Tā arī izrādījās. Cilvēks izkāpa no ratiem, kuros bija aizjūgts baltu zirgu pāris, un devās taisni pie Davenanta, kam lūdza atjauju atstāt viesnīcā uz pāris dienām kastes ar grāmatām.

—   Man ir grāmatu veikals Tahenbakā, — viņš teica, — es satiku draugu un uzzināju, ka man jāsteidzas atpakaļ uz izsoli Gertonā, — izdevīga lieta, negribu palaist garām. Kam man staipīties ar kastēm? Atļaujiet atstāt grāmatas pie jums uz pāris dienām: parīt es atbraukšu tām pakaļ. Divas kastes vecu grāmatu. Lai pamētājas nojumē.

—   Kāpēc? — Davenants sacīja. — Pa naktīm ir liela rasa, un jūsu grāmatas samirks. Es nolikšu tās zem kāpnēm.

—   Ja tā, tad vēl labāk, — nopriecājās tirgotājs. — Liels paldies, jūs mani izglābāt. Ne velti runā, ka Džems Gravelots ir laipnākais viesnīcnieks visā ceļā. Mans vārds — Gotlībs Vāgners, vienmēr jūsu rīcībā.

Pēc tam Vāgners izvilka divas nevīžīgi sasistas kastes, kuru šķirbās vīdēja veci sējumi, bet Davenants pabāza tās zem kāpnēm, kas veda no zāles uz viņa jumta istabu. Vāgners piedāvāja par glabāšanu mazliet naudas, bet saimnieks noteikti atteicās — kastes viņu nekādi neapgrūtināja. Vāgners izdzēra pie letes pudeli vīna, steigšus iesēdās ratos un aizbrauca.

Tas notika īsi pirms saules rieta. Petronija uzkopa telpas, jo, tumsai iestājoties, viesnīcā reti kāds iegriezās, durvis tika noslēgtas. Ja arī kāds viesis atbrauca naktī, viņu ieveda cauri vārtiem un virtuvei. Saskaitījis kasi, Davenants pavēlēja kalponei aizvērt logu iekšējos slēģus un devās augšā, pārdomādams drūmo dienu, ko bija pavadījis, veltīgi gaidot ziņas no van Koneta. Tikai tagad, sēdēdams blakus gultai pie galda, uz kura Petronija bija uzlikusi vara kafijas kannu, tasi un cukurtrauku, jaunais viesnīcnieks varēja pievērsties savām dienas gaitu kņadā izkliedētajām jūtām. Nekaunīgo rīta viesu apvainojumi nedeva miera. Lai gan viņi bija iekaisuši, tomēr apvainot prata prasmīgi un veikli: tā viņš vēl nekad nebija apvainots, un, atdzīvinot atmiņā pretīgās sadursmes sīkumus, Davenants apzinājās, ka netīras pēdas paliks dvēselē uz visu mūžu, ja nebūs divkaujas. Vislielākā loma šeit bija pasaules uzskatu atšķirībai, kas izpaudās nevis atspēkojumos, bet sitienā. Tiešām, tik sāpīgi ievainot un tā apgānīt brūci varēja vienīgi zemisks cilvēks. Uzminēdams Snogdena lomu, Davenants piedēvēja maz nozīmes viņa acīm redzamai pakalpīgajai agresijai: Snogdens pildīja savu pienākumu.

Pēkšņi, kā tas bieži gadās satrauktā stāvoklī, kad darbības priekšstati izvēršas ne tikai atkarībā no saviem tiešajiem, bet arī blakus apstākļiem, Davenantu pārņēma šaubas. Bagāts cilvēks, gubernatora dēls, miljonāra meitas līgavainis ar vareniem sakariem un spožu nākotni, — vai tāds cilvēks gribēs riskēt ar visu, pat saņēmis sitienu sejā? Ciktāl viņa raksturs atklājās «Sauszemē un jūrā», vajadzēja atzīt jebkādu cēlu jūtu trūkumu. Bet tādā stāvoklī ļaudis reti rikojas pretēji savai dabai, ja vien aprēķins nemudina uz nepatiesu, teatrālu žestu. Sis apsvērums tā satrauca Davenantu, ka viņš tūdaļ to pastiprināja, nostatot pretējās pusēs džentlmeni ar viesnīcnieku un briesmas, kas draudēja van Konetam, ja šī drūmi smieklīgā lieta kļūs zināma. Viņa cerības gaisa, domas sajuka, un, lai izklaidētos, — tā kā nekas cits neatlika kā vien gaidīt nākošo dienu, — Davenants noņēma no sienas mazu šauteni, līdzīgu tai, ar kuru pirms dažiem gadiem bija šāvis Futrozu vakarā. Iemīļojis mērķī šaušanu, kas atbilda viņa slāpēm redzēt piepūles un rezultāta vienādību, Davenants, jau sen kļuvis par nepārspētu šāvēju, nepameta savus vingrinājumus, bet šobrīd viņu iztraucēja.

Viņš sadzirdēja steidzīgus sitienus pa vārtiem, soļus un Petronijas balsi; pēc tam vīrieša balss nosauca vārdu «Gravelots», bet tālāko Davenants nedzirdēja. Kāds uzskrēja pa kāpnēm, durvis strauji atvērās, un viņš ieraudzīja kontrabandistu Petveku, kurš nebija pat pieklauvējis.

—   Skandāls! Gatavojieties! — Petveks iesaucās. — Es atskrēju taisni no Latras. Surp joņo muitnieku nodaļa.

—  Kas noticis, Petvek? Vispirms sēstieties. Ko jūs kliedzat?

—   Pie jums ir bijušas kratīšanas?

—   Līdz šim ne.

—  Tad tūlīt būs. Es biju Latrā. Divpadsmit robežsargi ir ceļā pie jums. Es redzēju šos kareivjus. Viens no viņiem — neteiksim, ka izpļāpājās, bet uztur ar mums sakarus. Jums kaut kas ir, Gravelot?

—  Ja jūs līdz šim neesat mani iekārdinājuši, tad skaidrs, ka es pats neslēpju kārtis vai smaržas. Bet jūs nemelojat? — satraukti jautāja Davenants smagi elpojošajam Petvekam, kas skatījās uz viņu izbīlī un neizpratnē.

—   Jāsmejas, es meloju, — atbildēja Petveks, — es tūlīt drāzos pie jums, atstājot kareivjus pie Dekaju vecenes pieveikt alus kausus. Jūs taču zināt, ka Latrā mums ir pastāvīgs novērošanas punkts, — tur visu laiku grozās robežsargi. Es skrēju pa īsāko ceļu un aizsteidzos viņiem priekšā, bet pēc stundas ceturkšņa jūs pats runāsiet ar viņiem; tad uzzināsiet, vai Petveks melo vai nemelo.

—   Tad tā, — Davenants sacīja, ieklausīdamies kādā savā domā, kas sāka viņu mocīt. — Iesim lejā. Zem kāpnēm ir divas kastes, es gribu zināt, kas tur iekšā.

Viņš paņēma kaltu, lampu un žigli devās lejā, Petveks, nepārtraukti steidzinādams, sekoja. Izvilcis no patrepes vienu no Vāgnera atstātajām kastēm, Davenants atlauza virsējos dēļus. Tiešām tur bija vecas grāmatas, bet tās piesedza pāris desmit nelielas kastītes. Atvēris vienu no tām, kaut arī jau pa gabalu uzviļņoja dārgu cigāru smarža, Davenants vairs nešaubījās.

—   Tad vismaz uzpīposim, — Petveks sacīja, ņemdams cigāru un nikni nokozdams tam galu. — Tā! Labi cigāri. Bet ar mums jūs neielaidāties.

—   Klusējiet, — teica Davenants. — Prece man ieblē- dīta. Petvek, stiepiet šo kasti, es ņemšu otru. Mēs iesviedīsim tās krūmos.

Bet tajā brīdī ieklaudzējās zirgu pakavi. Noslēpt liktenīgo kravu bija par vēlu.

—   Pie velna! — Davenants nočukstēja, ciešāk piespiežot durvju aizbīdni un pārbaudot krampi. — Jābēg, Petvek. Būs ne mazāk par pieciem mēnešiem cietuma. Ar to neaprobežosies. Es vienīgais zinu, kas par lietu. Kur stāv jūsu «Lāču māte»?

—   Gravelot, — atbildēja Petveks, jūtot, ka lieta ir nopietnāka nekā divas kastes cigāru, — es nepametīšu jūs nelaimē.

Sadzirdējis to, Davenants metās Firsa istabā un ar vienu grūdienu viņu uzmodināja.

—   Neberzējiet acis, — teica Davenants, — nelaime! Atstāju jums viesnīcu. Tirgojieties, lūk, jums simt mārciņu. Pēc tam norēķināsities. Man uz laiku jāpazūd. Tūlīt lauzīsies vārtos un durvīs — neveriet vaļā. Lai lauž ieeju vai lien pār sētu, aizturiet pēc iespējas ilgāk. Nav laika prātot.

Nodārdēja sitiens viesnīcas durvīs. Vienlaicīgi ierībējās vārti un atskanēja pavēle atvērt. Firss apsēdās, nolaida kājas, uzlēca un, steidzīgi pamājis, noslēpa naudu zem spilvendrānas, tad atkal naudu izķēra, sāka skraidīt pa istabu, meklēdams drošāku vietu. Davenants pameta viņu un rāva Petveku sev līdzi augšā. No istabas slīps logs veda uz to jumta pusi, kas bija pavērsta pret klinti. Paķēris līdzi sudraba briedi, kā arī naudu no galda un kabatām, Davenants ar revolveri rokā izrāpās pa logu, norādot Petvekam vietu, kur īsāks lēciens no jumta uz klinti. Viņi lēca reizē — tieši pāri robežsargam, kas stāvēja šajā nama pusē, lai aizkavētu bēgšanu. Kareivis, ieraudzījis divas ēnas nozibam augšā no jumta uz klinti, mežonīgi iebrēcās un izšāva, taču bēgļi jau bija krūmos, bet pa to laiku kareivji lēca pār pagalma sētu, sākdami grautiņu.

Davenanta laiva stāvēja netālu no mājas; viņš iestūma to ūdenī un apsēdās, Petveks pacēla buru. Mērens vējš aizdzina laivu no bīstamās zemes.

—   Atvilksim elpu, — Petveks teica, nosēzdamies pie stūres un izvilkdams no kabatas sauju cigāru. Viņš tālredzīgi bija sagrābis tik daudz cigāru, cik vien varēja sabāzt kabatās, kamēr Davenants vienā brīdī nobiedēja un padarīja bagātu Firsu.

—   Tad klau, es vedu jūs uz «Lāču māti». Ja tā, viņa jau šonakt dosies uz Poketu. Uzsmēķējiet. Gravelot, jūs redzējāt, cik ātri mainās dzīve?

—   Zinu, — atbildēja Davenants, jau mazliet samierinājies ar domu, ka atkal stāv uz likteņa tumšās takas. — Diemžēl es to zinu! Bet man ir stipra sirds, Petvek.

—   Labi, ja stipra. Paskaidrojiet, — kas par lietu? Kāpēc jābēg?

Kamēr laiva slīdēja, Davenants izstāstīja rīta notikumus, un, vispusīgi tos apsvēris, Petveks bija spiests atzīt, ka nav citas izejas kā vien bēgšana.

—   Ja reiz tik smalki izdomāts ar kontrabandu, — teica Petveks, — tad varat būt drošs, ka van Koneti ar to ne- ierobežosies. Dēls baidās no jums, bet viņa tēvs, augst- dzimušais Augusts van Konets, mācētu izgādāt jums ilgu dzīvošanu aiz restēm. Tas ir spēks. Brauciet uz Poketu, tur redzēsim, ko darīt.

—   Uz Poketu? — Davenants sacīja. — Labi. Man tas nez kāpēc patīk. Sen neesmu tur bijis. Ļoti sen. Jā, tas ir labi. Poketa… — viņš atkārtoja, uz mirkli redzot sevi klīstam^ ap Futrozu namu, un tad atmiņas cita pār citu aizpeldēja nakts tumsā: Galerans, Ellija, Roēna, vecā Gu- bermane, Kišlots, klaidonis tēvs.,. Un bīstamās dienas uzbudinājuma vētrā tās rādījās mierīgas, tikai vieglu skumju pavadītas. «Mani droši vien grūti pazīt,» viņš nodomāja. «Dīvaini un labi; es būšu Poketā. Labi, ka tas notiek pats no sevis, bez nolūka.»

—   Jums bija bagāts uzņēmums, — Petveks sacīja. — Kas varēja paredzēt? Jūs vismaz kādam pateicāt?

—   Jā. Paliek Firss. Viņam es varu uzticēties.

—   Jūsu Firss ir blēdis, — atbildēja Petveks, — neteikšu, ka viņš man nepatīk, bet, kad viņš ierodas Latrā, tad vispirms trin mēli gar jums. Skaudīgais lops.

—   Es atstāju viņam simt mārciņas, — Davenants sacīja. — Es pārāk nešaubos, bet tomēr, kad tur būsiet, pieskatiet mazliet. Firsam un Petronijai jātiek galā, kamēr nokārtošu šo lietu ar van Konetu. Un es to nokārtošu. Es vēl nezinu, kā, bet es šo lietu novedīšu līdz galam.

—   Pareizi, — piekrita Petveks, — es iegriezīšos viesnīcā, bet jums uzrakstīšu.

Laiva slīdēja tuvu krasta klintīm. Nepagāja ne stunda, kad Davenants ieraudzīja «Lāču māti», kas stāvēja noenkurojusies, bez ugunīm. Petveks iesvilpās, dodot norunāto signālu.

—   Ko atvedi? — sauca cilvēks no apbružāta divmastu kuģa zemā klāja.

—   Atvedu vienu tavu paziņu! — Petveks atkliedza un, kamēr Davenants novāca buru, turpināja: — Man līdzi ir Gravelots. Vajadzēs pārsviest viņu uz Poketu. Tas ir viss.

Krasta kontrabandisti labi pazina Davenantu, jo gandrīz katru mēnesi iegriezās «Sauszemē un jūrā», ne vienu reizi vien cenzdamies pielāgot viesnīcu savām vajadzībām, tomēr, lai cik izdevīgi bija viņu priekšlikumi, Davenants vienmēr atteicās. Tādā amatā aizrautīgais rakstuis drīz vien aizvestu bojā vai nebrīvē šo cilvēku, kas labprātīgi bija k|uvis par trimdinieku, tāpēc ka dzīve vajāja viņu ar ieroci rokās. Viņš nebija tās mīlulis. Kaut arī Davenants izvairījās no plaši sazarojušās, varenās organizācijas piedāvājumiem, kontrabandisti cienīja un pat mīlēja viņu, jo Davenants savā viesnīcā bieži ļāva viņiem noturēt apspriedes. Tātad Davenants nesastapa svešus ļaudis un, iegājis šķipera Tergensa mazajā kajītē, drīz ieraudzīja ap sevi klausītāju loku. Petveks īsumā pārstāstīja notikušo, bet viņi gribēja dzirdēt sīkāk. Viņu attieksmē pret Davenantu bija tā labvēlīgā iecietība, kādu ļaudis izrāda augstāk stāvošajam, ja tas darbojas vienādos apstākļos un vienādā stāvoklī ar viņiem. No simpātijām te nav tālu līdz zobgalībām; šajā gadījumā kontrabandisti atzina, ka Gravelota bēgšana ir drīzāk pārsteidzoša nekā nopietna. Neslēpjot savu līdzjūtību, viņi visādi uzmundrināja Davenantu un jokojās, viņus uzjautrināja tas, ka Gravelots izrīkojies ar van Konetu kā ar piedzērušu važoni.

—   Tomēr, — Tergenss sacīja, — Gravelots nav aizlidojis pa gaisu, robežsargi to zina; viņi iztaustīs visu krastmalu, un, es domāju, mums laiks pacelt enkuru.

—   Ko darīt ar Niklsu? — jautāja bocmanis Getrahs.

Runa bija par kontrabandistu, kas līdz sešiem rītā bija

atlaists uz ciematu pie savas izredzētās. Septiņos «Lāču mātei» vajadzēja doties ceļā, bet nu bija radies cits plāns. Tergenss baidījās palikt, jo robežsargi, izbraucot gar klintīm tvaika kuteri, viegli varēja arestēt «Lāču māti» ar tās kravu — krāsām, seskādām, smaržām un pogām.

—   Es nedomāju šonakt iziet jūrā ar «Lāču māti», — Petveks teica bocmanim. — Bet nu es braukšu. Man apnicis tupēt Latrā. Sajā nedēļā lieli darbi nav paredzami. Tur paliek Bleks un Zuāvs, vajadzības gadījumā pietiks ar viņiem, Getrah, uzrakstiet Niklsam zīmīti, bet es ņemšu laivu un aizvedīšu zīmīti uz dobumu. Niklss izlasīs un nomierināsies.

Paņēmis zīmīti, Petveks aizgāja, pēc tam pārējie kontrabandisti pamazām atstāja kajīti, kas reizē kalpoja arī par ēdamistabu. Getrahs gulēja uz galda, Tergenss — uz sola. Kamēr Petveks brauca uz krastu, Tergenss atvēra iekšējo kravas telpas lūku un ar sveci nokāpa lejā, lai parādītu Davenantam viņa naktsguļas vietu. Pārbīdījis pie masta pamatnes ķīpu un kastu grēdu, Tergenss uzrīkoja guļvietu uz saiņiem. Sķiperis nometa uz tiem spilvenu un segu.

—   Seit nesmēķejiet, — Tergenss brīdināja bēgli, — ugunsgrēks jūrā ir bēdīga lieta. Kaut gan es atnesīšu jums šķīvi smēķu galiem.

Viņš atnesa alvas šķīvi, tumšu lākturi un pudeli degvīna. Davenants pussēdus atlaidās guļvietā. Aiziedams Petveks bija iedevis viņam sešus cigārus, tā ka viņam pa brauciena laiku bija nodrošināta naktsguļa ar ērtībām. Iedzēris malku degvīna, Davenants aizkūpināja cigāru, nokratīdams pelnus šķīvī, ko turēja uz ceļgaliem virs segas. Dzīves pieredzes bagātajā viesnīcniekā vēl sīksti turējās zēns: viņam patika kravas telpu smarža — drēgna, sveķaina, lāktura pusgaisma saiņu kaudzēs un satrauktās domas šaudīšanās bortu un takelāžas lokā, kaut kur starp «Mūka» ragu un Grīnlendas sēkļiem. Pa to laiku atskanēja pārnākošā Petveka balss un kabestāna klau- dzoņa, paceļot enkuru. Iečīkstējās nostiprināmo bui u bloki; augšējās rājas pacēlās, buras piepūta vējš, un visi izklīda gulēt, izņemot Getrahu, kas nostājās pie stūres, un vēl Tergensu ar Petveku, kuri ielīda no kajītes kravas telpās, lai pirms gulētiešanas parunātos. Viesi apsēdās un iekampa no pudeles, pēc tam Petveks sacīja:

—  Nekādi nevarēju noslēpt krastā jūsu laivu. Robežsargi to atrastu un uzzinātu mūsu piestātni. Bet te laba satiksme ar mūsu bāzi. Es novedu laivu aiz akmeņiem un palaidu pa vējam. Ko lai dara!

Davenants mierīgi atmeta ar roku.

—  Ja būšu dzīvs, laiva radīsies, 1 — viņš fatāli teica. — Bet, ja mani nogalinās, nebūs ne laivas, ne manis. Mēs jau peldam, Tergens?

—  Jā. Un, ja vējš nemainīsies — dienvid-dienvidaus- trumu, — tad parīt ap rītausmu pienāksim Poketā.

—   Ne ostā, es ceru?

—   Ha-ha! Nē jau, ostā ne. Jūdzi no pilsētas ir tā saucamais Skaidrais līcis. Tur mēs izkrausim «Lāču māti».

—  Zinu. Esmu tur bijis… kad vēl skraidīju basām kājām, — sacīja Davenants.

—   Jūs esat dzimis Poketā? — Petveks iesaucās.

—   Nē, — piesardzīgi atbildēja Davenants. — Biju tur, cauri braucot, ar vecākiem.

—   Savāds cilvēks jūs esat, — teica Tergenss. — Jūs ejat līdzīgi mums, bez ugunīm, bez signāliem… Neviens nezina, kas jūs esat.

—  Jūs būtu vīlušies, ja uzzinātu, ka esmu sīka advokāta dēls, — atbildēja Davenants, smaidīdams par savu bijušo klientu pētošām un ieinteresētām sejām, — un tāpēc daru jums zināmu, ka esmu Edisona un Austerlicas- Hanoveras princeses ārlaulības bērns.

—   Nē, patiešām?! — Petveks brīnījās.

—  Liecies mierā, — atmāja Tergenss, — tā nav mūsu darīšana. Tad jūs domājāt, ka van Konets ies ar jums uz divkauju?

—  Viņam vajadzēja to darīt, — nopietni sacīja Davenants. — Es nezināju, kāds viņš ir nelietis. Ir taču arī drosmīgi nelieši!

—    Interesanti būtu uzzināt, kas tas bija par tipu, kas jums atstāja kastes, — teica Petveks. — Kāds viņš izskatās?

Davenants sīki aprakstīja blēža ārieni, bet kontrabandisti nevarēja atrast starp zināmiem ļaudīm nevienu tādu.

Nu ko… Sūdzēt tiesā? Jūs nekavējoties arestēs, — Tergenss sacīja.

—   Pareizi, — apstiprināja Davenants.

— Nu un kā tad rīkosieties?

—   Ziniet, šķiper, — saviļņoti atbildēja Davenants, — kad es tikšu lidz Poketai, tad varbūt atradīšu arī aizstāvjus, kas spēj radīt šai lietai plašu atbalsi.

—   Ja nu tā… Protams.

Tergenss un Petveks sēdēja pie Davenanta, kamēr izdzēra visu pudeli. Tad Tergenss devās nomainīt Getrahu, bet Petveks — pie matrožiem spēlēt kārtis. Davenants drīz pēc tam aizmiga, reizēm grozīdamies, ja saiņu malas pārāk spieda sānus.

Gandrīz visu nākošo dienu viņš pavadīja guļus. Viņš gulēja kajītē uz soia, turpat ēda brokastis un pusdienas. «Lāču māte» gāja pa mierīgiem viļņiem, ar ceļavēju, turoties drošības labad krasta tuvumā, lai komanda varētu izbēgt, ja apsardzes vai mīnu kuģis dotu signālu apstāties. Taču bez kāda pasta kuģa un diviem kravas šoneriem «Lāču māte» šinī dienā citus kuģus nesatika. Jau sāka tumst, kad traversā iemirdzējās Poketas ugunis un «Lāču māte» pagriezās no krasta atklātā okeānā, lai ne gadītos nepatīkamas satikšanās.

Kad iestājās nakts, kuģis, apgājis ostas zonu, atkal devās uz krastu, nelielā šūpošanās ļāva komandai spēlēt «bezdelīgu». Davenants piedalījās šajā izpriecā. Spēlēja visi, arī Tergenss. Kvarterklājā uzrīkoja tukšu kasti ar apaļu caurumiņu dēlī: katrs spēlētājs saņēma trīs naglas ar nogrieztām galviņām: vinnēja tas, kas varēja no trim reizēm vienā iemest naglu pa šauro caurumiņu kastē no četru soļu atstatuma. Sai grūtajai spēlei bija savi čempioni. Tā Petveks, trāpīdams biežāk par citiem, ar apmierinātu izskatu bāza vinnestu kabatā.

Jo tuvāk «Lāču māte» nāca krastam, jo bažīgākas kļuva kontrabandistu sejas. Nekad viņi nevarēja droši zināt, kas viņus gaida izkraušanas vietā. Lai cik labi būtu apdomāts un izvēlēts krasta punkts, lai cik uzticami ļaudis slēptos klintīs, gaidot kuģa pienākšanu, lai izkrautu kontrabandu un ar pajūgiem aizvestu to uz lieliski ierīkotām,

slepenām noliktavām, risks bija vienmēr. Briesmu iemesli slēpās attiecībās ar krasta sardzi un izmaiņām tās sastāvā. Tāpēc, tikko bija pagaisusi aiz zemesraga Poketas bāka, spēle beidzās un visi vienpadsmit vīri uz «Lāču mātes» klāja pārbaudīja savus revolverus. Tergenss nolika uz kravas telpu lūkas astoņas šautenes un izdalīja patronas.

—   Neuztraucieties, — Tergenss sacīja Davenantam, kas jautājoši paraudzījās uz viņu, — tā mums ir parasta lieta. Jābūt vienmēr gataviem. Bet šaut gadās reti, varbūt pavisam sevišķā gadījumā. Par šaušanu var pakārt. Vai jums ir revolveris? Labāk nejaucieties, jūsu trāpīgā roka var novest jūs katorgā, ja ne sliktāk. Jūs vienkārši esat mūsu pasažieris.

—   Tā gan, — atbildēja Davenants. — Taču man nav negodīga nolūka slēpties aiz jūsu mugurām.

—   Kā zināt, — Tergenss piezīmēja, izlikdamies vienaldzīgs, kaut ari tūlīt piegāja pie bocmaņa un atkārtoja viņam Gravelota vārdus.

Getrahs jautāja:

—   Jā?

Viņi atzinīgi nosmīnēja, vairs neko nerunāja, tomēr nezaudēja labo omu. Iztēlē viņiem gadījās cīnīties biežāk nekā īstenībā.

Pa to laiku vairākas degvīna pudeles staigāja no rokas rokā: gatavojoties izkāpšanai, kontrabandisti dzēra, lai sadūšotos, pareizāk sakot — lai būtu mierīgāki, jo neviens no viņiem nebija gļēvulis. Tikai tagad viņi visā skaidrībā apjauta, ka krava — divdesmit tūkstošu mārciņu apmērā — sola visiem krietnu peļņu. «Lāču māte» pagriezās pret neredzamo, tikai pēc viļņu krākoņas jūtamo krastu; vējš nostājās. Matroži nolaida buras; kuģis ar vienu klīveri slīdēja pretim miglainajiem pakalniem ar tikko samanāmu putainu smilšu švīku. Nošļakstēja klusi izmestais enkurs; klīveris nokrita, un trice nolaida ūdenī laivu. Tajā iesēdās četri: Davenants, Getrahs, Petveks un sirmais, sešdesmit gadus vecais kontrabandists Utlen- ders. Tikko viņi aizīrās līdz krastam, kļuva skaidrs, ka krastā neviena nav, kaut arī savējiem vajadzēja sagaidīt.

—   Ko tagad darīsiet? — Petveks sacīja Davenantam, reizē ar viņu izlēkdams smiltīs. — Mēs te paliksim. Es iešu meklēt mūsu puišus, kas droši vien vēl guļ tepat netālu vienā mājā, bet jums ceļš zināms: pāri pakalniem un pa labi, nomaldīties nav iespējams, jūs iziesiet taisni uz šosejas.

Kontrabandistam bija pašam savas rūpes. Getrahs nepacietīgi gaidīja viņu, lai ietu. Davenants, ārkārtīgi apmierināts ar brauciena laimīgo iznākumu, jau gribēja doties cejā, pat sāka iet, bet pēkšņi — tāpat kā pārējie — apstājās, uzdzirdējis airu šļakstoņu starp krastu un «Lāču māti». Nodomājis, ka laivā palikušais Utlenders kaut kā dēļ dodas uz kuģi, tā nogrimušu tumsā, ka saskatāmas bija tikai mastu galotnes, Petveks uzsauca:

—   Ei, vecais! Uz kurieni?

Tai pašā mirklī iekliedzās Utlenders, kaut arī viņa izbiedētie vārdi neattiecās uz Pctveku.

—  Tergens, bēdz! — viņš bļāva un, pacēlis pie lūpām svilpi, trīs reizes īsi nosvilpās, ar ko pietika, lai uz klāja saceltos trauksme.

Muitas laiva, pilna robežsargu, nostājās starp krastu un «Lāču māti», otra uzbruka no atklātās jūras puses, arī no pakalniem skanēja šāvieni, tā ka nebija vairs ne kur peldēt, ne kur iet. Kamēr abas muitas laivas abordēja «Lāču māti», muitnieku tumšie stāvi parādījās no krasta slēpņa, kliegdami:

—   Padodieties, tirgoņi!

Davenants žigli paskatījās apkārt. Pamanījis lielu akmeni ar dziļām plaisām, viņš iebāza vienā no tām kabatas portfeli ar naudu un vēstulēm, kā arī savu briedi un paspēja apbērt visu ar oļiem. Tad viņš skrēja pie Utlen- dera, gatavs uz visu.

—  Aizstāvēties! — kliedza Tergenss no klāja, kad apjukuma brīdis jau bija pārgājis un visi, it kā ar karstu ūdeni aplieti, sāka diezgan bezjēdzīgi pretoties. Bija grūti pateikt, cik šeit ir kareivju. Nespēdami neko labāku izdo- lāt, Petveks, Getrahs un Davenants metās Utlendera laivā, kur vismaz juceklis varēja viņus glābt, dodot kādu iespēju aizlavīties līdz tuvajām klintīm un to aizsegā — izbraukt jūrā. Tā sagadījās, tāds bija visu kontrabandistu kopīgais noskaņojums, ka sākās karsta apšaudīšanās vērtīgās kravas dēļ un vēl jo vairāk — visas šīs jezgas pēk- šņuma dēļ, kaut arī daži varbūt to jau nožēloja, apzinoties, cik dārgi samaksās par šaušanu dzīvi palikušie. Atgājusi no krasta, laiva šūpojās viļņos, un to jau apšaudīja no krasta. Lodes svilpa, šķeļot ūdeni vai dauzot laivas malas draudīgiem plīkšķiem. Tumsa neļāva tēmēt. Utlenders, uzbudinājumā drebēdams, piecēlās stāvus un

šāva uz krastu; Petveks un Getrahs centās trāpīt muitniekiem, kas sēdēja «Lāču mātei» uzbrūkošajā laivā. Davenants saķēra revolveri, kas viņa rokās bija bīstamāks nekā šautene kareivja rokās, un nogāza vienu ienaidnieku.

—   Ko tad… jūs? — Getrahs kliedza, bet tai pašā brīdī aizmirsa Davenantu, jo pats šāva uz krūmiem, kur mijās tumšas ēnas.

Pa to laiku uz kuģa klāja iešķindējās zobeni, liecinot par tuvcīņu. Tur bija arī nodaļas komandieris, viņš aizelsdamies skubināja:

—  Grābiet viņus ciet! Grābiet!

Gari novaidējies, komandieris pārvērstā balsī teica:

—   Tagad vienalga. Sitiet viņus bez žēlastības.

—  Aha! Draņķis! — iekliedzās Tergenss.

«Ja es metīšos uz krastu,» nodomāja Davenants ar dīvainu piesardzību un uzmanību pret visu, kas bija dzirdams un redzams apkārt, «ja es pateikšu, kas es esmu, kāpēc esmu kopā ar kontrabandistiem un kāpēc mani vajā van Konets, vai tas līdzēs? Muitnieki ņirgāsies tāpat kā van Konets. Viņi visi ir mazi van Koneti. Jā. Tādi viņi ir!» viņš atkārtoja un pie vārda «viņi» ietrieca lodi kādā no melnajiem stāviem, kas skraidīja pa smiltīm. Kareivis sagriezās uz vietas un nokrita ar seju ūdenī.

Pa to laiku šāvieni uz «Lāču mātes» apklusa, tur gurdi un noslēpumaini, it kā cīņā aizslāpusi, gulēja tumsa.

—   Sasieti! Sasieti! — kliedza Tergenss. — Metiet šauteni nost, Getrah, un, ja varat, laidieties lapās!

Bet grūti bija apstādināt Petveku un Utlenderu. Muitas laivas, atbrīvojušās no cīņas ar «Lāču māti», uzbruka kontrabandistiem no abām pusēm.

—   Pagalam mēs esam! — Utlenders teica, apšaudot tuvu pienākušo laivu.

Viņš nometa šauteni un atspiedās ar roku pret laivas malu. Lode bija iestrēgusi viņa krūtīs.

—   Izsita man caurumu, — teica Utlenders un nokrita pie Getraha kājām, arī Getrahs bija ievainots, bet viegli — kaklā.

Tomēr Getrahs šāva, arī Davenants, aiz laivas malas noslēpies, bez apstājas dzina lodes muitnieku stāvos. Laivas šūpojās viena otrai pretim, nirdamas un grozīdamās bez jebkādas vadības, jo arī kareivji bija ārkārtīgi saniknoti un iedegušies cīņā. Davenants šāva uz krastu un laivām. Izšāvis visas revolvera patronas, viņš pacēla Utlendera šauteni, bet Petveks pabāza viņam sauju patronu, saspiedis līdz ar tām Davenanta roku tik spēcīgi, ka daiļrunīgi izteica savas jūtas un savainoja Davenantam nagu. Davenantam pietika ar nakts ēnu sakustēšanos, lai viņš trāpītu pašā kustības centrā. Kaut arī viņš jau daudzus bija nošāvis un arī pats ievainots ceļgalā, viņš palika mierīgs, tikai virs uzacīm un deniņos neganti dauzījās pulss.

—   Petvek! — Davenants nez kāpēc pasauca, bet Petveks jau gulēja blakus Utlenderam; viņš tikai plātīja muti un kustināja roku.

—   Grābiet šito! — kliedza muitnieki.

Taču Davenants neattiecināja kliedzienu uz sevi, — pašlaik viņš vēl nesaprata vārdus. Viņam vairs nebija palicis patronu, kad Tergenss skaļi teica:

—   Metiet šauteni nost, Gravelot, jūs nogalinās!

Viņam nebija ar ko šaut, un viņš sapratis atbildēja:

—  Jau nometu.

Ar šiem vārdiem Davenants tiešām iesvieda šauteni jūrā un ļāva sevi sagrābt no abām pusēm uzbrūkošiem pretiniekiem, jūtot, ka ir kaut kā attaisnojjs atmiņas par sarkani zeltaino viesistabu un ar godu aizstāvējis saules staru uz spilgtā paklāja ar lēkājošiem zelta kaķiem, kaut arī to nezināja neviens, tikai viņš pats.

—   Cauri? — jautāja sasietais Tergenss, sēdēdams uz kravas telpu lūkas, kamēr Davenants zem paceltu šauteņu stobriem kāpa uz klāja, lai savukārt izbaudītu roku dzelžu spailes.

—   Cauri, — atbildēja Davenants kareivju lamāšanās piebārstītajā troksnī.

—  Ja būšu dzīvs, — Tergenss sacīja, — esmu jūsu.,, ar miesu un dvēseli, ziniet to.

—   Esmu ievainots, — pastiepjot rokas, teica Davenants seržantam, kas saslēdza ap viņa locītavām plāno tēraudu.

—   Kas mums bija uznācis? — Tergenss nopūtās. — Mēs visi bijām kā sajukuši. Nebīstieties, — viņš caur zobiem novilka. — Pacentīsimies. Gan tad redzēsim.

Davenants apsēdās. Kareivji sāka celt uz klāja līķus. Utlenders vēl vaidēja, bet bija bez samaņas. Pārējie peldēja uz kapu.

Muitnieki, paņēmuši laivas tauvā, pacēla buras, lai vestu savu trofeju uz Poketu. Sākumā viņi bija piecdesmit, nu palikuši divdesmit seši.

Vedot līķus un dārgo kravu, «Lāču māte» līdz ar rītausmu ieradās Poketā, un reportieri tika pie sensacionāla materiāla, ko tūlīt grūda iespiedmašīnās.

Kamēr kuģis peldēja, Davenants slepus norunāja ar Tergensu, ka kontrabandisti neizpaudīs iemeslus, kāpēc viņš parādījies uz «Lāču mātes» klāja.

V nodala

Snogdens sagaidīja van Konetu savā dzīvoklī un runāja ar viņu kā cilvēks, kas uzņēmies paša likteņa pienākumus. Apvijis ar vārdu vizuļiem savas ne pārāk sarežģītās, bet noziedzīgās izdarības, kuru rezultāts lasītājam jau zināms, un piedomājis klāt daudz šķēršļu, kas bijis jāpārvar, Snogdens iztēloja šo lietu kā samezglota kamola atmudžināšanu, sevišķi uzsvērdams, cik grūti bijis pierunāt izkārtņu meistaru Barketu. Par Barketu mums būs iespēja uzzināt tālākajā gaitā, bet pats galvenais nebija tikai Snogdena izdoma: Barkets, praktisks cilvēks, deva Snogdenam solījumu klusēt par skandālu, bet viņa meita, ko tik dedzīgi bija aizstāvējis Tirejs, no sākuma raudāja, taču pēc tam pienācīgi novērtēja Snogdena noskaitīto bankas zīmju daiļrunīgos rakstus. Snogdens iedeva Barketam trīssimt mārciņu negaidīta atraduma dalīšanas jautrā tiešuma, un, kad Barkets, teikdams: «Es ņemu naudu tikai tāpēc, lai jums būtu mierīga sirds,» — pieņēma van Koneta dāvanu, kas, starp citu, nāca īstā reizē, jo darbnīcas ienākumi bija pārāk mazi, — Snogdens lūdza izsniegt kvīti par piecsimt mārciņām. «Tas ir tāpēc,» sacīja Snogdens, skatīdamies amatniekam tieši acīs, «lai fiktīvās divsimt mārciņas apmēram pēc mēneša patiešām pārietu jūsu rīcībā, ja viss labi beigsies.»

Neiebilstot pret šo gājienu, juzdamies pat atvieglots, ka nolīdzinājies ar Snogdenu nelietībā, Barkets pamāja ar galvu un izrakstīja kvīti.

Kad viņš bija aizgājis, Marta ilgi klusēja, domīgi pārcilādama uz galda atstāto naudu, un skumji noteica:

—  Mēs izdarījām nelietību. Pārdevām, kā mēdz teikt, dvēseli.

—  Nauda ir vajadzīga, velns lai parauj! — iesaucās Barkets. — Nu, un, ja es to nebūtu ņēmis, kas mainītos?

—   Tā jau ir…

—   Klausies, prātīgā meita, — mums nav ko sacensties ar aristokrātiju goda jautājumos. Bet šis Gravelots ar savu lepnību, manuprāt, cenšas izrādīties par kaut kādu sevišķu cilvēku. Krodzinieks izaicina uz divkauju Georgu van Konetu! Par to taču jāsmejas, ja labi padomā.

—   Gravelots aizstāvēja mani, — sacīja Marta, slaucīdama kauna asaras, — es nekad neesmu bijusi apvainota tā kā šodien.

—   Labi. Viņš rīkojās cēlsirdīgi, — par to es nestrīdos… Bet divkaujas nebūs. Viņi ir sadomājuši kaut ko pret Gravelotu, ja Snogdens, tikko mēs bijām atbraukuši, nāca lūgt, lai klusējam, un būtībā ar varu uzspieda man šīs trīssimt mārciņas.

—   Es negribēju… — teica Marta, cieši sakniebdama lūpas, — bet, kas izdarīts, tas izdarīts. Es nekad sev nepiedošu.

—   Marta, noskaiti tūlīt pat astoņdesmit septiņas mārciņas, es samaksāšu vekseli Tomsonam. Pārējo vajadzēs pārskaitīt Plateram, lai pasūtītu emaljētos dēļus. Bet to izdarīsim rīt.

—   Atstāj man divdesmit piecas mārciņas.

—   Kāpēc tā?

—   Tāpēc… — Marta atbildēja, smaidīdama un kautrīgi lūkodamās uz tēvu. — Uzmini. Nu, es pateikšu: man vajag šūt, gatavoties, drīz taču atbrauks mans līgavainis.

—   Jā, — apstiprināja Barkets un piebilda jau par citu: — Pati šīs lietas gaita ir atriebusi tevi: van Konets baiļojas, cenšas nepieļaut skandālu, baidās no avīzēm, no visa kā, tērē naudu. Redzi, kā viņš ir nosodīts!

So scēnu Snogdens nevarēja izstāstīt van Konetam, toties viņš bija izdomājis un pārstrādājis dabiskā dialogā Barketa un viņa meitas nepiekāpību un sašutumu; beigās Snogdens parādīja rēķinu par izdoto naudu; vislielāko summu, pēc viņa paskaidrojuma, nācās samaksāt šķietamajam Gotlībam Vāgneram, tumšai personai, kas par lielu maksu gatava uz lielām lietām. Tad, it kā pieminot kaut ko nesvarīgu, taču interesantu, Snogdens pateica, ka apstākļi spieduši viņu izskaidroties ar van Koneta tēvu, kura iejaukšanās varēja līdz galam pazudināt Gravelotu saskaņā ar tiem nenozīmīgajiem vainas pierādījumiem, kas bija iesūtīti «Sauszemē un jūrā» vecu grāmatu kastu izskatā.

Negaidījis tādu atzīšanos, van Konets ar pūlēm atturējās no rupjām lamām, jo viņu gaidīja sūra izskaidrošanās ar tēvu, visai divkosīgas morāles cilvēku, kas tomēr augstāk par visu vērtēja sava vārda ārējo cieņu.

—   Galu galā, — iebrēcās satracinātais van Konets, — tādā ceļā es varēju visu nokārtot pats.

—   Nē! — Snogdens asi sagrāba drauga roku, kuru tas gan tūlīt izrāva, bet tomēr sāka klausīties. — Nē, Georg, nē un nē, es tev saku. Vienīgi es varēju izskaidrot jūsu tēvam šo lietu tādā nozīmē, kā mēs norunājām, zinādami, ka tā prasa smalku un aukstasinīgu apspriešanu. Ar mani jūsu tēvs bija spiests runāt savaldīgi, jo esmu daudz darījis viņa labā. Runa ir ne tikai par Gravelota arestu, bet galvenokārt par to — ko darīt ar viņu pēc šī aresta. Tiesas prāva ir neiedomājama, un es atradu izeju, es devu padomu, kā izbeigt visu šo lietu, kad būs pagājis vismaz kāds mēnesis un jūs ar sievu būsiet jau Poketā. Līdz šim es vēl spiežu visas atsperes, lai jūs drīzāk ieceltu par Po- ketas lauksaimniecības uzņēmumu akciju sabiedrības direktoru. Es strādāju ar galvu un mēli, tāpēc jūs, tik kaislīgi tiecoties pēc šīs vietas, nevarat noliegt…

—   Es nevaru noliegt, — pārtrauca van Konets, — ka jūs aizraujaties. Atkārtoju — ar tēva starpniecību es pats varēju nokārtot to visu …

Viņš apklusa, jo lieliski apzinājās, cik daudz izdarījis Snogdens, cik neglābjami viņa tēvs būtu spiests griezties pie šī paša Snogdena, lai savērptu intrigu, kas, par spīti visai savai vienkāršībai, prasīja īpašas pazīšanās. Van Konetu gaidīja pretīga izrunāšanās ar tēvu.

—  Vai jūs vismaz esat pārliecināts, ka šī muļķīgā lieta ir izbeigta?

—  Jā, esmu pārliecināts, — pavisam mierīgi atbildēja Snogdens. — Ā, Villij, mans dārgais! Ko tu gribi teikt?

Ieskrēja gadus septiņus vecs zēns samta jaciņā, melniem, cirtotiein matiem, mīļš un maigs kā meitenīte. Ieraudzījis van Konetu, viņš apmulsa un pieliecies sakārtoja nošļukušo zeķi; tad pameta uz Snogdenu izteiksmīgu skatienu un, neuzdrīkstēdamies runāt, sāka berzēt ar pirkstiņu lūpas.

Gubernatora dēls īgni un domīgi skatījās uz zēnu; šī scēna bija samaitājusi van Koneta garastāvokli, un viņš zobgalīgi ielūkojās Snogdena sejā, kas pauda viņam neparastu maigumu.

—  Villij, jāstāsta, kas noticis, vai jāiet prom, — sacīja Snogdens.

—   Labi! — pēkšņi paziņoja zēns, pieskrējis viņam klāt.

—   Sakiet, — kas ir «inti-granti» — «intriganti»? — izlaboja Villijs.

Snogdena uzacs viegli nodrebēja, un viņš jau gribēja aizraidīt zēnu ar solījumu vēlāk paskaidrot šo vārdu, bet van Koneta ironiskā dīkšana izraisīja viņa sirdī vēlēšanos palikt sev uzticīgam, un viņam pietika vīrišķības pārvarēt melīgu kaunu.

—       Kā tu uzzināji šo vārdu? — Snogdens jautāja, dusmodamies uz savām rokām, kas apjukumā drebēja.

—       Es izlasīju grāmatā, — sacīja zēns, piesardzīgi lūkodamies uz van Konetu un acīmredzot kaunēdamies no viņa. — Tur rakstīts: «Intri… ganti ielenca karali Kārli un bruņinieku Alfrēdu… Un bruņinieks Alfrēds…» — steidzīgi runāja Villijs, cerēdams ieskrējienā pārlēkt atmiņas pretestībai, — «bru … Alfrēds …» Es neatceros, — viņš bēdīgi nopūtās un izspieda ar mēli vaigu, — Bet «intri… gantus» es nesaprotu.

—       Grūts uzdevums Snogdenam, — nenoturējās van Konets, ļauni glūnēdams uz apjukušo draugu.

Zēna taisnais skatiens palīdzēja Snogdenam pavērt savas sirds tīrākos kaktiņus. Ne bridi nedomādams, viņš atbildēja audžudēlam:

—       Intrigants, Villij, ir tāds cilvēks, kas sava labuma dēļ pazudfna citus cilvēkus. Pēc tam es tev izskaidrošu sīkāk. Tu saprati?

—   O jā! — Villijs sacīja. — Tagad es atkal iešu lasīt.

Viņš drūmi paskatījās uz van Koneta zābakiem, lēni

devās uz durvīm un pēkšņi metās skriešus.

—       Jums tomēr… — piezīmēja van Konets, uzjautrinādamies par apjukušo Snogdenu, kura seja, zaudējusi aso spraigumu, raustījās. — Jums tomēr ir drosme,.. vai nekaunība. Jūs vienmēr tā paskaidrojat zēnam?

—       Vienmēr, — nervozi iesmējies, negribīgi atbildēja Snogdens.

—   Kāpēc?

—       Tāpat vien. Tā ir mana darīšana, — Snogdens atbildēja, jau paspējis savaldīties, saspiezdams divos pirkstos apakšlūpu.

—   Magdalēna … — novilka van Konets.

—       Tātad, — sāka Snogdens, atgūdams iepriekšējo toni, kas ieskanējās viņa straujajos, iespaidīgajos vārdos,

—   jūsu tēvs ir sagatavots. Ar to viss būs izbeigts.

Van Konets piecēlās un, nicīgi dungodams, pameta Snogdena dzīvokli.

Viņš necieta jūtu izpausmes, bija sen saminis tās, kā zābaks samin ceļmalas ziedus, tomēr Gravelots, Konsuēla un Snogdens katrs savā veidā bija viņu aizskāruši. Viņš varēja atpūtināt sirdi ķildā ar tēvu. Par to viņš bija drošs.

—       Ellišķīga dienai — sacīja jaunais van Konets un sašļucis vēroja tēvu. — Jums jau viss zināms?

—       Vismazāk esmu zinājis, kas jūs esat, — atbildēja vecais van Konets. — Bet runāt ar jums ir veltīgi, jo jūs varat sataisīt vēl lielākas nepatikšanas kāzu priekšvakarā.

—   Pret ārprātīga cilvēka uzbrukumu nav garantiju.

—   Ne gluži, mīļais. Jūs uzvedāties kā vazaņķis.

—      Jūsu laime, ka esat mans tēvs … — iesāka van Konets un nobālis sakustējās, lai pieceltos.

—       Laime? — ironiski pārtrauca gubernators. — Padomājiet par saviem vārdiem!

—   Lieliski. Lamājieties. Es sēdēšu un klausīšos.

—       Es atzīstu, ka stāvoklis ir smags, — neslēptā aizkaitinājumā sacīja tēvs, — un, velns lai parauj, reizēm jāpacieš arī pļauka, ja tā ir to vērta. Bet nevajadzēja sūtīt pie manis šo Snogdenu. Jums pašam vajadzēja nekavējoties griezties pie manis: es, mana nozīmība, jādomā, nav mazāka nekā tāda Snogdena.

—       Kas atsūtīja Snogdenul — iekliedzās Georgs. — Viņš ieradās pie jums, neko man neteicis. Es tikai nesen to uzziņā j,u!

—       Vai nu šā, vai tā, es pavadīju dažus patīkamus brīžus, klausoties stāstu par krogu un sitienu.

—  Viss notika …

—       Snogdens bija līdz aizkustinājumam vaļsirdīgs, tā ka nekāda jūsu versija nav vajadzīga.

Van Konets nosarka.

—       Domājiet, ko gribat, — viņš teica, nekaunīgi nožāvādamies. — Ātrāk izsakiet man savu nicināšanu, un, dieva dēļ, beigsim …

—       Jums jāzina, cik aizrautīgi mūsu ienaidnieki cenšas izjaukt jūsu laulības, — ierunājās vecais van Konets. — Ja arī Konsuēla Huareca jums neko nesaka, man ļoti labi zināms, kādi līdzekļi laisti darbā, lai viņu samulsinātu. Tenkas un anonīmas vēstules ir parasta lieta. Mēģināja uzpirkt jūsu Lauru, lai viņa ierastos laulības līguma parakstīšanas brīdī un franču gaumē izpaustu savas attiecības ar jums. Bet šī gudrā sieviete ieradās pie manis un panāca nopietnākus solījumus.

—   Labi, ka tā, — līgavainis pasmīnēja.

—   Labi un dārgi, dārgi un nogurdinoši, — turpināja gubernators. — Jums nav jēgas viņai to atgādināt. Saņēmusi naudu, viņa aizbrauks. Tāda bija noruna. Tagad klausieties ko citu. Iegrožojiet, apvaldiet savas negantās uzdzīves slāpes! Kāds mēnesis pieklājīgas dzīves — skatieties uz šo nepieciešamību kā uz upuri, ja gribat, — un jūsu rokās būs neierobežotas iespējas. Ļaujiet man tikt galā ar valdības kontroli, sadot kukuļus, nodibināt savu avīzi, un tad varat darīt, ko vien gribat. Bet, ja jūsu kāzas izjuks, ne jums, ne man neies secen rūgti brīži. Nepazudiniet kāzu dienu, Georg! Jūs ar savu nepacietību dzīvot atgādināt kaķi gaJas veikalā. Āmen.

—   Vai viss ir nokārtots? — pieceldamies drūmi jautāja Georgs.

—   Viss. Ceru, ka līdz parītdienai nepaspēsiet saņemt vēl vienu pļauku kā ierobežotā laika, tā arī savas nākotnes dēļ.

—   Tātad jūs vairs nedusmojaties?

—   Nē. Tomēr visam ir robeža. Dažas dienas jūs būsiet man pretīgs, pēc tam pāries.

Van Konets izgāja no tēva kabineta pavisam nejaukā garastāvoklī un pavadīja atlikušo dienas daļu Lauras Muldvejas dzīvoklī, kur drīz ieradās arī Snogdens; bet aiznākamā dienā vienpadsmitos no rīta van Konets pieveda pie svinīgi rotātās gubernatora nama zāles durvīm jaunu meiteni, par kuras draugu un vīru solījās kļūt uz visu mūžu. Dziji ticot mīlestības spēkam, Konsuēla gāja viņam blakus, uzsmaidīdama skatieniem un apsveikumiem. Viņa bija tik mierīga kā zajas zāles atspīdums klusā ūdenī. Un, veikli izlikdamies, ka ir augstu jūtu pārņemts, nopietni un mīļi raudzījās uz viņu van Konets, kas izskatījās vēl skaistāks un cildenāks savā tuvībā augstsirdīgajai meitenei ar baltiem ziediem tumšajos matos.

Smaids nedzisa viņas sejā. Atbildot notāram, Konsuēla pateica «jā» tik nozīmīgi un maigi, ka ielūgtie viesi un liecinieki, padevušies viņas burvībai, uz dažiem mirkļiem noticēja Georgam van Konetam, kaut arī ļoti labi viņu pazina.

Kā civilā, tā baznīcas ceremonija noritēja gludi, bez sarežģījumiem. Jaunlaulātie pavadīja trīs dienas Huareca, Konsuēlas tēva, muižā, pēc tam aizbrauca uz Poketu, kur van Konetam vajadzēja kārtot darīšanas sakarā ar viņa iecelšanu par lauksaimniecības uzņēmumu akciju sabiedrības direktoru; tagad viņš varēja nopirkt nepieciešamo akciju skaitu.

Pēc nedēļas uz turieni pārvācās Laura Muldveja, un drīz parādījās arī Snogdens, bez kura van Konetam būtu grūti dzīvot saskaņā ar saviem paradumiem.

VI nodaja

Par «Lāču mātes» sagrābšanu muita nebija vis parādā Niklsam, kā kādu laiku domāja Tergenss, kam šai sakarā bija savi apsvērumi, bet uzpirktam kontrabandistam, kura vārds drīz kļuva zināms, jo viņš nepaspēja aizbraukt un kādā tumšā naktī tika nogalināts šķietamā dzērāju kautiņā.

Pirmajā pratināšanā Davenants nosauca sevi par «Gan- treju», nevēlēdamies ieinteresēt kādu no vecajiem paziņām ne ar vārdu Tirejs Davenants, kas varēja parādīties avīzēs, ne ar vārdu Gravelots, kas bija bīstams van Koneta dēļ. Taču uz «Lāču mātes» Tergenss vairākkārt neviļus bija nosaucis viņu par Gravelotu, tāpēc oficiālos papīros viņš figurēja divkārši — Gantrejs-Gravelots; saskaņā ar pierādījumiem—«Sauszemes un jūras» īpašnieka bēgšanu, «Lāču mātes» kontrabandistu vidū nejauši ieklīdušā cilvēka ārkārtīgi trāpīgo šaušanu un ārieni — van Konets, uzzinājis visu no sava tēva, tūlīt spēra attiecīgus soļus. Viņam palīdzēja gubernators, bet tālākais visā savas darbības gaitā sīkāk izklāstīs iepriekšējās piezīmes.

Poketas cietums atradās pilsētas nomalē, kur pēdējos gados sāka veidoties iela, kas pēc dažām ēkām pārgāja paugurainā klajumā; jaunās ielas galam drīz pievienojās divas šķērsieliņas, no kurām viena beidzās ar gravu, bet otra — ar šosejas uzbērumu, tā ka pilsētas plānā tas viss atgādināja nomaļus izaugušu zaru ar sānu atvasēm. Cietuma vārti un fasāde bija pavērsti pret garu vienstāva ēku, ko apdzīvoja cietuma ierēdņi un apsardze; aiz kazarmām namu grupu noslēdza pārtikas preču veikals ar diviem logiem un durvīm to starpā, veikala klientūra bija galvenokārt ieslodzītie un cietumsargi. No rītiem sargi pēc īpašiem sarakstiem par arestantu naudu, kas glabājās cietuma kantorī, iepirka veikalā dažādus cietuma instrukcijas atļautus produktus. Dažreiz bulkā gadījās kokaīna vai opija vīkšķītis, maizē—kāršu kava, melonē — spirta flakons, bet sargi, kas piegādāja šīs aizliegtās mantas, rīkojās vienprātīgi, tāpēc neviens nesauca tiesā ne veikala īpašnieku, ne uzraugus. Divas kontrabandistiem ierādītās kameras vienmēr bija pilnas. Sī publika, kuras rīcībā bija daudz naudas, neliedza sev nekādas baudas. Bez tam kontrabandistu barvežiem, kas sastādīja kaut ko nenomaināmai ministrijai līdzīgu, vienmēr bija savs uzticams vīrs starp uzraugiem, kas pedantiski uzspieda cietuma režīmu visiem, izņemot savējos. Ja šis cilvēks iekrita, iznesot vēstules vai organizējot bēgšanu, viņa vietā nekavējoties atrada citu, laižot darbā naudu, šantāžu vai dažādu paziņu protekciju. Sī cietuma slepenā dzīve ārēji — lietas oficiālajā pusē nekā neizpaudās; dežūru un sardzes tnaiņa, pastaigu stundas, izmeklēšanas ierēdņu sakari ar cietuma administrāciju, kancelejas atskaites — tas viss ritēja kara dienesta precizitātē, un arestants, kam nebija derīgu sakaru cietumā vai ārpus tā robežām, nevarēja pat iedomāties, ko visu var darīt cilvēks, kurš sēž turpat aiz sienas blakus kamerā.

No augšas skatoties, cietums atgādināja mūra kvadrātu, kura vidū stāvēja mazāks kvadrāts. Tas bija divkārt augstāks par ārējo sienu. Šis četrstāvu korpuss ieskāva cietuma iekšējo pagalmu, uz kuru bija pavērsti visu kameru logi. Bez kancelejas logiem pirmajā stāvā cietuma ārsienai nebija nekādu citu logu vai lūku. Cietums drīzāk atgādināja kara cietoksni nekā māju. Pie ārējās sienas pa labi no vārtiem sētas iekšpusē atradās slimnīcas vienstāva ēka; pa kreisi no vārtiem bija cietuma priekšnieka māja puķu dobju, mauriņa un ēnainu koku ielokā; ap namu vijās arī tīteņu dzīvžogs, apsargājot šo sevišķo ģimenes miera pasauli dārza vidū.

Pa to laiku, kamēr «Lāču māte» gāja uz Poketu, Davenanta kāja bija uztūkuši, un viņu pēc dažām vienkāršām formalitātēm ieslodzīja slimnīcā. Pārējos aizveda uz korpusu. Šķiroties no Gravelota, kontrabandisti izteiksmīgi māja viņam, izsakot savu līdzjūtību viņa liktenim un pūloties viņu uzmundrināt; viņiem bija iespējas organizēt Davenantam ja ne bēgšanu, tad vismaz sakarus ar ārpasauli. Bija jau rīts — desmit. Ambulancē cietuma ārsts pārsēja Davenanta kāju — lodes brūci, bija savainotas cīpslas, un viņu ievietoja vieninieku kamerā. Restes, biezas kā tīģera būrim, sedza logu. Davenants, nometis savas drānas, uzvilka cietuma bušlatu un apgūlās; viņa domas pamira. Esības ritums bija apstājies, Davenants atradās mežonīgā ātrumā virpuļojošās dzīves ass nāves punktā. Sargs atnesa maizi un pienu. Smēķēt bija aizliegts, taču uz Davenanta jautājumu par smēķēšanu uzraugs atbildēja:

—   Pagaidiet mazliet, parunāsim vēlāk.

No šiem tukšajiem vārdiem, kas varbūt nenozīmēja neko citu kā atļauju smēķēt, pūšot dūmus kādā spraugā, Davenantam kļuva jautrāk, un, kad parādījās kara izmeklētājs kontrabandas lietās, Davenants apsēdās uz gultas malas, gatavs cīnīties ar atbildēm pret visiem jautājumiem.

Ienācis kamerā, izmeklētājs ziņkāri paskatījās uz Davenantu: saskaņā ar iepriekšējām ziņām viņš bija sagatavojies ieraudzīt mežonīgu, katorgas tipa kausli, tāpēc ieslodzītā āriene viņu samulsināja. Sis cilvēks, kas gaiši un domīgi raudzījās viņam pretim, nekādi nesaderējās ar šis skumīgās vietas sienām. Taču aiz šīs ārienes, kas iedvesa uzticību jau pa gabalu, stāvēja nakts notikumi ar vēl nepieredzētu upuru skaitu. Un, tā kā dzīvi palikušie kareivji aprakstīja viņa pārsteidzoši trāpīgo šaušanu, aizmirstot, ka viņš nešāva viens, tad galvenokārt apvainoja viņu. Izmeklētājs nolika portfeli uz slimnīcas galda, piebīdīja ķeblīti, apsēdās un sagatavoja pildspalvu. Tas bija drukns, plecīgs cilvēks ar izvairīgu pelēko acu skatienu. Acis reizēm novērsās, reizēm pavērās plaši un spoži, lūkodamās uz nopratināmo ar izaicinošu spēku, kam vajadzēja radīt apjukumu. Ar tādu paņēmienu izmeklētājs it kā gribēja teikt: «Liegšanās ir veltīga. Skatīties tā, tieši un stingri, varu tikai es', kam redzama jebkura domas kustība.» Starp gandarījumiem, ko sagādā sev dažādu profesiju speciālisti, ievērojama loma pieder pieņemtai pozai, — šī spēle viņiem nepieciešama kā savas pašcieņas celšanai, tā arī tīri estētiskos nolūkos; pa lielākai daļai tam visam ir gluži nevainīgs raksturs, taču nopratināšanas apstākļos gudram cietumniekam ar ievērotu sīkumu nemanāmo strāvu šāda poza bieži norāda, kā izturēties.

Saspringta saruna rit dabiskāk, ja izjautājamā persona aizņemta ar kādu blakuslietu, kas neattiecas uz pašu nopratināšanu. Davenants paņēma krūzi un sāka ēst maizi ar pienu, tai pašā laikā atbildēdams ierēdnim.

—  Sāksim nopratināšanu, — ierēdnis sacīja, paceldams pildspalvu pār papīru un skatīdamies uz roku ar piena krūzi. — Atbildiet, neko neslēpdams, necentieties noklusēt, kaut kādus apstākļus. Ja esat vainīgs, tūlīt atzīstieties visā, tā jūs atvieglināsiet savu likteni. Kā jūs sauc?

—   Džems Gantrejs.

—   Vecums?

—   Divdesmit seši gadi.

—   Jūsu profesija? Kontrabandists?

—  Jūs maldāties. Es neesmu kontrabandists.

Izmeklētājs nozīmīgi paskatījās uz Tireju, sagrāba zodu

plaukstā, saspringa un, negaidīti piecēlies, uz pirkstgaliem piegāja pie durvīm. Tad viņš pamāja pats sev, atviegloti pameta ar roku un smaidīdams atgriezās.

—       Neviens nenoklausās, — sacīja izmeklētājs, apsēzdamies un laipni uzlūkodams pārsteigto Davenantu. — Nebaidieties no manis. Esmu jūsu organizācijas biedrs. Izstāstiet, cik vien sīki iespējams, sadursmes gaitu, lai es gūtu iespēju apsvērt muitas izvirzītos pierādījumus un kopā ar jums apspriest aizstāvēšanās raksturu.

—       Atklātību par atklātību, — atbildēja Davenants. — Jūs neesat izmeklētājs, es neesmu kontrabandists; bez tam man rokās nebija pat ieroča, kad robežsargi sagrāba «Lāču māti».

—   Jūs nešāvāt?

—   Nē. Es neprotu šaut.

—       Savādi, ka jūs neticat maniem vārdiem, — sacīja izmeklētājs. — Laiks iet, un Tergenss man tieši uzdeva jums palīdzēt.

—       Labi, — Davenants skumīgi iesmējās, — aizmirsīsim šo vājo spēli. Lūdzu, turpiniet nopratināšanu.

Izmeklētājs, acis piemiedzis, iesmējās augstprātīgi un patmīlīgi, kā slikts aktieris, kam paša uzskats svarīgāks par pūļa domām, un mainīja toni.

—        Ieslodzītais, jūs, kas dēvējat sevi par Džemu Gan- treju, tiekat apvainots bruņotā pretestībā muitas sardzei; šīs pretošanās rezultātā nāvīgas ložu rētas saņēmušas sekojošas amatpersonas…

Viņš pārskaitīja nogalinātos, nosaucot katra vārdu, tad turpināja:

—       Bez tam jūs apvaino kontrabandas pārvadāšanā un mēģinājumā realizēt kravu ostas teritorijā, kas atrodas kara laika likumu uzraudzībā un noteikšanā un ir pakļauta Poketas karatiesas kompetencei un izmeklēšanai. Vai atzīstat sevi par vainīgu?

Tikko izmeklētājs nosauca karatiesu, Davenants saprata, ka viņam draud nāves sods. Bīdamies van Koneta, viņš nolēma slēpt patiesību un atklāt to tikai tiesā, kas, pēc viņa domām, liktu pārskatīt viņa lietu; bija priekšlaicīgi runāt par notikumiem «Sauszemē un jūrā». Mazliet padomājis, Davenants atbildēja izmeklētājam tā, lai nodrošinātu sev tiesas labvēlību.

—   Vajadzēs mazliet aritmētikas. Es nenoliedzu, ka esmu šāvis, nenoliedzu, ka biju uz «Lāču mātes», lai arī ne kontrabandas nolūkos. Es šāvu … Man bija septiņas patronas revolverī un deviņas patronas šautenē. Es zinu to tāpēc, ka, paņēmis Utlendera šauteni, es tūlīt piepildīju aptveri, kurā ietilpst, kā jums zināms, deviņas patronas, — tās man iedeva blakus sēdētājs. Tātad es atceros, ka iemetu vienu pārpalikušo patronu ūdenī — tā mani traucēja. Tādējādi — deviņi un septiņi ir sešpadsmit. Es varu ņemt uz savas atbildības sešpadsmit muitniekus, bet nekādi ne divdesmit četrus.

—   Acīmredzot jūs esat labs šāvējs, — piezīmēja izmeklētājs, beidzis pierakstīt liecību. — Kas pamudināja jūs piedalīties bruņotā sadursmē?

Davenants neko neatbildēja.

—   Tagad paskaidrojiet, — izmeklētājs sacīja, visai apmierināts par precīzo liecību šaušanas jautājumā, —• paskaidrojiet, — kādi apstākļi jums lika piebiedroties kontrabandistiem?

—   To es pateikšu tiesā.

Izmeklētājs pūlējās izdibināt atteikšanās iemeslus, bet Davenants noteikti pretojās un tikai piebilda:

—   Tiesā kļūs zināms, kāpēc es nevarēju runāt par to tagad.

Ierēdnis beidza nopratināšanu. Davenants parakstīja savu atzīšanos, un izmeklētājs aizgāja, visai ieinteresēts par šo arestantu, kas tik ļoti nelīdzinājās ne kontrabandistam, ne noziedzniekam.

Uzraugs, kas izlaida izmeklētāju, noslēdza kameru, bet pēc brīža atkal pagrieza atslēgu un, pabāzis Tirejam nelielu sainīti, teica:

—   Smēķējiet vēdlodziņā.

Viņš steidzīgi izgāja, noliedzoši kratīdams galvu par zīmi,' ka nav laika sarunāties. Tirejs ieraudzīja piecas mārciņas naudas, pīpi un šķipsnu tabakas. Pabāzis tabaku zem spilvena, viņš atskr.ūvēja iemuti. Tajā bija iebāzta zīmīte no Tergensa: «Turieties, sāku apskatīties, darīsim visu, kas būs pa spēkam. Terg.»

VII nodaļa

Līdz ar nakts iestāšanos veikalnieks no iekšpuses nostiprināja durvis ar aizbīdni, tad izgāja pa pakaļdurvim mazā, tukšu kastu un mucu piekrautā pagalmā un pakāra ārpusē slēdzeni, bet atslēgu nepagrieza. Pie veikalnieka pienāca garš cilvēks salmu cepurē un plecos uzmestos iin- auduma svārkos. Aiz šī vīra platās ādas jostas rēgojās varā kaldināts naža spals. Cilvēks bija kalsens, bakurē- tains, ar skarbu skatienu un lieliskā garastāvoklī, jo bija jau izdzēris divas pudeles vietējā .dzeltenvīna pie dēmoniskās sievietes Rudās Katrīnes, kas dzīvoja tepat tuvumā; tagad viņš gribēja pacienāt Katrīni uz sava rēķina.

—   Stomadorpapiņ, — teica kontrabandists, maigi kasīdams veikalnieku aiz auss, tad vaļīgi uzlikdams elkoni viņam uz pleca un izriezdams krūtis, kā to darīja, amizēdamies ar Katrīni, — nesteidzieties skaitīt kasi.

—   Jūs neizturami ožat pēc sīpoliem, Botredž. Paejiet tālāk, un bez bučošanās.

—   Jā. Bet ko man darīt, ja es liktenīgā kārtā dievinu sīpolus, — iebilda Botredžs, tomēr palaida vaļā Stomadora plecu. — Jums atradīsies sīpoli un divas pudeles piparu šņabja? Es uzkožu sīpolus.

—   Vai tad nav laiks iet gulēt? — domīgi jautāja veikalnieks. — Man sacukurojies ievārījums, es vēl gribētu to pārvārīt.

—   Nē, vecais indētāj, gulēt ir kaitīgi. Iesim, es sadzeršu ar jums. Zvēru pie šīs mājas, kas rēgojas pretim jūsu bodītei, un pie nabaga Tergensa dvēseles, — man patīk jūsu noslēpumainais, platais ģīmis.

Stomadors paskatījās uz Botredžu, aizkustinoši pasmaidīja, kā smaida cilvēki, kas mīl iedzert gadījuma kompānijās, un apņēmīgi pagrieza atslēgu.

—   Iesim iekšā, — sacīja Stomadors. — Jūs droši vien gaida Katrīne?

—   Pagaidīs, — atbildēja Botredžs, sekojot Stomadoram caur kastu grēdām uz gaišo durvju spraugu. — Ar Katrīni man ir pārbaudītas attiecības. Patīkami iedzert ar vīrieti, it īpaši ar tādu gudru cilvēku kā jūs.

Viņi iegāja veikala dibenistabā — telpā ar zemiem griestiem, te dzīvoja Stomadors. Gultas kājgalī stāvēja vaskadrānu apklāts galds, daži smagi krēsli, šautene pie sienas, kaktos maisi, konfekšu un makaronu kastes un veca glezna, kas attēloja tīģeru medības, — tā bija iekārtota šī šķūnim līdzīgā telpa ar nelīdzenu, dzeltenu ķieģeļu klonu.

—   Es tikai neļaušu ēst sīpolus, — brīdināja Stomadors, — briesmīgi ož. Atradīsim kaut ko labāku.

Stomadors izgāja tumšajā veikalā un atgriezās no tā, atsizdams pakausi pret stenderi, ar divām pudelēm sarkana piparu degvīna, žāvētu zivju kārbu un ķimeņmaizī- tēm; salicis atnesto uz galda, viņš izņēma no sienas skapīša nazi, divas šauras glāzes ar bieziem dibeniem un nosēdās pretim Botredžam, kūpinādams pirmšķirīgu cigāru; tos viņš par lētu naudu pirka no saviem draugiem — kontrabandistiem.

Sarkanais, zili punktotais lakats, kuru Stomadors mājās mēdza siet ap galvu, ar vienu stūri nokarājās pār ausi, metot uz vecā vīra platās, no smacīgā gaisa bālās sejas sārtu atspīdumu. Pelēkās acis, biezās, viltīgi izliektās lūpas, apaļais dubultzods un strupais deguns vispār atgādināja miesās izlaidušos mūku, kā gleznās, kur mūks sēž pie mucas ar krūzi rokās. Zem padusēm sasietais priekšauts, pelēkās blūzes uzrotitās piedurknes, īsās, melnās bikses un ādas kurpes — tas viss ļoti piestāvēja Stoma- doram, piederējās viņa sejai. Vienīgi šī cilvēka milzīgās dūres sava lieluma dēļ izskatījās pēc atsevišķām, kailām būtnēm. Stomadors runāja skaļi, izsacīdams teikumu līdz galam kā zvērestā, un nejauca vārdus.

Kad pirmās divas glāzītes izlija ieplestajās, baltzobai- najās mutēs, Stomadors, zivteli košļādams, paziņoja:

—   Ja jūs zinātu, Botredž, kā es nožēloju, ka nekļuvu par kontrabandistu! Tāds darbs man pa prātam, zvēru pie rostbifa un šampinjonu mērces!

—   Jā, mums gadās veiksmīgas dienas, — rūpīgi tīrīdams zivi, atbildēja Botredžs, — toties, kad uzbrūk nelaime, tad iet plāni, Kaut vai tā pati «Lāču māte». Septiņi vīri beigti, pārējie sēž pretim jūsu veikalam un pie sevis zīlē: vai kara prokurora sieva dzemdēs tiesas dienā, vai tā lieta ievilksies. Runā, ka tādi laimīgi tēvi tad staigā uz pirkstgaliem — labiņi — un visiem čukst: «Ehē!» Es nezinu, neesmu bijis tēvs.

—   Tiešām, ar «Lāču māti» jums ir krahs. Es dzirdēju, kāds cilvēks, kas braucis uz «Lāču mātes» no Gertonas, apšāvis gandrīz vai visu muitu.

—   Jā, un arī pats viņš ievainots, bet ne bīstami. Zināt, kas viņš ir? Svešs cilvēks. Džems GravelotsC Viņam pieder viesnīca Tahenbakas ceļā.

Stomadors pārsteigumā uzgāzās ar krūtīm galda malai. Galds sakustējās un pagrūda Botredžu, kas izbrīnā piecēlās no krēsla.

—   Smukus lēcienus jūs taisāt! — noteica Botredžs, pieturēdams krītošo pudeli.

—   Džems Gravelots?! — Stomadors iebrēcās. — Bāls, septiņpadsmit gadu, līdzīgs nopietnai meitenītei? Zvēru pie pērkoniem un ruma, ka jūsu atbilde man vajadzīga ātrāk, nekā jūs paspēsiet sagremot zivi!

—   Ja es nepazītu Gravelotu, — iebilda apstulbinātais Botredžs, — es nodomātu, ka Gravelotam ir dēls. Ar ko viņš varētu būt līdzīgs meitenei? Jūs varat man to pateikt? Vai nevarat? Atjaujiet pavaicāt: vai meitenei var būt četras collas garas ūsas nekulstītu pakulu krāsā?

—   Jums taisnība! — Stomadors iesaucās. — Es aizmirsu, ka pagājuši deviņi gadi. «Sauszeme un jūra»?

—   Jā. Es taču esmu tur bijis.

—   Botredž, — pēc saspringtu pārdomu brīža teica saviļņotais Stomadors, — mēs gan neesam sen kā pazīstami, bet, ja jūsu atmiņā saglabājušies daži mani pakalpojumi, ko esmu jums izdarījis, Katrīnei šodien vajadzēs gaidīt ilgāk nekā citām reizēm.

Smadzeņu iesildīšanai viņš ielēja pa glāzei piparu degvīna sev un kontrabandistam, kurš, iesūcis malku, jautāja:

—   Jūs esat norūpējies?

—   Es atdošu veikalu, atdošu visus savus ienākumus no cietuma apgādāšanas un galu galā pats esmu ar mieru nokļūt cietumā, — Stomadors sacīja, — ja šie mani upuri var glābt Gravelotu. Kā viņš sapinās ar jums?

—   Tas man nav zināms, bet to var uzzināt. Kas jūs tā satrauc, papiņ?

—   Es vienmēr gaidu visādas tādas lietas, — noslēpumaini teica Stomadors. — Es tās gaidu. Es gaidīju tās uz Tahenbakas ceļa un gaidīju te. Vai jūs domājat, ka es šo bodīti nopirku, lai iedzīvotos? ,

—   Kā es varu kaut ko domāt, — diplomātiski iebilda ieinteresētais Botredžs, — ja visiem sen zināms, ka Stomadors ir pieredzējis vīrs, kā sacīt, vīrs ar gaišu galvu?!

—   Par to es arī runāju. Ir augstāki mērķi, — nopietni atbildēja Stomadors. — Pirms deviņiem gadiem es atdevu draņķīgu būdu jaunam klaidonim. Bet viņš tika galā ar saimniecību. Jūs domājat, es nezināju, ka.drīzumā atklās rūdas raktuves? Bet es pametu viesnīcu, jo man bija citi plāni.

Tā runādams, Stomadors meloja: ne tikai viņš, ari ne- \iens cits toreiz nevarēja zināt, kādus atklājumus kalnos izdarīs nejauša ekspedīcija. Bet tajā negantajā intriga kārē, kas parasti rada savādniekus un varoņus, veikalnieks bieži apgājās ar faktiem pēc sava prāta, pa draugam.

—  Sis zēns, — turpināja Stomadors, — mani briesmīgi aizkustināja. Tātad sākam darboties. Ko varat piedāvāt?

•— Kādā plāksnē?

—   Sakaru nodibināšanai.

—   Tas nav grūti, — padomājis atbildēja Botredžs. — Bet jums dzelžaini jāklusē par visu, ko uzzināsiet no manis.

—   Droši vien es skriešu uz cietuma kanceleju ar sīku jo sīku ziņojumu.

—   Nemuļķojieties, — Botredžs rauca pieri, — lieta ir nopietna. Tādā gadījumā man tūlīt jāiet pie Katrīnes un…

Te Botredža runu pārtrauca kluss klauvējiens pie durvīm, kas nobeidzās ar skaļu uzsitienu pa dēli.

—   Skaidrs, ka viņa, — Botredžs teica bez sevišķas sajūsmas.

Stomadors atvilka aizbīdni un ieraudzīja jaunu, sarkanmatainu sievieti baltā, vaļējā blūzē un drudžainiem plankumiem vaigos.

—   Kas tas galu galā ir? Es visu laiku esmu viena, — teica Katrīne, paspērusi uz Botredža pusi garu kāju nomīdītā tupelē, — bet jūs te nīkstat?!

—   Ket, dārgā, — samierinoši ieteicās Botredžs, — es tikko taisījos iet pie tevis svarīgā lietā. Jānogādā zīmīte viesnīcā. Fakregeds… Kā viņš?

Katrīne paskatījās uz Stomadoru ar to mežonīgo skatienu, kas cietumsargu un kontrabandistu vidū skaitījās neatvairāms, — bet ne lai savaldzinātu. Viņa vienīgi gribēja aptvert, vai Stomadors un Botredžs viņu neizjoko.

Cieši un izteiksmīgi paskatījies uz viņu lielām acīm, Stomadors atklāti ielika viņas plaukstā divus zelta gabalus, un sarkanie plankumi Katrīnes vaigos izplūda līdz deniņiem.

—   Aha! — viņa atsaucās, lietišķi saraukdama pieri un piesmēķēdama papirosu, kas līdz tam bija aizsprausts aizausi. — Tad šitā! Nu ko tad Fakregeds! Viņš šodien ir brīvs. Tas neiznāks.

—- Tad izdomā! — Botredžs iesaucās.

—   Cik pulkstenis? — Katrīne jautāja Stomadoram, dziļi ievilkdama dūmus un laizdama tos caur nāsīm.

—  Bez desmit minūtēm pusnakts, — veikalnieks atbildēja, izņēmis no kabatas lielu zelta pulksteni.

—   Pusnaktī pie ārējiem vārtiem nostāsies Kravars, — prātoja Katrīne, paceldama Botredža neizdzerto glāzi. — Pie iekšējiem vārtiem Hurtejs. — Viņa izdzēra glāzi un nosēdās sienmalē uz krēsla, lūpu šķobīšana un kodī- šana pauda saspringtu prāta darbību. — Rakstiet zīmīti.

Stomadors steidzīgi atraisīja un nometa priekšautu, izvilka no blūzes kabatas piezīmju grāmatiņu un zīmuli un, zemu noliecies pār galdu, sāka rakstīt zīmīti. Laiku pa laikam Botredžs aizrādīja:

—   Rakstiet drukātiem burtiem. Parakstu nelieciet. Kam rakstiet — vārdu neminiet. Lai viss būtu skaidrs tikai viņam un nevienam citam.

—  Jā, piesargieties, — Katrīne apstiprināja. — Adresi mēs pateiksim mutiski.

Stomadora nolasītās zīmītes kopīgā apspriešana apmierināja visus. Saritinājusi zīmīti, Katrīne paslēpa to matos un devās uz durvīm.

—   Uz slimnīcu, — viņa lēni atkārtoja uzdoto, — Džems Gravelots. Tieši tā.

—   Pareizi, — nomierināja viņu Botredžs, — ko zinu, to zinu.

—   Gaidiet, — izmeta viņa, aizspīdinot tumsā balto blūzi.

—   Glodena sieviete, — sacīja Botredžs. — Ja viņa to šodien neizdarīs, tad citam nebūs pa spēkam. Pagājušas deviņas dienas, kopš viņi apcietināti; pēc sešām dienām slimnīcā dežurēs tas pats Fakregeds… tad mēs viņam dienu iepriekš … Sapratāt?

Apkārt skatīdamās, Katrīne izgāja uz ielas, zaķa cilpu līkumiem tuvojās vārtu tērauda režģiem, ko spilgti apgaismoja elektriska spuldze. Aiz vārtiem stāvēja druknais, plecīgais Kravars. Viņa sarkanā seja ar sirmām uzacīm parādījās starp dzelzs stieņiem. Ieraudzījis Katrīni, sargs izbrīnā viegli iesvilpās.

—   Cik jūs vēlu staigājat! — sacīja Kravars taustīgā tonī, kā arī neskaidrā cerībā, ka Katrīne griezīsies pie viņa ar kādu lūgumu: sargs nekad nebija viņu redzējis naktī pie cietuma.

Katrīne apstājās cietuma vārtu akmens staba ēna un pacēla pirkstu pie lūpām.

—   Nu ko jūs luncināties, ko luncināties? — maigi un dobji iemurminājās uzraugs, stiepdams roku cauri stieņiem, lai saķertu Katrīni virs elkoņa. — Ar mani vēl ne reizes neesat parunājusies. Par vecu, vai?

Kravars atskatījās uz Hurteju, kas stāvēja ar muguru pret viņu aiz iekšējiem vārtiem, un, paraustījis cepuri aiz naga, sakārtoja spožo, lakoto siksnu, kas cieši apkļāva viņa resno vēderu.

—   Nemuldiet niekus, — Katrīne sacīja, atspiezdamās ar plecu pret stieni, smaidīdama ar satvīkušo seju tik dabiski, ka Kravars sāka elst. — Man, atklāti sakot, visi vīrieši vienādi.

—   Tiešām? Vai tā ir? — jautāja Kravars, domīgi paceldams pie lūpām atslēgas galu. — Tad jūs nākat no satikšanās ar «vienādiem»? Vai arī ejat uz satikšanos?

—  Mēģiniet uzminēt.

—   Katrīn, es aizietu pie jums rītvakar. Goda vārds. Jūs zināt, esmu kārtīgs cilvēks.

—   Eh! Jūs man sen to stāstāt. Taču Rimma jau dabūjusi no jums svārkus un kurpes, bet man jūs pat tukšu riekstu žēlojat.

—   Ket! — uzraugs sacīja, sagrābis abas viņas rokas virs elkoņiem. — Tas ir tāpēc, ka jūs mani nonicināt. Es dārgi maksātu… jā, bet jūs aizraujaties tieši ar noziedznieku pasauli. Kāpēc atnācāt? Runājiet!

Katrīne atbrīvoja rokas un atkāpusies izvilka no matiem papīra ritulīti.

—   Klausieties, Kravar,— čukstēja kārdinātāja, karstiem pirkstiem sažņaugusi uzbudinātā sarga sviedraino locītavu, — ja nodosiet zīmīti, tad varat nopirkt man kurpes.

—   Tā! Divi prieki reizē: zīmīte mīļākam un vēl kurpes par to pašu! Jūs esat… viltīga zoss. Ket, dieva vārds!

—   Te nu ir redzams, cik kārtīgs cilvēks jūs esat. Man nav cietumā mīļākā, zvēru, pie kā gribat! Vienkārši kāds vecs draugs grib nodot sveicienu paziņam.

—   Jūs nepiemānīsiet, Ket?

—   Tādās reizēs nemānās.

Kravars zināja, ka Katrīne nemelo. Līdzīgos gadījumos spēles noteikumus ievēroja ļoti stingri.

—   Es baidos, ka … — iesāka Kravars un apklusa, ieskatoties sievietes trauksmīgi saspringušajā sejā ar maigu aizdomīgumu. Viņš klusēja, domāja un beidzot teica; — Var paskatīties, kas tur rakstīts?

—       Protams! Ņemiet. Izlasiet, lūdzu, nekā sevišķa tur nav.

Kravars paņēma papīriņu, atskatījās, pamāja Hurtejam, kas uzmanīgi viņu novēroja, un izlasīja sekojošo:

«Sveiks, vecais Džern, — atceries mūsu tikšanos pirms deviņiem gadiem uz Tahenbakas ceļa? Cik dūšīgi Tu toreiz tiesāji kāļu rausi un vīnu! Es dzirdēju, ka Tev esot veicies. Sēdēji Tu ar Tomu Adoru. Jā, ir ko atcerēties. Viņš liek Tevi sveicināt. Paziņo, vai Tev ko nevajag. Veseļojies. Tavs Bills.»

—       Nu jā, vienkārša zīmīte, tur nekā nav. Es zinu, — sacīja Katrīne, sekojot Kravara sejas izteiksmei; Kravars apostīja, vai papīrs neož pēc sīpolu sulas, kas aizstāja simpātisko tinti, vēl drošības pēc uzdedzināja sērkociņu un pasildīja zīmīti uz uguns.

Kravars atstiepa apakšlūpu, noteikti pagriezās un devās pie Hurteja. Viņi ilgi pētīja zīmīti. Atstājis to Hurtejam, Kravars atgriezās pie Katrīnes.

•— Kam nodot? — Kravars vaicāja.

—       Džemam Gravelotam, slimnīcā. Lai viņš tūlīt sūta man atbildi.

—       Katrīn, es tevi mīlu, tas tiesa, tikai saproti pati: ja mēs ar Hurteju … tā ir viena lieta, bet slimnīcā citādāk. Nepieciešama nauda.

—   Tad ņemiet, — viņa sniedza Kravaram zelta gabalu.

—  Nauda, zināms, nav mana.

—   Mēs te visi esam gudrinieki, — atbildēja Kravars.

—   Pa sešiem gadiem esmu daudz ko pieredzējis. Gaidi. Labāk pastaigājies, tikai tālu neaizej. Es pašķindināšu ar atslēgu.

Davenants tikmēr gulēja un redzēja sapnī tumšus ūdeņus, kas pārplūdināja naksnīgus laukus. Viņa kājai nebija ne labāk, ne sliktāk, ceļgals nelocījās, tāpēc tikt pie smēķējamā lodziņa bija sāpīgi, un viņš cik spēdams atturējās no smēķēšanas.

Uzraugs, kas dežurēja slimnīcā pie vienpadsmit viennī- cām, bez skaņas atvēra durvis un ienācis asi sapurināja arestanta plecu. Davenants aizturēja elpu un atvēra acis.

Uz viņa pagalvja nokrita zīmīte.

—       Rakstiet atbildi, — uzraugs čukstēja, tūlīt iedams projām un pievērdams durvis no ārpuses.

Atslēga klusi noklikšķēja.

Davenants atspiedās uz elkoņa un izlasīja zīmīti, acumirklī sapratis dīvaino tekstu pēc «deviņu gadu», «Toma

Adora» un «Tahenbakas ceļa» asociācijām. Nezinādams, kur atrodas Stomadors, Davenants redzēja, ka viņam raksta tieši šis cilvēks, visu labi par viņu zinot.

Viņš izjuta padevīgu rūpju mulsumu, it kā raupja roka butu drūmi apspraudījusi viņa cietumnieka segu.

Viņam kļuva karsti un jautri. Ar dziļu elpas vilcienu apvaldījis cerību pārplūdinātās sirds dunoņu, Davenants izvilka no matrača mazu zīmulīti, ko nesen bija atsūtījis Tergenss, un atbildēja Stomadoram uz zīmītes otras puses to būtisko, par ko bija neatlaidīgi domājis šinīs dienās:

«Man vajadzīgs Orts Galerans. Ja viņš ir dzīvs, par viņu var pastāstīt kafejnīcas īpašnieks Ādams Kišlots; esmu aizmirsis Galerana mājas numuru. Kafejnīca toreiz bija uz Putekļu un Strauta ielas stūra. Jāpasaka Galeranam, ka viņu sveicina zēns, ar kuru viņš pirms deviņiem gadiem brauca uz Baijas ragu un kurš viņam iedeva zeltu spēlei.»

Piesardzības dēļ Davenants neparakstījās, bet arī bez tā rindas tikko ietilpa papīra strēmelītē. Uzbudinājumā nesaudzēdams slimo kāju, viņš aizkliboja pie durvīm, ieklausījās un viegli piesita. Uzraugs bija līdzās. Atvēris durvis, viņš žigli paķēra zīmīti un atkal ieslēdza Davenantu, kas apsēdās uz gultas pārdomāt. Pēc brīža Kravars pašķindināja atslēgu pret vārtu režģiem, un Katrīne iznāca no ēnas.

—   Ņemiet drīzāk un ejiet, Ket, — sacīja Kravars. — Cietuma priekšnieks nāk pārbaudīt posteņus. Kas par sievieti … — viņš noteica Katrīnei pakaļ. — Pieraugi, rīt es būšu klāt.

Neatskatīdamās Katrīne mēmi pamāja un ieradās veikalā, kad, gaidīšanas izmocīti, Stomadors un Botredžs jau bija sākuši truli klusēt.

—   Lasiet! — aizelsusies sacīja Katrīne. — Viss Poke- tas pasts nav vienas manas galvas vērts.

Viņa nometa zīmīti uz galda, lielīgi izriezusi krūtis, ielēja sev glāzi piparu degvīna un kāri izdzēra.

—   Kā panāci? — jautāja sajūsminātais Botredžs, sagrābjot viņas vidukli un velkot sev klāt, kamēr Stomadors cīnījās ar Davenanta neskaidro rokrakstu. — Kā tu to panāci, es prasu? , V

—   Sieviešu izdarības ir veiklākas par tavām, veco zēn, — atbildēja Katrīne. — Es devu zeltu. To jūs man esat parādā, Stomador,

Turpinādams lasīt, Stomadors izklaidīgi paskatījās uz viņu un tikpat izklaidīgi pasniedza Katrīnei trīs zelta gabalus.

—   Ko lai dara? Tāda ir mūsu dzīve, — nopūtās Botredžs, smīnēdams pats savām domām par notikumu pie vārtiem. — Tad viss ir labi, Stomadora papiņ?

—   Ak, mīļo Katiņ, — sacīja Stomadors, — tu man tā izlīdzēji, ka es atvēršu tev kredītu uz veselu mēnesi, vari ņemt, ko vien gribi. Man, saprotiet, ir uzdots atrast kādu cilvēku, bet, tā kā jums vēl jāsaņem divas pudeles piparu degvīna un jāiet gulēt, plānus es te sastādīšu viens pats.

VIII nodaļa

Otrā dienā, uzaicinājis Botredžu patirgoties savā vietā, Stomadors devās meklēt Galeranu pēc Tireja zīmītes norādījumiem un, apvilcies pilsētas uzvalku, vispirms gāja pie Kišlota, kas sen jau bija slēdzis savu «Riebumu». Kādā no pilsētas visdzīvāk apmeklētajām vietām Kišlotam tagad bija veikals. Viņš tirgojās tik veiksmīgi, ka taisījās atvērt vēl divus tādus veikalus. Neķerdamies vairs ne pie pretdabīgas, pat ne pie kaut cik oriģinālas reklāmas, Kišlots bija «trāpījis desmitniekā», kā to skaudības lēkmē reiz bija solījis Davenantam; Kišlota bagātības noslēpums izrādījās vienkāršs: viņš pirka par puscenu lielas partijas brāķētu apavu un pārdeva tos par normālu apavu cenu. Nenozīmīgo, tikai speciālistam redzamo brāķi vienkāršs pircējs, ja arī bija to manījis, izskaidroja kā nejaušību; ja pircējs sūdzējās, Kišlots labprāt apmainīja brāķēto preci pret nevainojamp apavu pāri, bet sūdzību bija maz un preču — daudz.

Kišlots bija aptaukojies, iemācījies spēlēt uz elektriskām klavierēm un taisījās precēt jautru atraitni, kam piederēja savs nams.

—   Orts Galerans? — Kišlots jautāja Stomadoram, kad bija uzzinājis viņa vizītes mērķi. — Galerana adrese zināma kafejnīcā «Pončs». Tur esmu viņu redzējis, bet pie manis viņš sen nav iegriezies.

—   Galvenais bija — atrast jūs, — sacīja Stomadors. — Es nomētājos pa Putekļu ielu pāris stundu, izprašņādams ļaudis namos un uz stūriem; es noguru, apsēdos alus bārā un paņēmu avīzi. Tur es ieraudzīju, kāds esmu muļķis. Starp sludinājumiem redzamā vietā bija minēts jūsu veikals: «Labākais apavu veikals «Merkurija spārni» — Ādams Kišlots.» Tātad es eju uz «Ponču».

—   Mēs ievietojam sludinājumu divas reizes nedēļā, — labsirdīgi teica Kišlots. Viņš brīdi klusēja. — Jūs pazīstat Galeranu?

—   Nē. Viņu pazīst un grib uzmeklēt kāds no maniem draugiem.

Pateikdamies Stomadors šķīrās no Kišlota un pavēlēja taksometra šoferim braukt uz kafejnīcu «Pončs».

Drīz viņš iegāja vēsā telpā ar sarkankokā apdarinātiem malahīta galdiņiem. Starp izplestām avīzēm un dāmu cepurēm Stomadors izspraucās pie bufetes, kur uz viņa jautājumu par Galeranu jau pirmais apkalpotājs, mazliet pameklējies ar acīm pūlī, norādīja uz staltu sirmgalvi, kas sēdēja pie spoguļa. Galerana uzacis vēl bija melnas, bet kakls kļuvis dzīslains, mati nosirmojuši, acīs un lūpu kaktiņos vīdēja pacietības pilna mūža vakara miers, kas raksturīgs vientuļu cilvēku vecumam. Galerans dzēra melnu kafiju un lasīja grāmatu. Blakus viņa galdiņam bija brīvs krēsls.

Stomadors lēni paklanījās un lūdza atļauju ieņemt krēslu. Galerans klusēdams pamāja. Stomadors agsēdās un sāka cieši skatīties uz galda kaimiņu, kas, paraustījis plecus, turpināja lasīt. Juzdams skatienu, viņš pacēla galvu un, redzot, ka resnais svešinieks skatās uz viņu ar noslēpumainu un nogaidošu smaidu, jautāja:

—   Jūs kaut ko man teicāt?

—   Vēl ne, bet tūkt teikšu, — klusi ierunājās Stomadors. — Jūs esat Orts Galerans?

—   Neapšaubāmi.

—   Tad klausieties: šejienes cietumā sēž Džems Gravelots, kuram pirms deviņiem gadiem, kad viņš vēl bija zēns, es uzdāvināju mazo ienākumu dēļ panīkušu viesnīcu pie Tahenbakas ceļa, ap četrdesmit jūdžu no Gerto- nas. Pareizāk sakot, es to pametu. Gravelots noturējās. Viņu glāba rūdas raktuvju atklāšana. Nezinu, kā un kāpēc, tikai viņš nesen brauca uz Poketu kontrabandistu šo- ncrī un pēc apšaudīšanās tika noķerts līdz ar visiem pārējiem, kas bija palikuši dzīvi. Šonakt izdevās saņemt no viņa zīmīti, ko būsiet tik laipns izlasīt.

Galerans šaubīgi pacēla zīmīti pie acīm, bet, tikko bija izlasījis par zelta monētu, paņemtu spēlei no Davenanta, tūlīt satraucās, saviļņojumā pat piesarka.

—   Ak dievs! Tas taču ir Tirejs! — viņš sev teica.— Kas jūs esat, dārgais draugs?

—  Toms Stomadors jūsu rīcībā. Man ir veikals pretim cietumam.

—  Velns lai parauj! Izstāstiet labi sīki. Savā laikā es ļoti tuvu pazinu Dav… Gravelotu.

Stomadors nevarēja neko daudz piebilst iepriekšējam paskaidrojumam; viņš aprakstīja savu satikšanos ar jaunekli, viņa noplīsušās drānas, izskatu, bet varēja redzēt, ka Stomadors uz visiem laikiem paturējis prātā to vienkāršības, uzņēmības un bezpalīdzības kopumu, kas piemita Tirejam; tādu viņu atcerējās arī Galerans, it īpaši pēc zēna pazušanas, kuras iemesli noskaidrojās, tikko pie Kišlota ieradās Franks Davenants un sāka tur ciniski plātīties, ka dēls viņu pametis. Kamēr Davenants mocījās, pūlēdamies apmierināt tēva alkatību, Galeranam Lisā bija neredzēti veicies kāršu spēlē: viņš bija vinnējis piecpadsmit tūkstošus mārciņu, un ceturtā daļa no šīs summas pienācās zēnam, aizgājušam no tiem dubļiem, kas tik negaidīti bija aptraipījuši viņa slāpstošajai dvēselei pavērtās gaišās durvis.

Paskaidrojis Galeranam, ka sīkākas ziņas par saviem apstākļiem Gravelots varēs dot tikai pēc dažām dienām, kad uzraugs Fakregeds uzsāks diennakts dežūru slimnīcā, Stomadors devās mājup, pierakstījis Galerana adresi: Galeranam jau septiņus gadus piederēja balts vienstāva nams desmit jūdžu attālumā no Poketas.

Ar šo namu sākās krasta vasarnīcu virkne, izkaisīta klinšu terasēs starp aizām un dārziem. Uz šīm saules un jūras klusuma ligzdām no pilsētas veda šoseja un viensliežu dzelzceļš. Galerana mājā bez paša saimnieka dzīvoja vēl šoferis Grube un meitene Tirza, šofera māsa, kas veica apteksnes un saimniecības vadītājas pienākumus.

Galerans dzīvoja četrās istabās, iekārtotās tik vienkārši, kā to prot cilvēki, kas mīl skaidras līnijas zīmējumā un jnūzikas melodijā. Smalka veļa, elektriskas lampas ar zaļiem kupoliem, zili izkrakstīts fajanss, liektās mēbeles, lielisku krāsainu gravīru kolekcija, kā arī daudzo istabas augu dažādība un visām istabām vienādais smalkais franču paklājs, kura zilie raksti atspoguļojās grāmat- skapju stiklos, — lūk, viss, kas, lielo logu apspīdēts, klusi inirdzēja šinī namā. Galeranu neviens neapciemoja. Ap piecdesmit gadiem viņa raksturs bija izstrādājis īpatnēju pretindi, kas liedza tuvoties viņam citādi kā vien neitrālās vietās — uz ielas, kafejnīcā, klubā. Viņš nenicināja, nenīda ļaudis, bet mīlēja tos drīzāk kā grāmatu tēlus, Tirejs bija izņēmums. Trauksmīgi un karsti viņu pieminēja Galerans. Tirejā Galerans saskatīja savu jaunību, bet viņu glāba pārdomu vēsumiņš, līdzīgs piparmētru konfektes svaigumam.

Galerans nedēļām dzīvoja mājās, kopdams bites, lasīdams vai savā buru laivā makšķerēdams, un tad atkal nedēļām mitinājās Poketas viesnīcā «Roze un plūme», spēlējot pamīšus gan kārtis, gan biljardu.

Tireja vinnests — trīsarpus tūkstoši mārciņu, noguldīts uz tekošā rēķina, bija pieaudzis līdz sešiem tūkstošiem, un Galerans ne reizes nebija pieskāries šai naudai.

Viņš gaidīja, ka zēns ieradīsies un pateiksies viņam.

Tirejs bija atnācis. Nu vajadzēja viņam palīdzēt.

IX nodaļa

Pa to laiku Davenanta kājai bija kļuvis sliktāk; pēc īslaicīga atvieglojuma ceļgals satūka, kāja kļuva smaga, un slimnieks varēja tikai sēdēt, kaut arī tas viņam bija aizliegts. Ja viņš reizēm piecēlās uzsmēķēt, tas bija risks un visādā ziņā tika darīts pretēji ārsta aizliegumam. Ārsts Dobis, kas neapzinīgi simpatizēja Davenantam, nekādi nebija noskaņots steidzināt prāvu un, sasaucis attiecīgu konsīliju, panāca nosacītu slēdzienu, ka ievainotais var stāties tiesas priekšā tikai pēc divām nedēļām, tas ir, pieņemot Stomadora un Galerana tikšanos par izejas punktu, pēc vienpadsmit dienām no šī brīža.

Pa to laiku Gertonas gubernators bija jau visu uzzinājis par Gravelotu. Tēvs un dēls, ārkārtīgi apmierināti ar notikumu gaitu, izmantojot vecus sakarus, darīja visu iespējamo, lai kauna pilnais atgadījums nenāktu gaismā, tāpēc jau iepriekš bija izlemts notiesāt Davenantu aizmuguriski, izmantojot viņa tiešo atzīšanos. Tādējādi prāvas atlikšana galvenā vaininieka slimības dēļ bija tikai nepieciešamā korektuma izpausme. Ja viņa kājai tiešām kļūtu labāk, karatiesas priekšsēdētājs majors Stegelsons pēc apspriedes ar prokuroru nolēma šādā gadījumā noteikt tiesas dienu, negaidot Gravelota izveseļošanos. Sīs ierēdņu un kara virsnieku sliktākās daļas iekšējās attiecības atgādināja noslēgtu loku, labi pazīstamu katram speciālistam. Aizstāvot kopējas slepenas intereses, tas izskatās neģēlīgi tikai no ārpuses, iekšā viss ir vienkārši un itin mierīgi.

Savukārt Davenants bija pilnīgi pārliecināts, ka Georgam van Konetam labi zināmas viņa bēgšanas sekas un ka gubernatora dēls izmantos gadījumu, lai jau iepriekš sagrozītu faktus vai iznīcinātu tos, ja arestētais ķertos pie viņa atmaskošanas. Nezinot, ko gaidīt no amatpersonu tik noteiktās rīcības, ja viņš aizsūtītu izmeklētājam rakstisku liecību, kurā pie tam nebūtu iespējams pierādīt van Koneta līdzdalību Gotlība Vāgnera noziegumā, Davenants gaidīja tiesu. Arī par to bija šaubas, jo «Lāču mātes» cīņa ar muitas ierēdņiem nekādi neattiecās uz van Koneta izlēcienu pie «Sauszemes un jūras» galda, bet neko citu Davenants nespēja izdomāt; palīdzēt varēja varbūt vienīgi Galerans, ja bija vēl dzīvs. Jaunā viesnīcas īpašnieka stāvokli pasliktināja vēl arī vietējo avīžu kaislīgais sašutums: gadījumā ar «Lāču māti» avīzes saskatīja nekaunībā un nežēlībā nepieredzētu kontrabandistu pretošanos. Divi reportieri centās izdabūt intervijas no Tergensa un Gravelota, bet viņiem atteica.

Izmeklētāja vizīte atkārtojās. Šoreiz ierēdnis bija ieradies, lai apstiprinātu ienākušās ziņas par Davenanta īsto — otro vārdu un viņa bēgšanu no savas viesnīcas, kad muitnieku nodaļa bija atradusi divas kastes dārgu cigāru. Davenants neliedzās, viņš pastāstīja par Gotlība Vāgnera izdarībām, labi zinādams, ka izmeklētājs viņam neticēs. Bet viņš neieminējās ne vārda par van Konetu, bīdamies no ļaunā, savu varenību jau pierādījušā spēka nezināmajiem gājieniem, un, pacietis izmeklētāja zobgalīgo kritiku par noslēpumaino Vāgneru, parakstīja liecību tā, kā bija to devis. Kaut arī tiesai nu bija pamats uzskatīt viņu par kontrabandistu un noziedznieku mītnes turētāju, viņš, kā jau sacīts, visam galvenajam nolēma gaidīt tiesu.

Gūstekņa dzīvi vēl aptumšoja nežēlīgās sāpes, kuras viņam vajadzēja ciest pārsiešanas stundās. Kaut arī pēc pārsiešanas Davenants juta zināmu atvieglinājumu, brūces mazgāšana un apkopšana vienmēr bija mokoša. Ārstu allaž pavadīja uzraugs, kas sekoja viennīcas ieslodzījuma noteikumu ievērošanai. Reizē smaidīdams un viebdamies no sāpīgajām sajūtām, Davenants parasti jokoja vai stāstīja smieklīgus notikumus, kādus deviņos gados bija diezgan dzirdējis no dažādiem ļaudīm. Cietuma kalpotāji labi redzēja, ka Gravelots nav kontrabandists. Caur Tergensa muti cietumā jau klīda baumas par Gravelota sadursmi ar kādu visai svarīgu, augstu stāvošu administratīvu personu, sava loma tur, protams, bija augstākās sabiedrības dāmai, bet šīs baumas, nepieņemot ne noteiktu, ne īsti ticamu formu, modināja pret Gravelotu simpātijas, tāpēc ārsts, tikai bīdamies zaudēt darbu, neizdarīja Gravelotam tos būtiskos pakalpojumus, no kuriem viens bija Rudās Katrīnes ziņā.

Vairākas reizes Davenanta kamerā ieradās cietuma priekšnieks, drūms, sirms vīrs ar sausnēju seju. Rūpīgi apskatījis kameru un logu, negribīgi nomurminājis: «Vai ieslodzītajam nav kādu pretenziju?» — priekšnieks vēl ilgi un cieši ielūkojās Davenanta pelēkajās acīs, kas noslēgti sekoja viņa kustībām, un gāja prom. Reiz, gribēdams pārbaudīt šo cilvēku, Davenants viņam teica, ka vēlas izsaukt izmeklētāju visai svarīgai liecībai. Žiglais apsvērums, kas nozibēja cietuma priekšnieka acīs, izpaudās jautājumā:

—   Kāda satura ziņām?

—   Kāda persona, — teica Davenants, — kāda ļoti svarīga persona saņēma no manis pļauku viesnīcā …

—   Par visu, kas tieši neattiecas uz lietu, — pagriezdamies iešanai, pārtrauca viņu priekšnieks, — jums jāiesniedz rakstisks paskaidrojums.

Ar šiem vārdiem viņš aizgāja, bet Davenants noprata, ka viltīgais administrators rīkojas kopā ar tiesu un katru rakstisku paskaidrojumu par drūmās lietas iemesliem aizsūtīs tieši gubernatoram vai arī iznīcinās.

Karstums un brūces sūrstoņa lika Daverfantam nepacietīgi gaidīt nakti, kad miegs izveda viņu no cietuma sapņu pasaulē. Viņš centās gulēt dienā, lai mazāk gribētos smēķēt, jo par stāvēšanu pie vēdlodziņa viņam bija jāmaksā ar asām sāpēm ceļgalā. Vienīgie sarunu biedri bija cietuma bibliotēkas grāmatas pretīgi' gaišajā kameras tukšumā, kur nebija itin nekā lieka, tik nepieciešama cilvēka acīm, un Davenants atdevās iztēlei. Reizēm viņš redzēja Kišlotu un meiteņu sarkanos saulessargus; meitenes smējās tā, ka visa apkārtne smējās viņām līdzi. Viņš klaiņoja ar piedzērušo tēvu, meklēja tumšā dārzā atslēgu un gāja pa nezināmu ceļu, cenzdamies tikt garām kalnam, kas aizsedza spoži apgaismotu teātri. Bet vismazāk viņš gribēja, lai šīs meitenes, no kurām viņam bijā palicis savāds — maiguma un dzīves mīlestības iespaids, uzzinātu, kur viņš atrodas. Tad meitenēm vajadzētu atcerēties viņa tēvu. Un sirds vientiesībā Davenants cerēja, ka meitenes jau sen ir aizmirsušas viņu.

Dažas dienas pēc tam, kad Stomadora zīmīte bija nonākusi pie Davenanta, kas no tās nakts sāka saspringti gaidīt tālākos notikumus, īsi pirms vieniem dienā notika parastā dežūras maiņa.

Jaunais uzraugs pēc kārtas apstaigāja visas slimnīcas vieninieku kameras un kā pēdējās atvēra Tireja durvis. Tas bija Fakregeds, jauns cilvēks ap trīsdesmit gadu, ar neveselīgu sejas krāsu un melnām usiņām. Viņa melnās, nelielās acis mazliet pasmaidīja, un, klusi pavēris durvis, lai slimnīcas kopējās nodaļas uzraugs nejauši nenoklausītos sarunu, viņš nosēdās uz gultas malas pie Davenanta kājām, dodot viņam zīmi miera un uzticības saglabāšanai. Jūtot, ka notikumi sākas, bet aiz piesardzības klusēdams, Davenants paņēma no Fakregeda Tergensa zīmīti, pazīstamu jau pēc rokraksta.

Tergenss rakstīja:

«Uzticies starpniekam pilnīgi. Viņš nevar sadabūt tikai putna pienu. T.»

—   Dodiet to atpakaļ, — čukstēja Fakregeds un paslēpa zīmīti aiz cepures oderes, — pēc tam es to iznīcināšu. Tagad klausieties: visu, ko vajag paziņot jebkuram cilvēkam, pasakiet man mutiski, tas nav tik bīstami, bet, ja nepieciešams rakstīt, sagatavojiet vēstuli un iebāziet to vakariņu maizes pārpalikumā, maizi var iemest bļodā. Kaut arī man uzticas, tomēr piesardzība nekad nekaitē. Zīmulis jums ir? Tā. Ņemiet papīru.

Fakregeds izņēma no savas piezīmju grāmatiņas jau sagatavotas lapiņas, un Davenants iebāza tās matrača spraugā.

—   Es jau rakstīju, — viņš sacīja, tāpat steigdamies visu uzzināt, kā Fakregeds acīmredzot steidzās aiziet. — Vēstule ir saņemta? Kur Toms Stomadors?

—   Galerans ir jau uzmeklēts, — steigšus atbildēja Fakregeds, pieceldamies un nostādamies ar muguru pret durvīm. Viņa roka sniedzās pēc durvju roktura. — Rīkosies visu iespēju robežās. Stomadors tirgojas pretim cietumam. Viņam ir veikals.

Apjucis no tik svarīgu un pārsteidzošu ziņu bagātības, Davenants laimīgi iesmējās. Galējais uzbudinājums izpaudās kreisajā vaigā uzplaukušajā sarkanajā plankumā, kas sniedzās līdz acs kaktiņam un deniņiem; vaigs notirpa, un viņš to neapzinīgi berzēja.

—   Jums viss vaigs sarkans, — Fakregeds teica. — Ko tas nozīmē?

—   Es nezinu… nervozs esmu kļuvis pēdējās dienās, — ar izbrīnu atbildēja Davenants. — Un kas vēl? Kā iet Tergensam?

Fakregeds ieklausījās nenoteiktajās skaņās gaitenī, atmeta ar roku un pielēca kājās, steidzīgi aizgiezdams atslēgu.

Sīs ziņas iedarbojās uz Davenantu gandrīz kā negaidītas atbrīvošanas sajūta — it kā pie cietuma vārtiem jau stāvētu kariete, lai aizvestu viņu no šīs drūmās rotaļas ar sienām un atslēgām. «Stomadors pretim cietumam,» atkārtoja Davenants. «Galeranam ziņots par mani!» Cilvēku tikšanās dīvainības uzjautrināja viņu. Viņš gulēja, klusi smējās un klausījās retajās cietuma skaņās, kas atgādināja metala sprādzienus, dzelzs balsis un akmens statuju soļus. Viņam iegribējās tūlīt uzrakstīt par visu Galeranam, sīki un precīzi. Atmiņās atdzīvojās šis cilvēks, pret kuru viņš juta cieņu un pateicību. Ar visu spēku ievilkdams gaisu plaušās, kas žņaudza viņa cerību apmulsināto sirdi, Davenants, nicinot sāpes kājā, pat atrodot tās par patīkamām, kā nesvarīgu apstākli, kas nespēj kaitēt citiem, daudz svarīgākiem apstākļiem, piecēlās un ilgi smēķēja pie vēdlodziņa. Beidzot viņa nervi norimās, viņš sēdās rakstīt Galeranam, cenzdamies saspiest pēc iespējas vairāk vārdu trīs lapiņās, ko bija iedevis Fakregeds. So to viņš neminēja. Mutiski viņš gribēja pastāstīt uzraugam par akmens spraugā noslēpto naudu un sudraba briedi, kā arī nosaukt visus vārdus — no van Koneta līdz Firsam.

Kamēr viņš rakstīja, Fakregeds staigāja pa gaiteni, reizēm pavērdams durvju dzelzs lodziņu un aplūkodams kameras ar pētošu skatienu. Attaisījis Davenanta lodziņu, Fakregeds sastapās ar viņa skatienu un nenocietās, bērnišķīgi nepasmaidījis šai viņu savstarpējai spēlei «uzraugs un ieslodzītais».

Zinādams, ka šāda izdevība tik drīz neatkārtosies, Davenants skopiem vārdiem, saīsinot, atmetot apzīmētājus, pavēstīja visu būtisko, kas bija noticis ar viņu šajos deviņos gados, noklusēdams vienīgi to, ar kādu mērķi bija gājis no Poketas uz Lisu. Vēstulē nenosaucis vārdā nevienu no «Sauszemē un jūrā» notikušā skandāla dalībniekiem, viņš vakarā piesardzīgi paklaudzinājās pie durvīm un pateica Fakregedam visus vajadzīgos uzvārdus, sīki izskaidrojot, kādās attieksmēs viņš ir ar vienu vai otru cilvēku, un arī to, kā atrast naudu un briedi. Kad Fakregeds iegaumēja teikto, kas nebija grūti Šādās lietās rūdītai atmiņai, viņi šķīrās un vairs nesarunājās savā starpā. Vakarā Davenants iebāza vēstuli neapēstas maizes donā; slimnīcas dežurējošais arestants, speciāli norīkota uzrauga un arī paša Fakregeda pavadīts, apstaigāja kameras un savāca traukus. Šie apmeklējumi vienmēr notika ātri, klusumā, bez liekām kustībām, bet Fakregeds ar vieglu galvas mājienu deva ieslodzītajam ziņu, ka par tālāko viņam nav jāuztraucas. Patiešām jau nākošajā dienā vēstule bija pie Stomadora, un viņš pirms tās nogādāšanas Galeranam, kas gaidīja līdzzinātāju šim nolūkam izraudzītā krodziņā netālu no cietuma, rūpīgi izlasīja vēstuli, bet pēc tam, lai neko nesajauktu, uz atsevišķa papīra pierakstīja visu, ko viņam mutiski bija pateicis Fakregeds. Tie bija vārdi: Georgs van Konets, Snogdens, Veiss, Laura Muldveja, tēvs un meita Barketi, Petronija un Firss.

Sevišķi Stomadoru interesēja akmens, kura spraugā Gravelots bija noslēpis naudu un sudraba briedi. Uzmeklēt šīs mantas viņš apņēmās pats, zinot, ka Galeranam arī bez tā būs ļoti daudz visdažādāko rūpju. Bez tam tirgotājs nevarēja palaist garām reto iespēju tiešai līdzdalībai, saistītai ar cīņu atmiņām un paša Stomadora rakstura intīmāko pusi. Nekad un nevienam viņš to neatklāja, maz domāja par to pats, bet tieši šī rakstura iezīme bija vienīgā, kas nosacīja resnā savādnieka rīcību.

Ir tādi gleznainas darbības, intrigas un aizraujoša noslēpuma mīļotāji. Tieši tāds cilvēks bija arī Stomadors, kura negaidītā dāvana Davenantam — «Sauszeme un jūra» — izrietēja vienīgi no tā, ka krodziniekam bija apnikuši retie apmeklētāji, ka viņš gaidīja parādāmies karieti ar drāmas piektā cēliena varoņiem; viņam bija vienalga, vai tā būtu sievietes nolaupīšana vai noslēpumains mantojums, viņš tikai ilgojās pēc iespējas cīnīties kopā ar vajāto viesi pret uzbrucēju zobeniem un revolveriem, kas rībina ar mēbelēm aizbarikādētās durvis. Stomadors nojauta, kāda loma cilvēku dzīvē ir tādiem lapseņu pūžņiem kā viesnīcas mazapdzīvotās vietās, kur notiek tikšanās visdažādākajos apstākļos, bet viņš vēlējās to visu nākam steidzīgu un spilgtu, kā dārgas rotaļlietas, aizmir

stot, ka īstenība parasti sasien un atraisa savus mezglus ilgstošos laika sprīžos, biežāk strādājot ar zīmuli un spalvu nekā ar košām krāsām. Un, kā jau tas vienmēr mēdz būt ar iztēlotā piepildīšanos, Davenanta smagā nelaime, kam par cēloni bija viņa dabiskā tieksme pretoties nelietībām, Stomadoram likās visai ikdienišķa, toties sprauga akmenī — saistošas intrigas pavediens… Vai tas nozīmēja, ka iztēle spilgtāka par notikumiem? Grūti pateikt: acīmredzot — kā nu kuram.

Pēc ilgas klaiņošanas un neveiksmēm Toms Stomadors tagad remdēja gleznainas darbības skatītāja un līdzdalībnieka slāpes, tirgojoties pretim cietuma vārtiem \ viņš tā bija iedzīvojies šinī darbā, ka pastāvīgi bija lietas kursā par cietuma drāmām un slepeniem sakariem ar kontrabandistiem. Viņu aizrāva retu un traģisku notikumu gaidas, bet informatoru bija pietiekami daudz, sākot ar ieslodzīto radiniekiem un beidzot ar pašiem uzraugiem, kas bieži vien izrādījās pārāk pļāpīgi veikala dibenistabā, kur viņiem gadījās dzert un spēlēt kārtis.

Sīs dienas priekšvakarā, jau laikus saņēmis no cietuma sarakstu, kādus produktus no rīta izsniegt cietuma ļaudīm, Stomadors sagatavoja preces priekšlaicīgi, strādājot līdz vēlai naktij, — visu sasvēra, iesaiņoja un salika grozos. Botredžs nomainīja viņu dienas tālākajā gaitā, palīgos pieteicās arī Katrīne. Uzraugu sievu jautājumiem, kur palicis vecais, kontrabandisti atbildēja, ka Stomadors aizbraucis apraudzīt slimu radinieci.

Pa to laiku Galerans bija pie kara prokurora, pulkveža Herna, pūlēdamies noskaidrot lietas apstākļus un panākt tikšanos ar ieslodzīto. Izturēdamies pret kara tieslietām kā pret laboratorijas noslēpumu, Herns visai pieklājīgi un izteiksmīgi lika Galeranam saprast, ka viņš nosoda nepiederošu personu iejaukšanos, kaut arī simpatizē ieslodzītajam. Taču Herns nespēja atteikties no prieka citēt likuma pantus, pēc kuriem četrus cilvēkus — Gravelotu, Tergensu un vēl divus gaidīja nāve pakarot. Tāpēc saruna turpinājās.

— Es neredzu iemeslus, — Herns sacīja, — kāpēc apsūdzībai pret Gravelotu jābūt mazāk stingrai. Viņš aizstāvēja «Lāču mātes» kravu ar īpašnieka niknumu, viņa paša atzīšanās runā par sešpadsmit upuriem, kuru ģimenēm Muitas pārvalde cenšas izgādāt pensijas. Izmeklēšanā konstatēts, ka šķietamais Gantrejs ir Džems Gravelots, viesnīcnieks kādā kontrabandas apsēstā krasta punktā. Gravelots bēga no kratīšanas, kas deva lietišķus pierādījumus viņa sakariem ar kontrabandu. Kā redzat, pārliecinošāki fakti nav iedomājami.

—   Jums taisnība, — piekrita Galerans, negribēdams kaitināt Hernu. — Man atlicis uzzināt, vai izmeklēšanai nav radušās šaubas par Gravelota garīgo līdzsvaru. Viņa nežēlīgās pretošanās raksturs liek pārdomāt. Kontrabandas glabāšana, pat ja tā pierādīta, nedod iemeslu izmisumam. Vai nu Gravelots ir slimīgi uzbudināms, vai arī bija spiests pretoties līdz pēdējai iespējai.

Tā runājot, Galeranam nenāca ne prātā, ka viņš pieskāries lietas slepenajai pusei, un Herns uzmanīgi uz viņu paskatījās. Gubernators varēja stipri kaitēt prokuroram, ja Herns atteiktos uzklausīt tēva lūgumu izdarīt, viņa dēlam draudzīgu pakalpojumu — neiepīt negaidītu pagriezienu guvušajā lietā Georga van Koneta vārdu. Šī Galerana piezīme lika Hernam kategoriski noraidīt tikšanos ar Davenantu. Pēc izmeklēšanas ieslodzīto drīkstēs apciemot tikai tuvākie radinieki.

Šis nevienam nepazīstamais cilvēks bez sabiedriskā stāvokļa bija galīgi apnicis Hernam. Viņš piecēlās.

—  Tikšanās nav iespējama, — atkārtoja Herns. — Attiecībā uz jūsu protežējamās personas iespējamām rakstura dīvainībām man jāatzīmē, ka karatiesa nav pilnvarota iedziļināties kontrabandistu pasaules uzskatos, lai cik interesants šis jautājums būtu pats par sevi.

Galerans aizgāja. Tireja vēstule bija daudz ko pateikusi. Bet skaidrība, ko viņš gaidīja, bija tik sarežģīta attiecībā uz tālākās rīcības saturu, ka viņš tikai atmeta ar roku, atstājot nopietnas pārdomas ceļam. Vispirms vajadzēja doties uz Gertonu.

—   Izlasījis vēstuli, — svarīgi paziņoja Stomadors,

—  es sapratu, ka šis notikums aptver trīs momentus: ģimenes momentu, personīgo momentu un kriminālo momentu. Kas attiecas uz akmenī paslēpto naudu un citām mantām, tad, es domāju, to labāk uzņemties man, jo es pazīstu apkārtni. Pārējais paliek jūsu rokās.

—   Jā, ejiet tin uzmeklējiet naudu, — sacīja Galerans,

—   man jāsatiekas ar visiem cilvēkiem, kuru vārdus jūs pierakstījāt. Gravelots iedzīvojies tik sīkos un nekaitīgos ienaidniekos kā gubernatora ģimene. Šīs lietas smagums — grūti pierādāmajā sakarībā starp Vāgnera un van Koneta darbībām. Pat ja mums izdosies to pierādīt, mēs

tikai izraisīsim jaunu, atsevišķu procesu, kas nez vai pa- līdzēsGravelotam.

—   Ārkārtīgas grūtības! — bažīgi un pacilāti noteica Stomadors. — Tikai jūsu galvai pa spēkam tikt pāri tādiem šķēršļiem, manai ne.

—   Gravelots iesita van Konetam par sievietes apvainošanu, — turpināja Galerans, — un, ja es pieļauju, ka cigāri bija slepus nolikti, lai izvairītos no iespējamās kompromitācijas, kad izpļaukātais van Konets bija atteicies no divkaujas, katram juristam ir tiesības iztulkot to kā sagadīšanos. īsi sakot, pret van Konetu nav pierādījumu, un, atkārtoju, ja arī tie rastos, jauns process pret van Konetu neattaisnos Gravelotu «Lāču mātes» lietā. Tomēr nekas cits neatliek kā piedraudēt gubernatora dēlam ar skandālu, lai van Konets darītu visu iespējamo Gravelota likteņa atvieglošanai. Un šajos nolūkos man nepieciešams nodrošināties ar Barketa, viņa meitas un Petronijas liecībām; varbūt nekaitētu apspriesties arī ar Snogdenu un Lauru Muldveju. Par šādiem ļaudīm neko nevar iepriekš pateikt.

—   Pareizi! — iesaucās Stomadors. — Jūs spriežat kā ministrs.

—   Ak vai! Kā šantāžists! Es ķēros pie šantāžas, to jums pateiks katrs tiesas sulainis.

—   Bīstama lieta — sist pa ģīmi gubernatora dēlam un pie tam liecinieku klātbūtnē! — piezīmēja Stomadors, vēl arvien Gravelota rīcības apmulsināts. — Neņemos teikt, vai es viņa vietā spētu izdarīt to pašu. Jautājums, kā redzat kutelīgs.

—   Viņš darīja pareizi, — sacīja Galerans. — Viņš bija vienkāršs un labs zēns. Acīm redzot, stāvoklis bija tāds, kad klusēšana līdzvērtīga sevis izpļaukāšanai.

Līdz šim brīdim Stomadors apšaubīja Gravelota rīcības jēgu, bet Galerana sirsnīgais tonis padzina kārtu starpības nosacītās ēnas, kas neļāva veikalniekam novērtēt sadursmi pēc būtības.

—   Patiešām, — teica Stomadors, — es jums piekrītu. Tā tas ir, kaut arī slikti, bet tomēr tā. Jāatzīstas, kad lasīju vēstuli, es nodomāju, ka puisis ir sajucis. Viņš, redziet, nav savaldījies, bet mēs nu sēžam un lauzām galvu, kā viņu glābt. Kas man liek par viņu domāt — varat to uzminēt? Gravelots man nav pat radinieks. Bet man viņš rādās sapņos.

—   Tātad viņš mums vajadzīgs — jums un man.

Padomājis Galerans atļāvās piebilst:

—  Mani, piemēram, ļoti sarūgtinātu Kunsgerija nāve, kaut arī nekad neesmu viņu redzējis.

—   Oho! Vai tad jūs pats gribat ar viņu izrēķināties?

—   Kas par niekiem! — Galerans iesmējās. — Kuns- gerijs dzīvo Skotijā, kur mēs droši vien nekad nenokļūsim. Es izlasīju avīzē, ka aktieris Kunsgerijs atteicies spēlēt galveno lomu kādā jaunā lugā. Tā nav viņam patikusi. Viņš aizgājis no skatuves pirmā cēliena beigās. Otrs aktieris darbības gaitā pagriezies pret durvīm un iesaucies: «A! Lūk, viņš beidzot ir klāt, šis nelietis Hārds! Viņš steidzas! Es dzirdu viņa soļus!» Bet durvis stāvēja tukšas, un Hārds, proti, Kunsgerijs, nenāca. Aktieris at- kartoja, ka «Hārds steidzas». Taču neviens nesteidzās. Uzvedums pārtrūka, Kunsgerijs apmaksāja lielos zaudējumus. Tad raugiet, — sacīja Galerans, pieceldamies un rūpīgi noglabādams Davenanta vēstuli, — nezinu, vai jūs to saprotat, bet Davenants ir kā Kunsgerijs, viņš nevar piekāpties galvenajā, un tāpēc man vajag viņu glābt.

—  Paļaujieties uz mani, kā gribat, — paziņoja Stomadors, sajūsmā par neparasto pieskaņu, ko visai šai lietai piešķīra viņa izglītotais līdzzinātājs, — esmu jūsu rīcībā. Atgriežoties ienāciet naktī pie manis, vienalga, vai es gulēšu vai ne, — kluss, trīskārtējs klauvējiens pavēstīs man par jūsu ierašanos.

Tā viņi šķīrās. Veikalnieks aizbrauca ar tramvaju uz Veco cietoksni, no kurienes viņam kājām vajadzēja iet tālāk un uzmeklēt akmeni, bet Galerans šofera Grubes vadītajā automašīnā devās uz Tahenbaku, vēlēdamies vispirms iztaujāt Davenanta pamestās viesnīcas kalpus. Bez tam viņam gribējās redzēt, kā dzīvojis Davenants, kura ārieni viņš pēc deviņiem gadiem iztēlojās visai miglaini. Galerans vēl arvien atcerējās viņu bez ūsām. Likteņa iespaidīgā un drūmā gaita lika Galerana sirdij sažņaugties, tāpat kā skaistas, bet pamestībā drūpošas celtnes izskats.

Bija ap pieciem pēc pusdienas. Ceļš — tas pats, pa kuru Davenants bija traucies uz Lisu, — ne mirkli nepalika tukšs: ceļiniekam garām brāzās kravas un vieglās mašīnas, pēc tam parādoties uzkalnos, šosejas tālajos pagriezienos kā putekļos kūpošas, melnas lodes; grabēja un džerkstēja pajūgi, ko vadīja iereibuši fermeri; augļi, riekstu un prosas maisi, tabakas saiņi, mēbeles un trauki, braucienā no viena ciemata uz otru, visu laiku virzījās pretim Galeranam. Bezvēja tveice un dzidrās debesis piešķīra ainavas līnijām nobeigtu skaidrību. Saules sadedzinātā, rūsganā zāle sedza pakalnu aiz pakalna akmeņu, māla un dzeloņainu krūmu plankumiem piebārstītas pelnu kārtas palsajos toņos. Ir cilvēki, kam kustības palīdz domāt; Galeranam kustībā vienmēr bija izklaidīgs garastāvoklis, līdzīgs piesātinātam šķīdinājumam, kas, saskaroties ar kādu ārēju spēku, sāk veidot dažādāko formu kristālus. Viņš ieraudzīja skaistu, zili baltu putnu, kas lēni pārlidoja pakalnam, ieinteresējās par to un jautāja Gru- bem, vai viņš nezina, kas tas ir par putnu.

Grube paraustīja plecus. Viņš nekad nebija domājis par putniem.

Galerans redzēja oranžus ziedus dzeloņainos stiebros, kas nepadevās saules staru dedzinošajai svelmei. Pasaulē vēl daudz augu un putnu, kurus viņš nekad nebija redzējis. «Cik vienmuļi un neinteresanti es esmu dzīvojis,» prātoja Galerans, juzdams nemieru un skaudību pret neizdibināto, lai tas būtu kas būdams, nožēlu par tuvo vecumu un diezgan smieklīgu vēlēšanos sākt citu, visa slāpstošu dzīvi. Viņa vecumam tā bija mirkļa iedoma, bet viņam pēkšņi neprātīgi iegribējās redzēt visas lietas visos pasaules namos un izpeldēt visas pasaules upes.

Pret rietu ceļotāji no pakalniem nobrauca ielejā, pametot aiz sevis dienvidu krasta klusās pilsētiņas. Bija astoņi, kad mašīna apstājās Lisā pie restorāna «Marks Ta tanērs». Steigā pavakariņojis, Galerans turpināja ceļu.

Rīta gaismā parādījās Tahenbaka. Vairs neapstādamies, Galerans izbrauca cauri rūdas pilsētiņai, ierazdamies pie «Sauszemes un jūras» bez desmit minūtēm desmitos no rīta. Nogurušais, aizsmakušais Grube apstādināja mašīnu pie koka kāpnēm.

Atsēdējis pa šīm astoņpadsmit saspringtas kustības stundām visus locekļus, Galerans izkāpa un paskatījās apkārt, domādams, ka no viesnīcas kāds parādīsies. Bet tikai tagad viņš ievēroja, ka pie ieejas durvīm karājas atslēga, aizvirtņi nostiprināti no iekšpuses un aiz mājas stūra uzslieta telts, pie kuras stāv cilvēks, raudzīdamies uz atbraucējiem tik pašpārliecināti kā tirgotājs, kam nav konkurentu. Tas bija melniem matiem noaudzis vīrs ar dzeltenu seju — jauktasiņu itālietis. Savā teltī viņš bija ierīkojis leti, nolicis ķeblīšus, un no kūpošas pannas kāpa brūni apcepušas cūkgaļas smarža. Uz letes bija pudeles un šifoni.

—   Vai viesnīcā kāds ir? — jautāja Galerans, kāpdams paugurā. — Es gribu sastapt Gravelota kalpotājus — Pe- troniju un Firsu. Kāpēc durvis aizslēgtas?

Tirgotājs piemiedza acis un apslaucīja priekšautā taukainās rokas.

—  Visi vietējie iedzīvotāji zina šos notikumus, — viņš teica, — bet jūs droši vien esat no tālienes?

—   Kaut arī no tālienes, — atbildēja Galerans, tīksmi nosēzdamies uz ķebļa un pamādams Grubem sēsties blakus, lai atjaunotu spēkus ar vīnu un cepto gaļu, — kaut arī esmu no tālienes, man zināms, kāpēc nozudis saimnieks. Te vajadzēja palikt diviem cilvēkiem.

—   Redziet… pagaidiet, — sāka skaidrot tirgotājs, kas nemīlēja steigu. — Gribat viskiju? Ko! Labi, es jums visu izstāstīšu. Gravelots glābās no kratīšanas, atstājot saimniecību Firsam. Firss turēja viesnīcu atvērtu četras dienas, tad viņi abi ar sievieti slepeni pazuda, aizvezdami līdzi veļu, zirgu, ratus un daudz citu mantu, bet pēc tam policija viesnīcu slēdza. Es uzņēmos to apsargāt. Nomaļa vieta. Protams, man ir tiesības tirgoties. Pie manis iegriežas, jo Gravelota uzņēmums ir gājis bojā vai arī apstājies uz laiku, — nav zināms, kas notiks ar viesnīcu, — bet ēdiens un dzēriens manā teltī atrodams vienmēr. Mani sauc Arums Pako, vienmēr laipni jūsu rīcībā. Ja vēlaties kotletes, vajadzēs pagaidīt, bet ir karsta cūkgaļa, desa, konservi.

Patiešām viss bija tā, kā stāstīja Pako: nauda, ko Firsam bija atstājis Davenants, un Petronijas nejaušais guvums tuvināja šos cilvēkus ātrāk, nekā to spētu jebkāda lakstošanās. Juzdamies apgrūtināti ar viņu rokās atstāto priekšzīmīgo uzņēmumu, par kura apgrozījumiem viņiem varbūt nāktos atbildēt Gravelotam, Petronija ar Firsu, pievākuši vērtīgākās mantas, aizbēga ar kuģi uz Lisu, taisīdamies tur atvērt tabakas veikalu.

Grube nekā nezināja par Galerana nodomiem, un šī lētā blēdība viņu sasmīdināja, bet, paskatījies uz sadrūmušo saimnieku, viņš saprata, ka tas uzņem šo lietu nopietnāk. Smieklus aprāvis, Grube piezīmēja:

—   Kas par neliešiem!

—   Jā, nelieši, bet man viņi bija ļoti vajadzīgi, — sacīja Galerans, — meklēt viņus, protams, nav nozīmes.

Pako, dzirdēdams šo sarunu, pūlējās izdibināt ceļotāju nolūkus, bet Galerans izvairījās no paskaidrojumiem. Kamēr viņi ar Grūbi ēda un dzēra, apklusušais Pako, mu-.

guru uzgriezis, stāvēja pie telts ieejas rokām kabatās un svilpodams pētīja mašīnu — kā atraidīts garāmgājējs, kam tiesības domās spriest par visu, bet slēdzieni jāpatur pie sevis. Šie slēdzieni, starp citu, izpaudās improvizētā uzcenojumā par degvīnu un ēdienu.

Atpūties Galerans aizbrauca, Grube pēc piecpadsmit minūtēm nogādāja viņu Gertonā pie Barketiem. Darbnīcas saimnieka nebija mājās. Tad Galerans lūdza mācekli paziņot Martai, Barketa meitai, ka Orts Galerans no Po- ketas vēlas ar viņu runāt tēva darīšanās.

—   Ja jums jākārto kaut kas neatliekams, — darbnīcā parādīdamās, sacīja Marta, kuru Galerana āriene mudināja uz laipnību, kas vienmēr piemīt uzņēmējiem, ja apmeklējums, pēc viņu domām, sola peļņu, — es pavadīšu jūs uz kantori. Tēvs atgriezīsies pēc divdesmit minūtēm; viņš aizgāja pieņemt pasūtījumu elektriskām reklāmām.

Par kantori Marta zināmos gadījumos sauca daļu caurstaigājamās istabas no darbnīcas uz dzīvokli, kur atradās telefons un Barketa rakstāmgalds. Dažas vara, fajansa un emaljētas plāksnītes bija piesistas pie sienas, pievēršot sev uzmanību ar šo Barketa amata paraugu nejaušā sakārtojuma izteiksmīgo bezjēdzību. Veiksmīgi lepojās blakus tikai «Grandisona dzemdību klīnika» un «Baijera apbedīšanas birojs».

Ilgā brauciena apdullināts, nakti negulējis, Galerans nosēdās uz viņam piedāvātā krēsla un aizturēja Martu, kas jau gribēja iet.

—   Kamēr jūsu tēvs nav atgriezies, — viņš teica, pēc meitenes izskata spriežot, ka tagad jāsākas cīņai par Davenantu, — man gribētos atklāt sava apmeklējuma mērķi jums.

—   Labi, — atbildēja Marta, steigšus apsēzdamās; neskaidra nojauta aizžņaudza viņai kaklu.

Galerans nosauca savu vārdu.

—   Nepieciešama jūsu palīdzība, — viņš ierunājās. — Es tūlīt visu paskaidrošu. Džems Gravelots ir ieslodzīts cietumā: viņu apvaino kontrabandas glabāšanā un bruņotā pretestībā krasta sardzei. Nav šaubu, ka viņam bija ieblēdītas aizliegtas preces, spriediet pati: tas noticis taisni tās dienas vakarā, kad jūs ar savu tēvu bijāt aculiecinieki skandālam Gravelota viesnīcā.

Marta nosarka, tad nolieca galvu. Viņas rokas drebēja. Pacēlusi acis, viņa lūkojās tik bezpalīdzīgi, ka Galerans iztulkoja viņas saviļņojuma pazīmes kā līdzjūtību cietušajam.

—   Es… — sacīja Marta.

Galerans pagaidīja un, redzot, ka viņa ir apklususi, turpināja:

—   Jā, es saprotu jūs. Visu pārdomājis, es nācu pie slēdziena, ka Gravelotu var glābt tikai caur van Konetiem, nostādot viņus izvēles priekšā: vai nu sabiedrība uzzinās par saņemto pļauku un citām Georga van Koneta neģēlībām, vai arī šīs iespaidīgās personas ņems dzīvu dalību nevainīgi iepītā Gravelota glābšanā. Bet, lai gūtu panākumus, vajadzīgi liecinieki. Esmu pārliecināts, ka jūs neatteiksieties liecināt pret neģēli. Gravelots taču būtībā aizstāvēja jūs. Es lūdzu to no jums, kā lūgšu arī no jūsu tēva.

Marta paspēja apvaldīt samulsumu. Paņēmusi no galda lineālu, viņa piespieda tā galu pie apakšlūpas un, lineālu neatņemdama, skatījās uz Galeranu ar platām, ļoti gaišām acīm.

—   Redziet… — viņa sacīja. — Jūs mani briesmīgi pārsteidzāt. Mēs neko nezinām par tādu skandālu. Es tiešām nezinu, ko domāt. Bez tam jūs sakāt, ka Gravelots ir arestēts. Kādas šausmas! Mēs pazīstam Gravelotu. Apgalvoju, ka tas ir pārpratums. — Acis nolaidusi, viņa iekoda lineāla galu zobos, tad strauji to atkal izrāva un, bikli paskatījusies uz Galeranu, lēni nolika lineālu uz galda un saslējās. — Jūs mani izbiedējāt, — sacīja Marta. — Kā to saprast?

Galerans atmeta galvu, ar sāpēm ievelkot aizturēto elpu. Viņa sirds pukstēja skaļi un smagi.

—   Jums tas jādara.

—   Bet es neko nevaru, es neko, neko nezinu! Jūs droši vien kaut ko jaucat! Tēvs nāk! — atviegloti iesaucās meitene, steigdamās aizbēgt.

Atgrūdis stikla durvis, ienāca ielas tveicē sasarkušais Barkets ar jau gatavu, apmeklētājam pievērstu laipnu smaidu.

Meitas izskats lika viņam apstāties.

—   Ko tu? — viņš strauji ievaicājās.

—   Tēt, šeit… — Marta paskatījās uz Galeranu, — šis cilvēks atnācis pie tevis, — par Gravelotu, — viņa piebilda un, novēloti paraustījusi plecus, steigšus izgāja no istabas.

Barkets lēni, domīgi noņēma cepuri un pavērās Gale- ranā ar gaišu, saspringtu meļa skatienu.

—   Jā, jā, — viņš murmināja, — kā tadl Gravelotu es pazīstu ļoti labi. Mēs ar Martu pēdējo reizi bijām pie viņa laikam pirms kāda mēneša.

Galerans vēlreiz nosauca savu vārdu un paskaidrojas

—   Esmu Gravelota draugs. Barket, jūs bijāt pie viņa tajā dienā, kad viņš iesita van Konetam par jūsu meitas aizskaršanu.

Barkets ierāva galvu plecos un ieplēta acis.

—   Kā! — viņš iesaucās. — Par ko jūs runājat? Dieva dēļ, paskaidrojiet taču, es tā uztraucos!

—   Gravelots nemelos, — sacīja Galerans. — Vai tiešām tas ir tik grūti: pateikt taisnību, lai glābtu cilvēku, kam jūs esat pateicību parādā?

—   Ja jūs paskaidrotu tuvāk… Saprotiet, tas man nāk kā zibens no skaidrām debesīm! Ne vienu reizi vien esmu bijis «Sauszemē un jūrā», bet nevaru saprast, par ko ir runa!

Kādu brīdi viņi abi klusēja. Barkets ar pūlēm izturēja Galerana daiļrunīgo skatienu, taču beidzot nolaida acis.

—   Ja jūs apliecinātu šo sadursmi, Gravelots būtu glābts. Viņš ir arestēts. Sīkāk es visu izstāstīju jūsu meitai. Viņa jums pateiks. Man grūti atkārtot.

—  Ticiet man, ka jūs maldinājušas baumas,., — ierunājās Barkets, bet Galerans viņu pārtrauca:

—   Tātad jūs noteikti noliedzat?

—   Noliedzu. Tas ir mans pēdējais vārds. Bet es tomēr gribētu …

Galerans nenoklausījās līdz galam. Pakratījis galvu, viņš paņēma cepuri un aizejot izmeta;

—   Kauns, Barket!

Viņš iekāpa automašīnā, ne mirkli nenožēlojot, ka tik strupi un noteikti aprāvis sarunu. Būtu veltīgi vēl pārliecināt šos visu apdomājušos un stingri izlēmušos ļaudis par viņu klusēšanas zemiskumu. Galerans vēl neizmisa. Viņam radās doma parunāt ar Lauru Muldveju un Snog- denu. Pēc notikuma rakstura, īsi paskaidrota Tireja vēstulē, Galerans daļēji izprata šos ļaudis un viņu vietu van Koneta dzīvē; viņš zināja, ka pat dziļi netikumīgs cilvēks, ja vēršas pie viņa labākajām jūtām, var drīzāk kaut ko pateikt vai rīkoties pretēji savai dabai nekā Barketi. Taču noteikta plāna viņam nebija. Tikai nejaušība vai mirkļa noskaņojums — cēlsirdīga vājuma paveids — varēja palīdzēt Galeranam viņa nepateicīgajā uzdevumā — izraut dabiski izaugušajā sazvērestībā šķipsniņu spalvas noslēpumainajam dzīvniekam, ko sauc par lietišķo pierādījumu. Atmetis pārdomas par vēl nenotikušām scēnām, ticēdams intuīcijai un paļaudamies vēl uz neatmestās cerības spēku, Galerans brauca uz viesnīcu, kur pieprasīja lielu istabu. Nezinādams, kas būs tālāk, viņš nodrošinājās ar pieņemšanas un atpūtas vietu.

— Esiet gatavi, — Galerans teica Grubem, — man jāparunā pa telefonu, un iespējams, ka mēs tūlīt braucam. Ja tas nenotiks, jūs apmetīsieties 394. istabā, kā es sarunāju ar viesnīcas pārvaldnieku, bet mašīnu novietosiet garāžā. Es jums paziņošu.

Pacietīgais, bezgala nogurušais, bet Galeranam uzticīgais cilvēks, redzot, ka viņa saimnieks ir sarūgtināts, klusēdams pamāja un izvilka no instrumentu kastes viskija pudeli. Iedzēris tik daudz, cik nepieciešams, lai padzītu bezmiega nakts atstāto sāpīgo trulumu, Grube atspiedās pret mašīnas durtiņām un sāka vērot garāmgājējus. Bija karsts. Viņš sagura, nolieca galvu un aizsnaudās.

Kā jau minēts, Laura Muldveja un Snogdens bija devušies uz Poketu, lai turpinātu senākās attiecības ar van Konetu, un drīz Galerans uzzināja, ka viņa pūles veltīgas. Acīmredzot viņam neatlika nekas cits kā atgriezties. Viņš daļēji priecājās, ka šīs personas ir Poketā, darbības vietā; šā vai tā, bija iespējams parunāt ar viņiem pēc atgriešanās. Iekšēji aprimies, Galerans nosēdās krēslā un uzsmēķēja, iekožot pīpi zobos, ja domas klīda bezmērķīgi vai kad pazibēja iespējamās rīcības iezīmes. Kaut arī svarīgākie liecinieki bija atkrituši, viņš vēlreiz pārskatīja ļaužu grupu, kas glabāja savā atmiņā viņam dārgās ziņas, un gaidīja iedarbīgu mājienu, kas varētu radīt plaisu nelaimes nepadevīgajā materiālā. Atrisinājums nenāca prātā. Vienīgais cilvēks, pie kā Galerans vēl varēja griezties, nepametot Gertonu, bija Augusts van Konets. Nezinādams neko par viņu pašu, nedz arī par viņa attiecībām ar dēlu, Galerans domāja par viņa eksistenci vienīgi kā par faktu un ne vairāk. Taču šī doma neatstājās. Lietpratīgi nostādot visu tā, it kā liecinieki būtu atradušies un gatavi runāt, šis mēģinājums varēja kaut ko dot. Galerans izkratīja pīpi un izsauca telefona centrāli, prasot savienojumu ar van Koneta kanceleju.

Telefonisti droši vien strādāja veicīgāk, ja viņiem nosauca nelielus skaitļus, jo ļoti driz Galerana ausī ieskanējās dobja, nogurusi balss:

—   Jā. Kas runā?

Augusts van Konets bija viens, podagras naktslēkrnes nomocīts, tajā izklaidīgajā un mulsajā garastāvoklī, kad veci cilvēki dzird miesas čikstoņu, kas atgādina tuvo kapu. Van Konets pārskatīja pagājušos gadu desmitus, jautājot sev: «Kam tas bija vajadzīgs?» Tādā sabrukuma stāvoklī domās nogrimušais gubernators, neizsaukdams no blakus istabas sekretāru, pats paņēma klausuli. Sis pārejošais untums pauda padevību liktenim.

Saruna sākās ar viņa vārdiem:

—  Jā. Kas runā?

—   Laika ir ļoti maz. — sacīja Galerans, — un jārunā par ļoti svarīgu un sāpīgu jautājumu; lūdzu paziņot, vai gubernators nevarētu šodien mani pieņemt? Esmu Eliass Fergjusons no Poketas.

—   Gubernators klausās, — laipni paziņoja van Konets, vēl arvien vēlēdamies būt vienkāršs un pieejams. — Vai jūs nevarētu īsumā paskaidrot apmeklējuma būtību?

—   Milord, — sacīja Galerans, padodamies neskaidrajām jūtām, ko modināja skumji skanošās balss pacietīgā dūkoņa, — kādam cilvēkam Poketas tiesā draud karatiesa un nāves sods. Jūsu žēlīgā iejaukšanās varētu atvieglināt viņa likteni.

—   Kas viņš ir?

—   Džems Gravelots, Tahenbakas ceļa viesnīcas īpašnieks.

Van Konets saprata, ka baumas aizklīdušas uz kādu citu pusi, liekot negaidīti iejaukties šim cilvēkam, kas tagad runāja ar gubernatoru bezkaislīgā godbijībā, pasvītroti vairoties no intonācijām, kas varētu aizvainot klausītāju. Bet prostrācijas stāvoklis vēl nebija pametis van Konetu, un indīgais smiekliņš par dēla neapskaužamo dēku, kurš izlauzās no vecā vīra dzeltenajiem zobiem, bija pēdējā nodeva viņa podagriskajai filozofijai.

—   «Lāču māte»… — noteica van Konets. — Es šo lietu labi zinu un varbūt…

«Vai nav vienalga,» viņš nodomāja, tai pašā laikā apsverot, kā nobeigt šo cerības modinošo frāzi, un papildinot domu «vienalga» ar vienaldzību pret visu citu cilvēku likteņiem. «Vai nav vienalga, kad mirs šis Gravelots — tagad vai pēc gadiem divdesmit?» Mirkļa vieglā atkāpe mudināja gubernatoru darīt kaut ko Fergjusona labā.

«Dzīve sastāv no pajumtes, ēdiena, drānām, sievietēm, zirgiem un cigāriem. Tas ir muļķīgi.»

Viņš atkārtojas

—  Varbūt es.., Bet es gribētu parunāties ar jums sīkāk. Tātad …

Pēkšņi parādījās sekretārs, teikdams:

—   Atvainojiet manu steigu: Cukura kompānijas akcijas pārdotas par septiņi simti sešiem un realizētā summa — divdesmit septiņi tūkstoši mārciņu — pārskaitīta Ramona Baroha bankā.

Tas nozīmēja, ka nu Augusts van Konets varēja izvēlēties vienu no trim jaunām sievietēm, kas sen jau valdzināja viņu, un sarīkot gadskārtējo banketu bez augļotāju palīdzības. Van Koneta deniņos iesitās asinis, sabrukums pārgāja, apsmietā dzīve atkal tuvojās ar dziesmām un tamburīnu šķindoņu, Gravelota lieta uzplaiksnījās kā drauds, un gubernators nodeva klausuli sekretāram, pateicis ar savu parasto asumu:

—   Paziņojiet lūdzējam Fergjusonam,. ka sava ziņojuma motīvus un būtību viņš pieņemtā formā var iesniegt kancelejā.

Sekretārs pateica Galeranam:

—   Sakarā ar to, ka gubernatora kungs aizbraucis uz Sanfuēgo, es, viņa personīgais sekretārs, paziņoju, ka dažāda veida lūgumi, sākot ar šā mēneša pirmo datumu, jāiesniedz rakstiski personīgajā kancelejā.

—   Labi, — sacīja Galerans, visu sapratis un neuzdrošinādamies parādīt kaut jel mazāko uzstājību, lai nesatricinātu jau tāpat šķobīgos Davenanta apstākļus.

Bet šī saruna lika viņam saprast, ka nepieciešams steigties.

Galerans nokāpa lejā, iemaksāja kantorī numura diennakts cenu un skatījās pēc automašīnas.

Grube gulēja, nosvīdis un sastindzis aizmirstībā. Viņa galva bija noslīgusi saliektā elkonī. Galerans apsēdās blakus, piebikstīja Grubem, bet šoferis bija nogrimis miega tumsā. Tad Galerans pats izvadīja automašīnu no pilsētas uz šoseju un trieca to vēja ātrumā. Pēkšņi Grube pamodās.

—   Turiet zagli! — viņš iebrēcās, sagrābdams Galeranu un galīgi neapjēgdams, kāpēc nezināms cilvēks nolaupījis viņa mašīnu.

—   Grube, attopieties, — teica Galerans, — un dzenieties, cik vien ātri varat, pa šo ceļu, tas ved atpakaļ uz Poketu.

X nodaja

Vēlu nākošās dienas vakarā Stomadors gaidīja Galeranu, spēlēdams pats ar sevi cietuma spēli — «puļķīšus».

Visu dienu Galerans gulēja. Pamodies ar smagu galvu, viņš izdzēra dažas tases melnas kaifjas un devās uz pilsētas nomali. Pie cietuma viņš aizkavējās, aplūkojot tā mūrus šaubās un apņēmībā. Naudas viņam bija diezgan. Vajadzēja tikai izdomāt, kā to iespējami saprātīgāk likt lietā.

Klupdams pār kastēm veikala mazajā pagalmā, Galerans uzmeklēja sētas durvis un pieklauvēja tieši trīs reizes. Slepeno lietu sīkumus viņš novērtēja kā disciplīnu, labi zinādams, ka niecīga neuzmanība sākumā var aizvest tālu no laimīga iznākuma, līdzīgi leņķa līniju nesaskaņai.

Stomadors pameta spēli un atvēra durvis.

—   Es atgriezos rītausmā, — sacīja Galerans, — bet biju tik ļoti noguris, ka tūlīt gāju gulēt. Sis brauciens neko prātīgu nedeva. Nav ne mazākās plaisiņas, ko varētu paplašināt, īsts mūris no visām pusēm. Viesnīca slēgta, Gravelota kalpotāji apzaguši viņu un aizbēguši. Barkets ar meitu atteicās — viņi apgalvo, ka nav bijuši «Sauszemē un jūrā». Jums ir kādas ziņas?

—  Nekādu, izņemot to, ka Gravelota kājai labāk. Gravelots, Tergenss un citi dienu no dienas gaida apsūdzības aktu. Es izņēmu no akmens spraugas naudu. Nabaga Džems! Pat kalpi viņu aptīrījuši. Es pārmeklēju visus akmeņus. Vienpadsmit no tiem atbilda aprakstam. Jau krēsloja, draudīgi šalca viļņi… Un pēkšņi mana roka uztaus- iija sānu spraugas dziļumā kaut ko asu! Es izvilku sudraba briedi! Deviņi pērkoni! Pārējais bija turpat. Lūk, te ir viss, skaitiet.

Uzmanīgi paskatījies uz Stomadoru, Galerans apspieda smaidu un aplūkoja veikalnieka atradumu. Pārskaitījis naudu, viņš pusi atdeva Stomadoram, sacīdams;

—  Turpmāk jums radīsies izdevumi. Tie var būt lieli, tāpēc atstājiet šo naudu pie sevis.

Sudraba briedis stāvēja blakus Galerana rokai. Paņēmis figūriņu, Stomadors pagrozīja to.

—   Kas tas ir, pēc jūsu domām? Es, jāatzīstas, ilgi lauzīju galvu, — kāpēc Džems nēsāja to nieku sev līdzi? Daudz tas nemaksā.

—   Droši vien piemiņa vai dāvana, — atbildēja Galerans, aplūkodams briedi. — Briedis acīmredzot viņam ļoti dārgs. Tāpēc saglabāsim to. Noslēpiet briedi, varbūt tas ir dārgāks par naudu.

Veikalnieks nolika naudu un figūriņu sienas skapī, pie viena izvilkdams no tā pudeli portvīna.

—   Nu nēl — sacīja Galerans, redzot viņa viesmīlīgās izdarības ar glāzītēm un tumšo pudeli.

Savācis Davenanta rēķinus, kvītis un piezīmju grāmatiņu, Galerans turpināja:

—   Es iedzeršu ar jums, bet tikai, pēc nopietnas sarunas. Galvai jābūt skaidrai.

—   A! Labi… Pudele var stāvēt uz galda, es domāju? — apvaicājās Stomadors. — Glītāk izskatās. Mēs tomēr sēžam «pie pudelītes».

—   Neapšaubāmi. Tātad sēdieties, Stomador, Vai kāds nevar mūs iztraucēt?

—   Nē, es nevienu negaidu un neesmu sarunājis nekādas tikšanās uz šo vakaru. Es zinu, par ko jūs gribat runāt.

—   Ja tā, jūsu asais prāts mums ļoti noderēs.

—   Bēgšana?

—   Jā.

Klusējis pietiekami ilgi, lai gaidāmais spriedums izskanētu autoritatīvi, Stomadors paraustīja plecus un sāka ar plaukstu ritināt uz galda apaļos puļķīšus.

—  Tas nav iespējams, — viņš teica lēni un skumīgi, pilnīgi pārliecināts. — Pirms diviem gadiem pār mūri, kas iziet uz klajumu, bēga seši zagļi. Viņi izlauza pirmā stāva sienu un izkļuva no pagalma pa virvju kāpnēm, ko viņiem no ārpuses bija iemetuši līdzzinātāji. Pēc tam — un tas bija pirmais notikums gadā, kaut arī paņēmieni katrā gadījumā ir citādi, — sienas augšmalu apvilka ar trim kārtām elektriskās signalizācijas vadu; ap cietumu no trim pusēm — uz abām šķērsielām un klajumā — dežurē pa uzraugam, kas staigā šurp un turp visā sienas garumā. Bet ceturto sienu novēro vārtu sargs, viņš labi pārredz kreiso un labo pusi. Tā kā sienas ir apgaismotas ar elektrību, kā jūs pats redzējāt, nākot pie manis, tad bēgšana iespējama divos veidos: atņemt arestantu sargiem, kad automobilis brauc uz tiesu, vai arī iemācīt arestantam lidot, lai viņš pārlaižas sienai kā gailis. Bet tur arī gailim nekas neiznāktu, jo siena nebūtu viņam pa spēkam: augstums seši metri, dariet, ko gribat. Bet no bruņota uzbrukuma, manuprāt, labāk būtu atteikties.

—   Jā, es arī tā domāju. Taču jūsu vārdi nav laupījuši man cerību.

Stomadors, pieri saraucis un lūpu izstiepis, prātoja. Neko labu viņš nevarēja izdomāt.

—   Gravelots ir tik tuvu, — Galerans teica, norādot ar roku uz cietumu, — ka taisnā līnijā mums vajadzētu noiet tikai trīsdesmit soļus.

—   Jā, un tomēr tas ir tikpat tālu kā no zemes līdz mēnesim.

—   Ne gluži, — atbildēja Galerans. — Jums loti dārgs jūsu veikals?

—   Kas jums padomā? Mans veikals… — Stomadors brīdi apsvēra. — Pirms četriem mēnešiem es samaksāju tā bijušajam saimniekam simt mārciņu atkāpšanās naudas. Gada ienākums būtu trīssimt mārciņu, bet esošās preces es vērtēju uz simt piecdesmit mārciņām. Tomēr cietuma administrācija grib ierīkot kroņa veikalu, un, ja tas notiks, es savti pametīšu. Ienākumus dod tikai cietums. Citu pircēju ir maz.

—   Pusotra tūkstoša mārciņu, — teica Galerans. — Nauda — jūsu, veikals — mans. Gribat?

—   Vai nu es esmu apstulbis, vai jūs neskaidri izteicāties, bet es nekā nesaprotu.

—   Būtu netaisni, — Galerans paskaidroja, — prasīt no jums tādu upuri, lai jūs atdotu veikalu bez maksas pazemes ejas rakšanai. Pazemes eja — vienīgais ceļš uz glābiņu. Es pērku veikalu un roku eju. Tajā pašā naktī, kad viss būs izdarīts, jūs aizbrauksiet, lai neieņemtu Gravelota vietu. Gribat tā darīt? Mani apsvērumi…

—   Pagaidiet, ļaujiet padomāt! — iesaucās Stomadors, sagrābis uz galda gulošo Galerana roku un cieši aizmiedzis acis. — Nesakiet neko. Ļaujiet koncentrēties. Vienu brīdi. Es droši vien pats gribēju kaut ko tādu. Veikals ir jūsu rīcībā. Ņemiet to. Pusotra tūkstoša arī ir labi. Es to nerunāju mantkārības dēļ. Vienkārši, vārds bija vietā… ak vai! Es neesmu mācīts vīrs, — viņš nobeidza, atverot acis un šūpojoties uz krēsla, jau iededzies sajūsmā par rakšanas plānu. — Es nevaru izteikt… bet tas, kā mēs sēžam … un par ko runājam … lampas gaisma, ēnas … un vīna pudele! Jā, jūs esat ministrs! Sazvērestības ministrs!

Veikalnieka roka sniedzās pēc pudeles, nu Galerans

pret to neiebilda. Savas ieceres saviļņotiem, viņiem vajadzēja apvaldīt tās skurbinošo dunoņu un pirmā brīža burvību ar darbību un vīnu. Pirmajai pudelei drīz sekoja otra, bet vīns nereibināja ne Galeranu, ne Stomadoru, tikai drošāks kļuva viņu azarts, prasot sākt.

—   Pilnīgi iespējams, — sacīja Galerans, beidzis smēķēt. — Tagad iziesim, apskatīsim kaujas lauku; kaut arī jūs sen pazīstat šis pilsētas daļas topogrāfiju, man jāsaskaņo savi iespaidi ar jūsējiem un vajag par šo to vienoties.

Viņi izgāja, taču ne caur pagalma vārtiņiem, bet šaurajā ejā starp veikalu un no cietuma vārtiem tālo sētas iežogojumu. Šis celiņš bija gandrīz līdz augšai aizkravāts ar tukšām mucām. Uzkāpis uz tām, tā ka varēja pārredzēt ielas bruģi, Stomadors norādīja Galeranam uz cietuma mūri sev pretim.

—   Tur ir lazarete, — Stomadors sacīja. — Taču precīza atrašanās vieta man nav zināma. Pagaidām tas ari nav vajadzīgs, es domāju. Bet turpat aiz sienas tā ir, es zinu, jo reiz palīdzēju uzraugam ienest provīzijas grozus un ieraudzīju cietuma sētā pa labi no vārtiem šauru vienstāva korpusu, Botredžs ir sēdējis cietumā, viņš zina, ka tā ir slimnīca. Vajag izprašņāt viņu sikāk.

—   Mēs apspriedīsimies ar Botredžu.

Galerans pārlaida skatienu veikala pagalma žogam un pretējam cietuma mūrim, pēc acumēra nosakot pazemes ejas aptuveno garumu, šim nolūkam viņš lietoja vecu mednieku paņēmienu, kad viņi šaubās, vai šāviņš ķers tālu mērķi. Viņš iztēlojās ielas iespējami lielāko platumu — devdesmit metri, tad iespējami mazāko — desmit metri; divdesmit plus desmit, dalīti uz pusēm, norādīja aptuveno ejas garumu no veikala līdz cietuma mūrim. Vēl vajadzēja noteikt šī mūra biezumu, pielikt trīs metrus izejas spraugai un veikala žoga platumu, aiz kura gribēja sākt pazemes eju, kas izvestu pie Davenanta.

—  Vai nebūtu labāk, — iebilda viņa apsvērumiem Stomadors, — izņemt daļu ķieģeļu manā istabā un rakties uz lazareti caur veikalu?

—   Tik grūtā darbā četri pieci lieki metri ir briesmīgi.

—   Žēl, ka jums taisnība: mana istaba būtu visslepenākā vieta darbam.

—   Ar ko jūs piesegtu vertikālo šahtu? Protams, ne jau ar ķieģeļiem, bet dēļu segums pievērstu sev kāda nevēlama apmeklētāja uzmanību. Tad no cietuma kancelejas ,

nāks apvaicāties, kā sokas mūsu darbs. Nekas nav labāks par šo pagalma nostūri. Naktī tur neviens nestaigā. Kad būsim izrakuši pa horizontāli pāris metrus pietiekamā dziļumā, no augšas neko nevarēs dzirdēt. No rīta pār vertikālo šahtu nevainīgi sliesies kastes un salmi. Zemi iznesīsim šķūni. Tas ir tukšs?

—   Tur ir preces, tās var nokraut zem brezenta pagalma stūrī. — Stomadors nolēca no inučeles un pastiepa roku Galeranam, kas pameta savu novērošanas punktu. — Nu, es jums saku, ja šitas numurs izies cauri, cietuma priekšnieks iesēdīsies bedrē kā vecās derības Ijabs un izbērs sev uz galvas veselu tonnu pelnu vai smilšu, vai ko nu tur tādās reizēs piederas bērt. Jūs pielaidāt kļūdu par trešdaļu metra. Nav nekādas vajadzības rakties aiz cietuma sienas kaut vai par lieku collu — jārok taisni zem pamata. Tikko tas būs izdarīts, — mazliet sānis, un eja gatava.

—   Pareizi, — padomājis piekrita Galerans. — Tāpēc ir labi šādas lietas apspriest kopīgi. Pilnīgi pareizi, taču ar noteikumu, ka mēs nekļūdīsimies attālumā, kad sāksim rakt izeju uz augšu.

—   Atrašanās vietu mēs noteiksim ļoti precīzi: izurbsim katakombas griestus ar garu urbi. Urbja gals parādīs, vai jāvirzās vēl uz priekšu, jeb vai viss jau padarīts.

Tā viņi pusbalsī spriedelēja pie veikala durvīm un ieraudzīja Botredža garo stāvu klūpam tumsā pār kastēm.

—   īstā brīdī, Botredž. Pēc piparu degvīna? Prom jūs netiksiet, mums apspriežama visai svarīga lieta.

—   Kā te atnāk, tā aizķeršanās, — aizsmakušā balsī teica Botredžs, pūlēdamies aplūkot Galeranu.

—   Jums jāiepazīstas, — Stomadors uzrunāja Galeranu, kas savukārt vēroja Botredžu, apsvērdams, vai var viņam uzticēties.

Aiz piesardzības Galerans nosauca izdomātu vārdu — Orts Sidnejs, bet Botredžs tā arī palika Botredžs.

Sazvērnieki iegāja istabā. Brīnīdamies, par kādu svarīgu lietu varētu būt runa, un žēlodamies, ka saaukstējies, jo visu pagājušo nakti salis laivā tālu no krasta, gaidot kuģi ar kokaīnu, kas nezināma iemesla dēļ nav ieradies, Botredžs nosēdās pretim Galeranam. Stomadors izvilka no skapja litra pudeli piparu degvīna un konservu kārbu. Pēc tam veikalnieks apsēdās galda galā.

—   Nebaidieties, Botredž, — sacīja Stomadors. — Sidneja kungs nav mūsējais, bet tomēr savējais… nu redziet, iznāk kalamburs.

—   Es nebaidos, — žigli atbildēja kontrabandists, paskatīdamies uz Galeranu ar pieklājīgu smaidu; viņa sejā pavīdēja neapzināti drosmīga izteiksme, un Galerans sāka just uzticību pret viņu.

—   Nu ko, iedzersim? — apvaicājās Stomadors Galeranam, kas apstiprinoši pamāja, piebilzdams: — Tagad var dzert, galvenais ir izlemts.

—   Botredž, — iesāka Stomadors, — ja es iznirtu aiz cietuma sienas tieši pretim manam veikalam, kas pavērtos manā priekšā? Kāda ainava?

—  Tad man jāzina, kas jums padomā. Skaidrs, ka uzreiz var nokļūt dažādās vietās.

—   Jums taisnība, — Galerans teica. — Lieta ir tāda, ka mums jārok pazemes eja no veikala uz cietuma slimnīcu un jāatbrīvo Gravelots. Citādi viņam nav iespējams glābties. Jāzina, kādā vietā aiz cietuma sienas visizdevīgāk rakt izejas spraugu.

Botredžs ne ar ko neizrādīja pārsteigumu, tikai viltīgi paskatījās uz Stomadoru.

—   Jūs jau esat sadzērušies piparu šņabi? —• viņš apvaicājās, nezinādams, kā atbildēt: pa jokam vai nopietni.

—   Vai manā mājā ar tādām lietām dzen jokus?

—   Tā jau ir, Stomadorpapiņ. Spriediet paši, bet es pastāstīšu, kā ierīkots pagalms aiz šīs sienas, kas līdz ar vārtiem atrodas mums pretim. Pa kreisi no ejas, tas ir, starp eju un vārtiem, atrodas cietuma priekšnieka un viņa palīga dzīvokļi, bet pa labi, tas ir, uz mūsu pusi, noliktava. Sīs ēkas piebūvē ierīkota slimnīca. Tās labajā spārnā ir dārziņš, kur slimniekus, ja ārsts atļāvis, izved pastaigāties. Jūs varat nokļūt tikai šai dārziņā. Es iedzeršu, — teica Botredžs, brīdi paklusējis, — un tad domāšu jums līdzi. Pasākums, bez vārda runas, ir pārdrošs, tomēr iespējams.

—   Kāpēc tieši t u iedzersi? Mēs arī iedzersim, — Stomadors pielēja glāzītes un piebīdīja katram dakšiņu, ar ko ņemt no konservu kārbas gaļu. Pats viņš dzēra pēdējais un, būdams izsalcis, sāka pamatīgi uzkost.

—   Kas jums taisa ēst? — Galerans gribēja zināt.

—   Neviens, varat iedomāties. Es pārtieku no savām precēm, esmu tā pieradis un no silta ēdiena kļūstu miegains.

—   Jā, bet kā viņš izies no slimnīcas? — jautāja Botredžs. — Kaut gan durvis atrodas labajā spārnā pašā galā, tās tomēr ir fasādē redzamas iekšējo vārtu sargam.

Viņš tur sēž uz soliņa pie savas būdas vai ari staigā uz priekšu un atpakaļ.

Visi kļuva domīgi.

—   Redziet nu, — Stomadors teica Galeranam, — pamatīgs šķērslis.

—   Uz kuru pusi tās durvis veras? — Galerans paskaidroja savu domu ar plaukstas kustību. — Citiem vārdiem, — ja cilvēks nāk no slimnīcas, tad durvis veras pa kreisi, uz vārtu pusi, vai pa labi?

—  Pa… kreisi, — padomājis pārliecināti atbildēja Botredžs. — Jā, pa kreisi. Es strādāju dārziņā un redzēju. Bet mana acs ir tas pats, kas fotogrāfija.

Ir ļoti svarīgi, lai durvis atvērdamās aizsegtu ejošo cilvēku no sarga puses. — Galerans atkal sāka domāt. — Nu, un tagad pasakiet, — vai jūs varētu palīdzēt rakšanā?

—   Protams, varēšu.

—  Viņš ir stiprs, — Stomadors sacīja, — lai gan izskatās kaulains.

Tad Botredžs painteresējās par kopīgo plānu, un Galerans pārstāstīja viņam visas iespējas, kas jau bija apspriestas ar veikalnieku. Tas bija tikai sākums. Daudz svarīgāki jautājumi — par dežūru kārtību izšķirošajā bēgšanas naktī, par racējiem, par to, kur likt izrakto zemi, — radās paši par sevi. Bez Fakregeda nakti slimnīcā neiztikt — tāds bija kopīgais spriedums, ko uzticēja izlūkot un saskaņot Botredžam ar Rudās Katrīnes un Kra- vara palīdzību. Nonācis Katrīnes ietekmē, Kravars sāka izdarīt kontrabandistiem arvien svarīgākus pakalpojumus. Galerans vēl gribēja izmērīt šķūņa un veikala mazajā pagalmā sakrauto tukšo kastu un mucu tilpumus. No vecas avīzes iztaisījis papīra mērlentu, Galerans grasījās iet, teikdams:

—   Jo vairāk mēs uzzināsim šonakt, jo vieglāk būs pēc tam.

Kad Galerans aizgāja, Stomadors un Botredžs iztukšoja pa glāzei piparu degvīna. Ieraudzījis vaskotos kociņus, Botredžs sagrāba tos saujā, nostādīja šķērsus un tūlīt atlaida pirkstus. Kociņi nokrita kā makaronu šķipsna.

—   Tēvs? — viņš jautāja, dodams zīmi sākt spēli.

—   Tāds pats kā es.

Stomadors zemu noliecās pār galdu, meklēdams brīvi guļošu kociņu vai ari tādu, ko var noņemt, nesakustinot citus. Ja kociņš, kas saskārās ar paceļamo, kaut mazliet nodrebēja, spēlētājs atdeva kārtu partnerim, bet vinnējis bija tas, kas salasīja visvairāk kociņu. Šī spēle prasīja visā pilnībā aprēķinātas kustības.

Sākumā Stomadors atlasīja no kaudzītes piecus kociņus, vietām paripinādams, vietām nospiezdams vienu galu, lai paceltos otrs, tad viņam vajadzēja pašķirt divus, kas bija cieši blakus. Viņš ar pirksta galu pavilka tuvāko aiz vidus, bet kociņš nepadevās, Stomadors asi parāva, un sakustējās arī otrs.

—   Spēlē tu. Paklausies, mums vajadzīgs trešais, divi nevar rakt un celt zemi augšā. Parunā ar Danu Tergensu.

—   Labāku racēju neatrast, — kociņu vilkdams, atbildēja Botredžs. — Tikai Danam būs sāpīgi, ka viņa brāli pakārs.

—   Jums, Botredž, vajadzētu zināt, — iebilda Stomadors, kam «tu» un «jūs» maiņa aizstāja intonāciju, — ka gadījumā, ja Gravelots izbēgs, tiks ierosināta skandaloza prāva pret van Konetu, un tad visus apžēlos. Sidnejs ir bagāts, advokāti un avīzes viņu atbalstīs. Pašlaik nekā nevar darīt, visi ceļi nogriezti.

—   Es parunāšu. — Botredžs noņēma astoto kociņu, bet pie devītā kļūdījās. — Tas tomēr nav galvenais, — viņš nopūtās. — Stop, jūs sakustinājāt!

—   Nekas nav kustējies, ko tu melo!

—   Es neesmu akls.

—   Spēlējiet, ja esat tik ietiepīgs, — sapīcis noteica veikalnieks. — Acis jums ir greizas. Uz ko mēs spēlējam?

—   Uz papirosu paciņu, veco Tom. Galvenais, es saku, ir atkarīgs no Fakregeda. Tas iespējams vienīgi tad, kad viņš dežurēs slimnīcā.

—   Būs jāpadomā.

—  Jādomā viņam, bet jūsu rūpes — pa dienu kaut jel kā pagulēt. Dienā nevarēs rakt.

Galerans atgriezās ļoti apmierināts ar aprēķiniem. Kaut ari aprēķins bija aptuvens, viņš tomēr pārliecinājās, ka šķūnī viegli saies divdesmit kubikmetru irdenas zemes. Skaitot pazemes ejas horizontālo un vertikālo alu kopgarumu ap deviņpadsmit vai pat divdesmit metru, metra un ceturtdaļas augstumā un metra platumā, iznāca apmēram divdesmit pieci kubikmetri blīvas masas; sairdi- nāta tā paplašinājās tilpumā. Sos trīsdesmit piecus, četrdesmit kubikmetrus izraktās zemes varēja sabērt šķūnī, bet atlikumu novietot mucās un kastēs.

Tādējādi rakšanas plāns sāka pieņemt reālus apveidus un tā galvenās līnijas iezīmējās diezgan skaidri. Izstāstījis par saviem aprēķiniem, Galerans apstājās pie darba riku iegādes jautājuma. Tikko viņš ierunājās par darba rīkiem, Galeranam un Botredžam vienlaicīgi ienāca prātā visai svarīga doma — apstāklis, ko dīvainā kārtā viņi nebija ievērojuši sākumā, kaut ari bez tā noskaidrošanas bija grūti cerēt uz panākumiem: kādi ir zemes pamati starp veikalu un cietumu?

—   Stomadorpapiņ, — iesaucās Botredžs, — mēs taisāmies kalt klinti. Vai tiešām jūs esat to aizmirsis? Zem mums ir kaļķakmens.

—   Nevar būt! — teica Galerans, kura jautājumam par zemes pamatni Botredžs bija aizsteidzies priekšā.

Stomadors, zīmīgi novalbījis acis, piecēlās un izgāja, paņemdams līdzi nazi. Galerans, pirkstus sažņaudzis, trauksmīgi klusēja. Botredžs, plati ieplētis acis, skatījās uz viņu un, dziļi ievilkdams dūmus, smēķēja.

Izracis ar nazi nelielu dobīti, Stomadors atgriezās un nometa uz galda blāvi dzeltenu pikuci.

—   Irdenais travertīns, — viņš atviegloti paziņoja, slaucīdams nosvīdušo pieri. — Var griezt ar nazi.

Galerans uzmanīgi apskatīja akmeni. Patiešām, tas bija porainais mīkstas formācijas gliemežnīcu kaļķakmens, ko mūrnieki kļūdaini dēvēja par travertīnu un kas nebija daudz cietāks par sienas apmetumu.

Aizvirtņu spraugas sāka blāvot; ausa pirmā diena neatlaidīgai cīņai par Tireja dzīvību. Botredžs aizgāja, bet Galerans sēdās rakstīt ieslodzītajam par izredzēm un šķēršļiem. Tā bija viņa pirmā zīmīte arestantam. Viņš piesardzīgi parakstījās «G», bet visu slepeno palūdza Sto- īnadoram paziņot mutiski caur Fakregedu, kad radīsies iespēja.

XI nodaļa

Nekad Davenants nebija domājis, ka viņa likteni izkropļos vissmagākā mocība — brīvības laupīšana. Viņš cik spēdams centās vīrišķīgi panest savu trīskāršo nelaimi: ieslodzījumu, slimību un bargā soda draudus, galīgi nenovēršamus, ja neatgadīsies kāds negaidīts, glābjošs notikums. Pat viņa domām nebija brīvības, jo, lai viņš domāja ko domādams, kameras sienas un cietuma režīms bija vienmēr ap viņu, un viņš nespēja izrauties, nespēja

to aizmirst. Miegs, gūstekņa vienīgā atelpa, bieži atgādināja cietumu ar brīnumainas bēgšanas vīzijām, pamošanās naktī pār durvīm piestiprinātas, aizēnotas spuldzes gaismā bija vēl mokošāka. Sapnis atkārtojās, bēgšanas veidi dažādojās un vai nu, laimīgi nobeidzoties, aizveda viņu dārzos, kas pāri ūdeņiem savienoja brīnišķīgas salas, vai arī Davenantu notvēra. Viņš miegā redzēja sevi cietumā, domādams; «Tas ir sapnis…» — un pamodās cietumā.

Reiz viņš redzēja sapnī, ka viņa balsij piemīt burvju spēks, — balss skaņām neviens nespēj pretoties. Davenants klauvēja pie durvīm. «Atveriet!» viņš teica uzraugam, un uzraugs paklausīgi atslēdza durvis. Davenants izgāja no slimnīcas un devās uz vārtiem, zinādams, ka neviens neuzdrīkstēsies nepaklausīt balsij, kas skanēja kā paša pavēles izpildītāja slepenā vēlēšanās. Vārti atvērās, un viņš izgāja uz saulainās ielas. Tā bija iela, kur dzīvoja Futrozs. Drīz Davenants ieraudzīja pazīstamo namu, un viņa sirds satraukti iepukstējās. Viņa tēvs smaidīdams atvēra durvis un teica: «Atnāci gan, Tiri?» Davenants ieskrēja viesistabā. Tā staroja brīnumainā gaismā. Roēna un Ellija sēdēja tur, nemaz nekļuvušas vecākas pa šiem deviņiem gadiem; savā starpā runādamās, viņas izklaidīgi pamāja Davenantam. Kaut kas smags un pelēks bija uzsiets katrai meitenei mugurā. «Tas esmu es,» teica Davenants, «šausim mērķī.» — «Tagad nevar,» atbildēja Roēna, un Ellija piebilda: «Nevar, jo mums ir jānes akmeņi un, kamēr mēs tos nebūsim pareizi salikušas, mēs nedrīkstam atļauties nekādu rotaļu.» — «Metiet akmeņus nost,» sacīja Tirejs. «Es esmu balss, un jums jāklausa. Metiet nost!» viņš iekliedzās tik skaļi, ka pamodās, un, salauzdama, izkropļodama sapņa vīzijas, viņa apziņā ielauzās cietuma īstenība.

No pirmās dienas, kopš Davenanta dzīve bija aprakta cietuma mūros, viņš sāka domāt par bēgšanu. Viņš atradās pilsētā, kur bija dzimis un audzis. Atmiņas par pazīstamām vietām, ielām un namiem, tik tuviem un reizē tik nepieejamiem, rosmināja viņa prātu apsvērt bēgšanas iespējas.

Diezin vai vēl kāda cilvēka fantāzija tā maldās kombinācijās un absurdi loģiskās konstrukcijās kā viennīcā ieslodzīta cietumnieka fantāzija. Vientulība vēl vairāk iekvēlina iztēli. Kopīgo kameru ieslodzītajiem ir vismaz iespēja dalīties savos apsvērumos: viens zina to, otrs — '

citu, kopīga iespēju iztirzāšana padara pat neizpildāmu plānu par priekšstatu, ko var loģiski izlabot, papildināt; kritika un optimisms rada darbibas ilūziju; bet vieninieks ir allaž tikai pats ar sevi, nav kam labot viņa maldus un aprēķinos pielaistās kļūdas. Mazākās pretestības līnija viņam reizēm tēlojas kā sarežģītākais paņēmiens, bet grūtais liekas viegls. Viņa materiāls — vienīgi tas, ko viņš redz savā priekšā, un miglaina atjauta par visu pārējo.

Sapņos par bēgšanu pirmais, bet ne vienmēr sevi attaisnojošais magnēts ir kameras logs — šķietami dabiska izeja, kaut arī aizrestota. Davenanta kameras četrstūrainais logs uz pagalmu ar savu apakšējo malu nolaidās viņa plecu augstumā, tā ka, izmantojot piekukuļoto sargu atļauju slepeni smēķēt, viņam vajadzēja piestumt pie loga ķeblīti un pūst dūmus vēdlodziņā. Ar baltu krāsu notrieptās rūtis nelāva ieskatīties pagalmā, logu nekad nevēra vaļā, bet dubultās restes prasīja bēgšanai tērauda zāģi; taču, ja arī Davenantam būtu zāģis, durvju acs, pa kuru dienām un naktīm kamerā ielūkojās uzraugs, noteikti laupīja tādu glābšanās iespēju. Pieļaujot, ka logs atvēries pats, ieslodzītais varēja iziet pagalmā tieši nagos uzraugam, kas apsargāja iekšējos vārtus. Tāpēc visas Tireja izdomātās bēgšanas versijas nonāca pie apsardzes iznīcināšanas un virves ar dzelzs āķi galā, ko varētu uzmest mūra zobiem, uzrāpties pa virvi un nolēkt otrā pusē. Aizmirsis savu slimo kāju, viņš tika galā ar sardzi dažādos veidos — no uzpirkšanas līdz uzbrukumam, kad sargs pēc arestantu skaita pārbaudes deviņos vakarā ienāk kamerā apskatīt telpas. Viņš prātoja par slimnīcas sienas izlaušanu tajā pusē, kur tā vienlaikus bija ārējās pagalma sienas daļa, par bēgšanu pa logu un jumtu, bet, lai cik sarežģīti pasakainās formās izpaustos šī lidināšanās starp materiāliem šķēršļiem, viņa pagurusi fantāzija savu pūliņu galā allaž sadzirdēja slimās kājas apsaucienu. Reizēm viņam bija sliktāk, reizēm labāk; brūce nedzija, un uz- pampušais ceļgals iepulsējās sāpēs pie katras nopietnākas piepūles. Davenants centās gulēt uz muguras. Kad sapņi par atbrīvošanos vai arestantam liegtas dzīvas jūtas dziļi saviļņoja viņu — prasība smēķēt kļuva par nervozām slāpēm. Nevērodams kāju, Davenants vilkās pie loga un tur smēķēja vienu pīpi pēc otras. Pēc tādām kustībām kāja kļuva smaga kā dzelzs gabals, kvēloja un smeldza; no rīta pārsiedams, ārsts šūpoja galvu, piekodinot, ka nevajag kustēties, jo brūce locītavā prasa pilnīgu mieru,

Sešos no rīta kameras durvis atvērās, dežurējošais arestants uzrauga pavadībā nolika gultas malā uz skapīša maizi, pienu, mīkstu olu vai rīsa biezputru pienā, tad žigli uzslaucīja ar slotu betona klonu, sabēra gružus kastē un devās uz nākošo kameru, bet uzraugs noslēdza durvis. Dienu pēc Galerana apspriedes ar Botredžu un veikalnieku dežurējošais arestants ar pērtiķa veiklību un izmanību iesvieda Tireja ādas tupelē cieši saritinātu papīriņu, uzraugs nepamanīja viņa pārkāpumu. Kad viņi abi izgāja, Davenants atvēra cietuma bibliotēkas izsniegto grāmatu un tās aizsegā sāka lasīt Galerana zīmīti, kas viņu nomierināja un iepriecināja kā tikšanās ar draugu. Pirmo reizi rakstīja viņam Galerans, rakstīja īsi un stingri. Pašam zīmītes tonim vajadzēja uzmundrināt ieslodzīto.

«Dārgo Tirej,» rakstīja Galerans, atstājot uzrunu «tu» kā pagātnes atgādinājumu, «es daru visu, lai atvieglotu Tavu likteni. Viesnīcu ir slēgusi vietējā policija, Tavi kalpi nozuduši, paņemot līdzi naudu, ko iedevi Firsam. Mans brauciens uz Gertonu palika bez rezultātiem. Bar- keti no tevis novērsušies. Viņi tajā dienā neesot bijuši pie Tevis. Būtiskie pasākumi, kādi man padomā, var visu vērst par labu. Esi mierīgs un gaidi, Man grūti iedomāties, ka Tu esi jau pieaudzis, tāpēc redzu Tevi tādu, it kā mēs būtu šķīrušies tikai vakar. G.»

Asaras satricināja Davenantu, kad viņš beidza lasīt, — tik brīnumaina viņam šķita šī gandrīz svešā cilvēka uzticība, viņiem bija tik dažādi vecumi un dzīves pieredze, bet Galerans varbūt iedomājās sevi Tireja vietā, sekojot kādai iekšējai likteņu tuvībai, saskaņā ar tām garīgajām iezīmēm, kas bija vedušas Tireju pasaulē un tālāk aiz šīm moku sienām. Davenants nesaprata, ko nozīmē «būtiskie pasākumi», bet nesāka to pārdomāt līdz kādam mierīgākam brīdim, kaut arī viņam gribot negribot jau rādījās pilsētas gaišās, brīvās ielas.

Sajā dienā viņu piemeklēja vēl viens satricinājums, kura iemesls bija līdzīgs cerību valgā mestam izsmieklam: ap desmitiem cietuma priekšnieks izsniedza Davenantam apsūdzības aktu — pret parakstu par tā saņemšanu. Četras mašīnraksta lapas, sausi, bet sīki izklāstot lietas saturu, nodeva apsūdzēto karatiesai, tas nozīmēja — nāvi.

Visu šo dienu Davenants smēķēja, gandrīz neatkāpdamies no loga un gar dzelzs ventilatora uzmavas slīpo apaļumu raudzīdamies telegrāfa vadu pārsvītrotās mākoņu gubās.

XII nodaja

Nezaudējot veltīgi laiku, četri sazvērnieki — Galerans, Botredžs, Stomadors un Dans Tergenss, apaļvaidzīgs, melnmatains, mierīgs kā siera ripulis, — ķērās pie grūtā darba: savienot veikala pagalmu un cietumu ar šauru pazemes eju. Galerans atteicās no sava nodoma — izzināt kaut ko no Snogdena un Lauras Muldvejas; ievācot ziņas, viņš bija pārliecinājies, ka šīs sugas ļaudis ne ar ko nevar palīdzēt.

Nākošās dienas vakarā, kad nomales namos apdzisa ugunis, Dans Tergenss un Botredžs sanesa Stomadora pagalmā cērti, lauzni, kapli, urbi, zāģi, tērauda ķīļus, divus lukturus, četrus pārus tūbas kurpju, mērlenti, četrus pārus brūnu brezenta darba virsvalku un virvju rituli. Tergenss un Botredžs tagad nāca no klajuma puses, kur starp šķūni un sienu bija ierīkota eja, lai uzraugam pie cietuma vārtiem nerastos aizdomas par viņu nesamajiem. Pēc tam racēji nāca un gāja Stomadora pagalmā pa to pašu ceļu, tāpēc uzraugs viņus neredzēja.

Drīz ieradās Galerans. Viņš ieraudzīja, ka stūris starp veikalu un sētu ir jau attīrīts no mucām un citām grabažām. Visi sapulcējās tur, sarunājoties čukstus. Visbīstamākais bija stāvās šahtas ieejas izciršana — kustību troksnis un darba rīku šķindoņa varēja pievērst nejauša garāmgājēja uzmanību, un, ja viņam ienāktu prātā paskatīties pāri sētai, viņš redzētu, ka nezin kāpēc naktī rok bedri. Dažādās domas par šīs bedres dziļumu aizkavēja darbības sākumu, tomēr Galeranam izdevās pierādīt, ka nepieciešamais garums ir divi metri ar ceturtdaļu — skaitot metru horizontālās ejas augstumam, bet pārējo — virskārtas biezumam, lai nerastos iegruvums, kad pāri bruģim brauks smagās mašīnas, kā arī lai noslāpētu nakts klusumā bīstamās darba skaņas.

—   Pret cietumu pavērsto bedres sienu, — sacīja Dans Tergenss, neizlaižot no rokām cērti, — vajag nolīdzināt pa vertikāli, kreiso — tāpat, jo no tām nāksies uzņemt virzienu.

—   Bedrei jābūt pietiekami platai, lai sāktu horizontālās ejas rakšanu, — piebilda Botredžs, — citādi elkoņiem un mugurai nebūs kur atvēzēties.

—  Vai eju nepieplūdinās ūdens? — Galerans jautāja.

—   Nedomāju, — atteica Stomadors, — te ir augsta vieta. Iespējams vienīgi mitrums.

—  Ejiet visi prom, — nolēma Tergenss, citādi te ir par šauru. Es jūs pasaukšu. Sākul

Viņš nogrāba ar lāpstu plāno zemes un būvgružu kārtu, attīrot kvadrātmetru darba laukuma. Lāpstas mala kļuva balta no travertīna, lāpsta grāba to viegli, kā sakaltušus dubļus, reizēm atlaužot nelielus gabalus. Bet visi satraukumā gaidīja pirmo laužņa cirtienu, lai pārliecinātos, ka plāns izpildāms. Ietriecis cērti trīs reizes, Tergenss iegrūda spraugā lauzni un viegli izvēla mīkstā kaļķakmens slāni divu asu apmērā.

—   Ies cauri, — viņš teica un aizkūpināja pīpi, skatoties iedobumā. — Būt pacietīgiem un kalt, vairāk neko. Bet tagad ejiet. Pagaidiet, — viņš nočukstēja, kad pārējie taisījās aiziet, — te ir kaut kas sākumam. Runā, ka tā esot laba zīme.

Viņš parādīja salauztu pakavu un iebāza to kabatā.

—   Pieraugiet, ka neaizlēkšojat, — Stomadors smējās, — nu jūs esat īsti apkalts …

Atstājuši Tergensu pie darba, kas tam bija cik necik pazīstams, jo šis cilvēks pirms dažiem gadiem bija strādājis ogļu šahtā, sazvērnieki sasēdās pie Stomadora galda. Botredžs sāka spēlēt ar veikalnieku «kociņus», bet Galerans ielēja sev vīnu un nogrima domās. Šodien Botredžs bija viņam teicis, ka Fakregeds dežurēs slimnīcā rit, bet nav zināms, kad šajā postenī būs viņa nākošā dežūra. Bez tam pazemes ejai nebija nekādas nozīmes, ja otrs uzraugs — kopīgās nodaļas dežurants — neļaus sevi iekārdināt ar lielo summu, ko vajadzības gadījumā bija nolēmis piedāvāt Galerans. Kas būs otrais? Cietumā strādāja trīsdesmit uzraugu, bet dežūru sarakstu sastādīja kanceleja. Katrs no uzraugiem varēja saslimt, aiziet atvaļinājumā; viņu posteņi mainījās periodiski, bet nevienmērīgi. Gandrīz neaprēķināma bija šī uzraugu kombinācija, jo svarīgāka tāpēc, ka viņiem abiem vajadzēja bēgt reizē ar Gravelotu. Taču Fakregeds paziņoja, ka darīs visu, lai dežurētu slimnīcā, ja nopietni iemesli liks bēgšanas organizatoriem pašiem noteikt ieslodzītā atsvabināšanas nakti. No Botredža Galerans uzzināja, cik veikli savas lietas kārto Fakregeds: viņš skaitījās par vienu no priekšzīmīgākajiem kalpotājiem. Sis apstāklis modināja Galeranā cerības.

Pagāja stunda, pagāja vēl pusstunda, bet no Tergensa nebija ne miņas; likās, ka viņš aizgājis dziļi pazemē un klaiņā tur, pētīdams pārakme-ņojumus. Pēkšņi durvis klusi

atvērās. Aizelsies, apmierināts ar sevi, Tergenss nostājās pie galda, kur sēdēja gaidītāji; viņa kājas līdz ceļgaliem bija klātas baltiem putekļiem, krekla piedurknes aplipušas ar kaļķiem, bet kakls melns no sviedriem; viņš paņēma kaktā nomesto brezenta tērpu un sāka pārģērbties.

—   Ejiet skatīties, — izdauzīdams bikses, sacīja Tergenss. — Vecais, labais travertīns un vairāk nekā.

Viņa toņa uzmundrināti, sazvērnieki steidzās pagalmā. Pie sienas pletās kvadrātveidīga bedre, dziļumā tā bija cilvēkam līdz krūtīm. Augsta kaļķakmens kaudze slējās tai blakus; izraktā zeme bija sausa un lūza pirkstos kā sakaltusi maize.

—   Nāc, es tevi pamācīšu, — sacīja Botredžam Tergenss. — Te vajag iemanīties. Ja grūti ņemt ar cērti, rīkojies ar urbi, pēc tam urbi izrauj laukā, iebāz lauzni un ļodzi, grūd uz vienu pusi. Tad gabals atlūzīs.

To pateicis, viņš apklusa, jo necieta liekus vārdus. Nu bija jāsāk darboties visiem. Pierīkojuši divas kastes, sazvērnieki ar lāpstām bēra tajās kaļķakmens gabalus un nesa uz šķūni. Pa to laiku Botredžs, kas izrādījās daudz spēcīgāks par Tergensu, vareni krakstināja rokamo slāni bedrē. Apmainījuši savus apģērbus pret nopirktajiem brezenta virsvalkiem, neatpūzdamies, tikai retumis ieiedami istabā uzpīpot, četri cilvēki līdz rīta piektajai stundai bija novākuši visus lūžņus un pabeiguši vertikālo eju; nose- guši to ar mucām, viņi šķīrās pārgurumā reibstošām galvām. Galeranam neļāva rakt. Pats zinādams, ka netiks ar to galā, viņš neprotestēja, bet nesa zemi tikpat enerģiski un mundri kā citi. Visgrūtāk gāja Stomadoram, kas mocījās ar savām īsajām rokām un aizdusu, bet arī viņš nepalika kaunā un tikai aizgūtnēm elsa.

Tātad viņi izšķīrās un sanāca atkal kopā nākošajā pusnaktī. Darbs bija tik smags, ka Galerans, Botredžs un Tergenss gulēja visu dienu; Stomadoram atpūta bija laupīta, viņš klīda pa veikalu un snauda, kājās stāvēdams, ar ko pircēji bija apmierināti, jo viņš apsvēra un apmērīja sevi gandrīz pie katra pirkuma. Pusdienā atnāca Rudā Katrīne un daļēji paglāba viņu, uzņemdamās tirgoties, bet Stomadors četras stundas nogulēja. Pēc smagās atmodas viņam vajadzēja ārstēties ar piparu degvīnu; ar šīm pašām zālēm iesildījās arī pārējie — katrs savā mājā. Galerans padevās liktenim, nolaidis logiem priekškarus, viņš sēdēja savā numurā, bet vakarā iegāja siltā vannā.

Kad iestājās pusnakts, tās vēsums atjaunoja sazvērnieku enerģiju, un viņi sāka cirst horizontālo eju, tās velvi veidojot slīpi — kā vienmalas jumtu, lai izvairītos no gruvuma. Virziena noteikšanai Galerans šķērsām šahtai ierīkojo mērstienīti, vērstu uz to vietu cietuma mūrī, kur beidzās slimnīcas ēka. Pie sienas bija iezīme — akmens, ko Botredžs nolika, ņemot vērā sīkus Fakregeda norādījumus. Dzijuma virzienu Tergenss nosacīja ar citu mērstienīti, ko iesita cietumam tālākajā šahtas sienā gandrīz pie pašas pamatnes un nolīdzināja ar līmeņrādi paralēli augšējam mērstienītim. Šis metodes ziņā nepilnīgais, bet nelielā attālumā pietiekami labais līdzeklis apmierināja visus. Tātad, novākuši augšējo mērstienīti, līdz darba beigām atstāja apakšējo, lai, velkot no tā auklu, droši raktu tālāk.

Tādējādi viss nokārtojās, pie tam darba galvenais sma- mums gūlās uz Botredža un Tergensa pleciem. Mainoties ik stundu, viņi soli pa solim tuvojās cietumam. Strādāt vajadzēja galvenokārt ar asu lauzni, sēžot zemē vai tupot uz cejiem, jo tranšeja bija zema. Piesējuši virvei nelielu kasti, Galerans un Stomadors laiku pa laikam izvilka to pilnu ar kaļķakmens gabaliem un nesa uz šķūni. Pagalmiņš bija piebradāts un pagalam piegružots. Beiguši darbu, viņi uzposa pagalmu, rūpīgi mazgāja rokas, iztīrīja panadzēs sadzītos kaļķus, lai pircēji nesāktu apvaicāties par pirkstu savādo izskatu. Botredžs un Tergenss, izlienot no bedres izdzert glāzi vīna, izpurināja aiz apkakles sabirušos kaļķus. Viņu mati un sejas bija balti no putekļiem; sīkās šķembas bieži bira acīs, un viņi nomocījās, cīnoties ar asajiem, mikroskopiskajiem gruzī- šiem; no sāpēm zobus sakoduši, viņi mērca sejas ūdenī un mirkšķināja plakstus, līdz acis atkal kļuva tīras. Pat biezais brezents laida cauri kodīgos putekļus, kas kairināja miesu. Tomēr darba aizrautība un jau redzamie panākumi turēja racējus skurbinoši bīstamas spēles sasprindzinājumā. Lukturis tagad dega šahtā aiz racēja muguras, apgaismojot vertikālo kaujas lauku, kas rēgojās acu priekšā robainās šķautnēs. Te bija šaurība un pazemes klusums; smacīgais gaiss, sviedri un paātrinātā elpa lika bieži dzert ūdeni; spainis bija turpat ejā, lai nevajadzētu lieki nākt laukā. Tergensam iekrita prātā laba doma — laistīt travertīnu ar ūdeni. Tikko sāka tā darīt, putekļi vairs necēlās, elpot kļuva vieglāk. Galerans nokāpa paskatīties, kā sokas darbs, un ievēroja, cik savdabīgi mājīga ir mežonīgi apgaismotā, šaurā un zemā ala, kur stāvus noliktās pudeles ēna piešķīra visam neparasta plakāta izskatu. Rītam austot, Tergenss un Botredžs, blūzes nometuši, strādāja puskaili, biksēs vien; viņu muguras spīdēja lipīgos sviedros, izgarojot karstas miesas un vīna tvaiku dvaku. Abi viņi bija apsējuši galvas ar lakatiem.

Neko nezinādams par zemes slāņiem, Stomadors pa to laiku gaidīja apraktas mantas atklāšanu; viņa iztēle, apmaldījusies starp romānu tēliem un veikalu, skatīja dzelzs lādes, pilnas senlaicīga kaluma zelta monētu. Sliktākā gadījumā viņš apmierinātos ar galvaskausu vai sarūsējušu kinžalu kā zemes dzīlēs nogrimušu noslēpumu vēsti. Taču izmestais kaļķakmens viņu maz rosināja, gabalu blāvi dzeltenajā masā pagadījās tikai pārakmeņoti zariņi, gliemežnīcas un laukakmens lauskas. Visu laiku viņš jutās uz kaut kādu ārkārtīgu notikumu sliekšņa, aizmirstot, ka tie ir jau sākušies. Šis slepenais uzbudinājums palīdzēja viņam cīnīties ar aizdusu un pārgurumu, bet viņš tik manāmi izkritās jau līdz otrās darba dienas rītausmai, ka Botredžs bažīgi viņu aptaustīja, jautādams, vai pie tik straujas tauku kušanas viņa dzīvības vēl pietiks sešām septiņām dienām.

— Zaudējot svaru, — atbildēja veikalnieks, — es kļūstu jaunāks un vieglāk skraidu pa pagalmu. Bet ko tu vari zaudēt? Tu esi izkaltis, vēl mātes miesās būdams, tāpēc ka viņa pārāk maz dzērusi.

Pēc trim metriem darbu pārtrauca, pagalmu piekopa, un, apēduši ar labu vīnu slacītu krietnu šķiņķi, sazvērnieki šķīrās, ļimdami aiz noguruma. Galerans aprēķināja, ka pēc piecām dienām pazemes eja būs pabeigta, ja neatgadīsies kaut kas negaidīts. Šajā naktī Tergenss un Botredžs saņēma no viņa desmit mārciņas. Nomazgājušies un pārģērbušies viņi mazliet atspirga un tūlīt devās uz kādu spēļu namu, abi, protams, palaida visu naudu vējā un drīz aizgāja gulēt. Stomadors nogulēja trīs stundas, viņu pamodināja uzvilktā pulksteņa tark- šķoņa. Katrīne vairs nenāca palīgos, jo viņš, kā mēdz teikt, bija «ielauzījies» — iekļāvies tempā. Nākošaja naktī sazvērnieki pavirzījās uz priekšu vēl par trim metriem. Vēlēdamies noskaidrot, vai virspusē nav dzirdami laužņa cirtieni, Stomadors nostājās uz ielas taisni tur, kur zem bruģa strādāja Tergenss, bet, lai kā viņš ieklausījās, izņemot vieglas, nenoteiktas skaņas, līdzīgas kažokādas cepures krišanai, nekas nebija samanāms. Sis ļoti svarīgais apstāklis ļautu strādāt pazemē arī dienā, ja nevajadzētu tūlīt aizgādāt projām izrakto kaļķakmeni, kas citādi aizblīvētu vertikālo šahtu, taču to varēja darīt tikai naktī.

Darbs ritēja kā parasti un beidzās piecos no rīta. Redzot savus panākumus, četri cilvēki juta tādu spēku pieplūdumu, ka par pasākuma izdošanos bija gandrīz pārliecināti.

Nākošā diena atnesa divas svarīgas vēstis: pagalmā parādījās pārģērbtais Fakregeds. un nodeva Galeranam apsūdzības aktu; tā malas bija sīki aprakstītas ar zīmuli, un Davenants to bija nodevis arestantam-apkopē- jam, kam bija sakari ar kapteini Tergensu.

Bija svētdiena. Izlasījis Tireja ziņas un kancelejiski nežēlīgo dokumentu, Galerans saprata, ka nedrīkst kavēties, — tiesa paredzēta pirmdien, un bija palicis maz laika. Pēc rūpīgi izmērītā attāluma starp cietumu un veikalu varēja spriest, ka atlicis vēl krietni biezs zemes slānis, ko rakt: deviņi un ceturtā daļa metra, neskaitot izejas rakšanu. Notika īsa kara apspriede, kurā izlēma noteikt bēgšanas dienu, pakļaujoties tikai nepieciešamībai, Tergenss un Botredžs varēja tagad strādāt dienu un nakti, jo Stomadoram ienāca prātā dot viņiem maisus, kur sabērt travertīnu, lai pēc tam saliktu tos pie izejas, bet vakarā, pēc veikala slēgšanas, Galerans un veikalnieks sanestu tos šķūnī.

—   Ja izturēsim, — sacīja Tergenss, — tad vai nu pirmdienas rītā, vai vakarā pabeigsim. Būs jādzer. Skaidrā prātā nepagūsim. Bet, ja vajadzīgs, mēs izdarīsim.

Otrais svarīgais ziņojums bija par dežūrām slimnīcā: pēc nākošās nedēļas dežūru saraksta Fakregeds no divpadsmitiem pirmdienā līdz divpadsmitiem otrdienā stājās cietuma ēkas iekšējā postenī; ja Matuss, kas bija norīkots uz slimnīcu, neatnāktu, viņu rindas kārtībā vajadzēja nomainīt Fakregedam. Viņš apņēmās panākt, lai Matuss neierastos. I\as attiecas uz otru dežurantu slimnīcas kopējā nodaļā, — Fakregeds skaidri pateica, ka viņam vajag trīs simti piecdesmit mārciņu, pie tam ne papīra naudā, bet zeltā.

—   Būs jāriskē, — sacīja Fakregeds. — Vai nu viņš zeltu paņems turpat uz vietas, kad brīdis būs pienācis, vai arī es viņu apdullināšu.

Pēc ilgas sarunas ar Fakregedu Galerans pārliecinājās, ka viņam darīšana ar gudru un apņēmīgu cilvēku, uz kuru var paļauties. Galeranam nebija zelta, bet viņš iedeva uzraugam asignācijas, lai Fakregeds pats tās izmaina. Galerans labi saprata, kādu efektu izdomājis Fakregeds. Bez tam viņi sarunāja, kā rīkoties izšķirošajā naktī no pirmdienas uz otrdienu. Ja sarežģījumu nebūs, Fakregedam vajadzēja par to paziņot, pārsviežot pār sētu sprunguli ar vienu robu, neveiksmes gadījumā — ar diviem. Viena roba signāls nozīmēja: «Nāciet un izvediet!» Kā bija norunāts, naktī ceturksni uz vieniem Fakregeds atvērs Davenanta kameru; aizies arī abi uzraugi; Gru- bem ar automašīnu vajadzēja stāvēt klajumā aiz Stomadora pagalma.

Tā tika izlemti visi atbrīvošanas jautājumi.

XII nodaļa

Uz apsūdzības akta malām Davenants rakstīja Galeranam par tiesu, slimību un advokātu.

«Tiesa būs pirmdien desmitos no rīta. Vakardienas uztraukums pasliktinājis manu stāvokli. Es nevaru mierīgi gulēt, neziņa un drausmīgā nāvessoda nojauta izraisa tik daudz skumju domu un smagu jūtu, ka man nav pa spēkam tās apvaldīt. Ar mokām vilkdams kāju, kāpju uz ķeblīša un smēķēju vienu pīpi pēc otras. Reizēm man ir drudzis, par ko es priecājos, — šajās stundās visi mana likteņa drūmie vilcieni gūst kaut kādu varvīkšņotu, stiklainu dzidrumu, fantāzija un cerība staro kā gaišas telpas, kurās skan jautri smiekli, vai arī es kļūstu vienaldzīgs un ļaujos atmiņām. Atmiņu man nav daudz, un tās ir ļoti skaidras.

Tiesas nozīmētais kara advokāts bija manā kamerā un pēc rūpīgas notikumu apsvēršanas nāca pie slēdziena, ka mana vienīgā iespēja glābties no karātavām būtu — klusēt par sadursmi ar van Konetu. Dažas viņa replikas deva pamatu domāt, ka viņš man netic vai arī pats tik labi visu zina par šo gadījumu, ka ir spiests tēlot neticību. Iekšēji es nejutu no viņa puses sevišķas simpātijas pret mani. Savādi, ka viņš ieteica man uzņemties vainu kontrabandas glabāšanā, bet piedalīšanos bruņotajā sadursmē izskaidrot ar ievainojumu kājā, kas radījis akla niknuma lēkmi. Uz manu jautājumu — vai mani nogādās tiesā, viņš sākumā atbildēja izvairīgi, bet tad sacīja, ka tas atkarīgs no cietuma ārsta. «Jūs tikai iegūsiet,» viņš piebilda, «ja jūsu lietu izskatīs aizmuguriski, — tiesa noskaņota pretjums bargi, un tāpēc ir labāk, ja tiesneši neredz apsūdzētā seju un nedzird viņa balsi, kas jau pirms laika viņus aizkaitina. Bez tam, savā straujumā jūs varat sākt runāt par van Konetu un modināt šaubas par savu godprātību, kas tik skaidri bija atklājusies nopratināšanā.» Apsolījis darīt visu, kas viņa spēkos, advokāts aizgāja, bet es paliku vēl lielākā satraukumā. Es nesaprotu savu aizstāvi.

Dārgo Galeran, es nezinu, ar ko esmu izpelnījies tādu sirsnību un rūpes, bet, ja jau tās ir, izpildiet lūgumu, kuru man laikam neizdosies atkārtot. Ja mani pakārs vai ieslo- dzīs uz ilgiem gadiem, atdodiet sudraba briedi Futroza meitenēm — viņas droši vien jau pavisam pieaugušas — un pasakiet, ka es vienmēr esmu par viņām domājis, vienmēr atcerējies. Ko es gribēju? Jādomā', labāko no visa, ko vien var vēlēties cilvēks. Es vēlējos tik stipri, cik acīmredzot ir bīstami vēlēties. Vai bija tā? Deviņus gadus es jutos kā sastindzis un izlikos par viesnīcnieku. Bet es biju mierīgs. Kaut ko taču esmu vērts, ja sešpadsmit gadu vecumā uzsāku un nostiprināju plaukstošu uzņēmumu. Ak, Galeran, es daudz ko varētu sasniegt, bet tādā zemē un starp tādiem ļaudīm, kādu varbūt nav!

Mēs abi ar drudzi pierakstījām šī apsūdzības akta malas. Par visu, kas lieks, vainojiet drudzi. Vēstuli beidzot, es sajutu, ka drīz Jūs redzēšu, bet nevaru izskaidrot, kā tas notiks. Visvairāk mani pārsteidz tas, ka Jūs neesat mani aizmirsis.

Džems Tirejs.»

Galerans bija ļoti noguris, bet nogurums pārgāja, kad viņš izlasīja šo aicinājumu no cietuma mūriem. Viņš lasīja klusu, tad balsī, bet ne visu. Sazvērnieki saprata, ka nedrīkst kavēties.

—  Gravelots atbalstīja mūsējos, — sacīja Botredžs, — tāpēc es rakšu dienu un nakti.

—  Strādājiet, — teica Galerans kontrabandistiem, — es jums maksāšu simtos mārciņu.

—  Maksājiet tik, cik nākas, — atbildēja Tergenss, — te nav runa par naudu vien. Drosmīgam cilvēkam vienmēr prieks palīdzēt.

— Kad es pametīšu veikalu, — paziņoja Stomadors, — ņemiet visas manas preces un sadaliet savā starpā. Divdesmit gadus es klīstu pa pasauli, ķerdamies pie viena darba, pamezdams otru, bet nekad neesmu sastapis tik draudzīgu kompāniju tādos neparastos apstākļos. Jo vairāk dari kāda cilvēka labā, jo tuvāks viņš kļūst. Tātad iedzersim degvīnu un ēdīsim šķiņķi. Šodien, kā jau katru svētdienu, veikals ir slēgts, gulēt var tepat, bet pirmdien jūs visi atpūtīsieties pazemē, kur es jums nogādāšu brokastis, pusdienas, vakariņas un, ja gribēsiet ēst naktī, tad «panakšņus» arī.

Atjaunojuši spēkus ar degvīnu, bagātīgām uzkodām, pīpēm un cigāriem, sazvērnieki nokāpa pazemē. Viņi bija tajā aizrautīga pārguruma pakāpē, kad doma par mērķi stāv pāri visam, radot varoņdarbu. Spirts tagad iedarbojās tikai uz smadzenēm; apziņa bija apgaismota spilgti kā magnija uzliesmojumā. Aizmiegot viņi redzēja sapnī pazemes eju, pamostoties — steidzās nekavējoties turpināt darbu. Kamēr valdīja nakts, elpot bija viegli, bet pēc deviņiem no rīta tveice tā pieņēmās, ka Tergenss mirka vienos sviedros, un, jo vairāk viņš tuvojās cietuma sienai, jo grūtāk bija elpot. Lai nejauktos īsajos atelpas brīžos, sazvērnieki strādāja pāros: Galerans ar Tergensu, Botredžs ar Stomadoru. Zemā eja neļāva atliekt muguras, visu laiku sakumpuši, nometušies ceļgalos vai citā kādā neērtā stāvoklī, viņi brīžiem bija spiesti nogulties, lai, ar pūlēm iztaisnojoties, klusinātu plosošās sāpes locītavās. Grūti pateikt, kam klājās ļaunāk, — vai tam, kas vilka smagos maisus uz izeju, bet toties brīvāk elpoja, būdams tuvu bedres mutei, vai tam, kas raka, sāniski sēdēdams, pusguļus, tupus.

Strādāt vajadzēja ar jebkuru darbarīku, kas vien bija pie rokas. Reizēm Tergenss vai Botredžs urba ar svārpstu caurumus un, izkustinājuši kaļķakmeni ar lauzni, beidzot sadrupināja to ar cērtes zvēlieniem. Gadījās, ka viņus uzmundrināja viegli izbrūkoši tukšumi, kur lauznis iegruva kā olas čaumalā, bet nāca arī nepadevīgas vietas, kur vajadzēja kalt. Kad viņi bija tikuši jau pāri ielas vidum, kaļķakmens kļuva mitrs, tas norādīja uz tuvu avotu, un līdz vēlam vakaram darbs ritēja bailēs no ūdens, kas varēja pārplūdināt eju. Bet tas nenotika. Līdz cietuma sienai travertīns bija mitrs — no kreisās puses vairāk nekā no labās, tomēr ne tik ļoti, lai rastos šķidri dubļi. Eja izturēja līdz galam.

Kad ar zemi pieblīvētie maisi sarindojās pie ejas sienas, Stomadors un Botredžs vilka tos augšā un izbēra šķūnī, kur jau slējās kaļķakmens grēda. Preces bija izvāktas, šķūnī tik tikko pietika telpas, lai uzņemtu atlikušo zemi. Sākās rīta kustība, tāpēc kļuva bīstami nēsāt maisus caur pagalmu, tas modinātu aizdomas. Tad nolēma izbērt tra- vertīnu gar visu sienu, kas ap vienpadsmitiem bija pavirzījusies vēl divus metrus uz priekšu, bet naktī aizvākt to visu uz šķūni. Stomadors vairs tikko turējās uz kājām. Tergenss apsēdās pie izejas un aizmiga ar cērti rokās; Botredžs kāri dzēra ūdeni. Neviens nevarēja un negribēja ēst. Ķērās pie piparu degvīna — vienīgā, kas atdeva kaut cik cilvēcīgu izskatu neskūtajām, nervozi drebošajām sejām ar sarkanām, putekļu izēstām acīm. Pamodinājis Tergensu, Botredžs ieveda viņu veikalā, kur visi izģērbās un, aplaistījušies ar aukstu ūdeni, kaili nogūlās uz zemē paklātajām segām. Pakāris pie sētas durvīm atslēgu, Stomadors ielīda veikalā pa logu un pievilka aizvirtņus. Viņš nolikās blakus Botredžam.

Četru vīru sabrukušie augumi gulēja kā līķi. Tikai cieši ieskatoties, varēja pamanīt, ka viņi elpo, bet uz kakliem piepūšas un noplok vēnas. Sis slimīgais miegs ilga līdz pieciem pēcpusdienā. Gaisa pelde darīja savu — elpa kļuva vienmērīgāka. Tergenss vaidēja miegā, Stomadors gurdi un rāmi krāca. Pirmais pamodās Galerans, atjēdzās un modināja pārējos, kas tikai mirkli gulēja ar mežonīgi ieplestām acīm. Viņi piecēlās, apģērbās un paēda, jūtoties tā, it kā viņiem kaut kas būtu ilgi dūcis ausīs. Nu nosprieda sekojošo: lai neliktos dīvaina Stomadora ilgā prombūtne, veikalnieks paliks mājās, ja parādītos kāds pircējs vai Fakregeds ar ziņām; pārējie nolaidīsies pazemē un paliks tur līdz pusnaktij, pēc tam bija nolemts vēlreiz atpūsties. Kad viņi iekāpa bedrē, Stomadors piesedza to ar kastēm, bet tā, lai brīvi ieplūstu gaiss.

Pa šo vakaru bija trīs parasti apciemojumi: uzrauga sieva nopirka tabaku un kāršu kavu, piedzēries avīžu iznēsātājs, kas nebija cerējis, ka Stomadors dos viņam uz parāda vīnu, un tāpēc izplūda pateicībā, bet tika visai noteikti padzīts, un kaimiņu dārznieks, kas bija aizmirsis, kāpēc nāca. Taču šoreiz Stomadors viņu nepacienaja, sacīdams, ka «sāp galva». Tumsai iestājoties, atnāca Rudā Katrīne, aizpīpoja un apsēdās:

— Stomadorpapiņ, Fakregeds paziņo jums jaunumus: viņš dežurēs. Bez meitieša, kā redzat, jums neiztikt,

—       Runā ātrāk. Iedzer, izstāsti un ej, būs labāk, ja tevi neviens te neredzēs. Mēs tagad no visa baidāmies,

—       Tātad darbs iet no rokas? Es domāju, dunēs. Neko nevar sadzirdēt.

—   Man galvā dun. Vai tu beidzot runāsi?

—       Fakregeds lika man apstrādāt Matusu, lai viņš rit ap divpadsmitiem, kad būs maiņa, gulētu slims. Es to lietu nokārtoju. Samta Osa piedzirdīja Matusu un nodeva viņu man. Viņš ir pie manis. Redzi, ka esmu zēģelēs. Mēs atradām vienu cilvēku, kas it kā grib dabūt uzrauga vietu. Matuss plātās, šis viņu dzirda, pat naudu dod. Un dzirdīs vēl dienu un nakti pēc kārtas. No rīta es Ma- tusam iedošu pulverīti, lai krietni paguļas. Viss kārtībā, Stomadorpapiņ, tāpēc uzcienā mani.

—       Tu neesi Rudā, bet Zelta Katrīne, — noteica Stomadors, ieliedams viņai konjaku. — Dzer un ej. Ko tavs Kravars?

—       Kas tad Ivravaram. Viņš neko. Nāk pie manis un nemaz nav skops. Nevar teikt, ka viņš būtu skops. Es tīri nobrīnījos. Tagad grib mani precēt. Tikai briesmīgi greizsirdīgs.

—   Ņem viņu, — veikalnieks ieteica, — vēlāk nožēlosi.

—       Redziet… Stomadorpapiņ, esmu godīga meita. Kas es par sievu?

Katrīne aizgāja, bet Stomadors devās pie šahtas un, mucas novēlis, ieraudzīja Galeranu, kas stāvēja bedrē, nokāris galvu uz sienā atspiestām rokām. Viņš dziļi nopūtās. Pie viņa kājām gulēja Botredžs ar slapju lupatu uz pieres. Klusi skanēja Tergensa laužņa cirtieni.

—       Atjēdzieties, — veikalnieks teica Galeranam, — nāciet visi augšā kafiju dzert. Citādi vēl dabūsiet galu.

—       Nekādi — Galerans truli paskatījās uz viņu. — Kas jauns?

—   Dežurēs Fakregeds.

—       Jā? — pieceldamies atsaucās Botredžs. — Sirds sāk atkal strādāt.

Saliecies no bedres palūkojās Tergenss.

—       Iesim laukā visi, — viņš teica. — Spēki ir galā. Eja pavisam aizbērta. Atpūtīsimies un izvāksim.

Viņš, galvu nokāris, apsēdās blakus Botredžam un slaucīja pieri ar delnas virspusi.

Stomadors nostājās ar plati ieplestām kājām, pieliecās un sāka palīdzēt pārgurušajiem vīriem izkļūt pagalmā.

XIV nodaļa

Visu pirmdienu pūta auksts vējš, un šis apstāklis manāmi atviegloja darbu, kas jau bija pārvērties ciešanās. Travertina gabalu izvākšanā pavadītā nakts bija tā izvārdzinājusi racējus, ka viņu domas brīžiem juka. Jo garāka kļuva eja, jo grūtāk bija saliektām mugurām svaidīties šurp un turp, velkot maisus ar kaļķakmens gabaliem. Nobrāztie ceļgali, melnās, sviedriem un asinīm aplipušās rokas, sapampušie kakli un sāpes krustos lika gan vienam, gan otram sabrukt pusnemaņā. Bija vēl atlicis mazliet vairāk par diviem metriem, bet, izrakuši īstu punduru_ koridoru, viņi juta šos divus metrus kā mocības. Pretstatā apdullinātajai apziņai un viscaur sāpošajām miesām viņu gars nepiekāpās nekādiem šķēršļiem, atgādinot taranu. Reizumis, luktura gaismā paskatoties apkārt, Galeranu saviļņoja sajūsma: šie pilnīgi taisnā tuneļa četrpadsmit metri modināja viņā lepnumu par neatlaidību, kas bija attaisnojusies. Tergenss manāmi sabruka. Viņš gandrīz nerunāja, acis nespēkā pievērtas, un viņš kā mirdams lāgiem sastinga nekustībā; Botredžs uzturēja spēkus, neganti lamājot cietumu, tiesu un kaļķakmeni, kā arī dzerot vīnu. Vīns un tabaka pašlaik bija šo četru vīru vienīgā barība.

Pirmdienā no vieniem līdz sešiem pēc pusdienas Tergenss, Botredžs un Galerans, sēžot pie izejas spraugas, aizmirsās smagā miegā, bet, tikko satumsa, vīri pamodās un tūlīt ķērās pie pudelēm. Viņus uzcēla Stomadors, kam visu dienu vajadzēja tirgoties, guļot stāvus un ne vienmēr jēdzīgi atbildot pircējiem. Katrīna apmeklēja viņu, izskata pēc nopērkot kārbu kafijas.

— Visiem piespriestas karātavas, — teica sieviete, — Fakregeds ir slimnīcā. Piecos naktī notiesātos vedīs uz cietoksni, kur ir vēl trīs tādi par citām lietām; tur izpildīs nāves sodu.

Šausmas, saprotamas katram, kas iemīlējis cilvēku par to, ko viņa labā darījis, sīkām izmisuma tirpām ielija veikalnieka ceļgalos. Viņš gāja modināt Galeranu, lai pastāstītu par spriedumu. Kaut arī tas bija vienīgais spriedums, ko varēja gaidīt, šī ziņa pārspēja visus mākslīgos nervu stiprināšanas līdzekļus. Klusējot sākās darbs.

Desmitos vakarā sprungulis ar vienu robu atsitās pret bruģi netālu no veikala. Stomadors to pacēla.

Būtu bezmērķīga cietsirdība aprakstīt šīs pēdējās stundas, kas nebija ne murgi, ne dzīvība, tikai pusnesamaņas piepūle un bailes nomirt, ja apstāsies pulss. Glāba vienīgi spirts. Ap pusdivpadsmitiem no zemes bija izplēsta viss aprēķinos nosacītais attālums, uz augšu pacēlās šahta, ko nosedza pusotras ass bieza virszemes kārta. Grube, saņēmis ziņu caur Katrīni, atbrauca pa aplinkus ce]iem un nostājās atstatus klajumā aiz Stomadora šķūņa. Steigšus pārģērbušies tumšās, parastās drānās un apmainījuši apavus, paņēmuši naudu un revolverus, aizslēguši veikalu un izvākuši no ejas darbarīkus, lai visās lietās būtu redzama skaidrība, sazvērnieki ķērās pie Davenanta atbrīvošanas.

Atstājuši Tergensu pie luktura ejas vidū, Botredžs, Stomadors un Galerans nonāca pie pēdējā šķēršļa, kas pletās pāri galvām kā zemes un sakņu griesti. Stomadors turēja sagatavotās kāpnes. Pēdējo stundu neaprakstāmā piepūle bija apdullinājusi visus. Trūka elpas. Tergenss saļima pie luktura; atspiedis muguru pret sienu, kājas izstiepis un galvu nokāris, viņš sēkdams cīnījās pēc elpas. Botredžs papurināja viņu aiz pleca, bet Tergenss tikai atmeta ar roku, teikdams: «Degvīnu!» Izņēmis no kabatas pudeli, kontrabandists iesprauda to draugam starp ceļgaliem un pievienojās Galeranam.

Galerans un Stomadors, saspiedušies šaurībā, palaida uz priekšu Botredžu, garāko no visiem, lai izlauztu ejas pēdējo segumu. Botredžs nevarēja vairs izmantot cērti, viņš paņēma lauzni un tieši piecpadsmit minūtes uz vieniem pēc Galerana pulksteņa iecirta to segumā. Nobira zemes kamolu krusa. Nočukstējis: «Sargieties!» — kaut arī Galeranam un Stomadoram, kas stāvēja saliekušies horizontālajā ejā, nekādas briesmas nedraudēja, Botredžs sakustināja lauzni, padzina to vēl augstāk un, darbinot to kā sviru, pats tikko paspēja aizsegties ar roku: zeme nobruka un ieraka viņu līdz ceļgaliem. Alā Ieplūda caurvējš; krūma pazares sašķeltā, naksnīgā debess pavērās augstu pār kontrabandista smilšaino seju. Steidzīgi pieslējis kāpnītes, Botredžs ar rokām nolīdzināja malas ne- gludumus, paplašināja caurumu un nodauzīja delnas gar sāniem.

— Ielauzāmies! — čukstēja Botredžs. — Tagad jāgaida!

Bedres izeja bija apmēram divu soļu attālumā no sienas. Aizsmakušiem kakliem sēcot, viņi ieelpoja cietuma pagalma gaisu, viņu uzvara bija augstākā balva par pēdējās dienas drausmīgo pārpūli. Pat nespēkā sabrukušais Tergenss iztālēm atsaucās: «Dzirdu… Vareni!» Visi trīs grūstījās un spiedās pie izejas kā zivis pie āliņģa, gaidot, ka kuru katru brīdi mēness gaismu ar savu ēnu aizsegs Fakregeda atbrīvotais Davenants.

Nekas neieskanējās, nenoklaudzēja, ne soļi, ne čaboņa virspusē, un pēkšņi Galerans ieraudzīja Fakregedu, kas četrrāpus nometās pie bedres. Viņu skatieni sastapās, Fak- regeda apjukusi seja pārsteidza Galeranu.

—   Kur viņš ir? — Galerans čukstēja, — Dodiet viņu šurp, Leciet lejā. Mašīna gaida,

—   Viss izjuka, — atteica Fakregeds, nolaužot krūma zariņu, kas skrāpēja seju,

—   Kas noticis?

—   Viņš nevar iznākt. Nevar paspert ne soli. Viņš ir karsonī un murgos, tikai reizēm runā kaut ko jēdzīgu. Spēka viņam nav. Es gribēju nosēdināt, bet viņš bija bez spēka un nogāzās. Visu dienu smēķēja un staigāja. Pret vakaru — kā uguns, bet ārstu nolēmām nesaukt, uz ko ceram — paši nezinām. Izmetot jums koku, es redzēju, ka viņam slikti, bet domāju, ka viņš tomēr varēs iziet, un tad jūs viņu aiznesīsiet. Pēdējās divas stundas viņš guļ kā zibens ķerts.

Atbrīvojies no Matusa, Fakregeds tomēr baidījās, ka viņam būs jādežūrē pašā cietumā, kā bija noteikts pēc saraksta, bet uz slimnīcu ies kāds cits. Fakregedu glāba nepielūdzama un modra sarga reputācija, ko viņš apzināti centās spodrināt. Drīzumā gaidāmās traģēdijas apstākļi noskaņoja cietuma priekšnieka palīgu par labu Fak- regedam. Kontrabandistu draugs uzpirka slimnīcas otro uzraugu Lekānu, tieši un rupji izberot viņa priekšā pilnas saujas zelta. Sāds solis izrādījās pareizs: nekad neredzējis tādu naudu un uzzinājis, ka bēgšana nodrošināta, Lekāns padevās kārdinājumam un bija ar mieru piedalīties notiesātā atbrīvošanā.

Piecdesmit mārciņas Fakregeds paņēma sev.

Tik nepanesami, tik drausmīgi izskanēja drūmā vēsts, ka Galerans nekavējoties izkāpa no bedres un, smakdams sāpēs, nostājās slimnīcas dārzā. Viņš atskatījās. Aiz viņa stāvēja Botredžs; Fakregeds palīdzēja izkāpt Stomadoram.

—   Kur tad jūs? — Galerans jautāja.

—   Visi kopā, — atbildēja Botredžs. — Tāda jauka mēnesnīca, iesim pastaigāties,

Viņa acis staroja pilnīgas atteikšanās gaismā, kas tik reti vērojama cilvēkiem.

—   Kāpēc esmu dzīvojis? — sacīja Stomadors. — Tagad ne no ka vairs nav bail.

Fakregeds aizlavījās pie ēkas stūra, kur atvērtās durvis aizsedza skatu uz vārtiem. No turienes atskanēja uzraugu klusā saruna.

—   Ja mata galā, tad mata galā, — viņš nočukstēja, — Nāciet klusi man līdzi.

Cits pēc cita viņi ienira kopīgās nodaļas spoži apgaismotajā gaitenī. Galerans ieraudzīja bālo, trīcošo Lekānu, kas, bezpalīdzīgi paskatījies uz Fakregedu, saņēma atbildi:

—   Sagatavojieties uz visu, atkāpšanās nodrošināta.

Dzirdot trauksmīgo kustību gaitenī, daži kopīgās palātas arestanti pamodās un gulēja klausīdamies, uzbudināti kā skatītāji, kas drūzmējas pie teātra durvīm. «Kas tur ir?» jautāja viens. «Ved uz karātavām,» otrs atbildēja. «Kāds nomiris,» minēja trešais. No vienpadsmit slimniekiem tikai viens nojauta, kas īsti notika, un, tā kā viņš bija notiesāts uz divdesmit gadiem, tad ieraka galvu spilvenā, lai nedzirdētu neprātīgi pārdrošās darbības skaņas, kas sāpīgi griezās sirdī.

Lekāns palika, lai melotu arestantiem, ja viņi, ziņkārības tirdīti, izsauktu uzraugu ar zvanu, bet pārējie devās tālāk pa gaiteni un pienāca pie Tireja durvīm. Sadzirdējis sojus, viņš izrāvās no murgu miglainajām ēnām, sasprindzināja apziņu un vērsa to uz nakts skaņām. «Nāk pēc manis, cik vēlu un cik nevajadzīgi tagad,» viņš domāja, «bet labi, ka viņi ir atnākuši. Jeb vai man tā tikai liekas? Visu laiku taču kaut kas rēgojas, atkal pagaist un aizmirstas. Es drīz miršu. Kad nāve tuvu, viss ir mazliet rēgains. Bet es nezinu… Es gribu,» viņš balsī turpināja, līksmi un mežonīgi skatīdamies uz priekšā nostājušos Galeranu, «lai jūs pienāktu tuvāk. Jūs esat Galerans, Orts Galerans, mans draugs .,.»

Redzot Davenanta iekaisušo seju, Galerans strauji tuvojās gultai.

—   Vai tiešām jūs izrakāties cauri ielai?

—   Jā, Tirej, tas ir izdarīts, un mēs esam klāt, — sacīja Galerans, vēl arvien cerēdams, ka atbrīvošanās acīm redzamais tuvums pacels šo novārgušo miesu. Viņš ar pūlēm pazina to jaunekli, kāds reiz bija Davenants, Dīvaina un smaga bija šī satikšanās, kad pateikt gribējās tik daudz, bet nedrīkstēja zaudēt ne mirkli.

Galerans apsēdās Tireja kājgalī. Stomadors un Botredžs apstājās pie galdiņa.

—       Džems, tas esmu es, — veikalnieks čukstēja, — mēs tevi nepametīsim.

—       Kas tas ir? Tas ir Stomadors, — turpināja Davenants, kam drudža karstumā nemaz nelikās savāda ši scēna, kas patiesībā bija ārkārtīgs risks. — Kāļu rausis savienojis mūs uz visiem laikiem, Stomador. Ort Galeran, mans draugs. Jūs esat pavisam sirms,,, Iekšēji arī es esmu tāds.

—       Saņemies, tevi glābs. Viss gatavs. Celies, mēs brauksim uz manu piepilsētas vasarnīcu. Automašīna gaida. Tu aizbrauksi ar kuģi uz Sanrioli vai Helgju.

—       Neiespējami, Galeran. Jūs droši vien esat visjaukākais cilvēks no visiem, kurus jebkad esmu pazinis, un es, liekas, pazinu …

—   Celies taču, auša!

—   Piekalts. Es vairs neesmu gājējs.

—   Es trīs reizes ievietoju avīzē sludinājumu par tevi.

—       Es nelasīju avīzes… Es ilgi tās nelasīju, — sacīja Davenants.

—       Es atgriezos divas dienas pēc tavas pazušanas. Man bija daudz naudas. Tava tiesa — vairāki tūkstoši. Tā ir saglabāta.

—       Man toreiz vajadzēja tikai simt mārciņu. Ak, kā es jūs meklēju.

Davenants ar maigumu skatījās uz viņu, gribēdams šinī skatienā ielikt visu, par ko bija grūti runāt. Saviebies viņš pacēla roku un ar nopūtu nolaida to atpakaļ.

—       Tāds esmu arī es, — viņš teica. — Man ir vēl mazāk spēka.

Galerans pacēla segu un lēni to nolaida. Uzpampusi kāja sarkani spīdēja; pēda, saplūstot ar ikriem, bija zaudējusi formu.

—       Nepiesargājies, — teica izmisušais Galerans. — Ko nu darīt?

—        Kā es varēju piesargāties? — skaidri, bet ar pūlēm runāja slimais. — «Sargāties, klusi gulēt ar kapa smiltīm zobos?» Jā … es nevarēju. Ar mani apgājās nelietīgi, apsolīja, ka mani vedīs uz tiesu, bet visu izlēma bez manis.

Fakregeds ielūkojās kamerā. Bāls, vienas vienīgas domas tirdīts, uztraukumā sakodītām lūpām — viņš noskatījās uz visiem un, pieri berzēdams, pienāca pie gultas.

—   Kā bluķis! — Fakregeds sacīja. — Ko izlemsim?. Nemociet viņu.

—   Visi pūliņi pagalam, — noteica Stomadors. — Piespiedies, Gravelot. Tikai iziet laukā un nokāpt lejā! Tur mēs tevi aiznesīsim!

—   Daudz vēl palicis laika? — jautāja Galerans.

—   Ko nu par laiku, — atteica Fakregeds. — Mūsu rīcībā ir vismaz divas stundas, kamēr tur sāks kustēties, bet, lai būtu kaut desmit stundas, iznest mēs viņu nevaram.

Patiešām, iznest Davenantu nevarēja. Šaurajā, pagalma uzraugam neredzamajā izejā gar slimnīcas atvērto durvju malu viens cilvēks varēja izlavīties nepamanīts, tikai piespiežoties pie sienas un klusinot soļus. Galerans izgāja pie durvīm, domās nesot līdzi slimnieku, un redzēja, ka viņus acumirklī noķers, pat ja slimais neievaidēsies. Vilkt viņu trijatā bija tāds darbs, kas prasīja vēl metru uzraugam neredzamas platības, un arī tikai tad, ja grants neiečirkstēsies un četru cilvēku paātrinātā elpa nebūs sadzirdama cietuma pagalma klusumā. Atgriežoties Galerans ar izmisumu paskatījās uz Tireju.

—   Nu kaut kā, Davenant!

Redzot, kā apbēdināti draugi, kas veltīgi riskēja ar savu dzīvību, Davenants sasprindzināja skatienu vienā sienas punktā, pacēla galvu un pūlējās izkāpt no gultas. Divas trīs sekundes, Galerana atbalstīts, viņš drebēja elkoņos, tad sabruka, acis aizvēris, ar tādu spēku novaldot sāpju vaidu, ka uz kakla pietūka vēnas.

—  Vai tiešām neapžēlos? — sacīja Galerans. — Viņš taču nevar pat stāvēt.

—   Pakārs bez vārda runas, — atsaucās Botredžs. — Benniju Smitu pakāra pēc saindēšanās ar zilskābi, nesamaņā, viņš tā arī neuzzināja, kas noticis.

Asaras rīdams, Stomadors saķēra Galeranu aiz pleca, atkārtojot:

—   Diezgan., , pietiek. Es vairs nevaru. Es šaušu. Man tagad vienalga.

—   Ejiet, — klusi teica Davenants, — nemocieties. Man ir labi, esmu mierīgs. Es pašlaik izjūtu dzīvi spēcīgi un karsti. Traucē tikai melnie ūdeņi, tie pārplūdina manas domas, bet es visu saprotu.

—   Uzbrukt vārtiem? — jautāja Botredžs.

Viņam neatbildēja, un viņš tūlīt aizmirsa savu priekšlikumu, kaut arī bija gatavs uz visu, tāpat kā Stomadors un Galerans. Viņi atgādināja līdz pēdējam uzvilktu atsperi.

Saņēmis notiesātā roku, Galerans glāstīja to, skumji smaidīdams.

—   Domā, ka esmu mazliet nokavējies, — viņš čukstēja. — Mans mūžs arī drīz būs galā. Darīt neko nevar, mēs aiziesim. Tomēr piedod dzīvei, ar to tu viņu uzvarēsi. Ļaunuma tev nav?

—   Nē. Mazliet rūgti_, bet tas pāries. Tikko sastapāmies, un jau jašķiras! Kā jūs dzīvojāt pa šo laiku?

Botredžs sāka skaļi elpot un atgāja pie loga; viņa roka nervozi ieslīdēja kabatā. Viņš atgriezās, pastiepjot Davenantam revolveri.

—   Jūs nenošausiet garām pat ar aizvērtām acīm, — teica Botredžs, — jūs esat ciets cilvēks.

Davenants pateicīgi paskatījās uz viņu, saprotot Botredža kustību nozīmi un priecājoties par katru uzmanības zīmi, it kā viņam nedāvinātu drausmīgu nāvi no paša rokas, bet gaviļainu uzvaru. Viņš paņēma revolveri un nolika sev blakus.

—   Gan jau es kaut kā, — sacīja Davenants. — Es sapratu. Kas tad tas? Stomador! Neraudiet taču, tik liels un resns!

—   Ko pateikt? — iebrēcās veikalnieks, atmetis ar roku šiem Davenanta vārdiem. — Vai tev ir māte, māsa vai meitene, kam esi solījies?

—   Nav. Nav tādu, par kurām jūs jautājat.

—   Tirej, — ierunājās Galerans, — šī nakts devusi tev milzīgu varu pār mums. Glābt tevi mēs nevaram. Izpildīsim katru tavu vēlēšanos. Ko izdarīt? Saki. Pat nāve mani neatturēs.

—   Mani arī, — Stomodors paziņoja. — Es varu palikt pie tevis. Sāksim apšaudīšanos. Neviens nespers kāju pār šo slieksni!

Šajā brīdī no bailēm gandrīz vai sajukušais Lekāns ielauzās kamerā, šņākdams: «Ejiet prom! Es visus apšaušu!» Fakregeds pieskrēja Lekānam no aizmugures un atbruņoja viņu.

Izrāvis uzraugam revolveri, Fakregeds iesita viņam pa galvu.

—   Jau pagalam! — viņš teica Lekānam, — Atjēdziesl

Nomierinies! 5e, iedzer ūdeni. Aiztaisi maksti, revolveris paliks pie manis! Mīkstpēdiņšl

—   Lekānam, liekas, taisnība, — atsaucās Tirejs.

Apdullinošais trieciens, lamas un ūdens glāze atskurbi-

nāja uzraugu. Jūtot atbalstu un visas grupas ciešo vienību, viņš izgāja, murminādams:

—   Man likās ,,, pagalmā .,. Vai drīz tas beigsies?

—   Paļaujies uz mani, — teica Fakregeds, — ar mani notikušas ne tādas lietas vien.

—   Izlemiett —- Botredžs vērsās pie Davenanta. — Viss tiks izdarīts, uz dzīvību vai nāvi.

—   Nedomājiet, — nopūtās Davenants, — nedomājiet visi tik daudz un labi par vienu, kam lemta bojā eja.

Viņa skatiens bija kluss un daiļrunīgs, kā tas mēdz būt pusnomodā, pusmurgos.

—   Jāatnāk, — viņš teica dziļā pārliecībā, — kādai sievietei, kas zina, ka no rīta manis vairs nebūs starp dzīvajiem. Viņai ir pateikts. Vai tiešām tā nav labākā sirds no visām, kas apņēmusies ierasties drūmajos, ciešanu saviļņotajos mūros? Sī sirds pavērās, paceļoties lielas žēlsirdības augstumos, jo zina, ka es nekad neesmu jutis mīlošas rokas pieskārienu karstajai pierei. Cik maz! Cik daudz! Nav zināms, kā viņu sauc, un es neredzu viņas seju, bet, kad jūs aiziesiet, es viņu ieraudzīšu. Tajā — viss. Nolādēts ir tas, kas nav jutis šādu sveicienu.

—   Mēs viņu ieraudzīsim, mīļo Tirej, — sacīja Galerans, uzmanīgi uzklausot šo murgu un vientulības uzvēdīto runu. — Kas viņai pateica?

—   Liekas, kāds no jums. — Nodrebēja Davenants, ar pūlēm paraudzīdamies apkārt. — Nesen izgāja no šejienes.

—   Izgāja un atgriezās, — negaidīti sacīja Stomadors, atbildot Galerana ciešajam skatienam.

Botredžs arī saprata. Pirmsnāves uzbudinājuma tēli atklājās viņa priekšā tikpat skaidri, cik skaidri bija runājis Davenants. Nāves sprieduma nakts darīja visus līdzīgus. Daudz kas kļuva saprotams no mājiena.

—   Stomador, — čukstēja Galerans, vedot veikalnieku pie loga, — jūs taču esat gatavs uz visu?

—   Viņš ir gatavs, es eju viņam līdzi, — sacīja Botredžs, — bet,.. jūs!

—   Nē, es tam nederu, — skumji atbildēja Galerans. — Es nespēju normāli domāt. Jūs izdarīsiet labāk par, mani, ja izdarīsiet,

Fakregeds, kas klausījās pie durvīm, drūmi pamāja, kad Galerana skatiens prasīja viņa piekrišanu.

—   Jā, — sacīja Fakregeds, — katrs no mums gatavs uz visu, lai vismaz mūs piemin ar cieņu. Ejiet, tikai ātri, pēc stundas būs jau bīstami.

—   Par ko jūs runājat? — jautāja Davenants. — Cik gara šī naktsj Bet es nežēlojos, es nekad neesmu žēlojies. Galeran, apsēdieties uz gultas, jūs aiziesiet pēdējais.

Pa to laiku Botredžs un Stomadors zagšus aizlavījās uz bedri aiz slimnīcas sienas un pielīda pie Tergensa; viņš jau nojauta ļaunās beigas un klusēdams skatījās uz draugiem, kas, ceļos nometušies, turēja viens otru aiz pleciem un strīdējās. Tergensam Stomadors deva zīmi neiejaukties.

—   Klausieties taču, — runāja Botredžs, purinādams veikalnieka plecus, — es esmu žiglāks par jums un varu visu pateikt ātrāk. Es zinu, kas jādara.

—   Kāds tam sakars ar žiglumu? Laid vaļā, tu visu samaitāsil — iebilda Stomadors, pats neatlaizdams Botredža plecu. — Tu atvedīsi te pūli…

—   Netiepieties, mums ir maz laika, — pārtrauca Botredžs, — tas taču ir citādāk nekā atvest mācītāju. Viņa dvēsele mocās. Vai tu to saproti?

—   Es visu saprotu labāk par jums. Ej nost no ceļa, ka tev saka. Tu nespēsi pateikt, kā vajadzīgs, no tevis bēgs. Man ir pieredze tādās lietāsl Es pētu psiholoģisku pieeju cilvēkiem, un man ir nekļūdīga acsl Kā tu vari mani aizvietot? Tā ir nekaunībai

—   Atstājieties! Es aizskriešu tepat pie vienas atraitnes, sirds viņai laba, un bailīga viņa arī nav. Viņa visu sapratīs. Viņas dēls arī sēž cietumā, tikai citā.

—   Vai tu maz saproti, ko viņš grib pirms nāves? — iešņācās Stomadors. — To pat es nevaru izteikt, kaut arī šajā ārprātīgajā naktī manas domas pamodušās uz visu mūžu! Viņš grib uzelpot — dzirdi? — uzelpot ar visu sirdi — uz visiem laikiem! Klusē! Klusē! Es būšu tas, kas atvedīs pēdējo, nezināmo draugu, tādu kā viņa gaišie murgil — neprātā čukstēja Stomadors, slaukot asaras un jūtot sevī spēku pamodināt veselu pilsētu. — O, nakts, — viņš teica, pūlēdamies atbrīvoties no jūtām, kas viņu plosīja, — radi šo būtni no stariem un smaidiem, no žēlsirdības un rūpēm, jo tāda ir nelaimīgā dvēsele, kas gatava mirt neģēļu rokās! Ko mēs te pļāpāsim! Stāvi pie cietuma izejas un šauj, ja vajadzīgsl

Botredžs gribēja iebilst, bet Tergenss saņēma viņu aiz krekla apkakles un atrāva no veikalnieka, kas, ar galvu velvē atsizdamies, metās uz izeju.

—   Sēdiet, — sacīja Tergenss, — viņam taisnība.

Pārlēcis pāri sētai klajumā aiz šķūņa, kur dziļi satrauktais Grube gaidīja, neizlaižot no rokām stūri, veikalnieks tikai pamāja viņam, dodot zīmi stāvēt un gaidīt, bet pats, pa klajumu apmetis loku kvartālam, izskrēja Cietuma šķērsielas viņā galā.

Sauss, tveicīgs vējš apvēdīja viņa aizelsušos stāvu. Ar kailu galvu, visu laiku jūtot mēmu saucienu aizmugurē, Stomadors skatījās nakts tukšumā. Viņš gāja gan soļiem, gan metās skriešus.

Mēness slēpās aiz mākoņiem, atsedzis starojošu plecu. Bezkaislīgā nakts gaisma apskāva namu ēnas. Neaiz- skrējis ieplakā līdz tiltam, kas savienoja pilsētu ar nomali, Stomadors ieraudzīja divas meitenes steidzīgi atgriežamies mājās. Stomadors metās pie viņām, dziļi ticot savas iedvesmas spēkam, bet, sastingušas pārsteigumā, šīs meitenes jau pēc viņa pirmajiem vārdiem: «Palīdziet mirējam…» — izšķīrās un metās bēgt, izspūrušā, druknā vīra mežonīgā izskata sabiedētas. Neapstādamies, nezaudēdams dūšu, Stomadors izskrēja cauri mazajam kvartālam, kas savienoja tiltu ar visai pilsētai cauri ejošā Centrālā bulvāra ziemeļu puses kāpnēm.

Zemo palmu biezie vēdekļi šalca un līgojās karstajā vējā, tālumā spēlēja mauru rotondas orķestris; tā skaņas izsvaidīja vējš, tikai retumis mūzikas taktis ieskanējās skaidri un trauksmīgi, kā vārdi, ko durvīs met cilvēks, aizejot uz visiem laikiem, tālu. Sajā nakts stundā gandrīz nebija garāmgājēju; bulvāra galā vientuļas sievietes stāvs melnā mantijā tuvojās kāpnēm, kā zvaigznes uzzalgoja viņas acis.

—   Dzīvība, apstājies nāves dēļ! — iekliedzās Stomadors, mezdamies pie viņas. — Lai jūs būtu kas būdama, uzklausiet paša izmisuma balsi! Runa ir par nāvei nolemto. Es neesmu ne piedzēries, ne ārprātīgs, un es uzreiz noticēju jums. Nepieviliet mani!

XV nodaļa

Pat laulības pirmais mēnesis nedeva laimi jaunajai sievietei, kas tik karsti mīlēja savu vīru, ka nepamanīja viņa apdomāto rīcību, kam vajadzēja novest pie šķiršanas.

Tikai pirmajās laulības dienās van Konets bija uzmanīgs pret sievu; pēc ierašanās Poketā viņš vairs nekautrējās un atkal nodevās tai parastajai dzīvei, pie kuras bija pieradis. Viņš bija izklaidīgs, ass un zobgalīgs, kā pieaudzis cilvēks, kas ātri vīlies rotaļlietiņā, ko untuma dēļ paņēmis laika pakavēšanai. Sajā dienā van Konets rupji apvainoja Konsuēlu, pārmetot viņai zemo izcelšanos. Lai kaut cik izklaidētos, viņa devās viena uz koncertu, bet, paklausījusies saviļņojošo un vēl vairāk sāpinošo mūziku, domu nomākta, atstāja zāli. Pirmoreiz tik asi nesaskanēja augstās mākslas izteiktās jūtas ar viņas naivo, rūgto pieredzi.

Skumja, jūtot vēlēšanos palikt vienatnē, Konsuēla, maz pazīdama pilsētu, lēni gāja pa bulvāri viņas mājai pretējā virzienā, un viņu apturēja Stomadors.

Pavirši paskatījusies uz viņu, Konsuēla izmeta dažus spāņu vārdus un gribēja iet tālāk, bet Stomadors tik saudzīgi, kaut arī karsti saņēma viņas roku, ka viņa apstājās, nespēdama dusmoties.

—   Neaizejiet neuzklausījusi, — lūdzās Stomandors, ieplētis rokas, it kā ķerdams viņu, — Senjora, uz nāvi notiesāts mans labākais draugs Džems Gravelots, rītausmā viņu pakārs. Senjora, palīdziet man pateikt tādus vārdus, kas jūs pārliecinās! Nāciet man līdzi pie viņa, uzklausiet un pavadiet viņu nāves ceļā! Jūsu sirds sapratīs šo pēdējo vēlēšanos, kam mana valoda ir par necienīgu un rupju, lai to izteiktu!

Aptverot šī uzbrukuma nopietnību, redzot sagrauzto seju, nekārtīgo apģērbu, pa daļai jau iejutusies vecā vīra izmisīgajā saviļņojumā, Konsuēla teica:

—   Lai dievs piedod viņa grēcīgajai dvēselei, ja tas ir tā, kā jūs sakāt, labais cilvēk. Kurp jūs mani saucat?

—   Uz cietumu, senjora. Viņš nav noziedznieks, kaut arī tiek apvainots apšaudē ar muitas sardzi. Neviens netic viņa noziedzībai, jo viņu pazudināja van Konets, gubernatora dēls. Gravelots iesita šim neģēlim par zemisku rīcību. Un viņš pazudināja Gravelotu aiz atriebības un bailēm pazaudēt izdevīgu līgavu. Bet nav laika izstāstīt visu. Es redzu — jūs apžēlojāties, un jūsu cēlā sirds nobāl tāpat kā jūsu seja, dzirdot par noziegumu. Lūk, viņa pēdējā vēlēšanās, un spriediet, vai tā varēja teikt melna dvēsele: «Stomador, griezies pie pirmās sievietes, kuru tu satiksi. Ja viņa ir veca — būs man māte, jauna — būs man māsa, ja maza — būs man meita.» Spriediet taču, kā trūcis mirējam un cik cietsirdīgi būtu atteikt viņam, jo viņš ir slims, gultai piekalts un gaida nāvi!

Šī runa, neviltotu ciešanu pilna, drausmīgais, pret viņas vīru vērstais apvainojums, no kura nelaimīgās jaunās sievietes dvēselē iedrebējās kaut kas nelabojams, padzina visas Konsuēlas šaubas. Viņa piekrita.

—   Es jums neatteikšu, — sacīja Konsuēla. — Tam ir visai drūms iemesls, ko nepūlēšos paskaidrot. Ejam. Vediet mani. Kā mēs tur nokļūsim?

—   O, atvainojiet! Tikai caur pazemes eju. Bēgšana neizdevās, — atbildēja gavilējošais Stomadors, gatavs aiz pateicības nest uz rokām šo mīļo būtni, kas bija tik drosmīgi metusies briesmās. — Ticiet vai neticiet, bet vismaz divdesmit sievietes es lūdzos veltīgi. Un es nenožēloju, — viņš piebilda, — jo man bija lemts Jūs saprotat, ka tā ir patiesība, senjora.

Par spīti savas dvēseles krēslai, kas drīzāk atgādināja nāvi nekā Davenanta drudžainais uzbudinājums, Konsuēla nespēja novaldīt smaidu, klausoties steidzīgi blakus soļojošā Stomadora naivajos glaimos un tērzēšanā, līdz pēc stundas ceturkšņa viņi ieslīdēja veikala pagalmā. Stomadora godprātība nu bija pilnīgi skaidra Konsuēlai; kaut arī viņas elpu žņaudza bīstamā notikuma neparastība, jaunā sieviete drosmīgi ieskatījās laternas vāji apgaismotajā šahtā, teikdama:

—   Es pavisam notriepšos. Iedodiet ar ko aptīties.

Pa to laiku, kamēr bija nākuši, Stomadora valodās viņai visā skaidrībā pavērās viņas vīra rupjā un zemiskā sirds, it kā būtu atklājušās ārēji ziedošas miesas pūstošām brūcēm izķēmotās iekšas. Un viņa gribēja dzirdēt savu spriedumu no nāvei nolemtā, kas, pats to nezinādams, atmaskoja netīrus melus.

Ātrāk par kaķi, kas vienā lēcienā aiznes peli, Stomadors metās savā istabā un atnesa diezgan tīru palagu. Satinusies pāri galvai, Konsuēla ieraudzīja no lejas pavērsto Tergensa seju. Viņu pārņēma dziļa interese par pasākumu, kura drūmais spriegums dīvaini atbilda viņas ciešanām.

—   Vēl ir kluss, — atviegloti nočukstēja Stomadors, — nakts ir žēlīga Džemam. ♦. Bet apdomāts tiešam spīdoši!

Jaunā sieviete ar pašas sirdsapziņas seju Stomadoram likās kā paļāvīgs bērns. Veikalnieks aplidoja viņu, saudzīgi palīdzēdams nokāpt.

—   Zvēru pie ērkšķu vainaga! Jūs esat īsti vīrieši! — teica Konsuēla, ieskatīdamās draudīgajā tunelī, ko drūmi apgaismoja luktura zvaigznīte. Tiešām, varēja sajūsmināties par šo darbu. — Kaut vai tas ir mans mierinājums, — viņa piebilda, atstādama veikalnieku nesaprašanā par šīs piezīmes jēgu.

Pats cietuma novietojums pretim pagalma stūrim apstiprināja viņas satrauktā pavadoņa vārdu patiesīgumu, Tagad Konsuēla uzskatīja par savu tiešo pienākumu kaut kā atlīdzināt viņas vīra nodarīto ļaunumu; salīkusi viņa steigšus devās uz priekšu. Viņas izskata pārsteigtais Botredžs klusēdams spiedās pie ejas sienas, lai palaistu garām sievieti. Konsuēla uzkāpa viņam uz rokas, bet viņš pat nesakustējās. Tergenss palīda uz priekšu un, kājas izstiepis, nosēdās pie otras izejas. Konsuēlai un veikalniekam tās pārkāpt bija ērtāk nekā pirmīt tikt garām Botredža garajam augumam. Par laimi visiem cietuma drāmas dalībniekiem vējš pūta viņiem sejās. Rāpdamās pa koka kāpnītēm, Konsuēla iznāca virszemē. Nosviedusi palagu bedrē, viņa nedzirdami sekoja Stomadoram tos desmit soļus, kas pazemes eju šķīra no slimnīcas durvīm, un, pie sienas spiezdamās, ieslīdēja spoži apgaismotajā telpā. No visiem pārejas momentiem, sākot ar pazemes eju līdz durvīm un atpakaļ, šie divi soļi atvērto durvju šaurajā aizsegā lika visasāk izjust risku. Resnais Stomadors, tāpat kā iepriekš, nogūlās pie durvīm uz sāna un pievilkās uz rokām. Konsuēla, atmetusi galvu, ar muguru spiedās pie sienas. Tikpat uzmanīgi bija jārīkojas visiem, arī Fakregedam, un, ja ņem vērā, ka pa darbības laiku dažādi ļaudis trīspadsmit reizes atkārtoja šo gājienu, pie tam neviens nesacēla troksni un neklupa, tad saprotams, kāds sasprindzinājums bija patērēts šīs slepenās cīņas niecīgajā laukumiņā.

Konsuēlas parādīšanās brīdī Davenants jau bija aizmirsis, kam jāatnāk. Viņa nesakarīgie vārdi, skarot tēvu, bēgšanu, van Konetu un advokāta dīvaino taktiku, prasīja viņam arvien lielāku piepūli. Kad viņš apklusa, Galerans runāja ar viņu, uzmundrinādams kā vien varēdams ar apsvērumiem par nāves soda iespējamo atlikšanu. Neticot Stomadora meklējumu veiksmei un apzinoties, ka briesmas arvien pieaug, viņš jau gribēja iet prom, kad Davenants teica:

—   Sudraba briedi atdodiet Roēnai un Ellijai Futrozām. Nezinu, kad tas bija — tagad vai pagājušo nakti, bet

man likās, ka es redzēju uz galda sveci, kas dega dienā. Logā lauzās vējš, bet liesma neplīvoja, nedzisa, tikai svece kusa joti ātri…

Fakregeds atvēra durvis, ielaižot Stomadoru un jauno sievieti, kas šausmās paskatījās uz guļošo cilvēku. Viņa izmocītā un skaidrā seja vēl nebija paspējusi zaudēt savu šai saulei tālo izteiksmi. Lekāns, ko Stomadors ienākot satrieca ar vārdiem: «Tā ir cietuma priekšnieka radiniece!» — tagad no visa spēka rāva Fakregedu aiz rokas, lai dzirdētu izskaidrojumu un lūgtu atļauju bēgt. Viņi aizgāja.

—   Tas esmu es … tas esmu es… — atkārtoja Stomadors. — Es atradu šo feju, nevis Botredžs… tā ir dievība … mierinājums … meitenīte-bruņiniece. Viņa ir kā bērns. Es varbūt reizes trīsdesmit apturēju visādas garāmgājējas!

Galerana nomaktais garastāvoklis paceļas neredzētos augstumos. Sajā naktī viss, kas labs cilvēku sirdīs, pavērās viņa priekšā un neiespējamais kļuva vienkāršs.

—   Jums draud vislielākās briesmas, — sacīja Galerans jaunajai sievietei, no pirmā acu uzmetiena uzminot, kā viņai klājas dzīvē. — Ja mūs visus pieķers, neizbēgama apšaudīšanās, un, kaut arī jūs aizskart mēs neļausim, risks tomēr ir milzīgs.

—   Man tas nav tik briesmīgi, — atbildēja Konsuēla lepni — kā cilvēks, kas apziņas sevi. — Var būt tikai nepatikšanas, bet es esmu gatava uz to.

«Kas viņa ir?» domāja visi, jūtot, ka Konsuēla neizliekas, runā patiesību. Kamerā iestrāvoja neskaidra cerība. Davenants dziļi nopūtās. Tumšie ūdeņi uz laiku pameta viņa apziņu, un bezgala laimīgs par to augstāko, ko liktenis dāvājis viņa mokās un drausmās, Davenants atdzīvojas.

—   Mans prāts ir atkal skaidrs, — ierunājās Davenants. — Mani murgi atveda jūs šurp, tie nebija tikai murgi, — viņš piebilda, jau žēlodams būtni, kas ar savas balss skaņām vien bija nesusi tādu mierinājumu, būtni — tik brīnumainu un daiļu, tik īstu, it kā viņš pats būtu to izdomājis. — O, — teica Davenants, — es tagad esmu mierīgs, esmu līdzīgs visdzīvākajam no dzīvajiem. Ejiet! Piedodiet man un ejiet!

—   Pagaidiet! Es vēl neesmu atjēgusies, kad jūs jau dzenat mani prom. Jūs esat notiesāts uz nāvi, nelaimīgo cilvēk?

—   Redzot jūs, gribas teikt, ka esmu notiesāts uz dzīvibu.

Sī skumjā joka cildenības aizkustināta, Konsuēla centās aizmirst savas pašas ciešanas un, pie gultas nostājusies, pieliecās un nolika roku uz Tireja krūtīm.

—   Šajā brīdī es neesmu jums gluži svešs cilvēks. Jūs dzīvosiet. Vai tas ir taisnība, ko mans pavadonis stāstīja par jūsu sadursmi ar van Konetu?

—   Jā, — atbildēja Davenants, sajūsmas pilnā izbrīnā raugoties viņas apņēmīgajā un maigajā sejā. — Bet katrs būtu rīkojies tā, kā rīkojos es. Savas mīļākās un draugu klātbūtnē, no žūpošanas braucot pie savas līgavas, kam nebija ne jausmas par viņa dēkām, van Konets plātījās un publiski pazemoja viņu; turpat pie galda viņam iegribējās apvainot un viņš arī rupji apvainoja kādu garāmbraucošu sievieti. Ne mazums bija jādzird arī man. Es iecirtu viņam pļauku, aizstāvot mīlestību.

Konsuēla sasita rokas un paslēpa seju delnās. Nevaldot asaras, viņa nolieca galvu, raudādama skaļi un rūgti, kā nopērts bērns.

—   Nežēlojiet, nemocieties tā! — Davenants teica. — Kāpēc es jums to visu stāstīju?

—   Tas bija nepieciešami, — nopūtās nelaimīgā, pieceldamās no soliņa, uz kura bija apsēdusies, kad Davenants sāka ar viņu runāt. — Bet es neko nezināju! Es esmu Konsuēla van Koneta, Georga van Koneta sieva, un es jūs glābšu. Es eju. Paļaujieties uz mani! Pavadiet mani drīzāk!

No viņas vārdiem iestājās klusums, un visi sastinga. Sākās tas mēmais, iekšējais juceklis, kad notikumu satriecošais spēks ir stiprāks par iespēju nekavējoties atsaukties uz to ar saprātīgu vārdu. Davenants skaļi teica:

—   Esmu glābts. Bet jūs? Ar ko es mierināšu jūs? Nenolādiet mani!

Viss neskaidrais, ko izraisīja Konsuēlas rīcība, nostājās savās vietās, un Stomadors izbijās.

—   Piedodiet… — viņš murmināja, — es jūs lūdzu nestāstīt nevienam, ka tā iznācis, nepazudiniet mūs visus!

Konsuēla tikai uzsmaidīja viņam. Uzmetusi notiesātajam siltu skatienu, viņi steidzīgi izgāja ar Stomadoru, Lekāna izbīļa pavadīta. Davenants nespēja neko vairs pateikt sievietei, kas bija saņēmusi tik smagu sitienu. Galerans izvilka no viņa pagalvja revolveri un, pamajis slimajam, nočukstēja:

—  Gaidi, bet pēc pusstundas pieprasi ārstu.

Kamera palika tukša.

Bezgalīgi atvieglotais Lekāns murmināja:

—   Ātrāk, ātrāk!

Un, tikko trīs vīri cits pēc cita pazuda pazemes ejā, viņš nočukstēja Stomadoram paka]:

—       Kasti… Divas kastes ieslieniet bedrē, un mēs to aizbērsim.

Lekāna vārdus sadzirdēja Tergenss. Apjēdzis šī priekšlikuma nozīmi, viņš ievilka tukšajā ejā divas kastes un uzslēja tās vienu uz otras tā, ka augšējās dēji no lejas aizsedza izeju.

—   Ko tas nozīmē? — Botredžs vaicāja Tergensam.

—       Klusē. Notiek tas, par ko cilvēks reizēm domā naktīs, kad nenāk miegs. Tad viss kļūst citādi.

—   Tu murgo? — sabozies noprasīja Botredžs.

—   Nē. Ejam. Visi ir veikalā.

Gandrīz jau pārlaistu briesmu negantajā niknumā Fakregeds un Lekāns aizbēra bedri ar puķu dobju zemi un piemīdīja to. Rīta pusē nolija ražens lietus, un tāpēc šī vieta starp diviem krūmiem ieguva dabisku izskatu.

Pārgurušais Fakregeds iegāja Davenanta kamerā, ieslodzītais ilgi skatījās uz viņu, tad pasmaidīja.

—   Esmu glābts, — viņš klusi teica.

—   Kā? Sī sieviete jūs glābs?

—       Nē. Nezinu. Esmu glābts tā, kā jūs saprotat, bet negribat teikt.

Viņš apklusa un sāka murgot. Fakregeds nomazgāja rokas, aizslēdza kameru, rūpīgi uzslaucīja gaiteni un paskatījās pulkstenī. Bija ceturksnis uz trijiem.

—       It kā visa dzīve būtu pagājusi, — nomurmināja Fakregeds.

Kamēr abi kontrabandisti, saslējuši kastes, aizsprostoja bedri, bet uzraugi maskēja izeju, Galerans, Konsuēla un Stomadors iegāja veikala dibentelpā.

—       Glābiet viņu, — teica Galerans jaunajai sievietei ar saraudātajām acīm. — Nav laika iedziļināties notikušajā. Sēdieties manā automašīnā.

—        Saprotiet manas jūtas, senjora! — ierunājas Stomadors. — Esmu tā satriekts, ka vairs nespēju būt tik mundrs kā tad, kad jūs satiku.

Klusu paspiedusi viņa roku, Konsuēla pierakstīja Galerana adresi, un Galerans pavadīja viņu līdz klajumam, kur Grube jau bija saguris no gaidīšanas.

—   Grube, — sacīja Galerans, — man briesmas vairs nedraud, bet Davenantam tās nav vēl garām. Neaizmirsti, ka tu tagad ved viņa glābiņu.

—   Kas viņš ir? — Konsuēla jautāja, iekāpdama automašīna.

—  Jūs to uzzināsiet, — atteica Galerans, — pagaidām es nosaukšu tikai viņa vārdu: Tirejs Davenants. Viens no vislabākajiem cilvēkiem. Lūdzu, atvainojiet mani.

Konsuēla brīdi padomāja.

—   Viss izšķirsies līdz rītausmai, — viņa sacīja un, pamājusi atvadām, pateica Grubem .savu adresi.

Šoferim vajadzēja gaidīt pie viesnīcas un atvest viņu atpakaļ uz veikalu vai arī atgādāt ziņas. Galerans ar skatienu pavadīja automašīnu un atgriezās Stomadora istabā.

—   Redz nu, kā iznācis, — domīgi ūsas kodīdams, sacīja Tergenss. — Manam brālim jaunu dienu neredzēt. Sieva nenostāsies pret vīru, tas ir skaidrs.

Nevienam nebija spēka atbildēt viņam. Tikko vilkdams kājas, Stomadors atnesa dažas neatkorķētas pudeles piparu degvīna. Nolauzuši pudeļu kaklus, sitot tos vienu pret otru, katrs dzēra, cik ļāva elpa.

—   Celieties, — sacīja Botredžs. — Tagad ir bīstami palikt te. Sēdēsim un gaidīsim aiz sētas stūra. Ja eju atklās, bēgsim.

XVI nodaļa

Namu, ko van Konets bija nopircis Poketā, vēl tikai beidza iekārtot. Laulātie draugi bija apmetušies viesnīcā «Sanriole», kur aizņēma trīs greznas, kopīgā telpā savienotas istabas ar atsevišķu ieeju.

Georgs van Konets atgriezās no privātas komersantu apspriedes ap vieniem naktī. Šajās dienās viņu vajadzēja apstiprināt par Akciju sabiedrības priekšsēdētāju.

Kalpotāji viņam pateica, ka Konsuēla nav vēl pārnākusi. Drīzāk ieinteresēts nekā satraukts par tik ilgu sievas prombūtni, žāvājoties un murminot: «Viņai laiks iegādāties mīļāko un paziņot to man,» — van Konets ierīkojās viesistabā, ļoti apmierināts par savu veiksmīgo virzīšanos uz priekšsēdētāja krēslu, sāka smēķēt un atcerēties Lauru Muldveju, kas vakar bija teikusi, ka smaragdu rokassprādze par pieciem tūkstošiem mārciņu pie juveliera Garika patīk viņai «līdz ārprātam».

Sīs allaž dzidrās sievietes nevērīgais, smaidīgais vēsums kaitināja un valdzināja van Konetu, nogurušu no mīlošās sievas, kas nepazina neko citu kā tikai uzticību, godu un sirsnību.

Van Konets bija spaidīgos naudas apstākļos. Konsuēlas pūrs bija gandrīz līdz pēdējam ieguldīts akcijās, kāršu parādu nomaksā, dāvanās Laurai un Snogdenam; ievērojama daļa sedza tēva tēriņus un ieķīlātās muižas izpirkšanu.

Viņš nogrima domās, gaišās un mierīgās domās, kā dzīves luteklis, kas ir pārliecināts, ka laime viņu neatstās

«Pazudusi sieva,» smīnēdams nodomāja vai Konets, kad pulkstenis nosita divi.

Sajā brīdī aiz krēslainās blakus istabas durvīm ieskanējās viegli, strauji soļi — tik strauji, ka vīrs nemierā paskatījās uz skaņu pusi. Konsuēla ienāca tāda, kā bija, — savās melnajās mežģīnēs. Viņas izskats, nogurums, bālums, saraudātā, iekritusi seja vēstīja nelaimi vai triecienu.

—   Kas jums noticis? — vaicāja van Konets neviļus nozīmīgāk, nekā bija gribējis.

Viņš piecēlās, arvien skaidrāk jauzdams nelaimi.

—   Georg, — šausmās uz viņu skatīdamās, klusi atbildēja Konsuēla, ar sirdij piespiestu, sāpēs drebošu roku valdot nopūtu, — ejiet, glābiet cilvēku, un tas būs jūsu glābiņš.

—   Kas noticis? No kurienes jūs nākat? Kur jūs bijāt?

—   Dārga katra minūte. Atbildiet, — vai kopš kāda mēneša jūsu atmiņā nav palicis rīts «Sauszemē un jūrā»?

Van Konets izbīlī paskatījās uz sievu, sarauca uzacis un atmetās krēslā, skatoties tuvu pie acīm paceltos pirkstu galos.

—   Es neapmeklēju krogus, — viņš teica. — Pirms noskaidroju jūsu uzvešanās iemeslus, man jums jāsaka, ka mana sieva nedrīkst sarīkot mājās maskuballi un pazust bez karietes kā istabene.

—   Nerājiet mani. Jūs zināt, ka mani šodien sarūgtināja jūsu cietsirdīgie vārdi. Es biju koncertā, lai izklaidētos. Un kas mani gaidīja — tikšanās, pēc kuras es vairs nedzīvošu kopā ar jums. Glābieties, Georg! Glābiet vispirms savu upuri. No rīta pakārs cilvēku, kura vārds ir Džeims Gravelots … Nu … Es taču redzu jūsu seju. Tātad — tā ir taisnība?

—      Kas par taisnību? — iebrēcās saniknotais van Ko- nets. — Ka es iebraucu purnā krodziniekam? Jā, to es izdarīju. Ko vēl jūs pārnēsāt no koncerta.

—   To es jums pateikšu, — atbildēja Konsuēla, kurai vairs nebija ne mazāko šaubu. — Es netaisos strīdēties un kliegt. Tajā dienā, kad jūs atnācāt pie manis tik drūms, bet es jūs tā mīlēju un žēloju, jūs izrādījās, bijāt nelietis un noziedznieks. Es neesmu vairs jūsu sieva.

—  Vai jūs labi darījāt, uzņemoties spiedzes lomu? Padomājiet par savu rīcību! Kā jūs uzzinājāt?

—   Nekad neteikšu. Man ir noteikums: ja jūs tūdaļ neiesiet pie ģenerāļa Feltona, no kā atkarīga sprieduma atcelšana, un neatzīsieties savā noziegumā, kaut vai uz ceļiem izlūdzoties apžēlošanu, rīt visa Poketa un Gertona zinās, kāpēc es jūs pametu. Jums spļaus sejā.

Van Konets uzlēca kājās, pacēlis sažņaugtās dūres. Ceļgali smeldza no bailēm.

—   Ne vēlāk par četriem, — sacīja Konsuēla ar smaidu stingajās lūpās.

Van Konets nolaida rokas, aizvēra acis un sastinga. Labi pazīdams savu sievu, viņš nešaubījās, ka Konsuēla darīs tā, kā teikusi. Nekā cita kā vien Konsuēlas satikšanos ar kādu cilvēku, kas viņai visu izstāstījis, van Konets nevarēja izdomāt, bet tāpēc nevajag viņu apvainot trulumā, jo uzminēt sakarus ar cietumu caur pazemes eju būtu varējis tikai gaišreģis.

—   Ne velti es gaidīju no jums kaut ko tamlīdzīgu, — teica van Konets, skatīdamies uz sievu ar tādu naidu, ka viņa novērsās. — Visu laiku gaidīju.

—   Kāpēc?

—   Jūsu uzvedībā vienmēr bija tā pretīgā netaktiskas vaļības pieskaņa, kas izskaidrojama ar jūsu diezgan zemo izcelšanos.

—   Zemo izcelšanos?! Es biju jūsu sieva. Nav tuvākas radniecības par šo. Vai mīlestībā visi nav vienlīdzīgi? Zema dvēsele ir tam, kas runā tā kā jūs. Mani nevar apvainot par izcelšanos, esmu cilvēks, sieviete, es varu mīlēt un mirt mīlestības vārdā. Bet jūs esat niecīgs. Alkatīgs gļēvulis, spīdzinātājs un slepkava. Jūs esat neģēļu neģēlis. Man kauns, ka esmu jūs apskāvusi!

Van Konets apjuka. Viņa iekšējo pretošanos sievas dusmām un sāpēm bija salauzusi šī kvēli izsacītā patiesība, kam pretim nostāties nevarēja neviens. Viņš piegaja pie Konsuēlas un satvēra viņas rokas.

—   Konsuēla! Atjēdzieties! Jūs taču mīlējāt mani!

—   Jā, es jūs mīlēju, — teica jaunā sieviete, atsvabinot rokas. — Jūs to zināt. Taču tūlīt pēc kāzām jūs kļuvāt auksts un neiecietīgs, un es bieži skumu, sēžot viena savā istabā. Jums parādījās aizbildniecisks un piespiesti pacietīgs tonis! Bet es neciešu aizbildniecību. Ziniet, niknumā runāt ir viegli, bet smaga ir sirds, kad mīlestība izrauta tik nežēlīgi. Mirusi asinīs un dubļos pie jūsu kājām. Man bija divdesmit gadu, nu ir trīsdesmit. Atzīstieties visā. Rodiet drosmi sacīt patiesību.

—   Ja vēlaties — jā, tā ir patiesība.

—   Nu, lūk… Es nezinu, kur vēl rodas spēks runāt ar jums.

—   Tā kā mēs šķiramies, — turpināja van Konets, slāpdams atriebties par apvainojumu un pabeigt visu uzreiz, — varu atzīties arī pārējā. Es nekad neesmu jūs mīlējis. Es uzturu sakarus ar Lauru Muldveju un esmu priecīgs, ka tik ātri tieku no jums vaļā. Vai nu jūs esat apmierināta?

—   Apmierināta?… Jā, apmierināta! Ne vārda vairāk!

—   Es varu arī…

—   Nē, es jūs lūdzu! Kas ar mani notiek? Es laikam esmu ļoti grēcīga. Ejiet. Es jūs nesaudzēšu.

—   Jā. Esmu spiests, — sacīja van Konets. — Es glābšu sevi. Gaidiet mani.

—   Steidzieties, šis cilvēks ir smagi slims.

—   O! Mēs viņu izārstēsim, un es ceru izpelnīties jūsu pateicību, mana mīļā.

Par spīti savām bailēm, van Konets ļoti labi zināja, ko darīt. Glābties viņš varēja, tikai nospēlējot izmisīgu nožēlas lēkmi Feltonam, kura rokās bija apgabala augstākā militārā vara. Viņš neko nenožēloja, bet ļoti veikli varēja iztēlot, ka jūk prātā no izmisuma un nožēlām. Viņam nenāca ne prātā kavēties, vēl mazāk viņš taisījās apmānīt sievu, zinot, ka būs apkaunots uz visu mūžu, ja neizpildīs viņas noteikumu. Pateicis: «Gaidiet. Es sāku rīkoties,» — gubernatora dēls metās savā kabinetā un zvanīja uz cietumu.

Cietuma priekšnieka dzīvokļa un arī kancelejas logos jau iedegās gaisma.

—   Tas esat jūs, Toper? — van Konets kliedza klausulē cietuma priekšniekam. Viņi bija pazīstami, jo bija tikušies pie kāršu galda pulkveža Herna namā. — Runā van Konets, kas neminamu iemeslu dēļ ir nomodā. Jums šodien liela diena?!

—   Jā, — atturīgi noteica Topers, kas necieta vaļīgu toni sarunās par nāves sodiem. — Jāatzīstas, ka esmu ļoti aizņemts. Ko jūs gribējāt?

—  Velnišķīgi žēl, ka apgrūtinu jūs. Mani interesē viens no šīs bandas — Gravelots. Viņš ari uz šodienu?

—   Šaubos, jo viņam ļoti slikti. Viņš ir gandrīz bez samaņas, pirms pusstundas viņu izmeklēja ārsts, un acīmredzot viņš mirs pats no asins saindēšanās. Mēs viņu atstājām, bet pārējos aizvedīsim četros.

«Man tiešām veicas,» prātoja van Konets, atgriežoties pie sievas ar pēkšņu domu, tik nelietīgu, ka pašam aizrāvās elpa, kad viņš paskatījās liz šo lietu no malas. Kārdinājums ņēma virsroku.

—   Konsuelita, — teica van Konets sievietei, kas bija kļuvusi par viņa upuri, — es braucu pie Feltona. Galvoju, ka izpildīšu jūsu vēlēšanos. Vai jūs nevarētu man uzdāvināt piecpadsmit tūkstošus franku?

—   Ceks būs gatavs, tikko saņemšu ziņu, — nesvārstīdamās atbildēja Konsuēla, vairs nepārdzīvojot šo jauno neģēlību, bet tik uzmanīgi nolūkodamās uz vīru, ka viņš pat viegli piesarka.

—   Tas ir lūgums, nevis ultimāts. Jūs esat augstsirdīga, bet es nevēlos, lai jūs uzskatītu mani par ierāvēju. Es jūs sastapšu?

—   Nē!

—   Kad jūs dodaties ceļā?

—  Tā ir mana darīšana. Bet pagaidām atbrīvojiet mani no savas klātbūtnes.

—   Pļāpājiet, ko gribat, — aizejot izmeta van Konets, — šī mūsu saruna ir pēdējā.

Ģenerālis Feltons, ar kuru vajadzēja runāt van Konetam, dzīvoja nelielā mājā netālu no viesnīcas «Sanriole». Feltons vēl negulēja, kad viņam ziņoja par van Koneta ierašanos. Feltonam bija tik daudz svarīgu darīšanu, ka viņam reti izdevās doties pie miera ātrāk par pieciem no rīta.

Ģenerālis bija vidēja auguma vīrs, kas turējās stīvi nedabiski paceltā labā pleca dēļ, kurš bija sadragāts kaujā pie Inhalthauzes. Sirmie, gludi atsukātie mati veikli slēpa pakauša plikumu. Ģenerāļa neglītajā, nervozajā seja dižojās ievērojams, mazliet kaprīzs kara lutekļa prāts, kas pārredzēja sīkāko detaļu sarežģītās shēmās, bet varēja kļūdīties vienkāršā slēdzienā.

—   Vai satikšanos ar viņu nevar atlikt uz rītdienu? — Feltons vaicaja adjutantam.

Adjutants izgāja un drīz atgriezās.

—  Van Konets lūdz tūlītēju audienci bezgala svarīgā lietā. Tā ir slepena.

—   Ko lai dara! Lūdziet ienākt.

Kad ienāca van Konets, istabā bija tikai ģenerālis. Brīnoties par viņam maz pazīstamā jaunā cilvēka nelaimīgo izskatu, Feltons labsirdīgi pastiepa viņam roku, bet van Konets, saliktās delnas izmisīgi purinot, nometās viņa priekšā ceļos un elsodams iesaucās:

—   Glābiet! Glābiet mani, ģenerāl! Mana dzīvība un nāve ir jūsu rokās!

—   Piecelieties, velns lai parauj! — caur zobiem novilka ģenerālis, mezdamies pie viņa un ar varu uzraudams kājās. — Ko jūs esat nodarījis?

—   Ģenerāl, glābiet manis pazudinātu, nevainīgu dzīvību! — lūdzās van Konets neviltotā dedzībā, kā aprēķina un baiļu dzīts cilvēks, kas briesmās zaudējis galvu. — No rīta pakārs Džemu Gravelotu, ko apvaino bruņotā pretestībā krasta sardzei. Viņš nav kontrabandists. Es pavēlēju ienest viņa viesnīcā pie Tahenbakas ceļa šķietamu kontrabandu, lai līdz ar Gravelota arestu izvairītos no divkaujas un atriebtos par pļauku, ko viņš man iecirta, kad es viesnīcā riebīgi apvainoju kādu sievieti.

—   Labi gan! — teica Feltons, apjucis un sarkdams no šīs atzīšanās.

Neģēļa izmisuma pārsteigts, viņš kādu brīdi klusēdams pētīja van Konetu, kas slēpa seju delnās.

—   Vai tiešām… Tā ir patiesība?

—   Jā, kauna pilna patiesība.

—   Kā jūs varējāt tik zemu krist?

—   Nezinu … es dzēru … stipri dzēru … es grimu izvirtībā, spēlē… Man vairs nebija gribas. Es metos pie jums, savas sievas iespaidots. Viņa man iedvesa šausmas par manu rīcību. Ja Gravelotu pakārs, es to nepārdzīvošu. Mans testaments ir gatavs, un es …

—  Jā, tāda izeja būtu neizbēgama, — pārtrauca Feltons. — Pastāstiet sīkāk.

Rodot neaprakstāmu baudu sevis apspļaudīšanā,_ van Konets, labi atceroties Snogdena sprediķus par «dvēseles atkailinājuma» pārcilvēcisko spilgtumu, tik pārsteidzoši precīzi izstāstīja neglīto gadījumu ar Gravelotu, ka Feltonam kļuva skumji.

—   Atklāti sakot, — teica Feltons, — man jūsu nemaz nav žēl. Citādi ir ar šo Gravelotu. Ja jūsu nožēla nāk no sirds, ja esat sava negoda nomākts un gatavs mirt, lai glābtu nevainīgo upuri, vai jūs dodat man vārdu pārtraukt šo dzīves veidu, kas noveda jūs pie nozieguma?

—  Jā! — teica van Konets, paceļot galvu. — Sajā naktī esmu par jaunu piedzimis. Noslēpiet manu grēku! Ak, ģenerāl, ja es varētu atklāt jums savu sirdi, jūs nodrebētu līdzjūtībā pret paklupušo!

—  Mēģināšu ticēt. Bet jāatzīstas, ka jūsu izskats man nepatīk. Piedodiet asumu vecam vīram, kas nav radis gari runāt. Mieriniet savu sievu. Grav.elota, kā arī pārējo lieta tiks pārskatīta. Es atbrīvošu Gravelotu pret jūsu galvojumu. Viņu nemeklēs pārāk centīgi.

—   Ģenerāl! — iesaucās van Konets. — Ar kādām ciešanām lai atmaksāju jums šo augstsirdību, kas atdevusi man tiesības dzīvot?!

—   Ak, — teica gaviļu samulsinātais Feltons. — Ne jau par to ir runa. Dzīve, ja gribat zināt, ir pilna neģēlību. Turiet rokas tīras, mīļais draugs.

Tad viņš izvadīja apmeklētāju un, caurskatījis kontrabandistu lietu, deva adjutantam pavēli nekavējoties telefonēt uz cietumu, karatiesas kanceleju un Hernam. Lietas caurskatīšanas iemesls bija van Koneta paziņotais apstāklis: Vāgnera līdzdalība, šo cilvēku vajadzēja uzmeklēt.

Izpildījis visas galvojuma formalitātes, lai Davenantu atbrīvotu līdz jaunai tiesai, van Konets devās mājup un uzzināja no kalpotājiem, ka viņa sieva ir jau projām, — paņēmusi vienu čemodānu un nav pateikusi, uz kurieni brauc. Pamestā vīra kabinetā uz galda gulēja aizlīmēta aploksne ar telefona numuru. Atvēris aploksni, van Konets ieraudzīja čeku.

Gurdi nopūties, viņš piezvanīja uz Lauras Muldvejas dzīvokli. Viņa gulēja un paziņoja to barga rājiena tonī.

—   Kas par to? — iebilda van Konets. — Smaragdu rokassprādze ir jūsu, dārgā, un rīt jūs to saņemsiet. Konsuēlas šeit vairs nav. Viņa aizbraukusi uz visiem laikiem.

—  O! Svarīgi jaunumi. Kāpēc neuzmodinājāt mani agrāk?

—   Kāda tam nozīme? Bet smaragdu rokassprādze?!

—   Rokassprādze ir burvīga. Es gaidu.

—  Ar labu nakti, no rīta būšu pie jums.

Van Konets atvadījās no viņas un piezvanīja Konsuēlai. Viņa gaidīja viesnīcā, kur dzīvoja Galerans; pirms atgriešanās tēva mājās viņa tur bija apmetusies nelielā istabā.

—       Kur jūs atrodaties? — zobgalīgi vaicāja van Konets, dzirdot viņas satraukto balsi. — Vai tikai tas nav paradīzes telefons?

—   Runājiet taču, runājiet ātrāki — iesaucās Konsuēla.

—  Jums izdevās?

—   Protams. Ģenerālis bija ļoti laipns.

—   Nekā vairāk man no jums nevajag.

—       Es galvoju par Gravelotu. Nepieciešamie dokumenti droši vien jau nogādāti cietumā. Jūs varat saņemt savu mirēju, Konsuelita.

—   Ardievu, cietsirdīgais cilvēk! — atbildēja Konsuēla.

—  Lai jūs sastaptu sirdi, kas spētu jūs pievilt.

—   Pateicos par čeku, — rupji izmeta van Konets.

—   Jums vēl ir palikusi nauda. Gan vīrs radīsies.

Viņš aizgāja no telefona, bet Konsuēla, iekāpusi Grubes automašīnā, kurš uzklausīja viņas rīkojumu, devās pie Stomadora. Tikai Galerans gaidīja viņu pie durvīm, Stomadors ar kontrabandistiem sēdēja klajumā aiz šķūņa.

—       Glābts! — teica viņiem Galerans. — Es viņu aizvedīšu. Lietu pārskatīs. Gravelotu atbrīvos jau šodien pret viņa ienaidnieka van Koneta galvojumu.

—       Tad neesam velti strādājuši, — sacīja pārsteigtais Botredžs. — Tergens, jūsu brālis arī paliks dzīvs. Ķēdes reakcija. Tā ir vienmēr.

—   Skaidrs, — atbildēja Tergenss. — Nu visiem ir labi.

—       Jums nav jābēg, — piezīmēja Stomadors, — bet es jau esmu gatavs. Nekādi man neizdodas ilgi nodzīvot vienā vietā. Pasakiet Gravelotam, ka es sasildīju savas vecās asinis viņa nelaimē. Bet kur ir tā brīnišķīgā, ko es noķēru?

—       Raugiet, — teica Galerans, ieraudzījis Konsuēlu iznākam no automašīnas.

—       Paldies jums, — sacīja Tergenss, paklanīdamies bālajai, klusajai sievietei, — vienā naktī mēs uzzinājām tik daudz, cik nevar uzzināt visā mūžā!

—       Ardievu, vīrišķīgie ļaudis, — teica Konsuēla, — es jūs neaizmirsīšu.

Noskūpstījusi viņu zemu noliektās, vīna apskurbinātās galvas, Konsuēla atgriezās mašīnā. Galerans atdeva pusotra tūkstoša mārciņu Stomadoram, pa diviem simtiem — kontrabandistiem. Viņi paņēma naudu drūmā neveiklībā.

Trīs simtus Galerans atstāja Botredžam, ko nodot uzraugiem: divus Fakregedam un vienu — Lekānam.

Tad visi atvadījās no Galerana un pazuda, pagaisa nakts tumsā. Pamestais veikals palika bez uzraudzības, likteņa varā. Galerans un Konsuēla aizbrauca, lai gaidītu rītu un ap astoņiem izsauktu franču slimnīcas ātrās palīdzības karieti, kā arī labāko Poketas ķirurgu — Krešu.

XVII nodaļa

Ievērojot visuvarenā ģenerāļa Feltona stingrā aizbildniecībā ņemtā Davenanta smago stāvokli, tiesas un cietuma ierēdņi tā saīsināja ieslodzītā atbrīvošanas procedūru, ka, sācis darboties ap deviņiem no rīta, Galerans pusvienpadsmitos ar ārstu Krešu un sanitāro mašīnu jau bija pie cietuma vārtiem, likumīgi iebraukuši tā teritorijā,

Davenants bija bezpalīdzīgs, dzīvoja tikai viņa acis, tāli svešas kā tējkarošu spīdums. Viņš runāja nesakarīgus vārdus un nesaprata, ko ar viņu dara. Par laimi Galeranam un abiem uzraugiem, kas šajā naktī bija pārcietuši vairāk satraukuma nekā visā savā mūžā, Davenants murgoja tikai par mierinājumu[1]. pēc viņa vārdiem tas bija atnācis melnā mežģīņu tērpā un raudājis.

Svaigais gaiss iedarbojās tā, ka, aizvests uz franču slimnīcu, Davenants pamodās no nemaņas. Tagad viņš atcerējās visu. Viņš vaicāja, kur ir Galerans, Konsuēla, Stomadors.

Sākās vējaina, nomākusies diena. Pie Konsuēlas un Galerana, kuri gaidīja gaitenī, iznāca Kress un aicināja Davenanta palātā.

—   Kāds ir viņa stāvoklis? — Galerans jautāja ārstam.

—   Drīz sāksies agonija, — atbildēja Kress, — pašlaik viņš visu apzinās un grib jūs redzēt.

Pēdējie viesi tuvojās mirēja gultai — vientuļš sirmgalvis un sieviete, tikko sākusi dzīvot, bet ar nāvi dvēselē.

—   Es drīz atveseļošos, — čukstēja Tirejs, caur pievērtiem plakstiem maigās bailēs noskatoties uz Konsuēlu, kas apsēdās pie pagalvja. — Esmu vainīgs jūsu sāpēs, — viņš turpināja, — bet es nezināju, ka tā iznāks. Neskumstiet. Kaut kas tāds reiz notika ar mani. Vajag pārvarēt bēdas. Jūs esat jauna, jums priekšā visa dzīve. Jūs bijāt tā, kas atbrīvoja mani no cietuma?

—   Es izpildīju savu pienākumu, — sacīja Konsuēla, — un negribu par to vairs runāt. Jūsu lietu pārskatīs un, protams, izlems labvēlīgi.

—   Manu. Un pārējo?

—   Viņi ir glābti, — atbildēja Galerans. — Sprieduma atcelšana norāda, ka lieta beigsies ar dažiem gadiem cietuma.

—   Esmu priecīgs, — strauji teica slimnieks, — jo cīņa bija lieliska. Tiesai vajadzēja to saprast. Nožēloju tikai vienu — ka es nebiju kopā ar jums, kad rakāt pazemes eju. Bet kur Stomadors?

—   Droši vien jau aizbēdzis. Viņa stāvoklis kļuva pārāk bīstams.

—   Protams. Tad nu es vairs neesmu cietumā … Jūs neticēsiet, — Tirejs vērsās pie Konsuēlas, kas skatījās uz viņu dziļā līdzjūtībā, — cik labi ir izglābties! Man gribas piecelties, iet, staigāt pa vecajām vietām!

Davenants nemierīgi sakustējās un gurdi pievēra acis. Apziņa cīnījās ar melnajiem ūdeņiem. Viņa rokas maldījās pa krūtīm un pie kakla, gaiņājot neredzamos žņaugus, kas dedzināja miesu nāves ugunī. Viņa seja pārplūda sviedriem, lūpas neapzinīgi drebēja; noliekdamies Galerans dzirdēja pēdējos vārdus: «Mirdzošā … neskaidrā …»

Redzot viņa ciešanas, Kress panāca nost no loga, saņēma Davenanta roku un sadrūmis to atlaida.

—   Pasaudziet sevi no smagā iespaida, — Kress klusi sacīja Konsuēlai, kasj1 visu sapratusi, Galerana pavadībā izgāja. Pieņemamā telpā Konsuēla ļāva vaļu asarām, raudāja rūgti un neremdināmi kā bērns.

—   Tas ir par visu uzreiz, — viņa paskaidroja. — Kāpēc mirst šis brīnišķīgais cilvēks, jūsu draugs? Es negribu, ka viņš mirst!

Viņa piecēlās, noslaucīja asaras un pastiepa Galeranam roku, sirmgalvis apskāva viņas plecus, kā meiteni pievilka viņu sev klāt un noskūpstīja uz pieresL

—   Ko iesākt, labā! — viņš sacīja. — Cilvēka sirds ir neaizsargāta?! Bet aizsargātai maz gaismas, taja maz karstu ogļu, nepietiek pat rokas sasildīt. Saņemieties, brauciet uz Gertonu un gaidiet. Klusums atkal nāks par jums.

Konsuēla aizsedza seju un izgāja. Galerans atgriezās palātā. Viņš nogaidīja, līdz Davenanta mokas bija beigušās, aizspieda viņam acis ar rakšanas darbos izmocītajam rokām un devās atdot sudraba briedi.

Viņu pieņēma Roēna Lesfilda, jauna sieviete dzīves plaukumā, konservatorijas direktora sieva.

Viesistaba, kur pirms deviņiem gadiem bija sēdējis Tirejs, jūsmojot par zelta kaķiem, bija tāda pati, trūka tikai cilvēku, kas toreiz dzīves ceļu sākušajam jauneklim bija visa pasaule.

—       Es izpildu uzdevumu, — sacīja Galerans vaicājoši smaidošajai jaunajai sievietei, — un, ja jūs mani atceraties, uzminiet, par ko ir runa.

—       Tiešām, jūsu vārds un seja man liekas pazīstami.,. — sacīja Roēna. — Pagaidiet… palīdziet atcerēties … Nu, protams, kafejnīca «Riebums»?

—   Jā. Te ir briedis. Tirejs lūdza to nodot jums.

Galerans pastiepa viņai figūriņu, un Roēna to pazina.

Tajā brīdī parādījās garlaicības māktā, bālā Eleonora, meitene ar kaprīzu un smalku seju. Jūtu dzīve to bija jau nelaipni skārusi.

Ellij! Kādi seni putekļi! — sacīja Roēna. — Skaties, zēns, kas bija pie mums pirms deviņiem gadiem, atdod savu balvu — briedi. Tu visu atceries?

—       O, kā tad! — meitene iesmējās. — Jūs esat Tireja draugs? Es jūs uzreiz pazinu. Kur ir šis cilvēks? Viņš toreiz tik dīvaini nozuda.

—       Viņš nomira tālā zemē, — atbildēja Galerans, pieceldamies, lai atvadītos, — un es saņēmu no viņa vēstuli ar lūgumu atdot jums šo jocīgo balvu.

Iestājās klusums. Neviens neturpināja drūmo sarunu, kas bija nākusi pavisam nelaikā: Roēnai slimoja bērns, bet Ellija, kas bija kļuvusi ļoti nervoza, instinktīvi vairījās no visa traģiskā.

—       Mēs jums pateicamies, — laipni teica Roēna pēc pieklājīga klusuma brīža. — Tad viņš ir miris? Cik žēl!

Mazliet vēl pajokojis par kafejnīcu «Riebums», Galerans atvadījās un brauca mājās.

—       Kaut kas taču bija, Ellij? — Roēna ieminējās. Galerans bija aizbraucis. — Kaut kas bija … Tu neatceries?

—       Es atceros. Tev taisnība. Bet es jau tāpat esmu sliktā garastāvoklī, tāpēc piedod, ka nevaru neko pateikt.

Feodosija, 1929, gada 23. marts.

100 VERSTIS PA UPI

I

Katls pārsprāga nakti. Tvaikonis nekavējoties pagriezās uz krastu, kur tā ķīlis iegrima smiltīs tālu no apdzīvotām vietām. Par laimi, cilvēku upuru nebija. Pasažieri, pavadījuši lielā sasprindzinājumā nakti un visu dienu, gaidot nākošo tvaikoni, kas varētu tos uzņemt un vest tālāk, jau zaudēja pacietību. Ne augšup, ne lejup pa straumi neredzēja neviena kuģa. Pa šo upi satiksmi uzturēja tikai viena kuģniecības sabiedrība un tikai ar četriem tvaikoņiem, kuri devās braucienā ikreiz pēc sevišķa rīkojuma atkarībā no īpašnieku omas un no ūdens stāvokļa: untumaino, smilšaino gultni pēc ilgāka sausuma perioda bieži aizsprostoja sēkļi.

Jo vairāk upei tuvojās vakars, gluži pietvīcis no steigas, strauji dvesdams biezo mežu un mierīgo ūdeņu miglas izgarojumus, jo redzamāk Noku pārņēma nervozitāte un satraukums. Tiem, kas viņu uzrunāja, viņš neatbildēja vai aprauti izmeta «nē», «jā», «nezinu». Viņš nemitīgi pārgāja no vienas vietas uz otru, parādīdamies kuģa pakaļgalā, priekšgalā, bufetē, uz augšējā klāja vai nokāpa krastā un, devies nelielā pastaigā pa kuplajiem krūmājiem, smagu domu pārņemts, atgriezās. Pāris reižu viņš nokāpa savā kajītē, kur, paturējis rokās sakārtoto čemodānu, plecus raustīdams, iesvieda to gultā. Vienreiz, ienācis savā kajītē, viņš ilgi sēdēja uz saliekamā krēsla, rokām seju aizklājis, un, kad atņēma tās, viņa skatiens pauda ārkārtēju nomāktību.

Tādā pašā, tomēr nedaudz atklātākā un valodīgākā noskaņā bija meitene, gadus divdesmit — divdesmit divus, kura brauca viena. Viņas satrauktā un skumjā seja simtiem reižu vērsās pret upes tāli cerībā ieraudzīt vēlīgus tvaikoņa dūmus. Viņa bija kalsna, ar slaidu, bet veselīgu stāvu, tievu vidukli, bieziem tumšiem matiem, kas spīdēja kā bronza, un tvirtu, ļoti gaišu, atklātu seju, pēc kuras neizsakāmā kārtā tūliņ varēja redzēt, ka viņa ir vāja dzīves pazinēja, kas ir burvīgi, kad cilvēks to" nenojauš, un ļoti pretīgi, kad ar šo pieredzes trūkumu dižojas, izrādot to ar mākslotu naivītāti. Ciešāk ielūkojoties meitenes sejā, it sevišķi viņas vērīgajās, domīgajās acīs, novērotājs pamanītu to, kas mums jau sen zudis, — svaigumu un asumu iespaidu uztverē, kurus gan apvalda audzināšana, bet kurus pārkausē sevī ar īstu bērna uzticību, kas neatšķir ķiršus no vilkogām. Pelēkā cepure ar zilām puķēm, vienkāršais ceļa mētelis, tāds pats apģērbs ar ciešu apkaklīti un plecā pakārtā, apdiluši somiņa piešķīra jaunajai dāmai lietišķības noskaņu, ko viņa, protams, nemanīja.

Pārņemta no vienas domas, viena mērķa — drīzāk nokļūt pilsētā, meitene ar viņas raksturam piemītošo smalkjūtīgo neatlaidību tūliņ pēc avārijas darīja visu, lai noskaidrotu stāvokli. Viņa runāja ar kapteini, tā palīgu un kuģniecības aģentiem; taču viņi visi atkārtoja vienu: «Šeit izlabot «Mušu» nevar: jāgaida nākošais tvaikonis, bet, kad tam labpatiksies ierasties, — pat grūti pateikt.»

Kad meitene nokāpa krastā, lai pastaigātos zaļumos un pārdomātu, ko darīt tālāk, viņas uzacis aiz sarūgtinājuma bija sarauktas un viņa, sevī dusmodamās, nervozi berzēja rokas, kā to dara mazgājoties. Noks sēdēja kajītē; viņa priekšā uz gultas atradās atvērts čemodāns un revolveris. Saniknotā, aiz satraukuma satumsusī seja liecināja, ka aizkavēšanās ceļā viņu stipri satriekusi. Viņš sēdēja ilgi sagumis, pa brīžam iesvilpodamies; beidzot nesteigdamies piecēlās, aizcirta čemodānu un pabāza to dziļi zem gultas, bet revolveri ielika bikšu kabatā. Tad viņš nokāpa krastā, kur, vairīdamies no pasažieru grupām, kas pastaigājās mežā, pa aizaugušo taciņu devās gar upi uz leju.

Viņš tā soļotu ilgi — dienu, divas un trīs, ja pāris simt soļu atstatumā no tvaikoņa aiz smilšaina sēkļa nepamanītu laivu, gandrīz vai pieplakušu pie krasta kraujas. Laivā, iroties ar vienu airi, stāvēja cienījama vecuma vīrs, mazliet iereibis, ģērbies adītā kamzolī, saplēstās biksēs, basām kājām un bez cepures. Viņam pie kājām atradās slapjš tīkls, laivas priekšgalā slējās makšķeres.

Padomājis Noks apstājās:

«Nav jāsaka tam par tvaikoni un sprādzienu.»

—   Sveicināts, vecais! — viņš teica, — vai daudz zivju sazvejoji?

Vecais pacēla galvu, pieķērās pie krasta krūmiem un aplūkoja Noku ar pētījošu un vērtējošu skatienu.

—   No kurienes tad jūs šeit rādāties? — viņš nevīžīgi jautāja. — Tā kā nebūtu redzēts.

—   Vienkāršs gadījums, — paskaidroja Noks. — Es ar paziņām ierados no L. (viņš minēja pilsētu, kas atrodas patālu no upes). Mēs kādu nedēļu medījām un tagad drīz dosimies mājup.

Noks to pateica nepiespiesti, vecais labu brīdi pārdomāja dzirdēto.

—   Kāda man tur daļa, — viņš attrauca, kājām šūpodams laivu. — Varbūt nopirksiet zivis?

—   Zivis … nē, negribu, — Noks pēkšņi iesmējās, itin kā iedomājies kaut ko jocīgu. — Paklau, vecais, pārdod man laivu!

—   Es taču tās netaisu, — vecais, acis piemiedzis, atbildēja. — Kur es ķeršu citu … Kam tad jums šis toveris?

—   Tāpat vien, gribu izspēlēt kādu joku, visai jautru. Gribu izjokot draugu, tam vajadzīga laiva. Runāju nopietni, naudu nežēlošu.

Zvejnieks atskurba. Viņš īgni noskatījās uz Noka pieklājīgo apģērbu, domādams: «Viņi visi tā pēkšņi, ar rāvienu: nemaz neļauj padomāt, pārrunāt, nesteidzoties, lietišķi…»

Viņam nepatika pat tas, ja zivis pirka tūliņ, bez kaulēšanās. Tā tika noniecināta viņa saimnieciskā patstāvība, jo nebija ko iebilst, nebija ko uztraukties.

«Nu tad uzprasīšu tādu cenu, ka sāksi čīkstēt,» nodomāja vecais. «Ja ir bagāts, samaksās. Atpakaļ man acīmredzot būs jādodas kājām, un par manu otro laivu tev, idiotam, nekas nav jāzina. Pieņemsim! Nauda ir patīkama būšana.»

—   Manis pēc, atdošu jums laivu, nu sacīsim, par piecdesmit (tā maksāja četrreiz mazāk), lai jau notiek, — zvejnieks noteica.

—   Labi, ņemu. Še būs nauda.

«Ak es muļķis,» attapās vecis. «Kas ta te īsti notiek? Ierodas kāds nepazīstams ārprātīgais … «Piecdesmit?» — «Piecdesmit!» — viņš pakratīja galvu, un es tanī pašā brīdī lai izvācos no savas laivas kā no svešas. Nē piecdesmit ir par maz.»

—   Es, edz, pārdomāju, — viņš nekaunīgi pavīpsnāja. — Man nav izdevīgi… Par simtu — tā cita lieta.

Nokam bija pavisam septiņdesmit vai astoņdesmit.

—   Blēdi! — iesaucās jaunais cilvēks. — Man nav žēl naudas, tikai pretīga tava rijība: saņem septiņdesmit piecus un vācies laukā!

—   Nu, ja jūs vēl ar rupjībām, — nekādas piekāpšanās nebūs, ne par kapeiku, vai sapratāt? Es, mans mīļais, esmu vecāks par jums.

Hēlija šajā brīdī soļoja pa krastu un nejauši gāja garām krūmiem, kur stāvēja Noks. Viņa dzirdēja, kā viņš kaulējas par laivu, un nojauta, ko tas nozīmē. Apstākļi še bija tādi, ka laivu varēja pirkt vienīgi ar nodomu turpināt ceļu. Meitenē atausa smeldzoša cerība. Vīrietis, kas nodrošinājās ar laivu, varētu aizvest arī viņu, Hēliju.

Beidzot, nolēmusi izteikt savu lūgumu, viņa devās uz ūdens malu tieši tai brīdī, kad kaulēšanās, ko no vienas puses iekvēlināja vīns, 110 otras — aizkaitinājums, jau izvērtās par abpusēju uzbrukumu. Noks, izdzirdis aiz sevis vieglus soļus, pārtrauca sarunu: pamanījis vēl kādus cilvēkus, vecais varētu vēl pārdomāt, bet cilvēks, kas tuvojās, ar vienu nejaušu teicienu varētu atklāt vecajam žūpām daudzo pasažieru stāvokli, un vecais starp tiem, protams, atrastu pieļāvīgus un bagātus ļaudis.

Noks tikai pateica:

—   Pagaidi, es tūliņ atgriezīšos.

Viņš steidzīgi nozuda, vēlēdamies sastapt nācēju pēc iespējas tālāk no ūdens malas. Iznācis no krūmiem, Noks sadūrās ar Hēliju, kas bikli pašķīra mitros zarus.

«Ak, sieviete,» viņš nodomāja ar rūgtumu, bet arī ar pieredzējuša cilvēka apmierinātību par to, ka tik dziļi iepazinis dzīvi. «Kas tur ko brīnīties? Tā taču viņu sūtība … aizkrustot ceļu. Es tūliņ aizdabūšu viņu projām.»

Hēlija mulsi, ar nevarīgu smaidu raudzījās viņa nepatikas pilnajā, kalsnajā sejā.

—   Ļoti lūdzu jūs, — čukstēja Noks ar pavēlošu pieskaņu, — nerunājiet skaļi, ja jums man kas sakāms. Esmu spiests jums to pateikt dažu apsvērumu dēļ, turklāt vēl te nav nekādas vajadzības remdināt ziņkāri.

—   Atvainojiet, — gluži apjukusi, klusi ierunājās Hēlija. — Vai jūs tik skaļi runājāt par laivu? Es nezinu, ar ko. Bet man ienāca prātā, ka es varētu piemaksāt iztrūkstošo summu. Arī tad, ja jūs viens to nopirktu, es tik un tā būtu lūgusi paņemt mani līdzi. Es ļoti steidzos uz Zurbaganu.

—   Jūs esat pārāk pašpaļāvīga. t . — iesāka Noks; meitene aizskarta nosarka, taču turpināja raudzīties taisni acīs, — ja jums liekas …

—   Ne ziņkārība, ne rupjība nav vajadzīga, — dobji noteica Hēlija, lepni apvaldīdama asaras un pagriezdamās uz iešanu.

Noks atkusa.

—   Piedodiet, es jūs lūdzu, — viņš nočukstēja, apsvērdams, ka var zaudēt laivu, — pagaidiet, lūdzu. Es tūliņ, šajā pašā mirklī, pateikšu jums.

Hēlija apstājās. Viņas patmīlība stipri cieta, taču vārds «piedodiet», pēc viņas vientiesīgā ieskata, tomēr piespieda viņu uzklausīt vainīgo. Varbūt viņš bija tā izteicies tikai tāpēc, ka steidzās ar aizbraukšanu.

Noks stāvēja, rokas nolaidis, zemē skatīdamies, it kā meklēdams garajā zālē pazaudētu naudas gabalu. Viņš ātri pārdomāja stāvokli. Hēlijas klātbūtne pamudināja viņu uz jauniem secinājumiem un jaunu šā gadījuma novērtējumu ārpus naudas piemaksas par laivu.

—   Labi, — sacīja Noks. — Jūs varat braukt man līdzi. Tādā gadījumā, — viņš mazliet piesarka, — piemaksājiet iztrūkstošo summu. Man šobrīd vairāk nav klāt. Bet, brīdinu jūs, neņemiet ļaunā, esmu drūms un neesmu kavalieris. Diezin vai jums ar mani būs patīkami.

—   Ticiet man, es par to nedomāju, — attrauca meitene padevīgā, tikko dzirdamā čukstā, — lūk, nauda, bet mantas …

—   Atstājiet.

—   Kas tad notiks ar tām?

—   Nosūtiet kuģniecības kantorim vēstuli ar mantu sarakstu un pieprasiet tās ar uzliktu pēcmaksu. Nekas nezudīs.

—   Bet pleds …

—   Skrejiet ašāk pēc pleda, un nevienam ne vārda, — vai dzirdat? Nevienas skaņas par laivu. Tā vajadzīgs. Ja neesat ar mieru — palieciet sveika!

—   Ai nē, pateicos, pateicos jums… Es būšu drīz!

Viņa nozuda, aiz prieka nejūtot zemi zem kājām. Aizbraukšanas slepenību viņa izskaidroja ar Noka nevēlēšanos pārāk piekraut laivu ar liekiem pasažieriem. Viņa arī to zināja, ka palikt vienatnē ar vīrieti un vēl tādos ārkārtējos apstākļos kā tuksnesis un nakts it kā esot bīstami, teorētiski tas bija skaidrs, bet dziļi dvēselē viņa tam neticēja. Tāda veida gadījumus viņa uzskatīja par iespējamiem kaut kur joti tālu, aiz kāda viņai neredzama ikdienas dzīves loka.

Zvejnieks, baidīdamies, ka darījums neizjūk, iesaucās:

—       Hei, mednieka kungs! Esmu šeit, bet kur tad jūs palikāt?

—       Tepat, — atsaucās Noks, atgriezdamies pie laivas. — Saņem naudu. Aizgāju līdz mūsu nometnei paņemt no mēteļa naudu, ko tev samaksāt.

Naudu vecais pārskaitīja, iebāza azotē un aizkustināts sacīja:

—       Nu, bet vienu glāzīti degvīna gan vajadzētu vecajam Jusa tētim!.,, Izēdi veci no laivas un vēl ar slimām lvājām, un vēl…

Noks tūliņ aptvēra, kā aizvākt zvejnieku, lai tas nepamanītu sievieti.

—       Ja gribi, paejies pa pļaviņu tur aiz krūmiem, — viņš teica, — un tad pagriezies nost no krasta taisni uz mežu, tur drīz vien ieraudzīsi ugunskuru un mūsējos. Pasaki, ka liku iedot tev nevis vienu, bet divas un trīs glāzes degvīna.

Sī nevērīgi pateiktā priekšlikuma iedarbība izrādījās pārsteidzoša. Vecais šķita kļuvis otrtik jaunāks, viņš steidzīgi satina tīklu, uzmeta to līdz ar somu un makšķerēm uz pleca un knaši aizjoza uz krūmiem.

—   Tātad jāiet taisni?

—       Taisni, pavisam taisni. Degvīns ir lielisks, nostāvējies, auksts.

—        Bet jūs, — vecais pamirkšķināja, — vai sāksiet savu joku?

—   Jā.

—       Lieliski. Bet es iekampšu dažas glāzītes un tad prom uz mājām.

«Taisies kā tiec,» nodomāja Noks.

Zvejnieks, vēlreiz pamirkšķinājis, nozuda. Noks nostājās tajā vietā, kur bija runājis ar Hēliju. Pēc minūtēm trim, gluži aizelsusies no straujā nāciena, ieradās viņa, plecus un galvu sedza pelēks pleds.

—       Sēdieties jel, sēdieties, — steidzināja Noks. — Jums stūre, man airi. Vai protat?

—   Jā.

Abi nosēdas laivā.

«Romantiski!» pazobojās sevī Noks, ar airi atgrūzda- rriies no krasta. «Manai sastingušajai sirdij nebūtu bīstami pat veseli pulki Kleopatru,» viņš piemetināja, «un vispār sirdi vajadzētu aizmirst visiem.»

Sāka jau tumst, kad abi jaunie ļaudis devās ceļā. Tikai tālu upes līkumā kā izkaisīta pērļu rota vēl mirdzēja ūdens virsma; gaiša debess plaisa virs tās, zūdot mākoņu tumsā, lēni aizvērās, atgādinot snaudošu aci. Ūdens mirdzums drīz nodzisa. Iepēkšķējās pīle; klusumu pārtrauca aša spārnu švīkoņa, un pēc tam vienmērīgā airu šļakstēšana tumsā uz upes bija vienīgā vienmuļā skaņa naktī.

II

Noks kļuva jautrāks tāpēc, ka brauca, attālinājās no tvaikoņa un varbūtējām briesmām. Ar sievietes klātbūtni Noku samierināja tas, ka stāvokļa noteicējs bija viņš; pasažiere bija pilnīgi viņa varā, lai gan viņam pat prātā neienāca šo varu izmantot, taču apziņa, ka rīkotājs ir viņš viens pats, bija patīkama. Tas nedaudz mazināja Noka parasto, salto naidīgumu pret skaisto dzimumu. Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās sarunāties ar Hēliju, tomēr, attapies, ka vajadzētu šo un to noskaidrot, Noks vaicāja:

—   Kā jūs sauc?

—   Hēlija Soda.

—   Pieņemsim. Nevajag tā raustīt stūri. Vai redzat krastu?

—   Ļoti labi.

—   Turieties, Hēlij, visu laiku kādas divdesmit asis no krasta, paralēli tā līkumiem. Ja vajadzēs citādi, pateikšu … Sasodīts!

Viņš iekliedzās tāpēc, ka airis bija aizķēris zem ūdens kādu kritušu koku. Bet iekliedziena asumā meitene pēkšņi saklausīja ko noslēptu svešinieka dvēselē, kas izpaudās neviļus, iespējams, attiecībā uz viņu, Hēliju. Viņa satrūkās un gandrīz vai izbijās. Desmitiem šausmīgu notikumu atausa viņas sasprindzinātajā iztēlē. Kas ir šis jaunais cilvēks? Kā gan viņa varēja uzticēties tam, kaut arī tēva dēļ? Viņa pat nezina tā vārdu. Baigs bija ne tik daudz izbaiļu moments, cik nomokošā tramība, baidoties un uzmanoties visu laiku. Sajā brīdī Noks, atlaidis airus, aizdedzināja sērkociņu un aizsmēķēja pīpi; uguns gaismā viņa lejup noliektā seja, ar pievērtajiem plakstiņiem, kuru

Hēlija uzmanīgi novēroja, viņai par lielu atvieglinājumu nemaz nelikās briesmīga, — seja kā jau seja. Pat skaista, parasta seja… Viņa klusi nopūtās, gandrīz vai nomierinājusies, jo vairāk tāpēc, ka Noks aizsmēķējis pateica:

—  Alans_ vārds ir Trumviks. — So vārdu viņš nupat bija izdomājis un, baidīdamies to aizmirst, divreiz atkārtoja: — Jā, Trumviks, tā mani sauc, Trumviks.

Un pēc brīža, lai labāk iegaumētu, piebilda:

—   Trumviks.

—  Vai ilgi mums jābrauc? — vaicāja Hēlija. — Mani mudina steigties tēva slimība … — Viņa samulsa, atcerēdamās, ka Trumviks airē un var to' uzskatīt kā skubi- nājumu. — Es runāju vispār, apmēram …

—  Tā kā arī es steidzos, — Noks nozīmīgi teica, — tad ziniet, ka manās interesēs ir nokļūt Zurbaganā ne vēlāk kā parīt no rīta. Tā arī būs. No šejienes līdz pilsētai nav vairāk par simt verstīm.

—   Pateicos jums. — Bikli iesmējusies, viņa paziņoja: — Man ir dažas sviestmaizes un nedaudz siera… tā kā nekur citur dabūt nevar, jūs ..,

—  Arī es paņēmu kārbu ar sardīnēm un gabalu maizes … Man pietiek.

«Visas viņas ir materiālistes,» nodomāja Noks. «Vai es šajā brīdī domāju par sviestmaizēm? Nē, es domāju par mūžību, — upe, tās straume ir mūžības simbols … Un — kas vēl?»

Bet viņš aizmirsa — kas, lai gan viņa garastāvoklis joprojām bija reizē nomākts un pacilāts. Noks sāka domāt par savu mežonīgo, drūmo pagātni: par pretīgo dēku, cietumu, par nodomu izturēties pret cilvēkiem ar lepnu naidu, novērsties no tiem uz visiem laikiem — ja ne miesīgi, tad kaut vai garīgi; viņš domāja arī par mīlestību, gan tikai kā par sapni, uzticīgu un maigu sagandētās dzīves ceļabiedru. Domu saviļņojums iedarbojās uz muskuļiem, un viņš airēja kā sacīkstēs. Laiva, slīdēdama stipri ātrāk par straumi, ar troksni šķēla tumšo ūdeni.

Hēlija apstākļu neparastībā izjuta gara možumu un arī satraukumu par savas vēlēšanās piepildījumu. Tēva vērīgi noklausīsies stāstu par viņas dēku. Hēlijai šķita, ka viņa nebrauc, bet lasa par kādu sievieti Hēliju grāmatā, kur aprakstīti meži, medības, briesmas. Atceroties tēvu, pārņēma skumjas. Viņa iedomāja paviršo, aprobežoto dakteri, kas ārstēja tēvu, un sāka prātot, ka viņa izvēlēsies citu, nodibinās kārtību, pārlūkos zāles, gultu — it visu.

Viņas darbīgajai dvēselei kaut vai domās vajadzēja kaut ko darīt. Lai nesaņemtu no jauna Noka piezīmes, viņa līdz pagurumam apzinīgi vadīja stūri, neizlaižot no acīm labā krasta tumšo nostiprinājumu. Meitene juta izsalkumu, bet kautrējās. Viņi brauca klusēdami minūtes piecpadsmit, tad Noks, tikpat izsalcis, sadrūmis noteica:

—   Iebaudīsim. Atlaidiet stūri. — Viņš ievilka laivā airus.

—   Manas sardīnes vēl nav sakaltušas,.< ņemietl

—   Nē, pateicos, ēdiet vien pats.

Tīdainās pledā, Hēlija klusi ēda. Lai gan bija dzija tumsa, viņai šķita, ka šis savādais Trumviks zobgalīgi novēro viņu, un sviestmaizes, kaut arī Hēlija bija izsalkusi, kļuva negaršīgas. Viņa beidza ēst. Noks vēl ilgi turpināja skribināt kārbu ar saliecamo nazi, un Hēlija dzirdēja, kā nazis skrāpē skārdu. Viņu abu nošķirtībā, upes naksnīgajā klusumā un šajā badīgajā, nepatīkamajā skri- bināšanā, lai cilvēks varētu spēcināties, šķita kaut kas sērdienīgs, un Hēlijai kļuva skumji.

—   Liekas, nakts nebūs visai auksta, — ierunājās meitene, tomēr viegli drebinādamās aiz saltuma.

Viņa pateica to, kas vispirms ienāca prātā, lai Noks nedomātu, ka viņa noskatās, kāds viņš rīma.

—  Tvaikonis tagad jau tālu no šejienes.

Noks kaut ko norūca, aizrijās un iesvieda kārbu ūdenī.

—   Pulkstenis rāda pirmo nakts stundu, — viņš sacīja, sērkociņa gaismā palūkojies pulkstenī. — Ja gribat, varat gulēt.

—   Bet kā būs ar stūri?

—   Es protu vadīt ar airiem, — Noks uzstājīgi noteica, — bet, ja jūs tā pusnomodā vadīsiet stūri, mēs pēc pāris stundām uzbrauksim uz sēkļa. Vispār es gribētu, — viņš sapīcis piebilda, — lai jūs mani paklausītu. Esmu par jums daudz vecāks, vairāk pieredzējis un zinu, kas jādara. Varat nolikties guļus.

—  Jūs… esat ļoti labs, — nedroši teica meitene, īsti nesapratusi, kas tas ir: īgnums vai laipnība. — Labi, es gulēšu. Ja vajadzīgs, lūdzu, pamodiniet mani.

Noks, nekā neteicis, nospļāvās.

«Vai viņa tiešām domā, ka es nepamodinātu? Skaidrs, ka pamodināšu. Seit nav viesu istaba, šeit… Kā viņas prot ievilināt tīklos! «Jūs esat ļoti labs …», «Pateicos», «Vai jūs nedomājat, ka…». Tas ir dzimuma instinkts,» nosprieda Noks, «neapzinātā attieksme pret vīrieti. Jā.»

Tad viņš sāka pārdomāt, vai braukt līdz Zurbaganai laivā vai izkāpt kādas verstis no pilsētas — drošības labad. Ziņas par laivas nopirkšanu par tādu milzu summu, par Jusa velti meklēto degvīnu un Noka pazīšanas zīmes pa šīm divām diennaktīm jau varēja kļūt zināmas visā apkārtnē. Līdz ar to viņš vēlreiz noslavēja sevi, ka bija attapies un paņēmis līdzi Hēliju, ka nebija atteicis viņai. Šis apstāklis piešķīra ceļojumam ģimenisku raksturu,'un kas gan, redzot Noku meitenes sabiedrībā, iedomātu, ka viņš vēl nesen bijis katordznieks? Hēlija neapzināti būs viņam palīdzējusi. Viņš nolēma būt iecietīgāks.

—   Vai jūs guļat? — jautāja Noks, lūkodamies uz laivas pakaļgala apveidu.

Atbildē viņš sadzirdēja kaut ko viduvēju starp nopūtu un miegainu čukstu. Laivas pakaļgals uz mazāk tumšā fona nekā pati laiva šķita tukšs, Hēlija acīmredzot bija aizmigusi, un Noks aizdedzināja sērkociņu, lai palūkotos, kā viņa ierīkojusies. Ietinusies pledā, meitene gulēja, uzlikusi galvu uz rokām; bija redzama tikai aizvērta acs, piere un deniņi; viss kopā izskatījās kā pūkains kamols.

—   Pietiek domāt par viņu, — noteica Noks, aizsviezdams sērkociņu. — Kad sieviete guļ, tā ir nekaitīga.

Ieturēdams ar airiem vajadzīgo virzienu, viņš, nakts svinīgā drūmuma ietekmēts, atkal pārdomāja savu bēdīgo pagātni. Viņam gribējās, ja vien izdosies izglābties, tā dzīvot, lai nebūtu ne pašapmāna, ne aizraušanās, ne nožēlu. Pirmām kārtām — jāpaliek vientuļam. Domādams, ka pārāk labi iepazinis cilvēkus (jo sevišķi sievietes), Noks iekaisis nolēma, ārēji nenovēršoties no cilvēkiem, iekšēji ar tiem nesakust un tā, pavēlējis sirdij apklust uz visiem laikiem, sagaidīt mūža beigas. Ar cildenām skumjām kā prātnieks, kas pazīst pasaules nīcību.

Šķiet, ka tā, slavas apveltīts, sirms ārsts apstaigā bez- ceKīgu slimnieku palātu, apvaldīti uzsmaidīdams visiem, kas veras viņā ar bailēm un pārmetumiem… «Jā, jā,» it kā saka ārsta mundrais izskats, «protams, jūs šeit atrodaties tikai pārpratuma pēc un īstenībā viss ir lielisks …» Bet ārsts nav muļķis: viņš redz visas vainas, visas bažas, ko radījušas kaites, un maz domā par slimniekiem. Domāt par notiesātiem ir veltīgi. Ar tiem viņam nav pa ceļam.

Sevis paša salīdzinājums ar ārstu Nokam ļoti iepatikās. Viņš saslējās, sadrūma un skumji nopūtās. Tādā noskaņojumā pagāja nakts, un, kad Noks sāka skaidri saredzēt vēl arvien guļošās Hēlijas stāvu, — līdz Zurbaganai bija palicis ne vairāk kā verstis četrdesmit. Krastu krūmāju galotņu lapas sāka pamazām dzirkstīt, upe noskaidrojās, miklā vēsma uzvēdīja zāles, zivju un mitras zemes smaržu. Noks palūkojās uz sastingušajām rokām: pirksti bija satūkuši, bet plaukstas, izraibinātas ūdeņainām tulznām, sūrstēja un kaisa.

— Nu tomēr laiks modināt to buduāra cilvēku, — noteica Noks. — Uzaususi diena, un es neriskēšu braukt tālāk, kamēr nesatumsīs.

Viņš ievirzīja laivu smilšainā līcītī. Laiva, atsizdamās pret krastu, apstājās, meitene nervozi uzlēca kājās un vēl miegainām acīm mulsi palūkojās visapkārt.

III

—   Tas esat jūs, — viņa nomierinājusies sacīja. — Es gulēju visu nakti. Pirmajā brīdī nesapratu, ka mēs braucam.

Viņas mati bija izspūruši, blūzes apkaklīte saņurcīju- sies, ģērbs gluži sagulēts. Pleds noslīdēja pie kājām. Viens viņas vaigs bija pietvīcis, otrs bāls.

Noks teica:

—   Redziet nu, mums vēl atlicis ko braukt ne vairāk kā pusceļš. Tagad esam apstājušies un paliksim, kamēr satumsīs. Vajag taču atpūsties. Kāpiet laukā, Hēlij! Nomazgājieties vai sasukājieties, kā redzat, bet man iedodiet kniepadatu, ja jums ir. Gribu noķert kādu zivi. Sajā mežonīgajā upē zivju, cik uziet.

Hēlija pārvilka roku pār krūtīm, kniepadata atradās tajā vietā, kur bija notrūkusi poga. Viņa izņēma kniepadatu, un blūzītes malas viegli pavērās, atsedzot balta krekliņa svītru. To ievērojusi, Hēlija samulsa — viņai ienāca prātā, ka uz viņu, guļošu, visu nakti ir skatījies vīrietis, bet, tā kā gulēt bez izģērbšanās viņai nekad vēl nebija gadījies, meitene neapzināti jutās tāpat kā apsegusies ar segu. Krekla svītriņa vairoja viņas samulsumu. Viss, ko instinktīvi izjuta no vīrieša un sievietes attiecībām, kuras neviens neredz, vērta viņas samulsumu apjukumā; Hēlijai nokrita zemē kniepadata, un, kad viņa, to atradusi, izslējās, seja bija gluži pietvīkusi un nožēlojama.

—   Labi, ka kniepadata ir no dzelzs, — teica Noks.

—  To viegli saliekt; tērauda salūztu.

So piezīmi viņš pateica tādā vientiesībā, ka Hēlija atguva dvēseles līdzsvaru. Viņa izkāpa no laivas. Noks sekoja. Paziņojis, ka ies izraudzīt makšķerei kātu, viņš nozuda krūmos, un Hēlija kādu brīdi palika viena. Pasmēlusi ar sauju ūdeni un apslacījusi seju, viņa noslaucījās mutautiņā, tad sakārtoja matus virs trīsošā ūdens spoguļa un uzkāpa krasta kraujā. Viņa bija nolēmusi tur «sakārtot domas». Bet domas pēkšņi pajuka, jo viņas priekšā atausa un atmirdzēja tik krāšņs un prieka pilns rīts, kad zaļie krūmi šķiet kā dārzs'un mēs paši jūtamies kā bērni, kairi piedots kāds nedarbs. Saules disks kvēloja virs zilās upes, nobārstot visu apkārtni ar vieglām trīsošām gaismas dzirkstīm, kas bija izsētas visur, kurp vien vērās skatiens. Stipra, sulīga zaļumu smarža saviļņoja sirdi, tāles dzidrums šķita kā plašs, līksms apskāviens; zilās ēnas pastiprināja rīta krāsu smalkumu, un vietvietām cirtainās, žilbinošās plaisās mirgoja staraini tīmekļi.

Noks iznāca no krūmiem ar garu maiksti rokās. Hēlija, jūsmas pārņemta, skaļi iesaucās:

—  Cik brīnišķīgs rīts!

Noks aizdomīgi noskatījās viņā. Hēlija, kā arvien, vēlējās būt apvaldīta, bet gluži neviļus viņā staroja neapzināts žirgtums.

«Nu, nu,» viņš naidīgi pukojās, «varbūt tu domā, ka esmu uzķēries uz šīs vientiesīgās makšķeres? Ka es nu sakšu klaigāt un jūsmot? Ka izkusīšu no tavu acu skatieniem? Skuķīt, neceri! Nekas no tā neiznāks!»

—   Piedodiet, — viņš salti teica. — Jūsu jūsmošana mani garlaiko. Un, lūdzu, nekliedziet. Es dzirdu labi.

—   Es nekliedzu, — atbildēja Hēlija, jau ierāvusies sevī.

Nepelnītā, gluži atklātā Noka rupjība viņu sarūgtināja

un mulsināja. Lai pārvarētu aizvainojumu, viņa devās uz ūdens malu, klusi sevī kaut ko dungodama, bet, baidoties no jaunas pārestības, apklusa pavisam.

«Viņš mani galīgi neieredz, droši vien tāpēc, ka uz- plijos ar līdzbraukšanu.»

Sī doma raisīja vainas sajūtu, kuru viņa, noskatoties, kā Noks makšķerē no laivas, centās izkliedēt ar apziņu, ka viņai katrā ziņā bija jābrauc, un nolēma to tūliņ pateikt Nokam.

—   Jūs velti dusmojaties, Trumvik, — Hēlija uzsāka,

—   ja tēvs nebūtu slims, es nelūgtu jūs ņemt mani līdzi.

Tāpēc iedomājieties sevi manā vietā un stāvoklī.,. Es jums uzplijos, jo bija nepieciešams.

—  Par ko jūs runājat? — izklaidīgi pārvaicāja Noks, kurš tobrīd raisīja vaļā no svārku aizoderes izvilkto zirga astru makšķerauklu. — Paejiet nost, Hēlij, jūsu ēna gulstas pār ūdeni un biedē zivis. Tā jau nav mana vaina, ka jūsu tēvs saslimis … Un vispār — mans izturēšanās veids ir gluži vienāds pret visiem … Rausta!

Hēlija, paklausīgi atkāpusies tālāk uz krastu, redzēja, ka sudrabots spīdums tiek izrauts no ūdens, palecas gaisā un, riņķodams ap Noku kā karuselī, noplunkšķ ūdenī.

—   Zivs! Un tik liela! — iesaucās Hēlija.

Noks, lepodamies ar panākumu, atbildēja tikpat aizrautīgi, ar maikstes galu pievārēdams zivi.

—   Jā, nav maza. Redziet, zivs ir bieza un smaga: mēs tūliņ to izcepsim. — Viņš piestūmās ar laivu pie krasta un nosvieda zivi smiltīs; tad, apskatījies visapkārt, sāka vākt sausus zarus un sakrāva tos kaudzītē, taču zaru nebija daudz. Arī Hēlija, lai nestāvētu dīkā, sameklēja divus trīs sausus zarus. Strauji, ar lielu sasprindzinājumu un centību, it kā smagu darbu darot, viņa padeva Nokam sīkos zariņus, ar sadurstītām rokām salauzusi tos sērkociņu lielumā. Noks, izķidājis zivi, aizdedzināja žagarus. Tie lāgā negribēja degt; pacēlās biezi dūmi. Nometies ceļos, Noks, nežēlodams plaušas, uzpūta vāju liesmiņu, bet drīz vien pie savas auss izdzirda vēl otru, ļoti centīgu, drebulīgu elpu. Atspiedusies pret zemi ar dūrītēm, kurās bija sažņaugtas skaidiņas, Hēlija arī no savas puses pūlējās kaut ko darīt, dūmi koda acīs, bet viņa, varonīgi valdīdamās, nebeidza uzpūšanu pat tad, kad uguns jau uzliesmoja un rūkdama apņēma žagarus.

—   Pietiks! — teica Noks. — Atnesiet zivi.

Hēlija paklausīja.

Nogaidījis, kad saradās vairāk ogļu, Noks izlīdzināja tās vienmērīgi uz smiltīm un uzlika zivi. Cepoties tā sāka čurkstēt. Drīz vien, vienā pusē apdegušu, Noks izņēma to no pelniem un uzlika uz lapu paplātes.

Pārdalījis to ar klūdziņu uz pusēm, Noks pamāja:

—   Ēdiet, Hēlij, lai gan tā ir bez sāls. Izsalkuši mēs tālu netiksim.

—   To es zinu, — domīgi teica meitene.

Kaut kā nomocījusi savu daļu, tikai pa pusei apmierinājusi ēstgribu, viņa sāka ilgoties pēc mājām. Apžilbinoša, taču mežonīga un tuksnesīga bija apkārtne; mierīgais, klusais krasts, kas turēja viņus piespiedu gūstā, sāka meiteni nomākt. Kā pirms simt vai tūkstoš gadiem — tāda pati bija upe, smiltis, akmeņi; te zuda nojēgums par laiku. Klusēdama viņa noskatījās, kā Noks, paslēpis laivu zemu pār ūdeni nolīkušajos krūmos, piebāž un aizsmēķē pīpi, kā, nevērīgi palūkojies ceļabiedrē, īgni un drūmi pasmaida, un dīvaina neuzticība joņaini atausa viņas satrauktajās smadzenēs, it kā tas viss 'nebūtu īstenība. Viņa vēlējās, kaut Trumviks drīzāk aizmigtu, tas viņai šķita kā darbs, kas tuvinās tālākbraukšanas stundu.

—   Jūs gribējāt nogulēties? — ierunājās Hēlija, — manuprāt, tas jums tieši nepieciešams.

—   Vai es jūs traucēju?

—   Kādā ziņā? — pukodamās par sarunu biedra ķildīgo toni, Hēlija dusmīgi paraustīja plecus. — Es, man šķiet, nedomāju nekā uzsākt, turklāt arī nevaru, jo jūs jau brīdinājāt, ka brauksiet tālāk tikai krēslā.

—   Es taču neesmu sieviete, — svinīgi attrauca Noks,

—   mazāk vai vairāk miega — man vienalga. Ja traucēju jūs …

—   Teicu jau, ka ne! — iekaisa Hēlija, smagi elpodama aizvainojumā. — Jādomā, ka drīzāk es, — atļaujiet pateikt pavisam atklāti, — es jūs traucēju… Tad nevajadzēja mani ņemt līdzi. Jūs visu laiku man uzbrūkat!

Viņas acis kļuva apaļas un spožas, bērnišķīgā mute aizvainojumā drebēja. Noks pārsteigts izņēma pīpi no mutes un palūkojās apkārt, it kā piesaukdams par lieciniekiem debesis, upi un mežu, ka nav gaidījis šādu pārmetumu. Baidīdamies, ka Hēlija varētu sākt raudāt un viņš zaudētu savas pārākuma pozīcijas, kā vīrietis, kas ir spēcīgāks un visu nicina, Noks saprata, ka nepieciešams šim strīdam nekavējoties piešķirt dziļu un nopietnu pamatojumu; turklāt viņš beidzot gribēja arī izteikties, kā jau vairums cilvēku, kuri patiesi, lai gan visai nesen par kaut ko pārliecinājušies, meklējot klausītāju, kas noskaņots gluži pretēji; šoreiz apstākļi bija vienkārši: jau Hēlijas sievišķīgums bija pretstatā Noka uzskatiem. Sākumā Noks sadrūva, it kā nosodot ceļabiedres dedzību, bet tad viņa sejā iegūla skumjas un sarūgtinājums.

—   Var jau būt, — viņš teica, akcentēdams vārdus,

—   ka esmu jūs kaut kā aizskāris, Hēlij, droši vien tā ir, pieņemsim, taču jūs un tieši jūs neesmu gribējis aizskart, varat ticēt. Teikšu atklāti, es pret sievietēm izturos visai noliedzoši, un jūs esat sieviete; ja es neviļus esmu pārkāpis pieklājības robežas, tad vienīgi tāpēc. Jūs vai kāda cita — man ir vienalga, ikvienā no jums es redzu, nevaru neredzēt, pasaules ļaunuma pārstāvi. Jā! Sievietes ir pasaules ļaunums!

—   Sievietes? — mazliet samulsusi, bet jau nomierinādamās, pārjautāja Hēlija. — Vai jūs domājat, ka visas sievietes …

—   Noteikti visas!,

—   Bet vīrieši?

—   īsti sievišķīgs jautājums, — Noks sabāza pīpē tabaku un pakratīja galvu. — Ko jūs gribējāt teikt ar to «bet vīrieši»? … Varu sacīt bez lielīšanās, vīrieši ir radošais, pozitīvais sākums. Bet jūs — ārdošais sākumsl

«Ārdošais sākums», līdz sirds dziļumiem satraukts, šaurās uzacis saraucis, pārsteigts skatījās krietnu brīdi Nokā ar pārmetumu un izaicinājumu.

—   Bet… Paklausieties, Trumvik! — Noks bija sācis runāt viņas aprindu valodā, un arī viņa sāka izteikties vieglāk un brīvāk nekā līdz šim. — Paklausieties, tā ir bezkaunība, bet domāju, ka jūs runājat nopietni. Tas ir aizskaroši, tomēr interesanti. Ar ko gan mēs esam parādījušas sevi no tik tumšas puses?

—  Jūs esat neorganizēta stihija, visa ļaunā sākums.

—   Kāda stihija?

—   Lai gan jūs, Hēlij, acīmredzot esat vēl neskarta (Hēlija nosarka), varu jums pateikt, — brīdi klusējis, turpināja Noks, — ka … tā ir … dzimuma stihija. Dzimuma fizioloģiskais sākums, kas jums ir galvenais, noviļ mūs bezdibenī.

—   Par to es nerunāšu, — skaļi attrauca Hēlija, — te cs nevaru līdzi spriest.

—   Kāpēc?

—   Muļķīgs jautājums.

—   Jūs atsakāties turpināt šo sarunu?

Viņa novērsās un skatījās sāņus, meklēdama saprotamu izskaidrojumu savam samulsumam, ko nevarēja izraisīt ne klīrība, ne iedomība, to viņa labi zināja, jo šo īpašību nebija viņas raksturā. Beidzot prasība būt arvien patiesai ņēma virsroku, — skaidru un ciešu skatienu palūkojusies Nokā, Hēlija droši atbildēja:

—   Es pati vēl neesmu sieviete, tāpēc droši vien būtu visai nepareizi, ja sāktu spriedelēt par… fizisko pusi. Runājiet, varbūt es sapratīšu un tad pateikšu, vai esmu vienis prātis ar jums vai ne!

—   Tad ziniet, — uzbudināts iesāka Noks, — ka visas sievietes intereses saistās ar dzimumsfēru, tāpēc viņas ir tik aprobežotas. Sievietes ir sīkumainas, melīgas, tukšas, godkārīgas, plēsonīgas, nežēlīgas un alkatīgas.

Viņš minēja Hartmani, Šopenhaueru, Nīcši un kādu pusstundu no vietas apklusušās ITēlijas priekšā tēloja cilvēces nākotnes drūmo ainu, ja tā beidzot nenolādēs mīlestību. Mīlestība, pēc viņa domām, ir dabas mūžīgais malds, ko sen jau laiks nodot arhīvā, bet romānus sadedzināt uz sārta.

—  Jūs, Hēlij, — viņš teica, — vēl esat jauna, bet, kad jūsos pamodīsies sieviete, tā ne ar ko nebūs labāka par pārējām jūsu sugas rožainajām plēsoņām, kas izsūc vīrieša smadzenes, asinis, sirdi un bieži vien noved viņus līdz noziegumam.

Hēlija nopūtās. Ja Nokam kaut puse taisnības, viņas turpmākā dzīve būs briesmīga. Viņa, Hēlija, pret savu gribu kļūs par dzēlīgu, pasaules ļaunumu nesošu čūsku.

—  Tiesa, Šekspīram gan ir lēdija Makbeta, — viņa iebilda, — bet ir arī Džuljeta un Ofēlija …

—   Neirastēniskas mātītes, — Noks attrauca.

Hēlija iekoda sev mēlē. Viņa tik tikko bija gribējusi pateikt: «Es jūs iepazīstinātu ar savu māti, ja tā pirms četriem gadiem nebūtu mirusi,» tagad meitene pateicās liktenim, ka nicinājuma pilnais apzīmējums «mātīte» gājis secen dārgajam tēlam. Viņai vairs nebija ne mazākās patikas sarunāties. Noks, nepamanījis viņas īgno sejas izteiksmi, sāka stāstīt, apzīmējot sevi ar vietniekvārdu «viņš» līdz šim lietotā «es» vietā:

—   Man bija .draugs. Viņš neprātīgi iemīlējās kādā sievietē. Viņš ticēja cilvēkiem vispār un sievietēm. Bet šī tukšā persona mīlēja greznību un izšķērdību. Viņa pierunāja manu draugu izdarīt zādzību … jaunais cilvēks bija tik pārliecināts par savas iemīļotās neprātīgo mīlestību uz viņu, ka uzlauza sava patrona kasi un naudu atdeva viņai… šim sātanam cilvēka izskatā. Un viņa aizbēga no vīra, bet es …

Nokam asinis saplūda galvā, kad aizrāvies tik neapdomīgi izrunājās, tomēr viņš aptvēra, ka stāstījumu nepieciešams pabeigt, lai neizraisītu vēl lielākas aizdomas. Bet Hēlija, kā šķita, nekā nebija uztvērusi. Parasti vieg- ļais pieklājīgas uzmanības smaids pavīdēja viņas pa nakti sagurušajā sejā.

—       Bet viņš, — Noks pusbalsī pabeidza, — nokļuva katorgā.

Iestājās uzmanības pilns klusums.

—       Vai viņš vēl tagad atrodas tur? — piespiesti vaicāja Hēlija.

—   Jā.

—       Jums viņa žēl, protams … arī man viņa žēl, — meitene steidzīgi piebilda, — bet ticiet, Trumvik, šis cilvēks nav vainīgs!

—   Kas tad ir vainīgs?

Noks aizturēja elpu.

—   Protams, viņa.

—   Bet viņš?

—   Viņš ļoti mīlēja, un es viņu nenosodītu.

Noks palūkojās ar tik sasprindzinātu skatienu, ka viņa nolaida acis.

«Noģida vai nenoģida? Ak velns!» viņš nolēma, «īstenībā man vienalga. Viņai tagad, protams, ir aizdomas par mani, bet iztaujāt neiedrošināsies, man vairāk nekā nevajag.»

—       Es pagulēšu. — Viņš piecēlās, izstaipījās un nožāvājās.

—   Jā, paguliet, — teica Hēlija, — saule jau augstu.

Nekā neatbildējis, Noks nolikās platānas ēnā, apklājis galvu ar žaketi pret odiem, un drīz vien aizmiga. Sapni, lai cik šķita savādi, lai cik pretēji viņa domām, tomēr atbilstoši cilvēka dabai, viņš redzēja, ka Hēlija no mugurpuses pienāk viņam klāt un maigi ar siltu plaukstu aizspiež acis. Viņa jūtas tobrīd bija dīvains rūgta aizvainojuma un maiguma sajaukums. Sapnis droši vien būtu izvērties vēl sarežģītāks, ja Noks nepamostos no nedroša, viegla piebikstījuma. Acis atvēris, viņš ieraudzīja Hēliju, kas viņu modināja, un pēdējais viņas rokas pieskāriens saplūda ar naivo sapņojumu. Sāka jau tumst. Saules sarkanais plaksts izzuda aiz tumšā krasta; mik- lums, smagums galvā un bargā īstenība atgrieza Noku nepārtrauktajā, pēdējo dienu drūmajā modrībā.

—       Piedodiet, ka uzmodināju jūs, — teica Hēlija, — laiks atkal braukt.

Viņi iesēdās laivā; atkal sāka skaloties ūdens; kādu stundu abi brauca nerunādami; tad, jzdzirdusi, ka Noks strauji un aizelsies elpo (bija sācis pūst joņains pretvējš, un ūdens stipri bangojās), Hēlija teica:

—   Dodiet man airus, Trumvik, atpūtieties.

—   Airi ir smagi.

—   Nu kas par to! — viņa iesmējās. — Ja izrādīšos par nespēcīgu, lūgšu piedošanu. Dodiet airus.

—   Kā vēlaties, — atbildēja Noks.

«Lai airē vien,» viņš nodomāja, «viņas balstiņa kļuvusi stingrāka, radziņi jāaplauž.»

Viņi apmainījās vietām. Noks izdzirdēja lēnus, nedrošus plakšķus, kas pamazām kļuva arvien pareizāki un biežāki. Hēlija tikko spēja noturēt airus, kuri ik brīdi draudēja izsprukt no rokām. Atgāzusies atpakaļ, viņa vilka airus ar visu stāvu, un ļaunākais bija tas, ka viņas kājām nebija atbalsta punkta, tās nesniedza līdz laivas dibenā ietaisītajam paaugstinājumam kāju atbalstīšanai. Melijas kājas bezspēcīgi slīdēja pa laivas dibenu, un, pievelkot airus, viņa ikreiz tik tikko nenoslīdēja no sēdekļa. Aizplūstošais ūdens likās smags un nekustīgs, it kā airi tiktu iegremdēti graudos. Meitenes rokas un pleci jau sāka sāpēt, tomēr ne sāpes, ne smagā sirdsdarbība, kas radīja saltus sviedrus, ne mokošā, drudžainā elpošana nespēja viņu piespiest atzīties nevarībā. Viņa drīzāk mirtu nekā noliktu airus. Gandrīz pusstundu Hēlija izcieta šo aso mocību un uz beigām airēja tīri mehāniski, it kā tās nebūtu viņas rokas. Noks, iegrimis drūmās pārdomās par nežēlīgo pagātni, satrūkās un ieklausījās: airi necilājās rakstā, bet vāji un saraustīti nošļakstēdami, laivu gandrīz nemaz nepavirzot uz priekšu.

—   Hallo! Hēlij! — viņš uzsauca. — Sēstieties savā vietā, pietiks!

Viņa nespēja pat atbildēt. Noks, palaidis stūri, piegāja pie viņas klāt. Blāvais ūdens atspīdums ļāva viņam pieliecoties saskatīt meitenes bālo seju ar cieši aizmiegtajām acīm un sāpīgi pavērto muti. Viņš satvēra airus, gribēdams tos atņemt, Hēlija tūliņ neatlaida, bet arī atlaižot vēl arvien centās airēt kā uzvilkts mehānisms. Viņa atvēra acis un saslējās, pusnemaņā smaidīdama.

—   Kā jūtaties? — pēkšņā līdzcietībā vaicāja Noks.

—   Nē, nekas, — pārvarēdama nespēku, viņa atbildēja, pūlēdamās drīzāk atgūt elpu. Pēc tam bailes no izzobošanas vai dzēlīgas piezīmes lika viņai lepni un pārdroši apgalvot: — Es varētu vēl ilgi airēt, jo airi nav sevišķi smagi..» Tikai tie rokturi tādi resni, — viņa vēl naivi piebilda.

Viņi atkal pārmainījās vietām, un Noks kļuva domīgs. Viņš jutās mazliet apkaunots un aizkustināts. Taču viņš centās novadīt citā virzienā domas, kas bija gatavas vērīgi aplidot šo lepno un lādzīgo radījumu. Tomēr viņam palika tāda sajūta, it kā viņš būtu gājis un šobrīd nez

kāpēc apstājies.

Mākoņi biezēja, vējš sāka brāzt spēcīgiem, nepārtrauktiem joņiem. Uz Noka rokas uzkrita lietus lāse, un kādā tālā, tumšā sauszemes nostūrī pazibēja īss, zilgs mirdzē- jums. Laivu sāka šūpot, ūdens draudīgi šļakstēja. Noks palūkojās augšup un, pārstājis airēt, teica:

— Hēlij, mums jāpiestāj pie krasta. Būs negaiss. Pārlaist to uz ūdens nav nekādas jēgas: laivu piešļāks lietus gāzes vai arī vējš apgāzīs. Stūrējiet uz krastu!

IV

Vieta, kur viņi piestāja, bija nelielu smilšu pauguru rinda. Ceļinieki izkāpa malā. Noks, baidīdamies, ka no lietus gāzēm ūdens varētu celties, ar pūlēm ievilka laivu dabiskā padziļinājumā starp pauguriem. Gar krastu auga rets mežs, augsti koki, kas vāji aizsargāja no negaisa, un Noks atzina par vajadzīgu brīdināt meiteni.

—  Mēs izmirksim, — viņš teica, — ar to jums jāsamierinās jau iepriekš, jo nav kur patverties. Vai jums bail?

—   Nē, nepatīkama ir aizkavēšanās.

—   Šausmīgi nepatīkama.

Abi nostājās zem koka, skumji ieklausīdamies, kā šalc lapotne, kuru jau sāka apslacīt lietus. Vējš, kas uz bridi bija rimis, it kā smēlies spēkus, atkal pieņēmās vēl asāk un plosīgāk. Mākoņi, nolaidušies zemu virs meža ar drūmu, nenovēršamu nodomu uzbrukt, beidzot aizsedza vienīgo tumši zilo plaisu debesīs, un iestājās pilnīga tumsa. Bija bāri un salti; putni, paceldamies gaisā, bez skaņas lidoja ļoti zemu, bailīgi, it kā slapstīdamies pārlaižoties uz citu vietu. Zibens gaismā, kas vēl uzliesmoja reti un bez pērkona grāvieniem, Noks saskatīja aiz kraujas lapsu, kura ostīja gaisu; viņas asais purns un pierautā priekškāja vienā mirklī nozuda, tāpat kā parādījusies.

Klusuma un negaisa starplaiks beidzās ar spēcīgu brāzmu, kas atdrāzās ar ātrvilciena straujumu, spējais, saspriegtais rāviens nolieca kokus līdz trīsdesmit grādu leņķim, bet sīkā jaunaudze sāka mētāties kā drudzī. Lapas, zarus un dažādus gružus vējš trieca starp stumbriem un svieda sejā. Beidzot baismīgi zilās ugunīs uzliesmoja gigantisks zibens, zemi nikni sāka kapāt lietus gāze, un neganti pērkona dārdi pārskanēja visu šo tuksnesi.

Slapji kā sūkļi ūdenī Hēlija un Noks pārsteigti stāvēja, piespiedušies ar mugurām un pakaušiem pie kāda stumbra. Viņi cīnījās pēc elpas, vējš smacēja viņus; tam palīdzēja tik ārkārtīgi dāsna lietus gāze, ka mežs drīz vien bija pilns trokšņojošu strautu, ko bija radījis šis negaiss. Pērkons ar zibeni mijās mežonīgā sacensībā, pārplūdinot zemi ar dārdu joņiem un nemitīgiem, acis žilbinošiem, lietusaukstiem gaismas uzliesmojumiem, kuriem trīsot šķita, ka koki līgojas un palecas.

—   Hēlij! — iesaucās Noks. — Vairāk mēs tik un tā nevaram salīt. Iziesim klajā vietā! Zem koka ir bailīgi stāvēt. Dodiet roku, lai nepazūdam viens otram, redziet, kas notiek visapkārt.

Turēdams meiteni pie rokas, ik brīdi paslīdēdams dubļos un zibens gaismā izlūkodams vietu, brīvu no kokiem, Noks pārvarēja nelielu attālumu, bet, pārliecinājies, ka tālāk sākas biezāks mežs, apstājās. Pēkšņi viņš ievēroja kādu nekustīgu gaismas punktu. Apgājis apkārt krūmam, kas traucēja skaidrāk saskatīt šo parādību, Noks pamanīja milzīgu pītu sienu tik tuvu, ka varēja saredzēt uz galda pudelē iespraustas sveces galu.

—   Hēlij! — iesaucās Noks, — logs, mājoklis, cilvēki! Lūk, lūk! Skatieties!

Viņa ciešāk atbalstījās uz Noka rokas un priecīgi atkārtoja:

—   Logs, cilvēki! Jā, tagad redzu. Ak, Trumvik, skriesim ātrāk zem jumta! Nu!

Šaubu pārņemts, Noks sadrūva. Tieši no mājokļiem un cilvēkiem viņam vajadzēja vairīties. Beidzot, pats pārmocījies un izsalcis, cerēdams un ticēdams, ka šādā nomalē nebūs vēl zināmas viņa pazīmes un bēgšana, un ļaunākā gadījumā paļaudamies uz likteni un revolveri, Noks noteica:

—   Mēs iesim, tikai, dieva dēļ, uzklausiet mani, Hēlij: nepaskaidrojiet pati nekā, ja jums vaicā, kā mēs šeit nokļuvām. Nav zināms, kas šeit dzīvo; nav arī zināms, vai mums ticēs, ja mēs stāstīsim patiesību, un vai tādēļ necelsies nepatikšanas. Ja tas būs vajadzīgs, es izdomāšu kaut ko ticamāku par īstenību; jums jāpiekrīt, ka patiesībā mūsu stāvoklis tomēr ir visai ārkārtējs.

Hēlija ne visai saprata sscīto; ūdens zem ģērba tecēja pa viņas miesu, izraisot tikai vienu vēlēšanos — drīzāk nokļūt sausā pajumtē.

—       Jā, jā, — steigā attrauca meitene, — lūdzu, Trumvik, iesim!…

Pēc īsa brīža viņi jau stāvēja pie neapžogotas baļķu būdas zemajām durvīm.

Noks paraustīja durvis.

—   Kas tur dauzās? — iesaucās kāda balss aiz durvīm.

—       Negaisa pārsteigtie, — Noks atbildēja, — viņi lūdz patvērumu uz kādu laiciņu.

—       Nu ta velns! — pilna izbrīna, pat pārsteigta, atsaucās balss. — Medor, nāc šurp, tu pinkainais sliņķi!

Atskanēja aizsmakusi, dobja riešana.

Nezināmais, arvien vēl durvis neatvēris, vaicāja;

—   Cik jūsu ir?

—   Divi.

—   Kas īsti?

—   Vīrietis un sieviete.

—   No kurienes te sieviete radusies, cienītais?

—       Pārāk grūti izskaidrot caur durvīm, — Noks attrauca, — ielaidiet, esam piekusuši un izmirkuši.

Iestājās īss klusuma brīdis; tad būdas iemītnieks, biedinot kaut ko dauzīdams pret grīdu, nokliedza:

—       Es jūs ielaidīšu, bet ziniet, ka Medors ir bez uzpurņa un es turu rokās divstobru bisi. Nāciet pa vienam, pirmā lai ienāk sieviete.

Satrauktā Hēlija šīs sarunas laikā vēlreiz izjuta apstākļu varu, kas viņu novedusi neparastā, vēl nekad nepiedzīvotā situācijā. Taču viņa bija jau mazliet samierinājusies. Nožvadzēja atvāztā bulta, un zemā, netīrā, bet gaišā telpā parādījās gluži samirkusi, smagi elpojoša, bāla, mazliet nobijusies meitene lietus izķēmotā, uz vienu malu nošķiebtā cepurē. Hēlija stāvēja peļķē, kas tūliņ izplūda zem kājām no viņas slapjajiem brunčiem. Tad parādījās Noks ne mazāk nožēlojamā izskatā. Abi reizē iesaucās «ai» un palūkojās visapkārt.

V

Būdas saimnieks» aiz kakla saites atvilcis suni no ienācēju kājām, kurām tas pievērsa pārmērīgu uzmanību, uztraukti ņurdot, ar pāris dunkām iedzina to kaktā, kur, vairākas reizes apgriezies un nožāvājies, vilkusuns nogū* lās, neuzticīgām acīm vērodams Hēliju un Noku. Saimnieks bija ģērbies raibā vilnas kreklā ar atrotītām piedurknēm, plīša biksēs un tūbas apavos. Garie, retie mati kā vēdeklis nokārās tam pār pleciem, piešķirot svešajam sievišķīgu un nekoptu izskatu. Sis kaulainais, neliela auguma, četrdesmit—četrdesmit piecus gadus vecais vīrietis ar savu sārto, nepatīkami kailo seju, ar mazajām, gaišajām acīm, ko apņēma rievu tīkls, un uzrauto augš- lūpu, kura atsedza stipri dzeltenīgus zobus, atstāja mulsinošu un dīvainu iespaidu. Pavardā, kas bija sakrauts no laukakmeņiem, dega malka, uz uguns virda melns katliņš, bet virs tā, čurkstēdams un paukšķēdams cepās kaut kas no mīklas. Pie nospeķota, brūna galda stāvēja sols un divi ķebļi. Nožēlojama guļvieta kaktā, kurai bija gaužām niecīga līdzība ar gultu, un spoguļa lauska uz naglas bija visa būdas nabadzīgā iekārta. Blakus logam, līdzās dažiem nepieciešamiem traukiem, karājās bises, slazdi, slēpes, tīkli un kādi piecpadsmit būri ar dziedātājputniem, kuri satraukti skandināja savas vienkāršās dziesmas. Uz grīdas starp kaudzē samētātām vecām platēm atradās gramafons. Tas viss bija pietiekami biezi noraibināts ar putnu mēsliem.

—  Tad nu, dārgie viesi, — mazliet dziedoši, ar deguna pieskaņu teica nepazīstamais, — sēdieties, sēdieties. Kā redzu, jūs esat pamatīgi izmērcēti. Sēdieties, sildieties.

Hēlija piesēdās tuvāk ugunij, izspiezdama ūdeni no piedurknēm un svārku apakšmalas. Noks aprobežojās ar to, ka, novilcis slapjo žaketi, spēcīgi izgrieza to virs skārda spaiņa un atkal uzvilka. Loga rūtis, kas laistījās no nemitīgas zibeņošanas, drebēja pērkona dārdos.

—  Nu tad iepazīsimies, — labsirdīgi turpināja saimnieks, nolicis bisi kaktā. — Ai, nabaga jaunkundze! Es jums, kungi, piedāvāšu kafiju. Katlā jau uzvārījusies, — vai ne, jaunkundz?

Hēlija pateicās ļoti atturīgi, bet tik klusi un mierīgi, ka nevarēja būt šaubu par viņas vēlēšanos kaut ko iebaudīt. No stiprināšanās ar nelaimīgo zivi nekas vairs nebija manāms. Arī Noks bija izsalcis.

Viņš teica:

—  Es samaksāšu. Tiesa, ēst un dzert ir nepieciešams. Dodiet mums to, kas ir.

—      Vai tādā reizē prasa naudu? — apbēdināts iebilda mednieks. — ko tur runāt! Ēdiet, dzeriet, atpūtieties — esmu priecīgs pakalpot, ar ko varu.

To visu viņš pateica skaidri, atklāti, laipni, kā iemācītu no galvas. Galdā parādījās maize, auksta gaļa, karsts, tikko no uguns noņemts taukains plācenis un katliņš, pilns ar stipru kafiju. Visu to savākdams, mednieks tūliņ sāka stāstīt par sevi. Visvairāk viņš pelnot, pārdodams putnus, kuriem ar gramafona palīdzību iemācot visādas meldijas. Viņš pat gribēja parādīt, kā putni atdarina mūziku, un dzīrās ķerties pie gramafona, bet tad, galvu kratīdams, atmeta šo nodomu.

—   Ai, kāds es esmu muļķis! — viņš iesaucās. — Jaunie ļaudis izsalkuši, bet es gribu tos uzjautrināt.

—   Starp citu, — viņš pagriezās pret Noku un cieši paskatījās viņā, — vai augštecē arī līst?

—  Mēs braucam no lejteces, — atbildēja Noks, — Zur- baganā ir jauks laiks,,, Kā jūs sauc?

—   Gutans.

—   Mīļā, — Noks maigi vērsās pie meitenes, — kā būtu, ja Trumviks un Hēlija palūgtu šo lāga cilvēku norādīt tuvumā kādu pieļāvīgāku garīdznieku? Kā tu domā?

Gutans nolika krūzīti tik uzmanīgi, it kā vismazākais troksnītis varētu nomākt ITēlijas atbildi. Viņa sēdēja iepretī Nokam, blakus medniekam.

Meitene nolaida acis. Spējš bālums vienā mirklī apņēma viņas seju. Rokas drebēja, un balss bija ne visai žirgta, kad viņa, beidzot pārvarējusi bīstamās šaubas, klusi atbildēja:

—   Dari, kā zini.

Negaiss pārstāja trakot.

Gutans nolaida acis un tad tēvišķīgi pakratīja galvu.

—   Protams, es esmu jūsu pusē, — viņš līdzjūtīgi noteica, — ģimenes despotisms ir briesmīga lieta. Tikai, lai cik man jūsu žēl, kungi, man jāsaka, ka jums nav laimējies. Ciemats atrodas lejāk, verstis desmit atpakaļ. Tur dzīvo teicams mācītājs, pusstundas laikā viņš jūs savienos, un, dodu goda vārdu, tas maksās tīro nieku.

—   Nekas, nav liela bēda, — mierīgi atbildēja Noks, — tas viss, ziniet, notika lielā steigā, pa īstam nepaspējām neviena izjautāt, kad mēs, nopirkuši laivu, izbraucām no Zurbaganas, cerot, ka ceļā gadīsies kāds ciemats. Vainīga, protams, nokrēsla, un mums ar Hēliju bija tik daudz ko pārrunāt. Tā, raug, aizrunājāmies — un palaidām garām ciemu.

—   Brauksim, — sacīja Hēlija pieceldamās. — Lietus pārstājis.

Noks vērīgi paskatījās viņas mirdzošajās, pievērtajās acīs.

—   Tu velti uztraucies un steidzies, — viņš lēni noteica,

—  nebaidies: viss nokārtosies. Sēsties.

Šo vārdu īstā jēga Gutonam šķita nesaprotama, arī meitene uzņēma tos ar lielu neuzticību, taču viņai nekas cits neatlika kā apsēsties. Viņa pūlējās pasmaidīt.

Mednieks piegāja pie pavarda. Nesteigdamies sabikstījis pagales, viņš, stāvēdams ar muguru pret Noku, ierunājās:

—   Jūs, kungi, esat smieklīgi ļaudis. Jaunībai gan savas īpašas tiesības. Bet, klau, ko jums teikšu: izvairieties no šaubīgas sastapšanās. Pagājušajā nedēļā izbēguši no cietuma divi katordznieki: viens sagūstīts Vardas tuvumā, bet otrs .*.

Viņš pagriezās kā uz atsperēm un ar tīkamu smaidu sakarsušajā, sārtajā sejā ātri un brīvi nosēdās pie galda. Viņa tiešais, stingais skatiens, pavērsts taisni uz Noka seju, kādai nespēcīgai dvēselei būtu apdullinošs, bet jaunais cilvēks, aizrijies ar kafiju, sāka tik neganti klepot, ka pietvīka un saliecās.

—   …otrs, — turpināja mednieks, pacietīgi nogaidīdams klepus lēkmes beigas, — manuprāt, slapstās šajā apkārtnē. Par noziedznieku izbēgšanu, redziet, bija izziņots laikrakstā, tajā bija minētas arī viņu pazīmes.

—   Tiešām? — jautri atsaucās Hēlija. — Bet mūs, vai zināt, nav vērts aplaupīt, mēs esam gandrīz vai bez naudas … Kā sauc šo dzelteno putniņu?

—   Tas ir dziedātājs strazds, jaunkundz. Ļoti mīla ra- dībiņa.

Noks iesmējās.

—   Hēliju grūti iebiedēt, mīļo Gutanl — viņš iesaucās. — Kas attiecas uz mani, tad es visos gadījumos esmu pilnīgs fatālists.

—   Jums varbūt taisnība, — piekrita mednieks,

—   Ieteicu jums iet pārbaudīt laivu, — ūdens ir cēlies, straume var to aizraut.

—   Jā, pareizi, — Noks piecēlās. — Hēlij, — viņš skali un maigi teica, — es drīz atgriezīšos. Tu apskati putniņus, izklaidējies sarunās. Droši vien tevi uzjautrinās arī ar gramafonu. Neuztraucies, es atceros, kur atstājām laivu, un nenomaldīšos.

Viņš izgāja. Hēlija zināja, ka šis cilvēks viņu nepametīs. Stāvokļa nopietnība rosināja visus viņas spēkus un atmodināja drosmi viņas sirdī, kas gan varēja pamirt bailēs no apvainojoša vārda, bet kļuva cieta un bezbailīga briesmās. Viņa žēloja un cienīja savu ceļabiedru, tāpēc ka tas viņas acu priekšā neatkāpdamies un kā vien spēdams cīnījās līdz galam pret draudošo likteni.

Gutans piegāja pie durvīm un, cieši tās pievēris, sāka stāstīt:

—  Tie ir dziedātāji strazdi, jaunkundz, savādnieki, traki rijīgi, tas ir pirmkārt, un …

Bet šī bezmērķīgā pļāpāšana acīmredzot traucēja viņu. Nostājies blakus Hēlijai, viņš, pārstājis smaidīt, ātri un skarbi sacīja:

—   Būsim atklāti, jaunkundz. Zvēru, ka vēlu jums tikai labu. Vai jūs zināt, kas ir šis kungs, ar kuru jums tā gribas salaulāties?

Pat ārkārtīgais satraukums tik tikko atturēja Hēliju no smaida, — bija tik nepārprotami, ka mednieks ļoti maldījies. Hēlijas klātbūtni taču grūti būtu iztulkot citādā nozīmē — viņas āriene atbilda stingrākajām prasībām attiecībā uz meiteni no labākajām aprindām.

—   Man liekas, ka zinu, — salti atbildēja Hēlija pieceldamās un sasliedamās. — Paskaidrojiet savu dīvaino jautājumu.

Gutans paņēma no plaukta avīzi un sniedza Hēlijai saņurcīto lapu.

—   Lasiet šeit, jaunkundz. Es zinu, ko runāju.

Neievērodama sludinājuma oficiālo virsrakstu un arī to,

kas attiecas uz otru katordznieku, Hēlija lasīja:

«…Noks, divdesmit pieci gadi vecs, vidēja auguma, labi noaudzis, spēcīgs stāvs, iesarkani, cirtaini mati, brūnas acis; melnīgsnēja seja, zem kreisās auss prāva dzimumzīme pupas lielumā; mazas rokas un kājas; īsas uzacis; citu pazīmju nav. Ikvienam, kam zināma abu vai vienas norādītās personas atrašanās vieta, jādara viss, lai šīs personas aizturētu vai arī, ja tas nebūtu iespējams, jāpaziņo vietējām varas iestādēm par minētajiem noziedzniekiem, par ko tiks izsniegta ar likumu noteiktā atlīdzība.»

Hēlija pārlaida ar roku pār acīm. Izlasītais viņai nebija nekas jauns, taču laupīja — un galīgi — niecīgo cerību, ka viņa varētu būt ārkārtīgi, fantastiski kļūdījusies.

Atvilkusi elpu, viņa atsāka spēli.

—   Mans dievs! Kādas šausmas?

—   Jā, — rupjā steigā piekrita Gutans, nepamanījis, ka izmisīgais sauciens izskan aizdomīgi pāragri no mīlošas sievietes lūpām. — Nav mana darīšana izdibināt, kā viņam, turklāt vēl tik ātri, izdevies jūs apmānīt. Lūk, ar ko jūs esat sasaistījusi savu likteni.

—   Esmu jums ļoti pateicīga, — sacīja Hēlija dziļā pretīgumā pret šo cilvēku. Gluži dabiski, ka viņa elpoja smagi; nezinādama, ar ko beigsies šā vakara* drūmais notikums, Hēlija iztēlojās visādas briesmas. — Kā redzat, esmu satriekta, gluži apjukusi. Ko man darīt?

Palīdziet viņu aizturēt, — teica Gutans, — un zvēru jums, ka ne tikai nogādāšu jūs atpakaļ pilsētā, bet atdošu jums_ ceturto daju no atlīdzības. Jaunas sievietes mīl labi ģērbties , — Viņš nicīgi palūkojās uz Hēlijas nožēlojamo tērpu. — Dzīve kļūst dārgāka, bet es turu vārdu.

< Hēlijas roka neviļus pasvērās uz mednieka pārmērīgi veselīgās sejas pusi, bet meitene pārvarēja apvainojumu, pat nenosarkdama.

—   Labi, piekrītu! — viņa stingri noteica. — Es neprotu piedot. Viņš drīz ienāks. Vai jūs nebaidāties, ka esat aizlaidis viņu?

—   Nē. Viņš izgāja mierīgs. Pat tad, ja viņš ir nojautis, ka maska norauta, — no manis viena viņš, protams, nebaidīsies. Viņam ir revolveris. Slapjās žaketes atkārusies kabata skaidri parādīja priekšmeta apveidu. Man viņš jāsasien, jāsatver no mugurpuses. Jūs pievediet viņu pie būra un saistiet ar sarunu par kādu putnu. Pa to laiku izvelciet no kabatas revolveri. Citādi, — Gutans draudoši pazemināja balsi, — es jūs apkaunošu visas pilsētas acīs.

—   Labi, — tikko dzirdami piekrita Hēlija. Viņa runāja un kustējās it kā spilgtā gaismā, kur viss tiek izlemts vienā mirklī un pilns murgainu skumju un noslēpumainības. — Jā, to jūs esat labi apsvēris. Es tā darīšu.

—   Smaidiet jel! Smaidiet! — pēkšņi iesaucās Gutans. — Jūs nobālējāt! Viņš nāk, vai dzirdat?!

Lēnos, kā pārdomās tuvojošos soļus aiz durvīm dzirdēja arī Hēlija. Viņa pievirzījās tuvāk durvīm. Noks, plaši atvēris durvis, vispirms paskatījās uz meiteni.

—   Nok, — viņa skaļi sacīja; mednieks tūliņ neaptvēra, ka pēkšņā vārda pārmaiņa nodod radušos stāvokli, bet bēglis to saprata. Revolveris jau atradās viņa rokā. Tas notika tik ātri, ka, steidzīgi pārkāpdama pār slieksni, lai neredzētu kautiņu, Hēlija vairs spēja tikai izdevst: — Aizsargājieties, — to es gribēju jums pateikt.

Pēdējais, kas viņai iespiedās atmiņā, bija divas vienā mirklī pārvērtušās vīriešu sejas.

Viņa paskrēja soļus desmit slapjo krūmu tumsā un apstājās, ieklausīdamās ar visu savu būtni. Nikna riešana; šāviens, otrs, trešs, divi kliedzieni; Hēlijas sirds sila kā strauji iedarbināta šujmašīna: caur pusatvērtajām durvīm šaudījās ēnas, kas mainīja vietu un apveidu; pēc dažām sekundēm, skaļi šķindēdami, izbira loga stikli un iestājās neapšaubāms, tomēr šādā brīdī izbrīnu modinošs klusums. Beidzot kaut kas melns pret aizmugurē krītošo gaismu iznāca no būdas.

—   Hēlij! — klusi sauca Noks.

—   Esmu šeit.

—   Iesim. — Viņš aizsmacis elsa, ar plaukstu aizspiezdams pārsisto apakšlūpu.

—   Vai jūs … nogalinājāt?

—   Suni.

—- Bet viņu?

—   Es viņu sasēju. Viņš ir par mani stiprāks, bet man palaimējās viņu pievārēt starp būriem. Tur viss apgāzts. Es viņam aizbāzu muti, piedraudot ar lodi, ja viņš nebūtu ļāvies … Pašam atvērt muti…

—   Ak, lai paliek! — ar riebumu izdvesa Hēlija.

Nekad viņa nebija jutusies tik nelāgi kā šobrīd. Uz

ilgu laiku aptumšojās viņas dzīves gleznainā puse. Meža tumsa, cīņa, asinis, nodevība, nežēlība, gļēvums un rupjība izraisīja Hēlij as jaunajā dvēselē nepazītu nomāktību. Prātam viss bija skaidrs un negrozāms, bet sirdij — pretīgs.

Noks, pacēlis laivas galu, izlēja salijušo ūdeni un atgrūdās no krasta. Viņi virzījās pilnīgā tumsā. Ūdens līmenis bija stipri cēlies, ātrāk plūstošās straumes skaidrāk saklausāmie šļaksti skanēja uztraucoši un valdonīgi.

Ar dažiem airu vilcieniem Noks ievadīja laivu upes vidū un iegūlās airos. Tad, sajutusi, ka saistītais vīrs un nošautais suns beidzot atšķirti no viņas ar atstatumu un ūdeni, Hēlija sāka raudāt. Viņas satrauktajiem nerviem nebija citas izejas; viņa nespēja ne dusmoties, ne palikt vienaldzīga pret nule notikušo, — sevišķi tagad, kad no viņas vairs neprasīja to pārmērīgo savaldīšanos, kāda bija vajadzīga pie Gutaria.

—   Dieva dē), neraudiet, Hēlij! — sāpīgi sacīja Noks. — Es esmu vainīgs, es viens pats.

Hēlija, zinādama, ka viņas balss aizlūzis, klusēja. Raudas norima. Viņa atbildēja:

—   Jūs varējāt man pateikt visu tūliņ. Man var uzticēties, vai jūs varbūt nezināt to? Droši vien es nebūtu laidusi jūs šajā nolādētajā būdā.

—   Jā, bet es tikai tagad sāku jūs pazīt, — skumjā at- klatībā pateica Noks. — Mana pasaka par garīdznieku un laulībām nelīdzēja: viņš zināja, kas es esmu. Bet būtu palīdzējusi… Ko jums pateica Gutans, Hēlij?

Hēlija īsumā atstāstīja pašu galveno, noklusējot piesolīto ceturto daļu un atlīdzības par aizturēšanu.

«Nē, tu neesi tā vērts, un es tev neteikšu,» viņa nodomāja, bet tūliņ kā rnāte pažēloja drūmi apklusušo Noku. «Palūk nu, kļuvis rāms.»

Un Hēlija iesmējās caur asarām, kas vēl nebija nožuvušas.

—   Kas jums notika? — izbijies vaicāja Noks.

—   Nekas, tie ir nervi.

—   Rīt no rīta jūs būsiet jau mājās, Hēlij. Straume joņot joņo un nes mūs līdzi. — Pēc brīža viņš apņēmīgi uzprasīja: — Kā jūs noģidāt?

—   Vīrietim jūs nebūtu uzdrošinājies pastāstīt notikumu ar draugu. Kamēr jūs gulējāt, manī sākumā radās neskaidra nojauta. Gandrīz vai pārliecība. Es ilgi klīdu gar krastu; izpeldējos, lai aizdzītu nogurumu. Kad atgriezos, jūs gulējāt, un tad, ieraudzīju, ka jūs guļat tik savādi, it kā pa paradumam pārvilcis žaketi pāri galvai, es tūliņ teicu sev: «Viņa draugs ir viņš pats.» Jūs bijāt sev slikts draugs, Nokl Tik tiešām, šajās pāris naktīs esmu kļuvusi vecāka ne jau par vienu gadu vien.

—   Jūs atbalstījāt mani, — teica Noks, — atbalstījāt īsti un cilvēcīgi. Tādu atbalstu nekad vēl nebiju saņēmis.

—   Bet citi?

—   Citi? Luk..,

Viņš sāka savas dzīves stāstu. Jūtu satraukums palīdzēja atmiņai. Nevēlēdamies pieskarties visam, viņš pakavējās pie bērnības, pie darba, pie sava drūmā romāna un katorgas. Viņa māte mirusi drīz pēc viņa piedzimšanas, tēvs sitis un desmitiem reižu izdzinis viņu no mājām, bet dzērumā atkal apžēlojis. Nepabeigtās studijas universitātē, darbs transporta kantorī un sastapšanas parkā ar ļoti skaistu jaunu sievieti, orķestra mūzikai valdzinoši skanot, — tas viss tika pavēstīts īsumā; viņš vēlējās pastāstīt galveno — attiecību norisi ar Temezu. Cik Hēlija noprata, Temezas pārliekā idealizēšana bija visas nelaimes cēlonis. Noks akli ticējis, ka viņa ir pati pilnība, kā ģēnija veidojums, — tik stipri un kvēli viņš vēlējies atrast un iegūt visu, ar ko nemākslotas, bet neremdināmas dvēseles apveltī mīļotās tēlu.

Bet viņš savai izredzētajai bijis pēc skaita jau piektais upuris. Noka godbijīgā mīla sākumā saviļņojusi viņu mazliet, bet tad apnikusi. Kad vajadzēja bēgt no pacietīgā, bet beigās ārkārtīgi saniknotā vīra ar jaunatrasto mīļāko, Temeza pa daļai neliekuļoti, pa daļai atdarinot kriminālromānu varones, sākusi tēlot valdzinošas, bet noziedzīgas sievietes lomu. Turklāt vēl prāvā naudas summa, ko Noks ieguvis, izdarot noziegumu, viņas acīs kļuvusi par avotu bezrūpīgai dzīvei ārzemēs.

Noks bijis pārsteigts un satriekts par Temezas nodevību; kad Temeza pametusi to jaunas mīlas dēļ, kļuvis dziļi vienaldzīgs, ka viņu pašu apcietina un notiesā. Tikai vēlāk, pēc pāris gadiem, katorgas smacīgajā cietumā viņš sapratis, ko izdarījis.

—   Ko jūs esat nolēmis? — vaicāja Hēlija. — Vai gribat uzmeklēt viņu?

—   Kādēļ gan?

Viņa klusēja.

Noks teica:

—  Neviena mīlestība nespētu izturēt tādu pārbaudījumu. Tagad, ja izdosies, šķērsošu okeānu. Guliet.

—   Par miegu nav ko domāt!

«Es taču nekā nespēju viņam palīdzēt,» ar rūgtumu domāja Hēlija. «Varbūt pilsētā … bet kā? Paslēpt? Viņam jāatstāj Zurbagana, cik ātri vien iespējams. Tādā gadījumā izlūgšos no tēva naudu.»

Viņa nomierinājās.

—  Nok, — teica meitene, — jūs taču kopā ar mani icgriezīsieties pie mums?

—  Nē, — viņš cieši attrauca, — un pat vairāk. Es izsēdināšu jūs pie stacijas, bet pats braukšu mazliet tālāk.

Taču domās viņš iegriezās pie viņas. Tas Noku satrauca un sadusmoja. Viņš apklusa, apklusa arī meitene. Abi, pārdzīvotā un pārrunātā nomākti, ļāvās tai brīvajai nepiespiestajai klusēšanai, kad izjūtu radniecība atvieto vārdus.

Kad blāvajā rītausmā Hēlija, gluži pārsalusi, ziliem lokiem zem acīm, grīļodamās aiz nespēka, izdzirda lokomotīves griezīgo svilpienu, — šī skaņa viņai šķita izcili spēcīga un skaista. Viņa tūliņ kļuva mundrāka,' sārtāka. Kreisais krasts bija līdzena pļava; netālu no upes varēja saredzēt stacijas dakstiņu jumtus.

Noks izsēdināja Hēliju.

—   Re, nu, — viņš drūmi noteica, — pēc stundas būsiet mājās … Tas būtu viss.

Pēkšņi viņš atcerējās sapni zem kalnu kjavas, bet ne jau tas viņu sagaidīja.

—   Vai tā mēs šķirsimies, Nok? — Hēlija sirsnīgi vaicāja. — Klausieties, — izņēmusi zīmuli un lietū salipušu piezīmju grāmatiņu, viņa steidzīgi uzrakstīja kaut ko uz lapiņas un pasniedza to Nokam. — Mana adrese. Sliktākajā gadījumā — atcerieties to. Ticiet man — es jums palīdzēšu.

Viņa sniedza roku.

—   Ardievu, Hēlij, — Noks atbildēja, — un,# » piedodiet man.

Viņa pasmaidīja, samierinoši pamāja ar galvu un aizgāja. Bet daļa no viņas palika neveiklajā zvejas laivā, un šī daļa piespieda Hēliju pēc nedaudz soļiem atskatīties. Nezinādama, kādu un cik paliekošu sveicienu atstāt pamestajam, viņa pacēla abas rokas, ātri pastiepusi tās uz priekšu ar plaukstām pret Noku. Tad, pretrunu un juceklīgu domu pārņemta, meitene ātri devās uz staciju, un drīz vien viņas slaidais stāvs izzuda pļavas zaļajā viļņojumā.

Noks izlasīja adresi: «Tramvaju ielā 14—16.»

—   Tā, — viņš noteica, saplēsdams papīrīti, — tu pat nepadomāji, cik bīstami ir atstāt manās rokās savu adresi. Bet tagad neviens to vairs neizlasīs. Un es neapciemošu tevi, tāpēc ka … ak dievs!.«. mīlu!,,,

VI

Noks bija nodomājis neiegriezties stacijā, bet, kad satumsa, viņš nolēma doties uz Zurbaganu, iepriekš nogremdējot laivu, divu dienu un nakšu badošanās un vārgšana tā bija notrulinājusi viņa piesardzības instinktu, ka viņš, stacijas laternas gaismas vilināts, truli un reizē priecīgi pagriezās uz turieni. Saprāts nešaubījās, tas skaidri brīdināja no briesmām, bet atmiņas par Hēliju neatkarīgi no viņas aicinājuma iedrošināja, it kā tikai viņas pazīšana pati par sevi jau bija aizsardzība un mierinājums ne jau pret ārējo, bet to iekšējo, visaizskaro- šāko, kas negrozāmi ievaino pat stiprākās dvēseles, saskaroties ar varmācību.

Slīpais laternas atspulgs lika viņam padomāt par naktsmītni un, galvenais, par ēdienu. No ēkas gala stūra četrdesmit — piecdesmit soļu atstatumā viņu slēpa krūmi. Uz tikko saredzamā perona kustējās ēnas. Noks nedomāja ieiet stacijas ēkā; uz tik neprātīgu rīcību, vēl samērā normālā stāvoklī būdams, viņš nebija spējīgs, bet centās, klīzdams pa rezerves sliedēm, uziet kādu sargbūdu, kurā atrastos cilvēks, kas būtu dienišķajam darbam tā nodevies, ka savā vientiesībā un labsirdībā noturētu bēgli par parasto pilsētas klaidoni un pret samaksu iedotu ko iebaudīt.

Noks šķērsoja salti spīdošās galvenās līnijas sliedes asis desmit no perona un, izlīdis caur rezerves vilciena apakšu, tagad atradās preču vagonu šaurajā ejā. Vagoni aizstiepās pa labi un kreisi; tumsā bija grūti noteikt, kur izbeidzas to sablīvējums. Jebkurā virzienā — lai arī tur būtu desmitiem vagonu — Noku varēja gaidīt nepatīkama vai liktenīga sastapšanās. Viņš palīda vēl zem viena sastāva un izslējies atkal ieraudzīja nekustīgu, slēgtu vilcienu. Acīmredzot šeit uz rezerves sliedēm stāvēja daudz tādu. Atpūties Noks rāpās tālāk, neatliekdamies pat tur, kur ceļā gadījās bremžu pārejas, — tik ļoti viņam sāpēja mugura, —- galu galā viņš nokļuva līdz klajai, plaša sliežu sazarojuma vietai; pavisam tuvu sev priekšā viņš ieraudzīja mazu būdiņu bez durvīm, kurā dega sveces gals; sarga nebija; uz plauktiem virs vienkāršas lāvas stāvēja lupatā ietīta maize blakus piena pudelei un skārda kārba ar sviestu. Noks paraudzījās visapkārt.

Tik tiešām, nekur neviena neredzēja; ne skaņas, ne nopūtas nedzirdēja šajā nomaļajā vietā, taču neatvairāma briesmu sajūta iezagās bēgļa dvēselē, kad viņš, nolēmis paņemt maizi, beidzot uzmanīgi pastiepa roku. Viņam šķita, ka jau ar pirmo soli projām no šīs vietas viņš sastapsies ar slepeniem novērotājiem. Taču lupata, kurā bija ietīta maize, nokrita zemē bez trokšņa, un Noks atkāpās mierīgi, ar tukšu, vieglu, aiz sasprindzinājuma mazliet džinkstošu galvu, tik tikko novaldījies, lai tūliņ nepie- bāztu muti ar valgo maizes mīkstumu. Viņš turējās Zur- baganas virzienā, attālinādamies no stacijas. Pa labi aizstiepās drūmu vagonu rinda, pa kreisi — smilšu celiņš, bet aiz tā sākās dārziņi; koku galotnes sērīgi slējās krēslainās debesīs.

Pēkšņi, kā sapnī, aiz vagona stūra uz smiltīm noplaka rokas laternas gaismas stars, pārsteigdams Noku; kāds apstājies īdzīgi noprasīja:

—   Kas jums šeit meklējams?

Noks spēji atrāvās atpakaj.

—   Es,., — viņš teica un, pēkšņi zaudējis savaldīšanos, juzdams, ka ir apmulsis, strauji uzlēca uz pirmā, tuvākā vagona kāpšļa. Kāju, ko no apakšas satvēra spēcīga roka, Nots izrāva ar zibenīgu kustību.

—   Stāt, stāt! — skaļi iekliedzās cilvēks ar laternu.

Noks nolēca starp vagoniem. Pēc tam viņš atcerējās

tikai to, ka, uzlēkdams kājās, līzdams, nodauzīdams ceļus un plecus pret sliedēm un ķēdēm, lēca un skrēja pa nodevīgi šaurām spraugām, noreibis no bailēm un tumsas, pazaudējis maizi un cepuri. Uzlēcis uz preču platformas, viņš ieraudzīja, ka priekšā aizslīd lejup lēkājoša, sarkana laterna, aiz tās otra, trešā; atskatījies viņš pamanīja, ka arī no bremžu pārejām zibsnī neatlaidīgās sarkanās laternas, metot gaismas starus visos virzienos.

Noks klusi nošlūca zem platformas. Vienīgais glābiņš šajā taisnās rindās izkārtoto milzīgo, slēgto kastu mežā bija — turēties vienā virzienā, vienalga, kurp tas aizvestu, riņķot un maldīties nozīmēja galu. Zobus sakodis, dvēselē izsalcis, sirdij drudžaini sitot, viņš izlīda zem dažām vagonu rindām, klusi un ātri, skanot saucieniem un soļu troksnim, šaudīgai gaismai apspīdot sliedes. Kādā vietā Noks ar galvu atsitās pret vagona apakšējo malu; no spēcīgā belziena jaunais cilvēks tik tikko neno- vēlās zemē, bet, pārvarējis sāpes, viņš līda tālāk. Sāpes, pārspēdamas bailes, noskaidroja apziņu. Viņu acīmredzot vadīja virziena instinkts, kas reizēm sāk darboties izjūtu saasināšanās gadījumos. Brīvā vietā Noks grīļodamies piecēlās — tas bija laternas sastapšanās brīdī pamestais smilšu celiņš, kas norobežoja dārzus; pārlēcis pār žogu, Noks aizjoņoja pa dārza krūmiem un dobēm līdz nākošajam žogam. Aiz tā un neliela tukša laukuma sākās mežs, kas sniecās līdz pašai Zurbaganai. Noks metās koku aizsardzībā kā savās dzimtajās mājās.

Bēgt vārda īstajā nozīmē nebija iespējams pa šiem tumsā neredzamajiem šķēršļiem — stumbriem, savijumiem, kritušiem kokiem un bedrēm. Noks klupa, cēlās, metās uz priekšu, paklupa atkal, un viņa izmisīgo kustību ātrumu visā visumā varbūt varēja salīdzināt ar skriešanas ātrumu. Viņa vienīgais mērķis pagaidām bija, cik vien iespējams attālināties no vajātājiem. Taču pēc minūtēm piecpadsmit—divdesmit iestājās reakcija. Ķermenis atteicās paklausīt, tas bija sadauzīts un saskrāpēts. Kājas ļodzījās, pārmocītās plaušas sāpēs raustījās, cīnoties pēc elpas. Nespēka vājums piespieda Noku apsēsties, viņš iespieda galvu rokās un aprima; negaidīti atvieglota elpošana mazliet nomierināja klusuma sasprindzinātos nervus.

«Hēlija nu jau ir mājās,» viņš nodomāja, «jā, viņa sen jau mājās. Viņai labi, silti. Tur ir gaišas istabas, tēvs, māsa, spuldze, grāmatas, glezna. Mīļo Hēlij, varbūt tu domā par mani. Viņa mani aicināja iegriezties pie viņas. Muļķi! Es pats iešu turp, es gribu būt tur. Gribu siltumu un gaismu; briesmīgi, neizturami gribu! Nenokar galvu, Nok, ej uz pilsētu un uzmeklē adr… Bet es jau saplēsu …»

Viņš nodrebēja, to atcerēdamies, bet, galvu pakratījis, rūgtā priekā un tumšā mierā aprima. Viņš būtu īsts noziedznieks, ja sadomātu ierasties pie šīs meitenes, kura nav vainojama neviena liktenī. Kādēļ gan viņai jāsasaistās ar klaidoni, riskējot ar tenkām, nopratināšanām, apvainojumu? Viņš atkal nocietinājās savā svārstīgajā, slimīgajā niknumā pret visiem, atskaitot Hēliju, kas viņam pašam par lielu izbrīnu šķita dīvains, gluži fantastisks izņēmums. Tagad viņš nožēloja, ka bija izlasījis adresi, taču, mēģinot to atcerēties, pārliecinājās, ka nav spējīgs atsaukt atmiņā tās pāris viegli uzmestās rindiņas. Viņš samulsa, bet tūliņ iecirta par to pats sev pliķi. Viss bija pārtrūcis, nozudušas visas pēdas uz pagājušo — nams, iela, dzīvokļa numurs, — tas ievainoja Noka patmīlību. Viņš taču pats bija gribējis neiet; tagad viņa gribai vairs nebija varas, par to bez piespiešanās valdīja atmiņa. Tā bija padarījusi viņu par vientuli; viņš it kā atmodās. Hēlija un Zurbagana pēkšņi attālinājās par tūkstoš verstīm; pilsēta gan drīz vien atgriezās savā vietā, bet tā vairs nebija agrākā pilsēta.

Kad satraukums norima, Noks atcerējās nozaudēto maizi. Bēglim par brīnumu šī atmiņa nemodināja izsalkumu, taču trīsas un sausums mutē, ko viņš uzskatīja par nejaušām satraukuma sekām, — pastiprinājās. Viņa ceļi atdūrās pret zodu, bet rokas, kas bija apņēmušas ceļus, drudžaini drebēdamas, krampjaini sarāvās.

—   Es nedrīkstu gulēt, — Noks teica pats sev, — ja aizmigšu, tad rit gluži bezspēcīgu mani varēs sagūstīt ne tikai brašs vīrietis mundierī, bet pat nieka kaķis.

Piecēlies kājās, viņš vaicāja mežam: «Uz kuru pusi lai eju, kungi?» — un piespieda galvu pie kāda koka. Drebuļu pārņemts, viņš gaidīja brīdi, kad aukstumu nomainīs karstums; vieglais uzbudinājums šķita narkotiski patīkams kā kafija vai tēja pēc darba. Tajā brīdī no Zurba- ganas puses, no klusuma dzīlēm, pēc meža mēmuma un koku sanēšanas atskanēja fabriku nakts maiņas sirēnu svilpieni. Noks virzījās uz šā daudzbalsīgā dziedājuma pusi. Augstie, nervozie un vidējie saskanīgie svilpieni sen jau bija rimuši, bet vēl ilgi turējās dobjais lielgabalu fabrikas kauciens kā buļļa kaislais māviens, un Noks gurdi tam pamāja.

—   Tu, vecais, neapklusti, — viņš teica, — man nav ar ko sarunāties un — lai žēlīgs dievs — nav neviena, pie kā varētu aiziet.,»

Bet arī šī sirēna apklusa.

Noks gluži automātiski turējās vienā virzienā, skaļi sarunādamies te ar Gutanu, te ar Hēliju, te ar kādu iedomātu, nepazīstamu pavadoni sev blakus. Pa brīžam viņš uzsāka dziedāt cietumnieku dziesmas vai atdarināja dažādu priekšmetu skaņas, sacīdams stiklam «tinnkš», kokam — «tukl», akmenim «klauks!» — bez nolūka izklaidēties. Samērā ātri pēc tam, kad atskanēja pirmā sirēna, viņš nokļuva plašā, līdzenā vietā un, karstumu caurstrāvotās snaudas mākts, tomēr saprata, ka atrodas tuvu pilsētai.

Viņš ap sevi nekā vairs nevarēja sataustīt — ne kokus, ne krūmus un kļuva apātisks. Apsēdies viņš izstiepās un aizsnaudās, bet tad iegrima dziļā miegā un pāris stundu nogulēja. Gleznie dūmeņu mākuļi, saule un priekšpilsētas būves pavērās skatienam, kad viņš, galvu pacēlis, ar bezgala gurdu dvēseli ienira spilgtajā dienas gaismā, kas prasīja izturību un uzmanību, spēku un piepūli. Viņam šķita, ka viņš kļuvis spēcīgāks; piecēlies Noks izplēsa žaketei oderi un no melnās drānas gabaliem uz ātru roku izveidoja kaut ko līdzīgu galvassegai — pareizāk sakot, apsēju, par kura izskatu viņam negribējās domāt.

Tuvojoties pilsētai, Noks pie pirmās šķērsielas pēkšņi apstājās, skaidri apzinādamies, ka rādīties pilsētas ielās ir bīstami. Taču doties atpakaļ nebija nozīmes. Galvu kratīdams, savilcis lūpas un pasmaidījis, viņš iegāja pirmajā traktieri, kas pagadījās ceļā, apsēdās un palūdza kaut ko ēdamu.

—   Papirosus arī, — viņš piebilda, smalstot ar. karoti viru nemazgātajā šķīvī.

Pacēlis acis, viņš satraukts un ar skumjām ievēroja, ka visu apmeklētāju, kalpotāju un saimnieka mēmie skatieni pievērsti viņam. Viņš ar pūlēm aizsmēķēja, ar pūlēm norija karoti sālītās, karstās viras. Karoti un papirosu, pats to neapjauzdams, viņš turēja abus vienā rokā. Est vairs negribējās. Nolicis uz galda sudraba naudas gabalu, Noks teica:

—  Nepievērsiet, kungi, tam uzmanību. Par agru atstāju slimnīcu, tas ir viss.

Izgājis uz ielas, viņš ļoti lēni, bezmērķīgi, koncentrēti domāja par to, ka Undervuda rakstāmmašīna ir pārāka par Remingtona rakstāmmašīnu, šķērsoja dažus laukumus, noklātus ogļu un ķieģeļu šķembām, un uzkāpa pa Angras ceļa vecajām akmens kāpnēm uz tilta, bet no turienes iegāja ielās, kas veda uz pilsētas centru. Šeit, netālu no laukuma «Gaišā lode», viņš dažas minūtes pasēdēja uz alejas sola, prātodams, vai vērts doties uz ostu dienas laikā, lai paslēptos ogļu bunkurā uz kāda kuģa, kas gatavojas doties jūrā. Bet osta, tāpat kā stacija, protams, ir pilna ar spiegiem; Nats Pinkertons tos visā pilsētā savairojis trīskārt vairāk nekā vajadzīgs.

«Bīstami kustēties, bīstami sēdēt, viss ir bīstams pēc Gutana un vakardienas sacīkstēm ar šķēršļiem,» domāja Noks, stulbi vērdamies gājējos, kas savukārt veltīja viņam mirkļa ziņkārības pilnus skatienus sakarā ar melno galvas apsēju. Citādi viņš ne ar ko neatšķīrās no parastā tipa lielpilsētas klaidoņiem. Pēkšņi viņš juta, ka nokritīs, ja sēdēs vēl kaut mirkli. Viņš piecēlās, sīkiem, nedrošiem soļiem pārvarēja prāvo atstatumu no laukuma līdz Puķu Tirgum un atkal apsēdās uz mazas strūklakas malas starp bērniem, kas, pirkstus prātīgi mutē sabāzuši, pienācīgā kārtā novēroja «onkuli», bet pēc tam nicīgi aizgriezās un pievērsās savām rotaļām smiltīs.

Šeit uz Noku metās kāds vīrietis.

Viņš izlēca nezin no kurienes, varbūt bija sekojis pa pēdām, ielūkodamies piedurknē paslēptajā ģīmetnē. Viņš bija melnā uzvalkā, ar melnu kaklasaiti un melnu, šablonisku žokejcepuri galvā.

—   Stāt! — viņš uzkliedza Nokam.

Noks metās bēgt, un šie bija pēdējie s?ēki, ko viņš šķieda nezinādams, kurp bēgt, — skumjās un šausmās nodrebēdams.

Viņam dzinās pakaļ tikpat ātri, cik viņš skrēja, mezdamies gar stūriem no ielas ielā, nogriezdamies un izlocīdamies kā neprātīgs. Un pēkšņi uz kāda narna čuguna plāksnītes pazibēja un iekrita sirdī tās aizmirstās ielas nosaukums, kurā dzīvoja Hēlija. Tagad šķita, ka viņš nav bijis aizmirsis ne dzīvokļa, ne nama numuru. Zaudējis spēju apsvērt, kaisdams aiz laimes, kuru nupat, nupat nolaupīs, izraus no rokām, un viņu pašu atsviedīs tālu atpakaļ smago ciešanu tumsā, Noks atgriezās un izšāva visas revolvera patronas uz tagad bēgošajiem vajātājiem. Iela gāja lejup asiem, zaļiem likumiem, šaura kā caurule, ieraudzījis glābēju numuru, Noks apstājās uz stāvo kāpņu ceturtā laukumiņa, vispirms piezvanīja, bet tad parāva durvis, un tās ātri tika atvērtas. Tad viņš ieraudzīja Hēliju, bet viņa — nožēlojamu cilvēka palieku, kas tvēra pie sienas un krūtīm.

—   Hēlij, mīļā Hēlij! — viņš izdvesa, nogāzdamies pie viņas kājām. — Esmu šeit. Tas ir viss …

Viņa pēdējā atmiņa bija savādas, vērojošas, uzticīgas acis — sargājošas un žēlojošas.

—   Anna! — Hēlija teica māsai, kas vēroja samaņu zaudējušo vīrieti no savu piecpadsmit gadu augstumiem, kļūdama barga un bīstama noslēpuma līdzdalībniece, — noslēdz durvis, pasauc dārznieku un Fīlipu. Nekavējoties aiznesīsim viņu pa sētas durvīm caur dārzu pie ārsta. Tad piezvani tēvocim.

Pēc minūtēm piecpadsmit, cienījamo ielas gājēju norādījumu uzvedināta, pie šā dzīvokļa durvīm piezvanīja policija. Izpildvaras ierēdņi atrada divas meitenes četrrocīgi spēlējam kādu jautru mūzikas gabalu. Abas spēlēja kļūdaini, izskatījās mazliet nobālušas un deva aprautas atbildes. Protams, policijas ierašanās neizraisa smaidus.

—  Mēs nedzirdējām, vai kāds skrēja pa kāpnēm vai ne, — maigi atbildēja Hēlija.

Un kam gan varēja ienākt prātā uzprasīt jaunkundzei no cienījamas ģimenes:

«Vai jūs neesat noslēpusi katordznieku?»

Ar nožēlu beidzam šo stāstu, jo vairāk tāpēc, ka tālāk tas ir jaukāks un interesantāks. Bet turpmākais dotu vielu jau veselam romānam, ne vien īsai novelei. Galvenais tajā ir tas, ka Noks laimīgi šķērsoja jūru un pēc gada salaulājās ar Hēliju. Viņi dzīvoja ilgi un nomira vienā dienā.

VALODĪGAIS MĀJGARS

Es stāvēju pie loga, svilpodams dziesmiņu par Annu,.,

. Hornungs

I

Mājgars, kas cieš zobu sāpes, — vai tas neliekas apmelojums par būtni, kuras kalpībā tik daudz raganu un burvju, kas droši var aprīt cukuru veselām mucām? Bet tā tas ir, tas ir patiess notikums, — mazs, skumjš mājgars sēdēja pie aukstas plīts, kas sen bija aizmirsusi uguni. Vienmērīgi klanīdams nesukāto galvu, viņš turēja savu apsieto vaigu, žēli vaidēdams kā bērns, un viņa nespodrajās, sasarkušajās acīs bija lasāmas ciešanas.

Lija lietus. Es iegāju šajā atstātajā mājā pārlaist negaisu un ieraudzīju viņu, aizmirsušu, ka laiks nozust…

—  Tagad vienalga, — teica viņš balsī, kas atgādināja papagaiļa balsi, kad putns ir labā omā, — tik un tā tev neviens neticēs, ka esi redzējis mani.

Drošs paliek drošs, saliecis pirkstus kā gliemeža ragus, es attraucu:

—   Nebaidies. No manis nesaņemsi ne sudrabnaudas šāviņu, ne sarežģītus burvības vārdus. Bet māja taču ir tukša.

—   Ai! Un tomēr man ir grūti aiziet no šejienes, — iebilda mazais mājgars. — Paklausies. Lai tad ar notiek, pastāstīšu. Tik un tā man sāp zobi. Kad runā, kļūst vieglāk. Daudz vieglāk… Oi! Mans mīļais, tā bija tikai viena stunda, bet tās dēļ es aizkavējos šeit. Redzi, man gribējās saprast, kas tas bija un kāpēc. Mani, mani, — viņš raudulīgi nopūtās, — mani, nu, vārdu sakot, mūsējie sen jau viņpus kalniem, tie aizgājuši no šejienes, bet es nevaru, man vajag izprast.

Paraugies — griestos un sienās te ir caurumi, bet tad iedomājies, ka visur spīd tīrākie vara trauki, balti un caurspīdīgi aizkari, bet mājas iekšienē tik daudz puķu, cik visapkārt mežā; grīda nospodrināta; plīts, uz kuras tu sēdi kā uz salta kapa pieminekļa, uguns sakarsēta, un kastro|os burbuļojošās pusdienas izgaro kārdinošus tvaikus.

Netālu atradās akmeņlauztuves — granīta lauztuves. Šajā mājā dzīvoja vīrs un sieva — tāds pāris ir retums. Vīra vārds bija Fīlips, sievas Anna. Viņai bija divdesmit, bet viņam divdesmit pieci gadi. Ja tev šis patīk, tad viņa bija tieši tāda, — mājgars noplūca sīku savvaļas ziediņu, kas bija izaudzis palodzes spraugā pa ilgiem gadiem tur sabirušajā zemē, un demonstratīvi pasniedza man. — Ari vīru es ieredzēju, bet viņa man patika vairāk, jo viņa nebija tikai namamāte vien; mēs, mājgari, atrodam skaistumu visā, kas mūs tuvina cilvēkiem. Viņa bieži mēģināja ar rokām saķert strautā zivi, bieži piedauzīja pie lielā akmens, kas guļ pie krustceļiem, ieklausīdamās, kā tas apklusdams vēl ilgi san, un smējās, ja pamanīja uz sienas zeltainu saules zaķīti. Nebrīnies, — visā tajā ir maģija, skaistas dvēseles pazīšana, bet tikai mēs, āžkājainie, protam lasīt šīs zīmes, cilvēki nav tik iejūtīgi.

«Annij!» priecīgi uzsauca vīrs, pārnākdams pusdienās no akmeņlauztuves, kur strādāja kantorī, «neesmu viens, man līdzi atnāca Ralfs.» Bet šis joks atkārtojās tik bieži, ka Anna smaidīdama bez apjukuma klāja galdu diviem cilvēkiem. Un viņi sastapās tā, it kā viens otru atraz- dami, — viņa skrēja pretī, un viņš atnesa viņu uz rokām.

Vakaros viņš izņēma sava drauga Ralfa vēstules, ar kuru bija pavadījis kopā dalu dzīves pirms apprecēšanās, un skaļi tās pārlasīja, bet Anna, galvu rokās atbalstījusi, klausījās sen jau zināmos vārdus par jūru un brīnišķīgo staru spožumu mūsu milzīgās zemes viņā pusē, par vulkāniem un pērlēm, vētrām un kaujām lielu mežu paēnā. Un katrs vārds viņai šķita akmens, tāds pats kā viņas dziedošais akmens pie krustceļiem, kuram piesitot dzird tik ilgu sanēšanu.

«Viņš drīz ieradīsies,» teica Fīlips, «viņš būs pie mums, kad viņa trīsmastu «Sindbads» atnāks Gresā. No turienes ir tikai stundu ilgs brauciens pa dzelzceļu un vēl viena stunda no stacijas līdz mums.»

Reizēm Anna painteresējās par Ralfa dzīvi, tad Fīlips aizrautīgi sāka stāstīt par viņa drosmi, untumiem, augstsirdību un par likteni, kas atgādināja pasaku: nabadzība, zelta raktuves, kuģa nopirkšana un daudzu leģendu vija, ko noauda kuģa tauvas, jūras putas, rotaļas un veikali, briesmas un guvumi. Mūžīgā spēle. Mūžīgs satraukums. Mūžīga krasta un jūras mūzika.

Neesmu dzirdējis, ka viņi būtu strīdējušies, — un es taču it visu dzirdu. Netiku redzējis, ka viņi kaut reizi būtu salti uzlūkojuši viens otru, — bet es visu redzu, «Gribu gulēt,» vakaros teica Anna, un viņš aiznesa viņu uz gultu, noguldīja un sasedza kā bērnu. Iemigdama viņa runāja: «Fil, kas tur čukst koku galotnēs? Kas staigā pa jumtu? Kam ir tā seja, ko redzu strautā līdzās savējai?» Satraukts viņš ielūkojās sievas pievērtajās acīs un atbildēja: «Vārna staigā pa jumtu, vējš žūžo kokos, akmeņi spīd strautā, — guli un nestaigā basām kājām.»

Tad viņš piesēdās pie galda pabeigt dienas atskaiti; pēc tam nomazgājās, sagatavoja malku un likās gulēt, tūliņ aizmigdams, un arvien aizmirsa, ko bija sapņojis. Un viņš nekad nepiesita dziedošajam akmenim pie krustceļiem, kur no putekļiem un no mēnesstariem laumas auž brīnišķīgus paklājus.

II

— Nu, klausies… Man vairs nav daudz ko stāstīt par tiem trim cilvēkiem, kas atstājuši mājgaru neziņā. Bija saulaina diena, kad zeme pilnos ziedos, un Fīlips ar piezīmju grāmatiņu rokā atzīmēja granīta grēdas, bet Anna, nākdama no stacijas, kur bija iepirkusies, apstājās pie sava akmens un, kā arvien pieskandinot ar atslēgām, lika tam dziedāt. Tas bija klints atlūznis, tev gandrīz līdz krūtīm. Ja tādam piesitīsi, viņš ilgi san, arvien klusāk un klusāk, bet, ja tu domā, ka tas apklusis, vajag tikai pielikt ausi, un tūliņ bluķa iekšienē sadzirdēsi tikko jaušamu sanoņu.

Mūsu mežu ceļi ir dārzi. To daiļums sažņaudz sirdi, ziedi un zari virs tavas galvas lūkojas caur pirkstiem saulē, kas maina gaismu tā, ka acis pagurst un skatiens sāk klīst apkārt bez mērķa: zeltaina, bālgana, tumšzaļa gaisma atspīd uz dzeltenās smilts. Auksts ūdens tādā dienā ir labāks par visu.

Anna apstājās, ieklausīdamās, kā viņas pašas krūtīs daino mežs, un sāka sist pa akmeni, smaidīdama, kad jauns skaņu vilnis pārspēja jau gaistošo sanēšanu. Tā viņa rotaļājās, domādama, ka neviens to neredz, bet no ceļa līkuma iznāca vīrietis un tuvojās viņai. Tā soļi kļuva arvien lēnāki, beidzot viņš apstājās; turpinādama smaidīt, Anna paskatījās uz viņu, taču nenodrebēja un neatkāpās, it kā vīrietis šeit būtu atradies un stāvējis vienmēr.

Viņš bija melnīgsnējs — ļoti melnīgsnējs, viņa sejā jūra bija iezīmējusi skrejoša viļņa asumu. Bet tā bija skaista, jo atspoguļoja trakulīgu un maigu dvēseli. Viņa tumšās acis raudzījās uz Annu, satumsdamas vēl vairāk un spilgtāk, bet sievietes gaišās acis lēnprātīgi spulgoja.

Tu domā pareizi — es viņai sekoju uz pēdām, jo mežā mājo čūskas.

Akmens sen bija jau apklusis, bet viņi vēl arvien lūkojās viens otrā, smaidīdami un bez vārdiem, bez nevienas skaņas; tad viņš sniedza roku, viņa lēni pastiepa savu, un rokas savienoja viņus. Vīrietis saņēma Annas galvu saudzīgi, saudzīgi, tā ka es baidījos pat elpot, un noskūpstīja viņu uz lūpām. Viņa aizvēra acis.

Tad viņi atkāpās — un akmens atkal šķīra viņus. Ieraudzījusi tuvojamies Fīlipu, Anna steidzās tam pretim:

«Lūk, Ralfs, viņš ir atnācis!»

«Atnācis, patiešām!» No prieka Fīlips nespēja pat iekliegties, taču beidzot pasvieda gaisā cepuri un iesaucās, apskaudams atnācēju: «Annu tu jau redzēji, Ralf. Tā ir viņa.» Filipa godīgā, stingrā seja kaisa tikšanās satraukumā. «Tu padzīvosi pie mums, Ralf; mēs tev visu izrādīsim. Un izrunāsimies pēc sirds patikas. Mans draugs, šī ir mana sieva, arī viņa gaidīja tevi.»

Anna uzlika roku uz sava vīra pleca un nolūkojās viņā ar savu vissiltāko un tīrāko skatienu, pēc tam paskatījās viesī, nemainīdama izteiksmi, itin kā tie abi būtu viņai vienlīdz tuvi.

«Es atgriezīšos,» teica Ralfs, «Fil, es sajaucu adreses un nodomāju, ka neeju pa pareizo ceļu. Tādēļ nepaņēmu līdzi bagāžu. Es tūliņ došos pēc tās.»

Viņi tā sarunāja un izšķīrās. Tas, lūk, ir viss, ko par to zinu. Un es nesaprotu. Varbūt tu paskaidrosi man?

—   Vai Ralfs atgriezās?

—   Viņu gaidīja, bet viņš no stacijas atrakstīja, ka saticis paziņu, kas viņam piedāvājis izdevīgu darījumu.

—   Un viņi abi?

—   Viņi ir miruši, sen jau miruši, pirms gadiem trīsdesmit. Auksts ūdens karstā dienā. Viņa sasaldējās. Viņš gāja aiz viņas zārka, jau gluži sirms. Tad viņš nozuda; klīda valodas: esot ieslēdzies istabā ar ogļu pannu. Bet par to nekas … Man sāp zobi, un es nespēju saprast…

—   Tā tas ir, — es pieklājīgi teicu, ardievojoties pakratīdams viņa pinkaino, nemazgāto ķepu. — Tikai mēs, cilvēkbērni, saprotam sirds valodu; mājgari nav tik iejūtīgi.

TĒVA DUSMAS

Dienā pirms Beringa atgriešanās no tālā ceļojuma viņa dēlēnam Tomam Beringam uzbruka tēvamāsa, krustmāte Kornēlija, un viņas virs, tēvocis Kārlis.

Toms pūta gaisā krāsainus ziepju burbuļus tumšajā bibliotēkas istabā. Viņa kontā bija pierakstīti ari lielāki noziegumi, piemēram, caurums dzeltenajā durvju aizkarā, ko viņš izdedzināja ar saules stiklu, bilžu aplūkošana «Dekameronā», kautiņš ar kaimiņa puiku, — bet Kornēliju sevišķi uztrauca ziepju burbuļi. Plašajā, klīrīgajā namā nepiederējās vieglprātība, un tēvocis Kārlis svinīgi atņēma zēnam bļodiņu ar ziepju putām un krustmāte Kornēlija — stikla caurulīti.

Kornēlija ilgi pravietoja Tomam briesmīgu palaidņa likteni — kļūt par noziedznieku vai klaidoni un, rāšanos beigdama, noteica:

—  Bīsties tēva dusmu! Tiklīdz pārradīsies brālis, es katrā ziņā bez žēlastības izstāstīšu viņam visus tavus nedarbus, un viņa dusmu smagums tad gāzīsies pār tevi.

Tēvocis Kārlis pieliecās, rokas sānos iespiedis, un piebilda:

—   Viņa dusmas būs briesmīgas!

Kad abi izgāja, Toms nolīda lielajā krēslā un mēģināja iedomāties, kas viņu sagaida. Tiesa, Kārlis un Kornēlija allaž izsacījās pārspīlēti, bet vairākkārtīgā tēva «dusmu» piesaukšana Tomu ļoti mulsināja. Pavaicāt krustmātei vai tēvocim par to, kas ir dusmas, — nozīmētu parādīt, ka viņš ir nobijies. Toms nevēlējās sagādāt viņiem šo prieku.

Padomājis Toms nokāpa no krēsla un lepni devās uz dārzu, cerēdams uzzināt kaut ko no citiem.

Ozola ēnā gulēja Oskars Munks, literāts, Kornēlijas radinieks, lasīdams avīzi.

Toms piezagās viņām klāt ār ktusi'erti indiāņa soļiem un iekliedzas:

—   Hug!

Munks nolika avīzi, apskāva zēna ceļus un pievilka sev klāt.

—  Viss ir mierīgi, Orinoko, — attrauca viņš, — Guroni atkāpās prērijā.

Bet Toms sadrūva un neielaidās rotaļā.

Vai jūs nezināt, kas ir dusmas? — viņš drūmi vaicāja. — Nesakiet nevienam, ka esmu runājis ar jums par dusmām.

—   Dusmas?

—   Jā, tēva dusmas. Tēvs pārradīsies rīt. Viņam līdzi atbrauks dusmas. Krustmāte izpļāpās, ka esmu laidis ziepju burbuļus un izdedzinājis caurumu. Caurums bija neliels, bet es… negribu, ka dusmas par to uzzina.

—   Ak tā! — Munks iesaucās, sākdams mežonīgi skaļi smiet, ko Toms nespēja saprast un kas lika zēnam par trīs soļiem atkāpties. — Jā, tēva dusmas nav visai izskatīgas. Briesmonis, kādu nav daudz. Tām ir četras rokas un četras kājas. Pamatīgi skrien! Ar šķībām acīm. Nepatīkama persona. Baigs radījums.

Toms noskuma un atkāpās, neizpratnē nolūkodamies Munkā, kas tik jautri attēloja briesmīgo radījumu. Viņam zuda patika izprašņāt vēl kādu, un viņš labu laiku klīda pa alejām, kamēr ieraudzīja meiteni no kaimiņu nama — astoņus gadus veco Molliju; viņš steidzās pie tās, lai pastāstītu par savām nelaimēm, bet Mollija, pamanījusi to, metās bēgt, jo viņai bija noliegts rotaļāties ar Tomu pēc tam, kad abi kopā bija šāvuši bultas siltumnīcas logos. Par uzmudinātāju, kā arvien šādos gadījumos, tika uzskatīts Toms, lai gan toreiz Mollija pati ierosināja «pamēģināt» ietēmēt loga rāmī.

Pieķeršanās un godbijības skubināts pret trauslo, cirtaino radījumu, Toms metās taisni caur krūmiem, sadurstīja seju, taču meiteni nepanāca un, noslaucījis aizvainojuma asaras, devās mājup.

Istabene, uzklājusi brokasta galdu, izgāja ārā. Toms pamanīja lielu karafi ar zeltainu vīnu un atcerējās, ka kapteinis Kids (no grāmatas «Piekrastes pirāti») bija spiests dzert rumu uz neapdzīvotās salas pilnīgā un pretīgā vientulībā.

Toms ļoti mīlēja Kidu un tāpēc, uzrāpies uz galda, pielēja vīna glāzi, nomurminādams;

' — Uz jūsu veselību, kaptein. Es ierados ar tvaikoni jūs izglābt. Nebēdājiet, jūsu meitu mēs atradīsim.

Toms tikko bija paspējis nodzert vienu malku, kad ienāca Kornēlija, nocēla žūpu no galda un klusēdama, bet labsirdīgi uzskaitīja trīs reizes pa zināmo vietu. Pēc tam atskanēja saniknots vecas kliedziens, un, izrāvies viņai no rokām, noziedznieks izskrēja dārzā, kur paslēpās zem koka lapenes grīdas.

Viņš saprata, ka nu ir pazudis. Vēl atlika tikai viena cerība, ka tēvs viņu paglābs no dusmām.

Par savu tēvu viņš atcerējās tikai to, ka tam ir melnas ūsas un silta, liela roka, kurā ietvērās visa Toma seja. Māti viņš neatcerējās.

Viņš sēdēja un skuma, pūlēdamies iedomāties, kas no- tiks, kad no būra izlaidīs dusmas.

Pēc Toma ieskata, šim briesmonim būris bija nepieciešams. Viņš izvilka no kakta loku ar divi bultām, kuras pats bija izgatavojis, lai gan apšaubīja šā ieroča spēku. Sadūšojies Toms izrāpās no lapenes pagrīdes un, zagdamies caur terasi, iek|uva tēvoča Kārļa kabinetā. Tur pie sienas karājās bises un pistoles.

Toms zināja, ka tās nav pielādētas, jo par to tika daudzkārt runāts, bet viņš cerēja nozagt pulveri dārznieka dēlam. Par lodi noderēs akmentiņš. Tikko Toms bija uzrāpies uz dīvāna atzveltnes un sāka atkabināt milzīgu pistoli ar vara stobru, ienāca tēvocis Kārlis un, aiz pārsteiguma iesvilpies, stingriem pirkstiem sagrāba zēnu pie čupra. Toms izrāvās, novēlās no dīvāna un sadauzīja celi.

Klibodams viņš piecēlās un, galvu nodūris, drūmi raudzījās uz tēvoča milzīgajām kurpēm.

—   Saki, Tom, — iesāka tēvocis, — vai tas ir tevis — Haralda Beringa dēla cienīgi — zādzības nolūkā slepeni ielavīties šajā kabinetā, kur nekad nav notikuši nekādi skandāli?

—   Es domāju, — teica Toms. — Man, tevoc, vajadzīga pistole. Negribu padoties bez kaujas. Tās dusmas, kas atbrauks ar tēvu, dabūs mani tikai mirušu. Dzīvs es nepadošos.

Tēvocis Kārlis brīdi klusēja, tad izdvesa skaņu, kas līdzinājās apspiestai īdēšanai, un piegāja pie loga, kur sāka bāzt pīpē tabaku. Kad viņš beidza šo nodarbību un pagriezās, viņa seja kaut kā atgādināja Munka sejas izteiksmi.

—   Es tevi šeit ieslēgšu un atstāšu bez brokastīm, — teica tēvocis Kārlis, mierīgi apstādamies kabineta durvīs, — Paliec un ieklausies, kā noklakšķēs atslēga, kad aizslēgšu durvis. Tāpat klakšķ dusmu zobi. Tu nedrīksti nekā aiztikt.

Tad viņš izgāja un, divas reizes pagriezis atslēgu, izņēma to un iebāza kabatā.

Toms tūliņ pieplaka ar acīm pie atslēgas cauruma. Noskatījies, ka tēvocis nozūd pagriezienā, Toms atvēra logu, izlīda uz piebūves jumta un nolēca puķu dobē, samīdams cīniju krūmu. Viņu vadīja pazuduša radījuma saltais izmisums. Viņam gribējās aiziet uz mežu, izrakt zemnīcu un dzīvot tur, pārtiekot no ogām un ziediem, kamēr izdotos uziet apslēptu mantu — zeltu un ieročus.

Tā gudrodams, Toms līda gar sētu un caur režģi ieraudzīja automobili, kas pa šoseju tuvojās tēvoča Kārla mājai. Mašīnā blakus vecākam vīrietim ar melnām ūsām sēdēja gaišmataina jauna sieviete. Sim automobilim sekoja otrs, piekrauts ar kastēm un čemodāniem.

Tikko Toms bija paspējis visu to ievērot, automobiļi iegriezās pie lieveņa un brauciena troksnis apklusa.

Neskaidrā atmiņa par lielo roku, kurā patvērās visa viņa seja, lika zēnam apstāties, tad viņš skriešus metās mājup. «Vai tiešām tas bija mans tēvs?» viņš domāja, drāzdamies taisni pār puķu dobēm, aizmirsis bēgšanu no kabineta, alkdams mierinājuma un apžēlošanas.

No sētas ieejas Toms izgāja cauri visām istabām, un priekšnamā viņa šaubas izgaisa. Kornēlija, Kārlis, Munks, istabene un apkalpotāji vīrieši — visi bija šeit, visi rosījās ap garo cilvēku ar melnajām ūsām un tā pavadoni.

—  Jā, es izbraucu dienu agrāk, — teica Berings, — lai drīzāk redzētu zēnu. Bet kur tad ir viņš? Es neredzu.

—   Es atvedīšu viņu, — sacīja Kārlis.

—  Es pats esmu ieradies! — iesaucās Toms, izspraukdamies starp Kornēliju un resnu kalponi.

Berings piemiedza aci, īsi nopūtās un, pacēlis dēlu, noskūpstīja viņa saskrāpēto vaigu.

—   Bet tu taču biji nosodīts! Tu biji ieslēgts!

—   Šodien viņš tiek amnestēts, — paziņoja Berings, pievedis zēnu pie jaunās sievietes.

«Vai tikai šīs nav tās «dusmas»?» nodomāja Toms. «Diez vai? Neizskatās, ka būtu.»

—  Viņa būs tava māte, — sacīja Berings. — Kēte, esiet māte šim muļķītim.

—   Mēs kopā rotaļāsimies, — Tomam pie auss čukstēja silta, kutinoša balss.

Viņš pieķērās pie viņas rokas un, ticēdams tēvam, palūkojās viņas lielajās, zilajās acīs. Tas viss nemaz neatgādināja Kārli un Kornēliju. Turklāt vēl brokastis nu bija drošas.

Viņu sapurināja un aizveda mazgāties. Bet Toma sirds nebija gluži mierīga tāpēc, ka viņš labi pazina kā Kārli, tā Kornēliju. Viņi arvien turēja savus solījumus un tagad, bez šaubām, jau bija vienojušies ar dusmām. Izmantodams brīdi, kad istabene aizgāja pārmainīt dvieli, Toms metās uz istabu, kura bija sagatavota tēvam.

Toms zināja, ka dusmas ir tur. Tās ir ieslēgtas, sēž un klusi gaida, kad izlaidīs.

Pieplacis pie atslēgas cauruma, Toms gan neviena neredzēja. Uz grīdas bija paklāju saiņi, ādas, mašā ievīstītas kastes. Dažas milzīgās lādes — divas no tām bija atvērtas un to vāki atslieti pret sienu — neparasti pārveidoja lielās telpas izskatu, kas bija iekārtota mierīgas un nekustīgas dzīves klīrīgajā smagnējumā.

Baiļodamies par saviem nedarbiem, taču pārmocījies aiz vēlēšanās atbrīvot sirdi no smagās nospiestības, Toms pavēra durvis un iegāja istabā. Viņam par atvieglojumu uz gultas bija uzsviests īsts revolveris. Nekā nejēgdams no revolveriem, tikai pēc grāmatām zinādams, kur jānospiež, lai tas izšautu, Toms paķēra brauniņu un, turēdams to izstieptā rokā, uzdrošinājās pieiet pie atvērtās lādes.

Tad viņš ieraudzīja dusmas.

Krietni augsts, balts briesmonis ar četrām rokām bolīja viņam pretī no lādes baismīgas, šķības acis.

Toms iekliedzās un nospieda tur, kur vajadzēja nospiest.

Lādē kaut kas sasprāga. No tās svilpdamas izlidoja lauskas, nošķindēdamas pret logu un galdu. Toms nosēdās uz grīdas, sažņaudzis rokā vēl arvien šāvienus raidošo revolveri, un tad, aizsviedis to, elsodams metās pie nobā- lušā Beringa, kas ieskrēja kopā ar Kārli un Kornēliju.

—   Es nonāvēju tavas dusmas! — viņš sajūsmināts un satricināts kliedza. — Es tās nošāvu! Tās nu vairs nevarēs nevienam kaitēt. Es nekā neesmu darījis! Izdedzināju caurumiņu aizkarā un sadzēru rumu ar Kidu, bet es negribēju redzēt dusmas!

—   Nomierinies, Tom, — teica Berings, atviegloti nopūzdamies, un apskāva drebošo puisēnu. — Es zinu visu. Manu mazo Tom ,,, nabaga, dzīvā sirds!

SVARĪGĀKIE DZĪVES UN DAIĻRADES DATI

Aleksandrs Grīns, īstajā vārdā Aleksandrs Griņevskis, dzimis 1880. gadā Vjatkas guberņas Slobodskas pilsētā. Viņa tēvs Stefans Griņevskis ir 1863. gada poju sacelšanās dalībnieks, kurš uz Vjatkas guberņu izsūtīts trimdā. No Slobodskas Grīna ģimene pārceļas uz Vjatku, kur tēvs sāk strādāt par rēķinvedi zemstes slimnīcā.

Aleksandrs Grīns mācās Vjatkas reālskolā, pēc tam pilsētas skolā, kuru pabeidzis 1896. gadā aizbrauc uz Odesu, bet 1897. gadā atgriežas Vjatkā. 1898. gadā viņš dodas uz Baku, 1899. gadā atkal dzīvo Vjatkā un 1900. gadā brauc uz Urāliem, lai kļūtu par zelta meklētāju.

1902. gadā Grīns dien cara armijā, iepazīstas ar ese- riem, dezertē no armijas. Klejotāja gaitās izbraukā Sim- birsku, Ņižņijnovgorodu, Tveru, Tambovu, Jekaterino- slavu, Kijevu, Sevastopoli. 1903. gadā par revolucionāro darbību Grīnu arestē, un viņš divus gadus pavada cietumā. Revolūcijas uzplūdu laikā tiek atbrīvots no apcietinājuma un pārceļas uz Pēterburgu. 1906. gadā viņu atkal apcietina un izsūta uz Toboļskas guberņu, no kurienes viņš aizbēg un nokļūst Vjatkā, kur tēvs viņam sagādā svešus dokumentus un viņš dzīvo ar A. Maļginova vārdu.

1906. gadā avīzē «Birževije vedomosti» iespiests Grīna pirmais stāsts. Nākamajos gados presē parādās vēl citi stāsti un 1908. gadā — pirmais stāstu krājums.

1910. gadā Grīnu atkal arestē un nosūta uz Arhangeļ- skas guberņu. 1912. gadā Grīns atgriežas Pēterburgā, bet vēlāk pārceļas uz Somiju. Seit viņš uzzina par Februāra revolūcijas norisi un kājām dodas uz Petrogradu.

1919. gadā Grīnu iesauc Sarkanajā Armijā. Dienēdams Ostrovā, viņš saslimst ar tīfu un viņu smagi slimu ar sanitāro vilcienu nosūta uz Petrogradu. Seit par Grīnu rūpējas Maksims Gorkijs, sagādā viņam mājokli un darbu.

1924. gadā Grīns pārceļas uz Krimu un pilnībā nododas literatūrai.

Aleksandra Grīna literārā darba sākotne saistās ar to laiku, kad viņš pirmo reizi nokļūst cietumā (1903. gads, Sevastopolc), turpmākajos gados rakstnieks pakāpeniski izstrādā savu neatkārtojamo tēlošanas metodi, taču savas daiļrades augstākās virsotnes aizsniedz pēc Oktobra revolūcijas. Top viņa izcilie plaša apjoma daiļdarbi — gar- stāsts «Sārtās buras» (1923), romāns «Zaigojošā pasaule» (1923), «Zelta ķēde» (1925), «Pa viļņiem traucošā» (1928), «Ceļš uz nekurieni» (1930), ka arī liels skaits meistarīgi uzrakstītu stāstu. Grīns iecer atmiņu grāmatu, taču nepagūst to uzrakstīt.

Rakstnieks mirst 1932. gada 8. jūlijā, viņš apglabāts Veckrimā.

ALEKSANDRA GRĪNA DARBU TULKOJUMI LATVIEŠU VALODA

Sārtās buras: Izlase / No kr, vai. tulk. H Dorbe un J. Vainovskis. — R.5 LVI, 1959. — 366 lpp. Zelta ķēde. Ce|š uz nekurieni: [Romāni] No kr. vai.

tulk. V. BelŠevica. - R.: LVI, 1961. — 347 lpp. Rančo «Akmens stabs»: Stāsts bērniem / No kr. vai. tulk. M. Vidrika. — R.: Liesma, 1966. — 120 lpp. — (Piedzīvojumi un zin. fantastika.) Zaigojošā pasaule: Izlase / No kr. vai. tulk. S. Cepurniece un M. Paula, — R.j Zinātne, 1972. — 130 lpp. Stāsts par kādu vanagu: Patiess notikums / No kr. vai. tulk. I. Kalnciema. — R.j Liesma, 1982, — 32 lpp. — (Mana pirmā grāmatiņa.)

Svarīgākie dzīves un daiļrades dati. Tatjana Jarmolinska …… 524

Aleksandra Grīna darbu tulkojumi latviešu valodā. Tatjana Jarmolinska , 526

[1] consuelo (spān.) — mierinājums.

Content

GRĪNS ALEKSANDRS IZLASE SĀRTĀS BURAS

ALEKSANDRA GRĪNA DZĪVE

SĀRTĀS BURAS

I PAREĢOJUMS

III AUSMA

IV PRIEKŠVAKARA

V SAGATAVOŠANĀS

VI ASOLA PALIEK VIENA

VII SĀRTAIS «NOSLĒPUMS»

PA VIĻŅIEM TRAUCOŠĀ

CEĻŠ UZ NEKURIENI

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

100 VERSTIS PA UPI

VALODĪGAIS MĀJGARS

TĒVA DUSMAS

SVARĪGĀKIE DZĪVES UN DAIĻRADES DATI